CELEX: 61997TJ0260
Fælles markedsordning
bananer
importordning
Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold
opgørelse af tabet

Retsforskrifter
1       Rådets forordning (EØF) nr. 404/93 af 13. februar 1993 om den fælles markedsordning for bananer (EFT L 47, s. 1) erstattede
ved sit afsnit IV med virkning fra den 1. juli 1993 de forskellige nationale ordninger for samhandelen med tredjelande med
en fælles ordning. Denne forordning bestemte i den version, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder
i nærværende sag, at der hvert år åbnes et toldkontingent for indførsel af bananer hidrørende fra tredjelande og lande i Afrika,
Vestindien og Stillehavet (AVS). I dens artikel 15, nu artikel 15a efter ændring ved Rådets forordning (EF) nr. 3290/94 af
22. december 1994 om de tilpasninger og overgangsforanstaltninger, der er nødvendige i landbrugssektoren for gennemførelsen
af de aftaler, som er indgået under de multilaterale handelsforhandlinger i Uruguay-rundens regi (EFT L 349, s. 105), blev
der sondret mellem »traditionelle« og »ikke-traditionelle« bananer, afhængigt af, om bananerne var, henholdsvis ikke var en
del af de mængder bananer, således som de er fastsat i bilaget til forordning nr. 404/93, der traditionelt udføres af AVS-staterne
til Fællesskabet.
2       Ifølge artikel 17, første afsnit, i forordning nr. 404/93 krævede indførsel af bananer til Fællesskabet forelæggelse af en
importlicens.
3       Artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 404/93, som ændret ved forordning nr. 3290/94, bestemmer, at der for import af bananer
fra andre tredjelande end AVS-lande (herefter »tredjelandsbananer«) og ikke-traditionelle AVS-bananer skal åbnes et toldkontingent
på 2,1 mio. tons (nettovægt) for 1994 og på 2,2 mio. tons (nettovægt) for de følgende år. Inden for rammerne af dette toldkontingent
opkrævedes der en told på 75 ECU pr. ton for indførsel af bananer fra tredjelande, hvorimod ikke-traditionel indførsel af
AVS-bananer pålagdes nultold. I artikel 18, stk. 2, var det fastsat, at ikke-traditionel indførsel af bananer fra AVS-staterne
og indførsel af, der fandt sted uden for det pågældende kontingent, uanset om der var tale om ikke traditionelle indførsler
fra AVS-lande eller tredjelande, var pålagt en told beregnet på grundlag af den fælles toldtarif.
4       Ved artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 404/93 blev det således åbnede toldkontingent fordelt med 66,5% til erhvervsdrivende,
der havde markedsført tredjelandsbananer og/eller ikke-traditionelle AVS-bananer (kategori A), 30% til erhvervsdrivende, der
havde markedsført EF-bananer og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori B), og 3,5% til erhvervsdrivende, der var etableret
i Fællesskabet, og som i 1992 var begyndt at markedsføre andre bananer end EF- og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori
C).
5       Ifølge artikel 19, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 404/93 blev der i andet halvår 1993 udstedt licenser til den enkelte
erhvervsdrivende på grundlag af halvdelen af den gennemsnitlige årlige mængde, der var blevet markedsført fra 1989 til 1991.
6       Artikel 30 i forordning nr. 404/93 bestemte følgende:
»Hvis særlige foranstaltninger er nødvendige fra juli 1993 for at lette overgangen fra de ordninger, der eksisterede før denne
forordnings ikrafttræden, til den ordning, der indføres med denne forordning, træffer Kommissionen, for at afhjælpe væsentlige
vanskeligheder, de fornødne overgangsforanstaltninger efter proceduren i artikel 27.«
7       Ved artikel 27 i forordning nr. 404/93 blev der indført en såkaldt »forvaltningskomite-procedure«. Efter samme forordnings
artikel 20 vedtog Kommissionen gennemførelsesbestemmelserne for samhandelsordningen med tredjelande efter denne procedure.
8       Gennemførelsesbestemmelserne for samhandelsordningen med tredjelande var på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i nærværende
sag fastsat i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1442/93 af 10. juni 1993 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende ordningen
for indførsel af bananer til Fællesskabet (EFT L 142, s. 6). Efter forordningens artikel 4 og 5 blev toldkontingentet fordelt
mellem de erhvervsdrivende i kategori A (66,5%) ud fra den mængde tredjelandsbananer eller ikke-traditionelle AVS-bananer,
de erhvervsdrivende havde afsat i hvert af de tre år forud for året før det år, for hvilket det pågældende toldkontingent
var blevet åbnet. Fordelingen af kontingentet mellem erhvervsdrivende i kategori B (30%) skete derimod ud fra den mængde EF-bananer
eller traditionelle AVS-bananer, der var afsat i en referenceperiode beregnet på samme måde som for kategori A.
9       I henhold til bestemmelserne i artikel 19, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 404/93 og artikel 4 og 5 i forordning nr. 1442/93
blev referenceperioden hvert år forrykket med ét år. For indførsel, der skulle foretages i 1993, omfattede referenceperioden
således årene 1989, 1990 og 1991, mens referenceperioden for indførsler, der skulle ske i 1997 og i 1998, omfattede henholdsvis
årene 1993, 1994 og 1995 og årene 1994, 1995 og 1996.
10     Desuden kunne de erhvervsdrivende i kategori A eller B i henhold til artikel 13 i forordning nr. 1442/93 i gyldighedsperioden
for de importlicenser, der var udstedt til dem i denne egenskab, overdrage de rettigheder, der fulgte af disse licenser, til
erhvervsdrivende i kategori A, B eller C.
11     Den ordning, der er indført ved forordning nr. 404/93 og forordning nr. 1442/93, benævnes i det følgende »1993-ordningen«.
12     Rådets forordning (EF) nr. 1637/98 af 20. juli 1998 om ændring af forordning nr. 404/93 (EFT L 210, s. 28), der anvendes fra
den 1. januar 1999, har ophævet artikel 15a og ændret artikel 16-20 i forordning nr. 404/93.
13     Artikel 18 i forordning nr. 404/93, som ændret ved forordning nr. 1637/98, åbnede ud over toldkontingentet på 2,2 tons, som
er bundet i verdenshandelsorganisationen (stk. 1), et tillægskontingent for indførsel af tredjelandsbananer og ikke-traditionelle
AVS-bananer (stk. 2).
14     Artikel 19, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 404/93, som ændret ved forordning nr. 1637/98, bestemte, at nu »[forvaltes]
de i artikel 18, stk. 1 og 2 omhandlede toldkontingenter samt indførslen af traditionelle AVS-bananer efter en metode, der
er baseret på hensyntagen til de traditionelle samhandelsstrømme (metoden »traditionelle importører over for nytilkomne«)«.
15     Artikel 20 i forordning nr. 404/93, som ændret ved forordning nr. 1637/98, pålagde Kommissionen at vedtage gennemførelsesbestemmelserne
til den nye indførelsesordning, som ifølge samme artikels litra d) bl.a. skulle omfatte »specifikke foranstaltninger, der
i givet fald er nødvendige for at sikre overgangen fra den importordning, der anvendes fra den 1. juli 1993, til [den nye
ordning]«.
16     I henhold til denne artikel 20 udstedte Rådet forordning (EF) nr. 2362/98 af 28. oktober 1998 om gennemførselsbestemmelser
til Rådets forordning (EØF) nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til Fællesskabet (EFT L 293, s. 32),
som fra den 1. januar 1999 afløste forordning nr. 1442/93.
17     Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2362/98 definerede traditionelle erhvervsdrivende således:
»I denne forordning forstås ved »traditionel erhvervsdrivende« en økonomisk beslutningstager, der er etableret i Fællesskabet
i den periode, der er afgørende for hans referencemængde, samt på tidspunktet for registreringen efter artikel 5, og som for
egen regning i en referenceperiode rent faktisk har indført en minimumsmængde bananer med oprindelse i tredjelande og/eller
AVS-lande med henblik på senere udbud til salg på EF-markedet.«
18     Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2362/98 bestemte, at »[h]ver traditionel erhvervsdrivende, der er registreret i en medlemsstat
efter artikel 5, [opnåede] for hvert år for alle oprindelser som nævnt i bilag I [tredjelande og AVS-stater] en fast referencemængde,
der [fastlagdes] på grundlag af den mængde bananer, han rent faktisk [havde] indført i referenceperioden«. Artikel 4, stk. 2,
præciserede, at for de indførsler, der skal foretages i 1999 i forbindelse med toldkontingenterne og med hensyn til de traditionelle
AVS-bananer, udgøres referenceperioden af årene 1994, 1995 og 1996.
19     Den ordning, der blev oprettet ved de ændringer, som blev indført ved forordning nr. 1637/98 og forordning nr. 2362/98, betegnes
i det følgende »1999-ordningen«.
20     Efter 1999-ordningen blev anvendelsen af de referencemængder, der blev meddelt de traditionelle erhvervsdrivende for 1999,
indtil den 30. juni 2001 successivt bekræftet ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2268/1999 af 27. oktober 1999 om indførsel
af bananer i første kvartal af 2000 som led i toldkontingenterne og traditionelle AVS-bananer (EFT L 277, s. 10), Kommissionens
forordning (EF) nr. 250/2000 af 1. februar 2000 om indførsel af bananer som led i toldkontingenterne og traditionelle AVS-bananer
og om fastsættelse af vejledende mængder for andet kvartal af 2000 (EFT L 26, s. 6), Kommissionens forordning (EF) nr. 1077/2000
af 22. maj 2000 om fastsættelse af visse vejledende mængder og individuelle lofter for udstedelse af importlicenser for bananer
i Fællesskabet i tredje kvartal af 2000 i forbindelse med toldkontingenterne og mængden af traditionelle AVS-bananer, Kommissionens
forordning (EF) nr. 1637/2000 af 25. juli 2000 om fastsættelse af de mængder bananer, der kan indføres til Fællesskabet i
fjerde kvartal af 2000 som led i toldkontingenterne og mængden af traditionelle AVS-bananer (EFT L 187, s. 36), Kommissionens
forordning (EF) nr. 2599/2000 af 28. november 2000 om fastsættelse af visse vejledende mængder og individuelle lofter for
udstedelse af importlicenser for bananer i Fællesskabet i første kvartal af 2001 i forbindelse med toldkontingenterne og mængden
af traditionelle AVS-bananer (EFT L 300, s. 8), og endelig Kommissionens forordning (EF) nr. 395/2001 af 27. februar 2001
om fastsættelse af
visse vejledende mængder og individuelle lofter for udstedelse af importlicenser for bananer i Fællesskabet i andet kvartal
af 2001 i forbindelse med toldkontingenterne og mængden af traditionelle AVS-bananer
(EFT L 58, s. 11).
