CELEX: 62008CJ0303
Az EGK-Törökország társulási megállapodás
Családegyesítés
A Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdése
Török munkavállaló házastársa, aki e munkavállalóval több mint öt éven keresztül élt együtt
A tartózkodási jog megtartása a házasság felbontása után
Az érdekelt elítélése a volt felesége sérelmére elkövetett erőszakos cselekmények miatt
Joggal való visszaélés

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat
(a továbbiakban: 1/80 határozat) 7. cikke első bekezdése második francia bekezdésének értelmezésére irányul. A Társulási Tanácsot
az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, egyrészről a Török Köztársaság, másrészről
az Európai Gazdasági Közösség tagállamai és a Közösség által 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt, a Közösség nevében az
1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (HL 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet,
10. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített megállapodás létesítette.
E kérelmet a Land Baden‑Württemberg (a továbbiakban: Land) és M. Bozkurt török állampolgár között az érdekeltnek a német államterületről
való kiutasítása miatt folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér
A Brüsszelben 1970. november 23‑án aláírt – a Közösség nevében az 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel (HL L 293.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített – kiegészítő jegyzőkönyv
59. cikke a következőképpen szól:
„E jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területeken Törökország nem részesülhet kedvezőbb elbánásban, mint amelyet a Közösséget
létrehozó szerződés alapján a tagállamok egymásnak biztosítanak.”
Az 1/80 határozat „Szociális rendelkezések” című II. fejezetének 1. része a „[f]oglalkoztatásra és a munkavállalók szabad
mozgására vonatkozó rendelkezések[re]” vonatkozik. E részben található a fent említett határozat 6–16. cikke.
Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam rendes munkaerőpiacához
tartozó török munkavállaló ebben a tagállamban:
–        egy év rendes foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkaadónál megújítsa, amennyiben
munkahellyel rendelkezik;
–        három év rendes foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel –
jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkaadónál pályázzon rendes feltételek mellett
e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;
–        négy év rendes foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra.” [nem hivatalos
fordítás]
Az 1/80 határozat 7. cikke ekképp rendelkezik:
„Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz
csatlakozzon:
–        jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni,
amennyiben ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik;
–        jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen
lakóhellyel rendelkezik.
A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó államban szakmai képesítést szerzett, az érintett tagállamban való tartózkodásának
időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három
évig jogszerűen munkaviszonyban állt.” [nem hivatalos fordítás]
Ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„E szakasz rendelkezéseit a közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel
kell alkalmazni.” [nem hivatalos fordítás]

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
M. Bozkurtnak, aki 1959‑ben Törökországban született, 1992 áprilisában engedélyezték a német államterületre való belépést.
1993 szeptemberében feleségül vett egy török állampolgárt, aki rendes munkaviszonyban állt Németországban, és erre tekintettel
határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkezett. A feleség 1999‑ben megkapta a német állampolgárságot.
A házasságkötését követően M. Bozkurt 1993 októberében határozott időre szóló tartózkodási engedélyt kapott, amelyet határozatlan
időre szóló tartózkodási engedély váltott fel 1998 októberében, amikor teljesítette az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
második francia bekezdésében foglalt, ötéves tartózkodásra vonatkozó feltételt.
M. Bozkurt 2000 júniusa óta külön élt feleségétől. A házasság felbontását 2003 novemberében mondták ki.
Németországi tartózkodása során M. Bozkurt több munkahelyen is dolgozott. A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban az
érdekelt által ezzel kapcsolatban adott pontos tájékoztatás és igazolások hiányában nem lehetett a munkaviszonyok pontos időtartamait
megállapítani.
2000 eleje óta körülbelül 18 hónapot betegállományban töltött, ezalatt agydaganattal megműtötték.
A munkavégzés ezen megszakítását követően munkáltatója megszüntette munkaviszonyát. Azóta munkanélküli, és a szociális törvénykönyv
II. része (Sozialgesetzbuch, Teil II) alapján megélhetési költségeket fedező ellátásokban részesül. Eleinte önkormányzati
szálláson lakott, majd 2005 novembere óta egy kis lakásban lakik, amelyet a bátyja bérel neki.
Mivel 1996‑ban és 2000‑ben testi sértés és rongálás miatt már elítélték, M. Bozkurtot 2004 májusában a felesége sérelmére
2002 júliusában, törökországi tartózkodásuk alatt elkövetett erőszakos közösülés és testi sértés miatt ítélték el. Miután
az érdekelt fellebbezése részben sikeres volt, 2005. január 17‑én végül kétévi, végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztésre
ítélték, így az előzetes letartóztatásban lévő M. Bozkurt kiszabadult.