21     Ordningen for indførsel af bananer i Fællesskabet er senere ændret fra den 1. juli 2001 efter udstedelse af Rådets forordning
(EF) nr. 216/2001 af 29. januar 2001 om ændring af forordning nr. 404/93 (EFT L 31, s. 2), navnlig dens artikel 16-20, og
ved udstedelsen af Kommissionens forordning (EF) nr. 896/2001 af 7. maj 2001 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning
nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til EF (EFT L 133, s. 19). Den ordning, der blev oprettet
ved de ændringer, der er indført ved forordning nr. 216/2001 og forordning nr. 896/2001, betegnes i det følgende »år 2001-ordningen«.

Retsforhandlinger og parternes påstande
22     Ved dom af 8. juni 2000, Carmar og Tico mod Kommissionen og Rådet (forenede sager T-79/96, T-260/97 og T-117/98, Sml. II,
s. 2193, herefter »dommen af 8. juni 2000«), som bl.a. er afsagt i nærværende sag, annullerede Retten Kommissionens beslutning
af 17. juli 1997 om afslag på sagsøgerens anmodning i henhold til artikel 30 i forordning nr. 404/93 og dømte Kommissionen
til at erstatte det tab, som sagsøgeren havde lidt som følge af denne beslutning.
23     Retten dømte desuden Kommissionen og Rådet til at betale henholdsvis 90% og 10% af omkostningerne i sag T-260/97 og Den Franske
Republik som intervenient til at bære sine egne omkostninger.
24     Ifølge punkt 5 i konklusionen i dommen af 8. juni 2000 skulle parterne inden for en frist på seks måneder fra datoen fra dommens
afsigelse meddele Retten de beløb, der skulle betales, som fastsat efter fælles aftale, eller, såfremt der ikke blev indgået
en aftale, inden for samme frist tilstille Retten deres påstande opgjort i tal.
25     Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 17. august 2000 appellerede Kommissionen dommen af 8. juni 2000 (sag
C-312/00 P).
26     I henhold til artikel 77, litra b), i Rettens procesreglement har denne ved kendelse ved 7. februar 2001 besluttet at udsætte
sag T-260/97 indtil Domstolens endelige dom i sag C-312/00 P.
27     Ved dom af 10. december 2002, Kommissionen mod Camar og Tico (sag C-312/00 P, Sml. I, s. 11355), forkastede Domstolen appellen,
for så vidt den var rettet mod den del af dommen af 8. juni 2000, der vedrørte sag T-260/97.
28     Ved skrivelse fra Rettens Justitskontor den 9. januar 2003 blev parterne underrettet om, at behandlingen af sag T-260/97 var
genoptaget, og om, at den frist på seks måneder, der var fastsat i punkt 5 i konklusionen i dommen af 8. juni 2000, var begyndt
at løbe og ville udløbe den 10. juni 2003.
29     Sagsøgeren og Kommissionen indledte således forhandlinger med henblik på opgørelse af tabet. Da de ikke nåede til en aftale
inden for den fastsatte frist, indleverede de deres forslag til opgørelse af tabets størrelse til Rettens Justitskontor den
10. juni 2003.
30     Sagsøgeren fremsatte sine bemærkninger til Kommissionens forslag den 18. juli 2003, og sidstnævnte har senere fremsat sine
bemærkninger til forslaget samt til sagsøgerens bemærkninger den 5. september 2003.
31     På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling
og som led i de foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er fastsat i procesreglementets artikel 64, opfordret
Kommissionen til at besvare et skriftligt spørgsmål. Denne opfordring blev efterkommet inden for den fastsatte frist.
32     Sagsøgeren og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål under det retsmøde, der blev
afholdt den 24. februar 2005.
33     Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–       Det fastslås, at de beløb, sagsøgeren har opgjort som det lidte tabs størrelse, nemlig uden renter 2 771 132 EUR for 1997,
2 253 060 EUR for 1998, 7 190 000 EUR for 1999, 7 190 000 EUR for 2000 og 4 399 200 EUR for første halvår af 2001, er korrekte.
–       Kommissionen dømmes til fuld betaling af den sum, der svarer til disse beløb, samt til de beløb, der skal betales på grundlag
af valutaopskrivningen og morarenter beregnet efter de af sagsøgeren foreslået kriterier eller efter ethvert andet eventuelt
kriterium, som Retten måtte finde mere passende.
–       Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med dette nye trin i sagens behandling.
34     Kommissionen har nedlagt påstand om, at de beløb, der skal betales til sagsøgeren, fastsattes efter følgende retningslinjer:
–       Erstatningen skal betales for perioden mellem den 1. januar 1997 og den 31. december 1998.
–       Den periode, der skal tages i betragtning ved beregning af sagsøgerens referencemængde, svarer til årene 1989 og 1990.
–       Erstatningens størrelse skal beregnes på grundlag af den tabte fortjeneste, der udgøres af forskellen mellem de indtægter,
som sagsøgeren ville have haft med handel med bananer i perioden mellem den 1. januar 1997 og den 31. december 1998, hvis
Kommissionen havde imødekommet dens anmodning om overgangsforanstaltninger af 21. januar 1997 og de faktiske indtægter ved
denne handel i den pågældende periode, med tillæg af de indtægter, som sagsøgeren havde eller ville kunne have haft i samme
periode ved eventuelle erstatningsaktiviteter.
–       De supplerende mængder bananer, som sagsøgeren kunne have forhandlet, hvis Kommissionen havde imødekommet dennes anmodning
om overgangsforanstaltninger af 21. januar 1997, andrager 13 855,66 tons fra 1997 og 11 265,30 tons for 1998.
–       Det således opnåede erstatningsbeløb beregnes på ny efter de officielle indekser, der er til rådighed for Italien, og som
gælder for den pågældende periode; til dette omberegnede beløb lægges morarenter fra datoen for afsigelsen af dommen af 8.
juni 2000, indtil betaling sker, og disse renter beregnes på grundlag af den lovbestemte sats, der er gældende i Italien.

Retlige bemærkninger

Indledende bemærkninger
35     Indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren ved skrivelse af 21. januar 1997 i henhold til EF-traktatens artikel 175 (nu artikel
232 EF) anmodede Kommissionen om, at de importlicenser for indførsel af tredjelandsbananer og ikke traditionelle AVS-bananer,
der skulle tildeles sagsøgeren som erhvervsdrivende i kategori B for 1997 og de følgende år indtil genetablering af dennes
normale referencemængder, blev fastsat på grundlag af de mængder bananer, der var blevet forhandlet i 1988, 1989 og 1990.
36     Som det fremgår af præmis 208 i dommen af 8. juni 2000, består det tab, der skal erstattes, i, at sagsøgeren fik tildelt et
mindre antal importlicenser, end selskabet ville have opnået, såfremt artikel 30 i forordning nr. 404/93 var blevet anvendt
korrekt.
37     Mens sagsøgeren og Kommissionen er enige om, hvilke år der skal tages i betragtning ved beregningen af sagsøgerens referencemængde,
som skal indgå i beregningen af det antal importlicenser, som denne ville have opnået yderligere, er de derimod uenige om
følgende tre hovedpunkter:
–       den periode, for hvilken tabet skal erstattes
–       de almindelige kriterier, der skal lægges til grund for opgørelsen af tabet
–       kriterierne for, om der skal tages hensyn til valutaudhuling og morarenter.

De år, der skal tages i betragtning ved beregningen af referencemængden
Parternes argumenter
38     Kommissionen har anført, at den periode, der skal tages i betragtning ved beregningen af sagsøgerens referencemængde, dvs.
referenceperioden, i princippet skal omfatte de tre år, der går forud for ikrafttrædelsen af den fælles markedsordning, der
blev indført ved forordning nr. 404/93, for hvilke der foreligger oplysninger, dvs. årene 1989-1991. Imidlertid berettigede
udbruddet af borgerkrigen i Somalia, at der for sagsøgerens vedkommende ikke tages hensyn til året 1991. Kommissionen har
fremhævet, at den resterende periode, som dækker årene 1989 og 1990, kan defineres som en periode med normal aktivitet for
sagsøgeren, som faktisk har erkendt, at året 1988 havde været karakteriseret af en betydelig forøgelse af sagsøgerens indførsler
i forhold til gennemsnittet af dennes indførsler. Den periode, der skal lægges til grund som referenceperiode, dækker således
årene 1989 og 1990.
39     Sagsøgeren har accepteret, at der med henblik på opgørelsen af det tab, der skal erstattes, henvises til den af Kommissionen
angivne referenceperiode i stedet for den treårige periode fra 1988 til 1990, som nævnes i sagsøgerens anmodning i henhold
til artikel 30 i forordning nr. 404/93.
Rettens bemærkninger
40     I dommen af 8. juni 2000 har Retten, skønt den fastslog, at Kommissionens afslag på at træffe overgangsforanstaltninger for
at imødegå de vanskeligheder, som sagsøgeren stod over for, var ulovligt, ikke udtalt, at Kommissionen, navnlig med hensyn
til sagsøgeren, skulle tage hensyn til netop perioden fra 1988 til 1998 ved beregningen af det antal importlicenser, der skulle
tildeles denne som erhvervsdrivende i kategori B.
41     I betragtning af, dels at der i de relevante bestemmelser ikke er nogen forskrift om, at referenceperioden i et særligt vanskeligt
tilfælde som det foreliggende nødvendigvis skal omdefineres i forhold til en treårsperiode, og dels at sagsøgeren accepterer
udelukkelse af året 1988, kan den fremgangsmåde, der er aftalt af parterne, tiltrædes. Den periode, i forhold til hvilken
sagsøgerens referencemængde skal beregnes med henblik på opgørelse af tabet, omfatter således de to år 1989 og 1990.

Den periode, for hvilken tabet skal erstattes
42     Efter sagsøgerens opfattelse er den periode, der berøres af det lidte tab som følge af afslaget på anmodningen om overgangen
om overgangsforanstaltninger, perioden fra den 1. januar 1997 til den 30. juni 2001.
43     Sagsøgeren har gjort gældende, at ifølge 1999-ordningen afhang erhvervelsen af importlicenser for tredjelandsbananer, på trods
af, at sondringen mellem licenser i kategori A og B var afskaffet, ligesom under den foregående ordning bl.a. af de mængder
traditionelle AVS-bananer, der var indført i referenceperioden. Sagsøgeren har fremhævet, at de traditionelle AVS-bananer
blev taget i betragtning blandt bananer af alle oprindelser med henblik på fastsættelse af den enhedsreferencemængde, der
er indført ved forordning nr. 2362/98, og som stadig blev beregnet på grundlag af den referenceperiode, der dækkede årene
1994-1996.
44     Desuden er den omstændighed, at sagsøgeren i anmodningen af 21. januar 1997 til Kommissionen har henvist til licenser i kategori
B, på ingen måde til hinder for at konkludere, at der består et tab, som skal erstattes af Kommissionen, også for perioden
efter den 31. december 1998. Sagsøgeren har nemlig anført, at når denne i anmodningen havde nævnt licenser i kategori B, var
det blot for at betegne de licenser, som var blevet tildelt på grundlag af en referencemængde bestående af indførsler af traditionelle
AVS-bananer. Med sit søgsmål, der førte til dommen af 8. juni 2000, ville sagsøgeren opnå en tilpasning af sine referencemængder,
hvilket Retten har erkendt i den nævnte doms præmis 194, tredje og femte punktum.
45     Tabet skal derfor ifølge sagsøgeren erstattes for alle de år, i løbet af hvilke denne i henhold til fællesskabslovgivningen
som er traditionel erhvervsdrivende for AVS-bananer har kunnet benytte sig af sine normale referencemængder dvs. indtil den
1. juli 2001, da 2001-ordningen trådte i kraft. Denne ordning har indført nye kriterier for beregningen af de referencemængder,
der lægges til grund for tildelingen af importlicenser for tredjelandsbananer eller ikke-traditionelle AVS-bananer, som bevirker,
at denne beregning for en erhvervsdrivende som sagsøgeren nu foretages alene på grundlag af de indførsler, der i referenceperioden
er foretaget som erhvervsdrivende i kategori A.
46     Sagsøgeren har i øvrigt nærmere anført, at der ved opgørelsen af tabet for årene 1999 og 2000 og første halvår af 2001 skal
tages hensyn til de indførsler, som sagsøgeren kunne have foretaget fra 1994 til 1996, hvis Kommissionen havde truffet de
nødvendige foranstaltninger til at gøre det muligt for sagsøgeren at finde en erstatning for de somaliske bananer, som ikke
længere var til rådighed på dette tidspunkt.
47     Kommissionen finder, at den periode, for hvilken sagsøgeren har ret til erstatning af tabet, skal begrænses til perioden fra
den 1.

januar 1997 til den 31. december 1998.
48     Den har henvist til, at det tab, der skal erstattes, er det, der følger af dennes afslag på at tildele sagsøgeren et større
antal importlicenser i kategori B i henhold til artikel 30 i forordning nr. 404/93, beregnet på grundlag af de indførsler
af bananer, som sagsøgeren foretog før borgerkrigen i Somalia.
49     Kommissionen har imidlertid anført, at der den 1. januar 1999 er trådt en væsentlig reform i kraft af den ordning for samhandelen
med tredjelande, der er fastsat som led i den fælles markedsordning for bananer, hvorved man bl.a. har afskaffet opdelingen
af importørerne i kategorierne A, B og C og indført en fælles forvaltning af toldkontingenterne og de traditionelle AVS-bananer.
Den har fremhævet, at sagsøgeren efter 1999-ordningen aldrig har anmodet om at blive behandlet særligt gunstigt, mens foranstaltninger,
der er anmodet om efter den foregående ordning, som udløb den 31. december 1998, ikke ville kunne have virkning under den
nye ordning.
50     Kommissionen har anført, at fra den 1. januar 1999 er selve hjemlen for de foranstaltninger, som sagsøgeren har anmodet om,
ændret. Hvis sagsøgeren nemlig mente at befinde sig i en særlig ugunstig situation, skulle denne på ny have anmodet Kommissionen
om at træffe passende foranstaltninger, denne gang i henhold til den nye artikel 20, litra d), i forordning nr. 404/93, som
ændret ved forordning nr. 1637/98.
Rettens bemærkninger
51     Det bemærkes, at Kommissionen erkender, at den er forpligtet til at erstatte det tab, som sagsøgeren har lidt i 1997 og 1998
på grund af Kommissionens afslag på at imødekomme sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997. Derimod har Kommissionen bestridt
sagsøgerens krav om, at det tab, som denne hævder at have lidt for den periode, i hvilken 1999-ordningen har været i kraft,
nemlig perioden fra den 1. januar 1999 til den 30. juni 2001, skal tilskrives dette afslag.
52     Der kan ikke gives sagsøgeren medhold i dette krav.
53     Sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997 kan ganske vist fortolkes således, at den reelt havde til formål at opnå en foranstaltning,
der bemyndigede de nationale myndigheder til at fastslå den referencemængde, der tjente som grundlag ved tildelingen til sagsøgeren
som erhvervsdrivende i kategori B af importlicenser for tredjelandsbananer eller ikke-traditionelle AVS-bananer under hensyntagen
til de mængder traditionelle AVS-bananer, der var forhandlet i løbet af en anden referenceperiode end den, der fulgte af de
gældende bestemmelser.
54     Det fremgår bl.a. af den nævnte anmodning, at ombytningen af referenceperioden fra 1993 til 1995, der efter 1993-ordningen
dannede grundlag for tildelingen af importlicenser i 1997, ved tildelingen til sagsøgeren af importlicenser for tredjelandsbananer
eller ikke-traditionelle AVS-bananer var berettiget af det unormalt lave niveau for de indførsler af traditionelle AVS-bananer,
som sagsøgeren havde foretaget i løbet af denne samme periode, som skyldes den samlede virkning af den borgerkrig, der var
udbrudt i Somalia, og indførslen af den fælles markedsordning.
55     Sagsøgeren anmodede om, at der blev taget hensyn til årene 1989 til 1990 som referenceperiode, »indtil genetablering af sagsøgerens
normale referencemængder«, hvilket i sammenhæng med den nævnte anmodning betyder indtil referenceperioden, på grund af virkningen
af den årlige forskydning, der er fastsat i de gældende bestemmelser (jf. præmis 8 og 9 ovenfor), kun omfatter år, der ikke
er karakteriseret ved de forsyningsvanskeligheder med hensyn til traditionelle AVS-bananer, der lå bag sagsøgerens anmodning.
56     De foranstaltninger, som Kommissionen skulle have truffet for at efterkomme den nævnte anmodning, skulle således have gjort
det muligt også for 1998 at tage de mængder traditionelle AVS-bananer i betragtning, som sagsøgeren havde forhandlet i den
af denne foreslåede periode med henblik på beregningen af det antal importlicenser for de i kategori B, som skulle tildeles
sagsøgeren. For dette år omfattede den referenceperiode, der var relevant i henhold til forordning nr. 1442/93 (1994-1996)
– som Retten udtrykkeligt har fastslået i præmis 148 in fine i dommen af 8. juni 2000 – fortsat de år, i hvilke sagsøgeren
havde haft de nævnte forsyningsvanskeligheder.
57     Hvis 1993-ordningen havde fortsat med at bestå indtil 1999, ville de foranstaltninger, som Kommissionen skulle have truffet
for at efterkomme sagsøgerens anmodning, ligeledes have givet mulighed for den samme ombytning af referenceperiode for året
1999, da den referenceperiode, der fremgik af forordning nr. 404/93 og nr. 1442/93, forskudt et år yderligere (fra 1995 til
1997), stadig ville have dækket de år (1995 og 1996), der var påvirket af de pågældende vanskeligheder.
58     Imidlertid blev 1993-ordningen omlagt fra den 1. januar 1999. Det må fastslås, at denne omlægning er af en sådan art, at den
ville bevirke, at virkningerne af de foranstaltninger, som Kommissionen skulle have truffet for at efterkomme sagsøgerens
anmodninger af 21. januar 1997, ville blive bragt til ophør den 31. december 1998.
59     Et sådant resultat kan dog ikke, som Kommissionen har hævdet, støttes på den formelle begrundelse, at der ved artikel 20,
litra d), i forordning nr. 404/93, som ændret ved forordning nr. 1637/98, blev indført en ny hjemmel for at træffe overgangsforanstaltninger.
60     Sagsøgerens situation er nemlig ikke omfattet af den nævnte artikel 20, litra d), da det særligt vanskelige tilfælde, som
denne påberåber sig, nemlig sagsøgerens vanskeligheder ved at forsyne sig med traditionelle AVS-bananer, som optrådte i løbet
af perioden fra 1994 til 1996, ikke er knyttet til overgangen fra 1993-ordningen til 1999-ordningen. Selv om den har sammenhæng
med borgerkrigen i Somalia, der udbrød i slutningen af 1990, var den en direkte følge af indførelsen af den fælles markedsordning,
idet 1993-ordningen i realiteten væsentligt og objektivt har begrænset sagsøgerens mulighed for at erstatte det svigtende
udbud af somaliske bananer med bl.a. andre traditionelle AVS-bananer, som den tidligere italienske ordning indebar (dommen
af 8. juni 2000, præmis 140-143). Da de var en følge af overgangen fra de nationale ordninger til 1993-ordningen, var disse
vanskeligheder følgelig stadig efter 1999-ordningen omfattet af artikel 30 i forordning nr. 404/93, som hverken blev ophævet
eller ændret ved forordning nr. 1637/98.
61     De grunde, der taler imod, at de foranstaltninger, som Kommissionen skulle have truffet for at efterkomme anmodningen af 21.
januar 1997, fortsat kunne bestå ud over den 31. december 1998, er væsentlige og vedrører de karakteristika, som med hensyn
til denne anmodnings genstand grundlæggende adskiller 1999-ordningen fra 1993-ordningen.
62     Ifølge femte betragtning til forordning nr. 2362/98 kunne »en fælles forvaltning af toldkontingenterne og de traditionelle
AVS-bananer« fremme en udvikling af den internationale handel og en mere gnidningsrig samhandel og bidrage til at undgå uberettigede
diskriminationer. Således skulle traditionelle erhvervsdrivende og nytilkommende erhvervsdrivende ifølge denne betragtning
»defineres efter unikke kriterier, uanset hvilket tredjeland eller AVS-land de [indfører] fra«, de traditionelle erhvervsdrivendes
rettigheder burde »fastlægges på grundlag af faktiske indførsler uanset oprindelse og forsyningskilder« og burde »åbne mulighed
for at indføre fra alle oprindelser«; den samme fremgangsmåde burde »komme til udtryk i måden for periodisk forvaltning af
indførslerne uden skelnen alt efter indførslernes oprindelse«.
63     Følgelig blev sondringen i artikel 19 i forordning nr. 404/93 med hensyn til fordelingen af toldkontingentet mellem erhvervsdrivende
(og licenser) i kategori A, B og C og afskaffet ved 1999-ordningen. 1999-ordningen sondrede kun mellem de såkaldte traditionelle
erhvervsdrivende (jf. præmis 17 ovenfor), herunder sagsøgeren, og nytilkomne erhvervsdrivende.
64     Desuden bemærkes, at mens referencemængderne efter 1993-ordningen blev beregnet for erhvervsdrivende for kategori A på grundlag
af referencemængder af tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer, der var forhandlet i en referenceperiode, og
for erhvervsdrivende i kategori B på grundlag af mængder i fællesskabsbananer eller traditionelle AVS-bananer forhandlet i
samme referenceperiode (jf. præmis 8 ovenfor), blev der efter 1999-ordningen beregnet en »fast referencemængde« efter artikel
4 i forordning nr. 2362/98 (jf. præmis 18 ovenfor) under hensyntagen til indførelser til Fællesskabet af alle oprindelser,
nemlig traditionelle og ikke-traditionelle AVS-bananer samt tredjelandsbananer (bilag I til forordning nr. 2362/98), som den
pågældende erhvervsdrivende havde foretaget i en referenceperiode.