2005. július 26‑i határozatával a Land elrendelte M. Bozkurt azonnali végrehajtással történő kiutasítását (a továbbiakban:
kiutasító határozat) a büntetőjogi felelősségét megállapító azon utolsó ítélet alapján, amely megerősítette, hogy erőszakos
cselekmények elkövetésére hajlamos. A Land úgy ítélte meg, hogy az érdekelt azzal az indokkal nem hivatkozhatott az 1/80 határozat
6. és 7. cikkéből eredő jogokra, hogy munkaviszonyának megszüntetését követő ésszerű időn belül nem talált új munkát, és hogy
komoly erőfeszítéseket sem tett ennek érdekében.
Miután M. Bozkurt megtámadta a kiutasító határozatot, a Verwaltungsgericht Stuttgart (stuttgarti közigazgatási bíróság) először
elrendelte ezen határozat végrehajtásának a felfüggesztését, majd ezt követően 2006. július 5‑i ítéletével megsemmisítette
azt.
A Land által ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezést a Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (baden‑wüttembergi legfelső
közigazgatási bíróság) 2007. március 14‑i ítélete elutasította. E bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy M. Bozkurt – azokra
az időszakokra tekintettel, amikor Németországban jogszerűen lakóhellyel rendelkezett – hivatkozhatott az 1/80 határozat 7. cikke
első bekezdésének második francia bekezdése alapján a tartózkodási jogra. Ennélfogva a kiutasító határozat jogellenes amiatt,
hogy nem felel meg az uniós polgárokra alkalmazandó feltételeknek, amelyeket a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében tiszteletben
kell tartani az olyan török állampolgárok esetén, akik az 1/80 határozat alapján tartózkodási joggal rendelkeznek. E bíróság
továbbá úgy ítélte meg, hogy azon körülmény miatt, hogy M. Bozkurt 2000 óta munkanélküli volt, hogy súlyos betegsége miatt
talán véglegesen ki van zárva a munkaerőpiacról, és hogy körülbelül kilenc hónapon keresztül börtönben volt, nem veszíti el
az 1/80 határozat fent említett rendelkezésében számára biztosított jogállást a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára tekintettel,
miszerint a tartózkodási jog – miután megszerezték – független azon feltételek fennállásától, amelyek lehetővé tették megszerzését.
A Land így felülvizsgálati eljárást kezdeményezett a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) előtt egyfelől
arra hivatkozva, hogy M. Bozkurt a munkaerőpiacról való kizárása folytán időközben elveszítette a tartózkodási jogát Németországban,
és másfelől nem hivatkozhat joggal az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésére, mivel súlyos testi sértést okozott annak
a személynek, akitől a jogai erednek.
A Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg 2007. március 14‑i ítéletében kialakított jogi elemzéssel egyetértve a Bundesverwaltungsgericht
úgy ítéli meg, hogy az elé terjesztett jogvita megoldásához azt kell meghatározni, hogy a kiutasító határozat meghozatalának
időpontjában M. Bozkurt hivatkozhatott‑e az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében biztosított védelemre.
A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban úgy ítéli meg, hogy még nincs a Bíróságnak arra vonatkozó ítélkezési gyakorlata,
hogy egy török állampolgár elveszíti‑e valamely tagállam területén az e tagállam munkaerőpiacába jogszerűen beilleszkedett
török munkavállaló családtagjakénti minőségében megszerzett tartózkodási jogát a házasságnak a szóban forgó jog megfelelő
formában való megszerzését követő felbontása miatt.
A fent említett bíróság továbbá azt a kérdést teszi fel, hogy az alapügyet jellemző különleges ténybeli körülményekre tekintettel
a M. Bozkurthoz hasonló török állampolgár joggal hivatkozhat‑e az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése alapján a tartózkodási
jogra, anélkül hogy ez a magatartás visszaélésszerűnek lenne tekinthető. Különösen azt kellene meghatározni, hogy egy jogszerűen
megszerzett jog jogosultja elveszítheti‑e azt abban az esetben, amikor utólag méltatlannak bizonyul ahhoz a személyhez, akitől
korábban e joga eredt.