65     Ganske vist havde indførslerne af traditionelle AVS-bananer foretaget i referenceperioden fortsat, og under 1999-ordningen,
indflydelse på det antal licenser, der kunne tildeles sagsøgeren for en indførsel af tredjelandsbananer og ikke-traditionelle
AVS-bananer, på trods af, at kategorierne af erhvervsdrivende og licenser A, B og C var afskaffet, og at der var indført en
fast referencemængde. Det er også rigtigt, at referenceperioden under hele 1999-ordningens varighed stadig var fastsat til
årene 1994 til 1996 (jf. præmis 18 og 20 ovenfor), nemlig den samme treårsperiode, som udgjorde referenceperioden i 1998,
det sidste år i 1993-ordningen, og som på grund af de forsyningsvanskeligheder, der fulgte af den somaliske borgerkrig og
indførelsen af den fælles markedsordning, ikke var repræsentativ for sagsøgerens normale aktivitetsniveau på området for traditionelle
AVS-bananer.
66     Selv hvis det imidlertid antages, at den ikke er helt uforenelig med de nærmere bestemmelser for 1999-ordningens funktion,
kunne en hensyntagen, med henblik på fastsættelse af sagsøgerens faste referencemængde, til årene 1989 og 1990 i stedet for
til perioden fra 1994 til 1996, alene for den komponent i den pågældende mængde, der udgøres af indførslerne af de traditionelle
AVS-bananer, efter 1999-ordningen ikke følge af foranstaltninger, som Kommissionen kunne have truffet efter 1993-ordningen
for at efterkomme sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997.
67     Det må nemlig nødvendigvis fastslås, at efter 1993-ordningen gav indførsler af traditionelle AVS-bananer foretaget af en erhvervsdrivende
i referenceperioden denne ret til at deltage i fordelingen af en meget begrænset del (30%) af toldkontingentet. Det er i denne
sammenhæng, at den ombytning af referenceperiode, som søgtes opnået med sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997, skal ses.
68     Efter 1999-ordningen blev referencemængderne af de traditionelle AVS-bananer imidlertid ikke længere, som det var tilfældet
efter 1993-ordningen, anvendt ved beregningen af det antal importlicenser for tredjelandsbananer eller ikke-traditionelle
AVS-bananer, der skulle tildeles inden for den reserve på 30% af toldkontingentet, som var tildelt erhvervsdrivende i kategori
B, men de bidrog til at udgøre den faste referencemængde, som mere generelt blev anvendt ved beregningen af det antal licenser,
der skulle tildeles de erhvervsdrivende til indførsel fra alle oprindelser inden for rammerne af en fælles forvaltning af
toldkontingenterne og de traditionelle AVS-bananer. I henhold til femte betragtning til forordning nr. 2362/98 skulle de traditionelle
erhvervsdrivendes rettigheder ikke blot »fastlægges på grundlag af faktiske indførsler uanset oprindelse og forsyningskilder«,
men de skulle også »åbne mulighed for at indfører fra alle oprindelser«.
69     Efter 1999-ordningen havde de mængder traditionelle AVS-bananer, der blev indført i referenceperioden, således ikke blot,
som det var tilfældet efter 1993-ordningen, indflydelse på de erhvervsdrivendes deltagelse af fordelingen af en meget begrænset
del af toldkontingentet, men i fordelingen af samtlige toldkontingenter, og ydermere i fordelingen af importlicenser for traditionelle
AVS-bananer (artikel 3, 4 og 6 i forordning nr. 2362/98), mens indførsel af traditionelle AVS-bananer efter 1993-ordningen
ikke var betinget af, at man var indehaver af en referencemængde (artikel 14-16 i forordning nr. 1442/93).
70     Disse fundamentale ændringer i betingelserne for adgang til tredjelandsbananer eller ikke-traditionelle AVS-bananer, og især
til traditionelle AVS-bananer, markerer et åbenbart brud mellem 1993-ordningen og 1999-ordningen med hensyn til genstanden
for sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997. Sagsøgerens opfattelse, hvorefter mekanismen for tildeling af licenser for tredjelandsbananer
eller ikke-traditionelle AVS-bananer fortsat bestod og i det væsentlige var den samme som den, der var den gældende efter
1993-ordningen, selv om der efter 1999-ordningen ikke længere fandtes licenser i kategori B, er følgelig fejlagtig.
71     De foranstaltninger, som Kommissionen skulle have truffet for at efterkomme sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997, kunne
således ikke udfolde deres virkninger ud over den 31. december 1998. En ombytning efter 1999-ordningen af referenceperioden
alene med hensyn til den komponent i den faste referencemængde, der udgøres af indførslerne af de traditionelle AVS-bananer,
ville have en helt anden og langt mere betydelig rækkevidde end de foranstaltninger, som sagsøgeren anmodede om. En sådan
ombytning, såfremt det antages, at den kunne foretages efter 1999-ordningen, kunne kun være genstand for en ny beslutning
truffet af Kommissionen, som det påhvilede sagsøgeren at søge at opnå ved en ny anmodning, som skulle indgives efter denne
ordnings særlige bestemmelser.
72     Det følger heraf, at det tab, som Kommissionen er forpligtet til at erstatte i det foreliggende tilfælde, er det, der følger
af, at der alene for årene 1997 og 1998 er tildelt sagsøgeren et lavere antal importlicenser for tredjelandsbananer og ikke
traditionelle AVS-bananer end det, som han ville have opnået for de samme år, såfremt Kommissionen havde efterkommet sagsøgerens
anmodning af 21. januar 1997 ved i henhold til artikel 30 i forordning nr. 404/93 at tillade, at årene 1989 og 1990 blev taget
i betragtning som reference.
73     Dette resultat er så meget desto mere uomgængeligt, hvis det i overensstemmelse med retspraksis tages i betragtning, at privates
mulighed for at påberåbe sig et fremtidigt tab under et søgsmål om et erstatningsansvar uden for kontraktforhold anlagt mod
Fællesskabet kun vedrører umiddelbart forestående skader, der kan påregnes med tilstrækkelig sikkerhed på grundlag af den
faktiske og retlige situation (Domstolens dom af 18.6.1976, forenede sager 56/74-60/74, Kampffmeyer m.fl. mod Rådet og Kommissionen,
Sml. s. 711, præmis 6-8).
74     Under disse omstændigheder kunne det erstatningskrav, som sagsøgeren har fremsat under nærværende sag, som genstand kun have
erstatning af det tab, som kunne opstå som følge af Kommissionens beslutning af 17. juli 1997 på grundlag af de bestående
bestemmelser på tidspunktet for fremsendelsen af kravet, nemlig 1993-ordningen. Det tab, som sagsøgeren kræver erstattet for
perioden fra den 1. januar 1999 til den 30. juni 2001, følger under alle omstændigheder ikke af disse bestemmelser, men af
væsentligt forskellige bestemmelser, der blev indført efter sagens anlæg, og hvis karakteristika på ingen måde kunne forudses
på tidspunktet for sagens anlæg.

De generelle kriterier, der skal lægges til grund ved opgørelsen af tabet
Parternes argumenter
75     Sagsøgeren er af den opfattelse, at Retten navnlig i præmis 194, 195 og 211 i dommen af 8. juni 2000 klart har angivet kriteriet
for beregning af de beløb, der skal betales i erstatning, navnlig ved at henvise til det kriterium, som sagsøgeren selv har
foreslået, nemlig omsætningsværdien for de ikke-tildelte importlicenser, som anslås til 200 EUR pr. ton i en erklæring fra
Kommissionens tjenestegrene til arbejdsgruppen »bananer« af 9. og 10. februar 1998 fra Rådets Specialkomité for Landbrug.
Følgelig skal tabet ifølge sagsøgeren beregnes ved at multiplicere 200 EUR med det antal tons, der repræsenteres af de licenser,
som sagsøgeren har modtaget mindre i forhold til dem, som denne skulle have opnået, såfremt den referenceperiode, der blev
lagt til grund, havde været perioden forud for borgerkrigen i stedet for årene 1993-1995 for de indførsler, der skulle foretages
i 1997, og årene 1994-1996 for de indførsler, der skulle foretages i de følgende år.
76     Sagsøgeren har fremhævet, at Retten ikke kan dømme en part til at erstatte et tab, hvis dette ikke er reelt, og hvis der ikke
allerede er sikkerhed med hensyn til dens bestående og dens størrelse for tidspunktet for domfældelsen (jf. Rettens dom af
2.7.2003, sag T-99/98, Hameico Stuttgart m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2195, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis),
i den forstand, at tabet i det mindste kan opgøres nøjagtigt efter allerede fastslået kriterier. Kommissionen, som har hævdet,
at Retten ikke har fastslået disse kriterier i dommen af 8. juni 2000, vil imidlertid med urette give det udseende af, at
tabet ikke blot ikke er fastsat, men endog uvidst.
77     Sagsøgeren har anført, at mens Retten i dommen af 8. juni 2000 ikke udtrykkeligt har behandlet spørgsmålet, om det af sagsøgeren
foreslåede kriterium om licensernes omsætningsværdi kan lægges til grund, har den heller ikke udtalt, at dette kriterium savner
grundlag eller er uegnet til at opgøre tabet i tal. Hvis dette havde været tilfældet, ville den have afholdt sig fra at fastslå
i dommens præmis 195, at et sådant kriterium gjorde det muligt at fastslå tabets omfang »med tilstrækkelig sikkerhed« og fra
at opfordre parterne i præmis 211 »på baggrund af [denne] dom inden for en frist på seks måneder at indgå en aftale om størrelsen
af den fulde erstatning og det tab, der gøres gældende«.
78     Desuden har sagsøgeren fremhævet, at Kommissionen i duplikken i hovedsagen kunne have bestridt det af sagsøgeren foreslået
kriterium, men at den ikke har gjort det. Følgelig kan Kommissionen ikke længere drage dette kriterium i tvivl.
79     Under alle omstændigheder har sagsøgeren anført, at licensernes omsætningsværdi er et underbygget og pålideligt faktum til
brug for opgørelsen for det pågældende tab. Sagsøgeren har henvist til, at det udtrykkeligt har været bestemt i fællesskabsbestemmelserne
siden begyndelsen af 1993-ordningen, at importlicenser for bananer kan overdrages (artikel 20 i forordning nr. 1442/93), og
at licenser i kategori B netop var dem, der var genstand for omsætning, fordi deres overdragelse i henhold til artikel 13,
stk. 3, i forordning nr. 1442/93 ikke indebar nogen nedsættelse af indehaverens referencemængder og gjorde det muligt at supplerer
de ringe fortjenstmargener, som handel med AVS-bananer gav mulighed for. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til præmis
86 i Domstolens dom af 5. oktober 1994, Tyskland mod Rådet (sag C-280/93, Sml. I, s. 4973). Prisen for overdragelse af licenser
udgjorde følgelig en vis indtægt, og nærmere bestemt en mindstefortjeneste.
80     Til støtte for kriteriet for importlicensernes omsætningsværdi har sagsøgeren henvist til, at Domstolen i dommen af 27. januar
2000, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (forenede sager C-104/89 og C-37/90, Sml. I, s. 203, præmis 79), har fastslået,
at statistiske og kommercielle oplysninger kunne tages i betragtning ved opgørelse af tabet.
81     Kommissionen har anført, at dommen af 8. juli 2000 ikke har defineret kriterierne for opgørelsen i tal af den erstatning,
der skal betales til sagsøgeren. Det af sagsøgeren foreslået kriterium blev nemlig kun taget i betragtning af Retten ved vurderingen
af, om erstatningskravet kunne antages til realitetsbehandling, uden at det for så vidt blev anset for egnet. Der har i øvrigt
ikke fundet nogen kontradiktorisk drøftelse sted om spørgsmål, om et sådant kriterium er begrundet.
82     Kommissionen kan ikke erkende, at den erstatning, der skal betales, kan beregnes på grundlag af en hypotetisk omsætningsværdi
for importlicenser, således at der helt ses bort fra, om de pågældende varer er eller ikke er indført. En sådan omstændighed
har nemlig ingen forbindelse med den begivenhed, der har fremkaldt tabet, og med dens faktiske følger for sagsøgerens situation
(Domstolens dom af 14.7.1967, forenede sager 5/66, 7/66 og 13/66-24/66, Kampffmeyer m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1965-1968,
s. 381, org.ref.: Rec. s. 317).
83     Kommissionen har fremhævet, at overdragelse af importlicenser fra en erhvervsdrivende til en anden kun sjældent forekommer
i praksis. Desuden har den henvist til, at overdragelse af licenser allerede under 1993-ordningen i henhold til artikel 13
i forordning nr. 1442/93 i princippet indebar, at de overdragende mængder blev fradraget overdragerens referencemængde. Ifølge
Kommissionen gjaldt denne begrænsning ganske vist ikke for erhvervsdrivende i kategori B, herunder sagsøgeren, men deres mulighed
for at opnå importlicenser for tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer afhang af, om de faktisk havde forhandlet
fællesskabsbananer og traditionelle AVS-bananer i referenceperioden.
84     Med hensyn til importlicensernes angivelige omsætningsværdi på 200 EUR pr. ton, som sagsøgeren har anført på grundlag af udtalelser
fra Kommissionens tjenestegrene til arbejdsgruppen for bananer under Rådets Specialkomité for Landbrug af 9. og 10. februar
1998, har Kommissionen anført, at den ikke er et væsentligt element ved opgørelsen af tabet. Den kan nemlig under ingen omstændigheder
lægges til grund for hele den pågældende periode, fordi der kun er tale om en oplysning, som vedrører et bestemt tidspunkt,
og som er begrænset til licenser i kategori B, og da licenser varierede alt efter prisen på bananer. Desuden stammede denne
oplysning ikke fra en officiel statistisk og økonomisk oversigt, da der ikke fandtes et egentligt marked for importlicenser.
85     Kommissionen har derimod foreslået, at man ved opgørelsen ved tabet baserer sig på fast retspraksis, hvorefter lignende erstatning
har til formål så vidt muligt at genindsætte skadelidte i den situation, som han ville have befundet sig i, hvis han ikke
havde lidt dette tab (Domstolens dom af 3.2.1994, sag C‑308/87, Grifoni mod EKSF, Sml. I, s. 341, præmis 40). Der skal derfor
i videst muligt omfang tages hensyn til skadelidtes reelle situation, navnlig når erstatningen er knyttet til udøvelse af
økonomisk virksomhed, som efter sin art ikke blot kan indebære fortjenester, men også tab (Domstolens dom af 19.5.1992, forenede
sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, præmis 32-34, og Rettens dom af 11.7.1997,
sag T-267/94, Oleifici Italiani mod Kommissionen, Sml. II, s. 1239, præmis 73 ff.).
86     Under henvisning til dommen af 19. maj 1992, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (præmis 26), og af 27. januar 2000, Mulder
m.fl. mod Rådet og Kommissionen, har Kommissionen foreslået, at der i dette tilfælde tages hensyn til det tab af fortjeneste,
de udgøres af forskellen mellem de indtægter, som sagsøgeren ville have haft ved handel med bananer i den relevante periode
(som dækker årene 1997 og 1998), hvis Kommissionen havde imødekommet sagsøgerens anmodning om overgangsforanstaltninger af
21. januar 1997, og de faktiske indtægter opnået ved denne handel i samme periode, med tillæg af dem, som sagsøgeren har haft
eller kunne have haft i samme periode ved eventuelle erstatningsaktiviteter. Ved opgørelsen af, hvilke yderligere supplerende
indtægter sagsøgeren kunne have opnået i den pågældende periode, såfremt sagsøgerens anmodning var blevet imødekommet, finder
Kommissionen det rimeligt at tage de fortjenstmargener i betragtning, som sagsøgeren har opnået ved de indførsler af bananer,
der faktisk blev foretaget i denne periode. Kommissionen har også præciseret, at hvis Retten lagde dette kriterium til grund,
ville det påhvile sagsøgeren at fremlægge alle de bevismidler, der var nødvendige for at fastslå disse fortjenstmargener nøjagtigt.
Rettens bemærkninger
–       Spørgsmålet, om kriteriet om licensernes omsætningsværdi er fastslået ved dommen af 8. juni 2000
87     Det må først undersøges, om det ved dommen af 8. juni 2000 er antaget, at det af sagsøgeren påberåbte kriterium er egnet til
opgørelse til det pågældende tab.
88     I denne forbindelse må det nødvendigvis fastslås, som Kommissionen har gjort gældende, at Rettens betragtninger om importlicensers
omsætningsværdi som kriterium for beregningen af tabet indgår som et led i dens stillingstagen til spørgsmålet, om erstatningssøgsmålet
kan antages til realitetsbehandling (præmis 194 og 195 i dommen af 8. juni 2000).
89     Det bemærkes, at det fremgår åbenbart at ordlyden af præmis 194 og 195, at Rettens udtalelse om, at sagsøgeren har fremlagt
oplysninger, der gør det muligt at fastslå tabets omfang med tilstrækkelig sikkerhed, alene betyder, at sagsøgeren har fremlagt
oplysninger for Retten, ved hjælp af hvilke denne har kunnet konkludere, at det var muligt at fastslå størrelsen af det tab,
der gøres gældende, og at erstatningssøgsmålet følgelig kunne antages til realitetsbehandling.
90     Ved sin stillingtagen til erstatningssøgsmålets realitet har Retten på ingen måde udtalt sig om størrelsen om det tab, der
skal erstattes, men har blot fastslået i præmis 211 i dommen af 8. juni 2000, at »parterne [opfordredes] til på baggrund af
nærværende dom […] at indgå en aftale om størrelsen af den fulde erstatning for det tab, der gøres gældende«. Dette betyder,
at parterne under deres forhandlinger skulle tage i betragtning, at Kommissionen var ansvarlig for de skadelige følger af
dens ulovlige adfærd som fastslået i dommen, og at den skulle erstatte tabet fuldt ud, og kun dette, i det omfang det har
årsagsforbindelse med denne samme adfærd. Derimod kan der, som sagsøgeren gør, ikke af den nævnte præmis i dommen af 8. juni
2000 udledes en henvisning til Rettens betragtninger som led i dens stillingtagen til sagens formalitet, og navnlig til licensernes
omsætningsværdi som kriterium for bestemmelse for tabets størrelse.
91     Sagsøgeren har med urette henvist til dommen i sagen Hameico Stuttgart m.fl. mod Rådet og Kommissionen. Retten har nemlig
i denne doms præmis 67 blot henvist til, at Fællesskabets ansvar kun kan være pådraget, såfremt sagsøgeren har lidt et »faktisk
reelt tab«. Der er imidlertid her tale om en betingelse for, at Fællesskabet kan pådrage sig ansvar uden for kontraktforhold,
som Fællesskabets retsinstanser kan anse for opfyldt i et foreliggende tilfælde uden nødvendigvis forudgående at have realitetsbehandlet
spørgsmålet om størrelsen af det tab, der gøres gældende, når det fremgår af konkrete omstændigheder i det foreliggende tilfælde,
at der ikke er tvivl om, at der foreligger et tab. I præmis 207 og 208 i dommen af 8. juni 2000 har Retten netop fastslået,
at der reelt var tale om skadelige følger for sagsøgeren af Kommissionens tilsidesættelse af artikel 30 i forordning nr. 404/93,
følger, som Retten identificerede som den omstændighed, at sagsøgeren fik tildelt et mindre antal importlicenser, end selskabet
ville have opnået, hvis den nævnte artikel var blevet anvendt korrekt. Den omstændighed, at et sådant tab endnu ikke kunne
opgøres præcist i tal på tidspunktet for sagens anlæg, var på ingen måde til hinder for at konkludere, at tabet var sikkert.
92     Det påhviler derfor Retten, efter at parterne forgæves har ført forhandlinger, at udtale sig om, hvilke kriterier der kan
anvendes ved opgørelsen af det tab, som sagsøgeren har lidt, og at fastsætte erstatningens størrelse.
–       Spørgsmålet, om Kommissionen er afskåret fra at anfægte kriteriet om licensernes omsætningsværdi
93     Retten kan heller ikke tiltræde det af sagsøgeren anførte om, at Kommissionen, fordi den i duplikken, der er indgivet under
den fase i sagens behandling, der førte til dommen af 8. juni 2000, ikke har bestridt berettigelsen af det kriterium om importlicensernes
omsætningsværdi, som sagsøgeren havde fremført i replikken, nu er afskåret fra at bestride det under denne nye fase i sagens
behandling.
94     Det bemærkes herved blot, at sagsøgeren i stævningen ikke havde angivet de kriterier, som skulle anvendes ved opgørelsen af
det tab, der gøres gældende. Sagsøgeren har i denne henseende blot anført, at man ikke kunne opgøre dette tab på det fastsatte
tidspunkt, og følgelig opfordrer man Retten til først at tage stilling til tabets eksistens og lade tabets størrelse blive
fastlagt ved udenretlig aftale mellem partnerne eller i mangel af en sådan aftale ved en afgørelse truffet af Retten under
en senere retssag. Det er først i replikken og som svar på Rådets indsigelse om, erstatningssøgsmålet måtte afvises, bl.a.
i mangel af mere præcise oplysninger om det angivelige tabs art og omfang, at sagsøgeren har henvist til de ikke-tildelte
importlicensers omsætningsværdi.
95     Under disse særlige omstændigheder var Kommissionen ikke forpligtet til, under fortabelse af adgangen til at fremsætte indsigelser,
at fremsætte sine bemærkninger i replikken om berettigelsen af det kriterium for opgørelse i tal, som sagsøgeren foreslog,
men den kunne efter mellemdommen af 8. juni 2000 gyldigt gøre det som led i det trin i sagens behandling, der specielt vedrører
opgørelsen af tabet.