Mivel az elé terjesztett jogvita megoldásához e körülmények között az 1/80 határozat értelmezése szükséges, a Bundesverwaltungsgericht
akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság
elé:
„1)      Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló házastársát a házasság felbontását követően is megilleti‑e
az […] 1/80 határozat […] 7. cikke [első bekezdésének] második francia bekezdése alapján családtagként szerzett munkavállalási
és tartózkodási jog?
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
2)      Joggal való visszaélésnek tekintendő‑e az […] 1/80 határozat […] 7. cikke [első bekezdésének] második francia bekezdéséből
fakadóan a volt feleségtől eredő tartózkodási jogra való hivatkozás, ha a volt feleséget a török állampolgár a jogállás megszerzését
követően megerőszakolta és bántalmazta, és tettét kétévi szabadságvesztéssel büntették?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Az ügy irataiból kitűnik, hogy az alapügyben szereplő török állampolgár a házasságának felbontása előtt megfelelt mindazoknak
a követelményeknek, amelyek ahhoz szükségesek, hogy jogszerűen rendelkezzen az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második
francia bekezdésében foglalt jogállással.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdést úgy kell érteni, mint amely lényegében arra irányul,
hogy az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár,
aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagjakénti minőségében és a feleségével való
legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a fent említett rendelkezés második francia bekezdése alapján biztosított
jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, elveszíti‑e e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését követő időpontban kimondott
felbontása miatt.
E kérdés megválaszolása érdekében először is meg kell jegyezni, hogy – amint az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
a szövegéből is kitűnik – az e rendelkezésben szereplő jogok megszerzése két előzetes együttes feltételtől függ, tudniillik
egyfelől az érintett személynek olyan török munkavállaló családtagjának kell lennie, aki már a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához
tartozik, és másfelől e tagállam illetékes szerveinek engedélyezniük kellett azt, hogy a fent említett munkavállalóhoz csatlakozzon
itt. Nem vitatott, hogy a jelen esetben M. Bozkurt és a felesége is teljesíti e feltételeket.
Másodsorban a szerződő felek által a fent említett rendelkezés keretében létrehozott rendszernek megfelelően az e rendelkezéssel
az előző pontban említett feltételeket teljesítő török munkavállaló számára biztosított jogok fokozatosan bővülnek az érdekelt
és a fogadó tagállamban már jogszerűen jelen lévő török munkavállaló tényleges együttlakásának időtartama alapján.
Így három év ilyen jogszerű tartózkodást követően az érintett török állampolgár jogosulttá válik arra, hogy – kizárólag az
Európai Unió tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezzen (az 1/80
határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése).
A fogadó tagállam területén eltöltött további két év jogszerű tartózkodást követően ugyanezen török állampolgár jogosult a
választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra (ugyanezen határozat 7. cikke első bekezdésének
második francia bekezdése). A jelen esetben M. Bozkurt vitathatatlanul teljesíti ezt a feltételt.
Ezzel kapcsolatban pontosítani kell, hogy az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt rendszerrel szemben, amely
bizonyos időtartamú jogszerű munkavállaláson alapul, az ugyanezen határozat 7. cikke első bekezdésének alkalmazása szempontjából
a török migráns munkavállalóval való együttlakás a releváns feltétel. Bizonyos időtartamú ilyen együttlakást követően az érdekelt
számára ugyanakkor anélkül biztosítja a munkavállaláshoz való jogot, hogy ez utóbbi rendelkezés bármilyen ezzel kapcsolatos
kötelezettséget előírna, vagy feltételhez kötné az 1/80 határozatban biztosított jog megszerzését (lásd ebben az értelemben
a C‑373/03. sz. Aydinli‑ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6181. o.] 29. és 31. pontját, a C‑325/05. sz.
Derin‑ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6495. o.] 56. pontját és a C‑453/07. sz. Er‑ügyben 2008. szeptember
25‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑7299. o.] 31–34. pontját). Az alapügyben szereplőhöz hasonló török állampolgár foglalkoztatási
helyzete tehát nem bír semmilyen relevanciával.
Harmadsorban meg kell jegyezni, hogy a Bíróság már számos alkalommal kimondta, hogy egyfelől a fent említett 7. cikk első
bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, másfelől az együttlakás e rendelkezésben megállapított időtartamai megkövetelik
az ezzel összefüggő tartózkodási jog elismerését; ha nem így lenne, e jog teljesen elenyészne (lásd különösen a fent hivatkozott
Er‑ügyben hozott ítélet 25. és 26. pontját, valamint a C‑337/07. sz. Altun‑ügyben 2008. december 18‑án hozott ítélet [EBHT 2008.,
I‑10323. o.] 20. és 21. pontját).
Negyedsorban ki kell emelni, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében foglalt jogok fokozatos megszerzésének rendszere
kettős célt követ.
Elsőként, az első hároméves időszak letelte előtt a fent említett rendelkezés arra irányul, hogy lehetővé tegye, hogy a migráns
munkavállaló családtagjai ez előbbinél tartózkodjanak abból a célból, hogy ezáltal a családegyesítés eszközével mozdítsa elő
a fogadó tagállamba már jogszerűen beilleszkedett török munkavállaló munkavállalását és tartózkodását (lásd különösen a C‑351/95. sz.
Kadiman‑ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2133. o.] 35. és 36. pontját, a C‑65/98. sz. Eyüp‑ügyben 2000.
június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4747. o.] 26. pontját és a C‑467/02. sz. Cetinkaya‑ügyben 2004. november 11‑én hozott
ítélet [EBHT 2004., I‑10895. o.] 25. pontját).
Ezenfelül ugyanez a rendelkezés a török migráns munkavállaló családjának a fogadó tagállambeli tartós beilleszkedését kívánja
megerősíteni, három év jogszerű tartózkodás után biztosítva az érintett családtag számára annak lehetőségét, hogy ő maga is
hozzáférjen a munkaerőpiachoz Az ily módon kitűzött alapvető cél a fenti családtag helyzetének rendezése, aki ebben az időszakban
már jogszerűen beilleszkedett a fogadó tagállamba, biztosítva számára a szóban forgó tagállamban a saját megélhetését biztosító
eszközöket, tehát azt, hogy a migráns munkavállaló helyzetétől független helyzetet alakítson itt ki (lásd különösen a fent
hivatkozott Eyüp‑ügyben hozott ítélet 26. pontját, a fent hivatkozott Cetinkaya‑ügyben hozott ítélet 25. pontját, a fent hivatkozott
Aydinli‑ügyben hozott ítélet 23. pontját, valamint a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 50. és 71. pontját).
A Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy habár a családtag főszabály szerint és jogszerű indokok kivételével köteles
ténylegesen a migráns munkavállalóval együtt lakni, amíg neki magának nincs joga a munkaerőpiachoz való hozzáféréshez – másképpen
kifejezve a hároméves időszak letelte előtt –, ezzel szemben már nem ez a helyzet áll fenn, ha az érdekelt jogszerűen megszerezte
e jogot az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése alapján, és ennek még inkább érvényesnek kell
lennie abban a helyzetben, amikor öt év elteltével feltétel nélküli munkavállalási jogra jogosult (lásd a fent hivatkozott
Derin‑ügyben hozott ítélet 51. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Amint ugyanis az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek, e rendelkezés a török munkavállaló
családtagjának saját jogot biztosít a fogadó tagállam munkaerőpiacához való hozzáférésre, valamint ezzel összefüggésben azt
a jogot is biztosítja, hogy továbbra is annak területén tartózkodjon.
E jogok kétségkívül a török munkavállaló szülő által a múltban az ugyanezen tagállam területén elfoglalt helyzetből erednek,
és akinek révén a családtagja tartózkodási jogot szerzett.
Amint azonban az Európai Közösségek Bizottsága helyesen mutatott rá az írásbeli észrevételeiben, amennyiben az ilyen munkavállaló
családtagja maga is önálló jogot szerzett az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése alapján, kellő mértékben integrálódott
a fogadó tagállamba ahhoz, hogy a helyzete elválaszthatónak legyen tekinthető azon szőlőjének a helyzetétől, aki lehetővé
tette az ezen állam területére való belépését, és ennélfogva ezen szülő helyzetétől függetlennek legyen tekinthető (lásd ebben
az értelemben a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 50. és 71. pontját, valamint a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott
ítélet 59. és 63. pontját).
Ezen értelmezést követeli meg továbbá az egészében vizsgált 1/80 határozat célja is, amellyel kapcsolatban a Bíróság több
alkalommal kimondta, hogy a török migránsok fogadó tagállambeli helyzetének javítására irányul az e határozat valamely rendelkezésében
megállapított feltételeknek megfelelő, és ennélfogva az e határozatban biztosított jogokban részesülő török állampolgárok
e tagállamba történő fokozatos beilleszkedésének elősegítésével (lásd különösen a C‑329/97. sz. Ergat‑ügyben 2000. március
16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1487. o.] 43. és 44. pontját, a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 53. pontját,
valamint a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontját).