96     Under alle omstændigheder kan Retten, når den skal tage stilling til omfanget af forpligtelsen til at erstatte et tab, som
Fællesskabet er ansvarligt for, ikke være bundet af de af sagsøgeren foreslåede kriterier for fastsættelse af de beløb, der
skal betales, blot fordi Kommissionen ikke har taget stilling til dette kriteriums berettigelse på et bestemt trin i skriftvekslingen.
–       De kriterier, der skal lægges til grund ved opgørelsen i tal af det tab, der skal erstattes
97     Ifølge fast retspraksis skal erstatning for tab på grundlag af ansvar uden for kontraktforhold så vidt muligt økonomisk genindsætte
skadelidte i den situation, han befandt sig i før skadetilføjelsen (dommen i sagen Grifoni mod Euratom, præmis 40, og dommen
af 27.1.2000 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, præmis 51 og 63).
98     Ifølge retspraksis påhviler det sagsøgeren at bevise, at tabet reelt er lidt, og for det andet at bevise tabsposterne samt
tabets omfang (dommen af 27.1.2000 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, præmis 82).
99     At der foreligger et tab, er i dette tilfælde fastslået ved dommen af 8. juni 2000, hvorved Retten har udtalt, at dette tab
bestod i, at sagsøgeren fik tildelt et mindre antal importlicenser, end man ville have opnået, såfremt anmodningen af 21.
januar 1997 var blevet imødekommet (dommens præmis 208). Sagsøgeren er følgelig kun forpligtet til at bevise tabsposterne
og omfanget af tabet.
100   I denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren ønsker erstatning for tabet på grundlag af tildelingen af den økonomiske modværdi
af de ikke-tildelte importlicenser, en metode, som efter sagsøgerens opfattelse kun giver mulighed for at erstatte et »sikkert
mindstetab«, der udgøres af tabet af »sikker indtægt«, som udgør prisen for overdragelse af disse licenser. Sagsøgeren har
nærmere anført, at en sådan metode i virkeligheden undervurderer det tab, der samlet er lidt, og som omfatter elementer som
»tab af kunder og forsyningskilder indtil næsten fuldstændig ophør af virksomhed«. Disse elementer er i øvrigt først blevet
påberåbt i sagsøgerens bemærkninger til Kommissionens forslag om erstatning og er hverken detaljeret eller bevist.
101   I det foreliggende tilfælde skal erstatningen af tabet i princippet gøre det muligt, at sagsøgeren økonomisk sættes i den
situation, som man ville have befundet sig i, såfremt Kommissionen ikke havde udvist den retsstridige adfærd, som er årsagen
til tabet. Dette indebærer for det første, at det fastslås, hvilket antal importlicenser der skulle have været tildelt sagsøgeren
ifølge den beslutning, som Kommissionen skulle have truffet for at efterkomme anmodningen af 21. januar 1997, og for det andet,
at den økonomiske situation rekonstrueres, som sagsøgeren ville have befundet sig i, hvis man havde modtaget og udnyttet disse
supplerende licenser.
102   Med hensyn til antallet af supplerende importlicenser skal der, i overensstemmelse med hvad der er fastslået i præmis 72 i
det foregående, kun tages hensyn til årene 1997 og 1998, da disse udgør den periode, for hvilken tabet skal erstattes.
103   Ifølge den beregning, som sagsøgeren har foretaget i sit forslag om erstatningen under hensyntagen til årene 1989 og 1990
som referenceperiode, skulle sagsøgeren, ud over hvad denne faktisk havde opnået, have fået tildelt licenser i kategori B
for en mængde på 13 855,66 tons i 1997 og på 11 625,30 tons i 1998.
104   I sit forslag om erstatningen har Kommissionen, som ikke bestrider den metode og de oplysninger, som sagsøgeren har lagt til
grund ved beregningen af antallet af supplerende licenser, anført, at såfremt den havde imødekommet sagsøgerens anmodning
af 21. januar 1997, ville denne, på grundlag af referenceperioden 1989-1990, have opnået licens i kategori B for 13 855,66
tons i 1997 og for 11 265,30 tons i 1998.
105   Det manglende sammenfald i de to parters forslag med hensyn til tallet for de supplerende licenser, som sagsøgeren skulle
have opnået i 1998 (11 625,30 tons ifølge sagsøgeren og 11 265,30 tons ifølge Kommissionen), skyldes åbenbart en regne- eller
skrivefejl begået af sagsøgeren. I sin beregning har sidstnævnte for dette år anført, at man skulle have fået licenser for
15 610,39 tons, men at man kun fik licenser for 4 345,092 tons. Forskellen mellem disse mængder andrager 11 265,298 tons,
et tal, som afrundet bekræfter det tal, der er angivet af Kommissionen.
106   Det må således fastslås, at såfremt Kommissionen havde imødekommet sagsøgerens anmodning af 21. januar 1997, ville man have
fået supplerende licenser i kategori B for 13 855,66 tons for 1997 og for 11 265,30 tons i 1998.
107   Med hensyn til rekonstrueringen af den økonomiske situation, som sagsøgeren ville have befundet sig i, såfremt denne havde
kunnet regne med de nævnte supplerende licenser, bemærkes, at indehavere af importlicenser i kategori B efter 1993-ordningen
havde en dobbelt mulighed for økonomisk udnyttelse af disse licenser. De kunne nemlig ikke blot anvende dem til indførsel
af tredjelandsbananer eller ikke-traditionelle AVS-bananer til Fællesskabet, men det var også udtrykkeligt tilladt ved artikel
13 i forordning nr. 1442/93 (jf. præmis 10 ovenfor), at de overdrog dem til andre erhvervsdrivende i kategorierne A, B eller
C.
108   Domstolen har i øvrigt haft lejlighed til at fastslå denne anden mulighed for økonomisk udnyttelse af licenser i kategori
B efter 1993-ordningen i dommen i sagen Tyskland mod Rådet (præmis 84-86), hvori den bemærkede, at »princippet om, at licenserne
kan overdrages, før[te] til det praktiske resultat, at indehaveren af en licens, i stedet for selv at indføre og sælge tredjelandsbananer,
[kunne] overdrage sin ret til indførsel til en anden erhvervsdrivende, som selv ønskede, at foretage indførslen«, og at »overdragelse
af importlicenser [var] en mulighed, som forordning [nr.1442/93] [gav] forskellige kategorier af erhvervsdrivende, og som
disse [kunne] udnytte alt efter deres erhvervsmæssige interesser«. Domstolen præciserede ligeledes, at »[d]en økonomisk fordel,
som denne type salg i givet fald [kunne] give forhandlerne af fællesskabsbananer og traditionelle AVS-bananer, [var] en nødvendig
følge af princippet om licensers overdragelighed og [skulle] vurderes i den bredere sammenhæng, hvori indgår samtlige de foranstaltninger,
som Rådet har truffet med henblik på at sikre afsætningen af fællesskabsprodukter og traditionelle AVS-produkter«. I denne
sammenhæng, tilføjede Domstolen, »[måtte] den anses for et middel, som [havde] til formål at styrke konkurrenceevnen hos de
erhvervsdrivende, som [forhandlede] fællesskabsbananer og AVS-bananer, og at fremme integrationen af medlemsstaternes markeder«.
109   I øvrigt står det fast, at importlicenserne i kategori B faktisk var genstand for transaktioner på markedet.
110   I denne forbindelse har sagsøgeren med rette henvist til erklæringen fra Kommissionens repræsentant i arbejdsgruppen for bananer
under Rådets Specialkomité for Landbrug af 9. og 10. februar 1998, hvorefter importlicenser i kategori B på det pågældende
tidspunkt blev forhandlet på markedet til en pris på ca. 200 EUR pr. ton.
111   Kommissionens udtalelse om, at overdragelse af licenser fra en erhvervsdrivende til en anden kun forekom sjældent i praksis,
er uden betydning, og den dementeres ydermere af konstateringen i fjerde betragtning til forordning nr. 2362/98, hvori Kommissionen
selv omtalte »det betydelige antal uformelle fremsendelser og overdragelser mod vederlag af importdokumenter i den sidste
periode for anvendelsen af den oprindelige ordning i forordning [...] nr. 404/93«.
112   I øvrigt er Kommissionens argumenter, som er gengivet i præmis 83 ovenfor, ikke til hinder for, at licensernes omsætningsværdi
anvendes som kriterium for opgørelse af det tab, som sagsøgeren har lidt. Kommissionen erkender nemlig selv, at erhvervsdrivende
i kategori B, herunder sagsøgeren, indtil 1999-ordningen trådte i kraft, ikke var omfattet bestemmelsen om nedsættelse af
referencemængder som følge af overdragelse af licenser, som ifølge artikel 13, stk. 3 i forordning nr. 1442/93 kun fandt anvendelse,
»hvis en erhvervsdrivende i kategori A overdrager rettigheder til en anden erhvervsdrivende i kategori A eller C«. Med hensyn
til den omstændighed, som Kommissionen har henvist til, at muligheden for erhvervsdrivende i kategori B for at opnå importlicenser
for tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer afhang af, om de faktisk havde forhandlet fællesskabsbananer og traditionelle
AVS-bananer i referenceperioden, er den uden betydning i denne sammenhæng.
113   Hvad angår Kommissionens henvisning til den metode for opgørelse af tabet, som Domstolen fulgte i de sager, der gav anledning
til dommene i de nævnte sager Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, bemærkes, at sagsøgerne i disse sager krævede en erstatning,
svarende til de fortjenester, som de kunne have opnået, hvis de ved udløbet af deres ikke-markedsføringsforpligtelse kunne
have genoptaget mælkeleverancerne på grundlag af den referencemængde, som de havde ret til, og som de var blevet berøvet ved
de gældende bestemmelser, som Domstolen kendte ugyldige. De sagsøgte institutioner foreslog heroverfor, at de erstatninger,
som Fællesskabet skulle betale til sagsøgerne, blev beregnet på grundlag af størrelsen af den ikke-markedsføringspræmie, der
var blevet udbetalt til hver af disse. Denne præmie, som blev indført i sektoren for mælk og mejeriprodukter ved Rådets forordning
(EØF) nr. 1078/77 af 17. marts 1977 om indførelse af en præmieordning på ikke-markedsføring af mælk og mejeriprodukter og
for omstilling af malkekvægsbesætninger (EFT L 131, s. 1), blev udbetalt til de producenter, der forpligtede sig til ikke
at markedsføre deres produkter i fem år, og den blev fastsat til en sådan størrelsesorden, at den kunne betragtes som »en
vis kompensation for tabet af indkomsterne ved afsætning af de pågældende produkter« (tredje betragtning til forordningen).
114   Domstolen antog i dommen af 19. maj 1992, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (præmis 26), at »[f]or så vidt angår de tab,
som Fællesskabet skal erstatte, [skulle] der – medmindre der [forelå] særlige omstændigheder, som berettiger en anden bedømmelse
– tages hensyn til den tabte fortjeneste, der udgøres af forskellen mellem på den ene side den indtægt, som sagsøgerne kunne
have haft under normale omstændigheder ved leverancer af mælk, som de ville have foretaget, såfremt de i [den relevante] periode
havde fået tildelt de referencemængder, som de havde ret til, og på den anden side den indtægt, som de faktisk har haft ved
at levere mælk i perioden uden hensyn til referencemængden, forhøjet med det beløb, som de har indtjent eller kunne have indtjent
i samme periode ved en eventuel erstatningsvirksomhed«.