Márpedig a Bíróság ebből a nézőpontból ítélte meg úgy, hogy a M. Bozkurt által az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése
alapján jogszerűen megszerzett jogokhoz hasonló jogok az e jogok keletkezéséhez szükséges feltételek fennállásától függetlenül
továbbra is fennmaradnak (lásd a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 40. pontját; a fent hivatkozott Cetinkaya‑ügyben
hozott ítélet 31. pontját; a fent hivatkozott Aydinli‑ügyben hozott ítélet 26. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott
ítélet 53. pontját és a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 36. pontját) oly módon, hogy a fenti határozat alapján
már jogokkal rendelkező családtag olyan helyzetben van, hogy fokozatosan rendezi helyzetét a fogadó tagállamban, és tartósan
beilleszkedik itt azon személytől függetlenül élve, aki révén e jogokat megszerezte (lásd ebben az értelemben különösen a
fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 43. és 44. pontját).
Az előző pontban említett értelmezés mindössze a szerzett jogok tiszteletben tartása általánosabb elvének kifejeződése, amelyet
a C‑237/91. sz. Kus‑ügyben 1992. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑6781. o.) 21. és 22. pontja mondott ki, és amely
elv szerint, amennyiben a török állampolgár joggal hivatkozhat az 1/80 határozat valamely rendelkezése alapján bizonyos jogokra,
e jogok már nem függnek az ezeket keletkeztető körülményektől, mivel e határozat nem ír elő ilyen jellegű feltételt. A fent
említett Kus‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben a szóban forgó körülmény pontosan egy olyan házasság volt, amely
lehetővé tette az érintett török állampolgárnak, hogy belépjen a fogadó tagállam területére; e házasságot később felbontották,
amelyre akkor került sor, amikor az érdekelt – a jelen esetben az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése alapján – már megszerezte
e jogokat. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a C‑355/93. sz. Eroglu‑ügyben 1994. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 1994.,
I‑5113. o.) 22. pontjában ezt az elvet alkalmazhatóvá nyilvánította ugyanezen határozat 7. cikke keretében is (lásd ugyanebben
az értelemben különösen a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 40. pontját; a fent hivatkozott Aydinli‑ügyben hozott
ítélet 26. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 50. pontját, valamint a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott
ítélet 42. és 43. pontját).
Ötödsorban az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése által a török munkavállaló e bekezdésben megállapított feltételeket
teljesítő családtagjai számára biztosított jogok elvesztését eredményező körülményeket illetően – szintén az állandó ítélkezési
gyakorlat értelmében – e jogok csak két okból korlátozhatók: mégpedig vagy azért, mert a török migránsnak a fogadó tagállam
területén való jelenléte – személyes magatartása folytán – az ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése értelmében vett
közrendet, közbiztonságot vagy közegészséget ténylegesen és súlyosan veszélyeztetőnek minősül, vagy azért, mert az érdekelt
jogos indok nélkül jelentős időtartamra elhagyta a fogadó tagállam területét (lásd különösen a fent hivatkozott Er‑ügyben
hozott ítélet 30. pontját és a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 62. pontját).
A fenti pontban kifejtett korlátozások kimerítő jellegét a Bíróság állandó jelleggel megerősíti (lásd különösen a fent hivatkozott
Cetinkaya‑ügyben hozott ítélet 38. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 54. pontját; a fent hivatkozott
Er‑ügyben hozott ítélet 30. pontját és a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 62. pontját).
A fenti elemzés összességére tekintettel azt a következtetést kell levonni, hogy a házasság felbontása, amennyiben arra az
1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében biztosított jogoknak az érintett családtag általi megfelelő formában történő
megszerzését követően kerül sor, nem bír semmilyen relevanciával a fent említett jogoknak a jogosult számára való fenntartása
szempontjából, még akkor sem, ha eredetileg csak a volt házastársa révén szerezhette meg azokat.