115   Domstolen har således, med præciseringer og afgrænsninger, anvendt den af sagsøgerne foreslåede metode, som er baseret på
en rekonstruktion af den hypotetiske situation, som disse ville have befundet sig i, såfremt de havde foretaget de mælkeleverancer,
der svarede til de referencemængder, som de havde ret til. Domstolen tog imidlertid forbehold for den mulighed, at særlige
omstændigheder kan berettige en anden vurdering med hensyn til, hvilke omstændigheder der skal tages i betragtning med henblik
på opgørelsen af tabet, men udelukkede dog det kriterium, der består i at opgøre sagsøgernes tabte fortjeneste i tal på grundlag
af størrelsen af præmien for ikke-markedsføring, fordi »denne præmie udgør modydelsen for en ikke-markedsføringsforpligtelse
og ikke [har] nogen forbindelse med tab, som sagsøgerne har lidt« (dommen af 19.5.1992 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen,
præmis 34).
116   Selv om ikke-markedsføringspræmien ikke havde nogen reel forbindelse med den fortjeneste, som sagsøgerne i de sager, der gav
anledning til dommene Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, havde kunnet opnå, hvis de ikke ulovligt var blevet berøvet
deres referencemængder, følger det af konstateringerne i præmis 107-111 ovenfor, at noget andet gælder her for omsætningsværdien
af de importlicenser, der ikke er tildelt sagsøgeren i nærværende sag. Denne værdi udgjorde nemlig ikke, som det var tilfældet
for ikke-markedsføringspræmien i sektoren for mælk og mejeriprodukter, et beløb, der var fastsat skønsmæssigt og administrativt
for at give de erhvervsdrivende »en vis kompensation for tabet af indkomsterne ved afsætning af de pågældende produkter«,
men et egentligt kommercielt faktum, som er fremkaldt af de berørte erhvervsdrivende efter lovene om udbud og efterspørgsel,
og som dermed, i hvert fald tilnærmelsesvis, må anses for at afspejle den økonomiske værdi af de omsatte licenser, der gav
en økonomisk handlemulighed på særligt gunstige betingelser.
117   Det er ganske vist muligt, at sagsøgeren ville have befundet sig i en anden økonomisk situation alt efter det valg, som sagsøgeren
havde truffet med hensyn til den faktiske udnyttelse af licenserne. Overdragelsen af licenserne ville have skabt kendte nettoindtægter,
mens indførsel og forhandling af bananer ville have udsat sagsøgeren for de tilfældigheder, som ligger i enhver økonomisk
aktivitet, altså for muligheden for fortjenester, som i givet fald endog var større end de indtægter, der kunne fås ved overdragelse
af licenserne, men også for eventuelle forretningsmæssige tab, bl.a. afhængigt af markedssituationen og virksomhedens økonomiske
effektivitet.
118   Det er dog ikke nødvendigt af den grund at foretage en opgørelse af det tab, som sagsøgeren har lidt, på grundlag af den hypotese,
at sagsøgeren anvendte licenserne til indførsel og forhandling, og under anvendelse af den metode, som Domstolen fulgte i
de sager, der gav anledning til dommene i sagerne Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen. En sådan operation ville, ud over
at være kompliceret og forsinke genopretningen af sagsøgerens formueforhold, som vurdering af økonomisk virksomhed, der i
vid udstrækning er hypotetisk (jf. i denne forbindelse dommen af 27.1.2000, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, præmis
79 og 84), også føre til et resultat, der nødvendigvis ville være tilnærmelsesvist. I øvrigt fremgår det, at en vurdering
af de supplerende indtægter, som sagsøgeren ville have kunnet opnå, såfremt dennes anmodning var blevet imødekommet, som af
Kommissionen foreslået – baseret på anvendelse på de mængder bananer, der repræsenteres af de ikke-tildelte licenser, af de
fortjenstmargener, som sagsøgeren har opnået ved de indførsler af bananer, der faktisk blev foretaget i perioden 1997-1998
– ville være uegnet her, da disse margener efter al sandsynlighed har været påvirket af, at sagsøgerens aktivitetsniveau inden
for handel med tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer i denne periode var langt lavere end den, som sagsøgeren
kunne have udvist ved brug til indførsel og forhandling af de supplerende licenser, som ville være blevet tildelt sagsøgeren,
såfremt anmodningen af 21. januar 1997 var blevet imødekommet.
119   Det må antages, at en metode til opgørelse af tabet, som er baseret på den hypotese, at certifikaterne overdrages, savner
økonomisk grundlag, skønt den har åbenbare økonomiske fordele i form af enkelhed, hurtighed og pålidelighed. Den kan således
godkendes med forbehold af en undersøgelse af de oplysninger, der er til rådighed om ikke-tildelte licensers omsætningsværdi.
–       De oplysninger, der er til rådighed om ikke-tildelte licensers omsætningsværdi, og opgørelsen af tabet
120   Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at tabet fastsættes under hensyntagen til en værdi på 200 EUR pr. ton, som for importlicenser
i kategori B følger af en erklæring fra Kommissionens repræsentant i arbejdsgruppen for bananer under Rådets Specialkomité
for Landbrug af 9. og 10. februar 1998.
121   Det fremgår nærmere bestemt af nævnte erklæring, som sagsøgeren har fremlagt som bilag til replikken, at dette tal repræsenterer
den tilnærmelsesvise pris for importlicenser i kategori B på tidspunktet for erklæringen, nemlig i begyndelsen af februar
1998.
122   Den omstændighed, som Kommissionen har fremhævet, at dette tal ikke stammer fra en officiel statistisk og økonomisk oversigt,
betyder ikke, at det ikke er relevant. Det bemærkes, at i henhold til artikel 188, stk. 2, EF skal erstatningsbeløb fastsættes
i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, og at det, hvad
angår beviset for skaden, gælder generelt efter medlemsstaternes retssystemer, at EF’s retsinstans frit bedømmer alle de bevismidler,
som forelægges den under sagen (Domstolens dom af 6.10.1982, sag 261/78, Interquell Stärke-Chemie mod Rådet og Kommissionen,
Sml. s. 3271, præmis 11). Værdien på 200 EUR pr. ton er blevet nævnt af Kommissionens egne tjenestegrene, og denne har ikke
som sådan bestridt den i sine skriftlige indlæg. Den vil derfor være at tage i betragtning ved opgørelsen af det foreliggende
tab.
123   Imidlertid bemærkes, at da dette tal ikke repræsenterer en gennemsnitsværdi for licenser for kategori B for hele den periode,
for hvilken tabet skal erstattes, nemlig årene 1997 og 1998, og i betragtning af Kommissionens udtalelse, som ikke bestrides
af sagsøgeren, hvorefter importlicensers omsætningsværdi er afhængig af svingningerne i bananprisen, har Retten som led i
foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse opfordret sagsøgeren til at fremlægge dokumenterede oplysninger om
udviklingen i omsætningsværdien for licenser for kategori B i løbet af den nævnte periode.
124   Sagsøgeren har efterkommet denne opfordring og bl.a. fremlagt 19 fakturaer vedrørende overdragelser af licenser i kategori
B foretaget mellem tredjemandsvirksomheder på Fællesskabets område på forskellige datoer mellem den 31. december 1997 og den
20. oktober 1998. Det fremgår af fakturaerne, som ikke er bestridt af Kommissionen, at den pris, til hvilken disse licenser
blev overdraget ved de nævnte transaktioner, på en enkelt undtagelse nær, lå over 200 EUR pr. ton, og at den i talrige tilfælde
endog nåede op på 289 EUR pr. ton.
125   Kommissionen har under retsmødet fremhævet, at den pris, der blev anvendt ved individuelle overdragelser som dem, der attesteres
ved de af sagsøgeren fremlagte fakturaer, ikke var et objektivt tal, fordi det kunne variere alt efter omstændighederne, navnlig
de mulige behov, som erhververne kan have for at råde over licenser. Denne indsigelse må relativeres. Det er klart, at den
pris, der iagttages i en individuel transaktion, ikke i sig selv kan anses for repræsentativ for det omsatte godes markedsværdi.
Ikke desto mindre er denne værdi resultatet af et gennemsnit af de priser, der anvendes i individuelle transaktioner, og det
er på grundlag af en utvivlsomt mere omfattende observation af markedet, at Kommissionens tjenestegrene under arbejdet i arbejdsgruppen
for bananer under Rådets Specialkomité for Landbrug den 9. og 10. februar 1998 har kunnet referere til en tilnærmelsesmæssig
værdi for licenser for kategori B på 200 EUR pr. ton på samme tidspunkt. De priser, som anvendes i de forskellige transaktioner,
som de af sagsøgeren fremlagte fakturaer henviser til, er tungtvejende, nøjagtige og sammenstemmende indicer for, at omsætningsværdien
for licenser i kategori B ikke har udviklet sig i nedadgående retning i løbet af 1998 i forhold til det niveau, som Kommissionens
tjenestegrene konstaterede i februar 1998. Kommissionen har for sit vedkommende ikke fremført noget indicium, der peger i
modsat retning. I øvrigt viser den grafiske oversigt over udviklingen af engrossalgsprisen for de såkaldte dollarbananer i
Den Europæiske Union, som er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene og vedlagt som bilag til Kommissionens forslag om erstatningen,
at denne pris, der ifølge Kommissionen påvirkede omsætningsværdien for licenser i kategori B, på tidspunktet for den i præmis
120 ovenfor nævnte erklæring praktisk talt var på 1 EUR pr. kg, og at den i løbet af 1998 svingede omkring dette niveau på
en sådan måde, at det ikke kan hævdes, at den på tidspunktet for den nævnte erklæring lå klart under sit gennemsnit for 1998.
126   Under disse omstændigheder finder Retten, at skønt tallene i den af sagsøgeren fremlagte dokumentation, også i betragtning
af den ustabile pris for overdragelse af licenser, som de vidner om, ikke kan anses for at give mulighed for at opnå en strengt
nøjagtig opgørelse af tabet, har de dog tilstrækkelig beviskraft og er tilstrækkeligt tungtvejende til at konkludere, at den
værdi på 200 EUR pr. ton, som sagsøgeren har angivet, udgør en fornuftig og acceptabel tilnærmelse til den gennemsnitlige
værdi af licenser af kategori B i løbet af 1998.
127   Med hensyn til 1997 har sagsøgeren fremlagt en faktura dateret den 31. december 1997, som udviser en pris for overdragelse
af licenser for kategori B svarende til 274 EUR pr. ton, og sagsøgeren har anført, at som led i en transaktion vedrørende
faktisk indførsel af bananer, som blev foretaget i august 1997, blev værdien af de anvendte licenser i kategori B vurderet
til ca. 274 EUR pr. ton.