Végezetül pontosítani kell, hogy a fenti pontban adott értelmezés nem összeegyeztethetetlen az 1970. november 23‑i kiegészítő
jegyzőkönyv 59. cikkének követelményeivel. Amint ugyanis a főtanácsnok – a Bíróság által a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott
ítélet 62–67. pontjában, valamint a C‑349/06. sz. Polat‑ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑8167. o.) 21. pontjában
kifejtett indokokhoz hasonló indokok alapján – indítványának 50–52. pontjában arra rámutatott, a török migráns munkavállaló
családtagjának helyzetét végső soron nem lehet összehasonlítani a tagállami állampolgár családtagjának helyzetével, tekintettel
a jogi helyzetük között fennálló érzékelhető különbségekre (lásd ebben az értelemben a C‑462/08. sz. Bekleyen‑ügyben 2010.
január 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 35–38. és 43. pontját).
A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár, aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó
török munkavállaló családtagjakénti minőségében és a feleségével való legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a
fent említett rendelkezés második francia bekezdése alapján biztosított jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, nem veszíti
el e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését követő időpontban kimondott felbontása miatt.

A második kérdésről
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a jogalanyok az uniós jog normáit nem alkalmazhatják csalárd módon vagy visszaélésszerűen,
és a nemzeti bíróságok esetről esetre, objektív tényekre támaszkodva vehetik figyelembe az érintett személyek visszaélésszerű
vagy csalárd magatartását annak érdekében, hogy adott esetben megtagadják a fent említett jog rendelkezéseinek alkalmazását
(lásd különösen a C‑212/97. sz. Centros‑ügyben 1999. március 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1459. o.] 25. pontját, a C‑255/02. sz.,
Halifax és társai ügyben 2006. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1609. o.] 68. pontját, valamint a C‑16/05. sz.,
Tum és Dari ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑7415. o.] 64. pontját).
A Bíróság így kizárta, hogy a munkaviszony olyan időszakai, amelyeket a török munkavállaló csak büntetőjogi felelősségének
megállapítását eredményező megtévesztő magatartása révén tudott teljesíteni, jogszerűnek tekinthetők az 1/80 határozat 6. cikke
(1) bekezdésének alkalmazása szempontjából, mivel az érdekelt valójában nem felelt meg az e rendelkezésben előírt feltételeknek,
és ezért ez utóbbi rendelkezés alapján nem jogszerűen rendelkezett e joggal (lásd a C‑285/95. sz. Kol‑ügyben 1997. június
5‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3069. o.] 26. és 27. pontját, valamint a C‑37/98. sz. Savas‑ügyben 2000. május 11‑én hozott
ítélet [EBHT 2000., I‑2927. o.] 61. pontját).
Nem fogadható el ugyanis, hogy egy török állampolgár az 1/80 határozat valamely rendelkezésében biztosított előnyökből jogtalanul
próbáljon meg részesülni.
A jelen esetben azonban a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak átadott ügyiratokból kitűnik, hogy a jelenleg a
Bundesverwaltungsgericht előtt folyamatban lévő ügy érdemében határozó nemzeti bíróságok kifejezetten megállapították, hogy
M. Bozkurt jogszerűen rendelkezett az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdésében foglalt jogállással.
Mindent egybevetve egyetlen olyan jellegű bizonyítékot sem hoztak fel a Bíróság előtt, amely alapján feltételezhető lenne,
hogy az alapügyben színlelt házasságról lenne szó, amelyet kizárólag az EGK‑Törökország társulásra vonatkozó jogban szereplő
előnyök visszaélésszerű elérése érdekében kötöttek.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy M. Bozkurt az alapügyben mindössze az 1/80 határozatban számára kifejezetten
biztosított jogokat gyakorolta, amelyek megszerzése érdekében minden szükséges feltételnek megfelelt.
Márpedig önmagában nem tekinthető joggal való visszaélésnek az, hogy egy ilyen török állampolgár teljes mértékben hivatkozik
a fent említett határozatban biztosított jogokra, és hogy a múltban jogszerűen megszerezte azokat.
A kérdést előterjesztő bíróság – anélkül azonban, hogy az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó kérdést terjesztett
volna elő – ugyanakkor azt a kérdést teszi fel, hogy az alapügy különleges körülményei között M. Bozkurtnak az ugyanezen határozat
7. cikkének első bekezdése alapján megszerzett jogállásra való hivatkozása nem sértheti‑e a közrendet az általa e jog megszerzését
követően azon személy sérelmére elkövetett súlyos bűncselekményre tekintettel, aki lehetővé tette számára, hogy e jogállással
rendelkezzen.
Ezzel kapcsolatban pontosítani kell, hogy az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdése szolgál megfelelő jogi keretet ahhoz,
hogy lehetővé tegye annak megítélését, hogy egy török állampolgár, akinek többször megállapították a büntetőjogi felelősségét,
a fogadó tagállamból való kiutasítás eszközével mikor fosztható meg azoktól a jogoktól, amelyek közvetlenül e határozatból
erednek (lásd különösen a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 74. pontját).
A fent említett rendelkezésben szereplő közrendi kivétel hatályának meghatározásakor az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében
arra az értelmezésre kell hivatkozni, amelyet az Unió tagállamainak munkavállaló állampolgárai szabad mozgásának terén megállapított
kivétel esetében adtak (lásd különösen a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 30. pontját).
A Bíróság mindig hangsúlyozta, hogy a fent említett kivétel a személyek szabad mozgásának alapelvétől való eltérésnek minősül,
amelyet megszorítóan kell értelmezni, és annak tartalmát a tagállamok nem határozhatják meg egyoldalúan (lásd különösen a
fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti hatóságnak a közrend fogalmára történő hivatkozása azt feltételezi,
hogy – a társadalmi rend bármely jogsértés által megvalósított megzavarásán túl – a közrend olyan tényleges és kellően súlyos
veszélyeztetése áll fenn, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét (a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet
34. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így a közrendi, illetve közbiztonsági indokok alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett személy magatartásán alapulhatnak.
Ilyen intézkedések tehát nem rendelhetők el automatikusan a büntetőjogi felelősség megállapítását követően és általános megelőzési
céllal (a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 31. és 35. pontja).
Büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet tehát csak akkor lehet figyelembe venni, ha az ítéletet megalapozó körülmények
olyan személyes magatartásra utalnak, amely az elbírálás időpontjában is veszélyezteti a közrendet (a fent hivatkozott Polat‑ügyben
hozott ítélet 32. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az illetékes nemzeti hatóságoknak kell tehát esetről esetre megvizsgálniuk a törvénysértés elkövetőjének személyében rejlő
körülményeket, valamint az általa a közrendre és a közbiztonságra jelentett veszély közvetlen, tényleges és kellően súlyos
voltát, és e hatóságok kötelesek továbbá biztosítani az arányosság elvének, valamint az érdekelt alapvető jogainak tiszteletben
tartását. Közelebbről, az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdésére kiutasítás csak akkor alapítható, ha az érintett egyedi
magatartása a közrend újabb súlyos megzavarásának konkrét veszélyét rejti magában (a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott
ítélet 74. pontja).
A fenti megfontolások összességére figyelemmel a második kérdésre a következő választ kell adni:
–        nem minősül joggal való visszaélésnek az, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár az 1/80 határozat 7. cikkének
első bekezdése alapján jogszerűen megszerzett jogra hivatkozik, habár az érdekelt – miután a volt felesége révén megszerezte
e jogot – olyan súlyos bűncselekményt követett el a sérelmére, amely miatt megállapították a büntetőjogi felelősségét;
–        ezzel szemben ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes az olyan török állampolgár elleni kiutasító
határozat meghozatala, akinek büntetőjogi felelősségét többször megállapították, amennyiben a személyes magatartása valamely
alapvető társadalmi érdek közvetlen, tényleges és kellően súlyos veszélyeztetésének minősül. A nemzeti bíróság feladata annak
vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulási megállapodással létesített Társulási Tanácsnak a társulás fejlesztéséről
szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az alapügy felpereséhez
hasonló török állampolgár, aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagjakénti minőségében
és a feleségével való legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a fent említett rendelkezés második francia bekezdése
alapján biztosított jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, nem veszíti el e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését
követő időpontban kimondott felbontása miatt.
2)
Nem minősül joggal való visszaélésnek az, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár az 1/80 határozat 7. cikkének
első bekezdése alapján jogszerűen megszerzett jogra hivatkozik, habár az érdekelt – miután a volt felesége révén megszerezte
e jogot – olyan súlyos bűncselekményt követett el a sérelmére, amely miatt megállapították a büntetőjogi felelősségét.
Ezzel szemben ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes az olyan török állampolgár elleni kiutasító
határozat meghozatala, akinek büntetőjogi felelősségét többször megállapították, amennyiben a személyes magatartása valamely
alapvető társadalmi érdek közvetlen, tényleges és kellően súlyos veszélyeztetésének minősül. A nemzeti bíróság feladata annak
vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.