128   På baggrund af det foregående kan det tab, som sagsøgeren har lidt, efter en opgørelse ex aequo et bono fastsættes til, som
hovedstol, 5 024 192 EUR, nemlig 2 771 132 EUR (13 855,66 x 200) for 1997 og 2 253 060 EUR (11 265,30 x 200) for 1998.

Pengeforringelsen og morarenterne
Parternes argumenter
129   Sagsøgeren har anført, at der skal tages hensyn til pengeforringelsen, og at de beløb, der skal betales for hver af de pågældende
perioder, skal revalueres ved hjælp af koefficienter fastsat på italiensk nationalt plan af Istituto centrale di statistica
til statistiske økonomiske formål, da sagsøgeren har hjemsted i Italien.
130   Det revaluerede beløb for hvert år skal ifølge sagsøgeren desuden forhøjes med morarenter fra den dag, den skadevoldende handling
fandt sted. For hvert årligt beløb skal morarenterne ifølge sagsøgeren beregnes fra den 1. januar, for så vidt de erhvervsdrivende
før hvert års begyndelse kendte antallet af licenser, der tilkom dem, og kunne planlægge anvendelsen af dem.
131   Sagsøgeren har anført, at sammenlægningen af den monetære revaluering og morarenterne er berettigede, fordi disse to faktorer
i erstatningen har forskellige funktioner. Den monetære revaluering har til formål at genindsætte skadelidte i de omstændigheder,
som han ville have befundet sig i, hvis den skadegørende handling ikke havde fundet sted, mens morarenterne har til formål
at kompensere forsinkelsen i udbetalingen af det, som skadelidte havde krav på.
132   Med hensyn til den sats, der skal anvendes for morarenterne, har sagsøgeren anført, at i mangel af en referencesats fra Den
Europæiske Centralbank (ECB) for de vigtigste refinansierings transaktioner må der for perioden før den 1. januar 1999 anvendes
den lovbestemte rentesats, der var gældende i Italien, dvs. en sats på 5% for såvel 1997 som 1998. Fra den 1. januar 1999
skal ECB’s refinansieringssats derimod anvendes, forhøjet med syv procentpoint og efter det kriterium, der er fastsat i artikel
3, stk. 1, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling
i handelstransaktioner (EFT L 200, s. 35), som finder anvendelse her, da der netop er tale om at holde en erhvervsdrivende
skadesløs for tab som følge af likviditetsmangel (Rettens dom af 10.10.2001, sag T-171/99, Corus UK mod Kommissionen, Sml.
II, s. 2967, præmis 64).
133   For det tilfælde, at det udgangspunkt og de morarentesatser, som sagsøgeren foreslår, ikke samlet bliver lagt til grund, har
sagsøgeren subsidiært foreslået to alternative løsninger: enten anvendelse af den lovbestemte rentesats, der er gældende i
Italien, for hvert år på de revaluerede beløb regnet fra 1997, indtil betaling sker, eller beregning af renter af det samlede
revaluerede beløb fra datoen for afsigelsen af mellemdommen (8.6.2000), men med anvendelse af ECB’s sats plus syv procentpoint.
134   Kommissionen er enig i, at pengeforringelsen skal tages i betragtning, og at de skyldige beløb skal revalueres på grundlag
af de officielle indekser, der er til rådighed for Italien, fordi sagsøgeren udøvede sine aktiviteter på det italienske marked.
Revalueringen skal beregnes fra tidspunktet for den skadegørende handling indtil datoen for afsigelsen af den mellemdom, hvorved
det blev fastslået, at Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold var pådraget.
135   Regnet fra samme dato, og ikke fra tidspunktet for den skadegørende handling, indtil betaling sker, skal der ifølge Kommissionen
beregnes morarenter af det revaluerede beløb (dommen i sagen Grifoni mod Euratom, præmis 43). Kommissionen har i denne forbindelse
henvist til, at ifølge Fællesskabets retsinstansers praksis skal der kun betales morarenter, dersom hovedstolen lyder på et
bestemt beløb, eller beløbet i det mindste kan bestemmes på grundlag af objektivt fastlagte kriterier (Domstolen dom af 30.9.1986,
sag 174/83, Amman m.fl. mod Rådet, Sml. s. 2647, og Rettens dom af 26.2.1992, forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89,
Brazzelli m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 293, præmis 24).
136   Kommissionen er af den opfattelse, at da der er tale om morarenter, skal den i Italien gældende lovbestemte sats anvendes
for hele den relevante periode. Ifølge 13. betragtning til direktiv 2000/35 finder direktivet nemlig ikke anvendelse på betalinger
som kompensation for skade.
Rettens bemærkninger
137   Med hensyn til pengeforringelsen må det nødvendigvis fastslås, at sagsøgeren og Kommissionen er enige om, at den skal tages
i betragtning, og at den monetære revaluering skal beregnes under anvendelse af de officielle statistiske indekser for Italien.
138   Det fremgår af retspraksis, at erstatningen for tabet på grundlag af ansvar uden for kontraktforhold så vidt muligt skal genindsætte
skadelidte i den situation, han befandt sig i før skadetilføjelsen. Heraf følger, at såfremt betingelserne for ansvar uden
for kontraktforhold er opfyldt, må de skadevirkninger, som følger af den tid, der er gået mellem skadens opståen og dagen
for betalingen af erstatning, ikke lades ude af betragtning, for så vidt som der skal tages hensyn til den indtrådte pengeforringelse
(jf. dommen i sagen Grifoni mod Euratom, præmis 40, og dommen af 27.1.2000 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen,
præmis 51).
139   Der skal således tages hensyn til den indtrådte pengeforringelse i dette tilfælde ved beregningen af erstatningen efter de
officielle indekser, der er udarbejdet for Italien af det kompetente nationale organ, regnet fra datoen for den skadegørende
handling.
140   Med hensyn til udgangspunktet for den monetære revaluering skal der tages hensyn til, at sagsøgeren, såfremt Kommissionen
havde imødekommet anmodningen af 21. januar 1997, ville have modtaget sine licenser på datoer fordelt med regelmæssige mellemrum.
Det skal nemlig påpeges, at efter 1993-ordningen blev importlicenserne udstedt med tre måneders mellemrum. Ifølge artikel
11 i forordning nr. 1442/93, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 875/96 af 14. maj 1996 (EFT L 118, s. 14), udstedtes
importlicenserne for det følgende kvartal senest den 23. i den sidste måned i hvert kvartal for det følgende kvartal.
141   Det er således disse datoer, der skal lægges til grund for hvert parti ikke-tildelte licenser som datoer for skadens indtræden,
fra hvilke revalueringen af den monetære modværdi, evalueret på grundlag af 200 EUR pr. ton, for hvert parti licenser, skal
beregnes.
142   Med hensyn til den dato, på hvilken beregningen af revalueringen skal standse, skal der tages stilling til den, samtidig med
det tidspunkt, fra hvilket der skal beregnes morarenter.
143   Ifølge Domstolens praksis skal der betales morarenter af den skyldige godtgørelse fra datoen fra afsigelsen fra den dom, hvorved
pligten til at erstatte skade fastslås (jf. Domstolens dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79,
28/79 og 45/79, Dumortier m.fl. mod Rådet, Sml. s. 3091, præmis 25, og dommen af 19.5.1992 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet
og Kommissionen, præmis 35). I det foreliggende tilfælde er det mellemdommen af 8. juni 2000, der har fastslået Kommissionens
pligt til at erstatte den skade, som sagsøgeren har lidt.
144   Imidlertid bemærkes, at i det omfang hovedstolen på datoen for nærværende doms afsigelse hverken lød på et bestemt beløb,
eller beløbet kunne bestemmes på grundlag af objektivt fastlagte kriterier (jf. hertil præmis 87-92 ovenfor), kan morarenterne
ikke løbe fra denne dato, men i tilfælde af forsinkelse, og indtil fuld betaling sker, først fra datoen fra afsigelsen af
nærværende dom, der opgør tabet (jf. den ovenfor i præmis 135 nævnte retspraksis samt generaladvokat Tesauros forslag til
afgørelse i sagen Grifoni mod Euratom, Sml. I, s. 343, punkt 24).
145   Det følger heraf, at revalueringen af den erstatning, der skal betales til sagsøgeren, ikke skal standse på datoen for afsigelsen
af dommen af 8. juni 2000, men skal strække sig indtil datoen for afsigelsen af nærværende dom.
146   Erstatningens størrelse, som revalueret for at tage hensyn til pengeforringelsen, forhøjes med morarenter regnet fra afsigelsen
fra nærværende dom, indtil fuld betaling sker. Den rentesats, der skal anvendes, beregnes på grundlag af den sats, som er
fastsat af ECB for de vigtigste refinansieringstransaktioner, og som er gældende i den pågældende periode, plus to procentpoint.

Sagens omkostninger
147    I henhold til Rettens procesreglements artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis
der er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 87, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne
henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Endelig bestemmes det i samme reglements artikel 87, stk. 4, at
medlemsstater, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger.
148   Det bemærkes, at de omkostninger, der er afholdt i forbindelse med nærværende sags behandling, er fastsat ved mellemdom af
8. juni 2000 (jf. præmis 23 ovenfor).
149   Nærværende sag er ikke en ny sag, men en fortsættelse af sag T-260/97, hvori der blev afsagt dom den 8. juni 2000, hvorved
Kommissionen og Rådet blev dømt til at betale henholdsvis 90% og 10% af omkostningerne i denne sag (jf. domskonklusionens
punkt 7 og 8). Denne fordeling vil være at stadfæste for det trin i nærværende sags behandling, der er fulgt efter den nævnte
dom, og følgelig må Kommissionen og Rådet dømmes til at betale henholdsvis 90% og 10% af de omkostninger, der er afholdt på
dette trin.
150   Den Franske Republik, som er indtrådt i sagen, bærer sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler til sagsøgeren en erstatning på 5 024 192 EUR.
2)
Denne erstatning revalueres efter de kriterier, der er fastsat i nærværende doms præmis 139-141 og 145.
3)
Den således revaluerede erstatning forhøjes med morarenter regnet fra nærværende doms afsigelse, indtil fuld betaling sker.
Den rentesats, der skal anvendes, er den sats, som er fastsat af Den Europæiske Centralbank for de vigtigste refinansieringstransaktioner,
som var gældende i den pågældende periode, plus to procentpoint.
4)
Kommissionen betaler 90% af omkostninger i forbindelse med det trin i nærværende sags behandling, der er fuldt efter Rettens
dom af 8. juni 2000, Camar og Tico mod Kommissionen og Rådet (forenede sager T-79/96, T-260/97 og T-117/98, Sml. II, s. 2193).
5)
Rådet for Den Europæiske Union betaler 10% af omkostningerne i forbindelse med det trin i nærværende sags behandling, der
er fulgt efter Rettens dom af 8. juni 2000, Camar og Tico mod Kommissionen og Rådet (forenede sager T-79/96, T-260/97 og T-117/98,
Sml. II, s. 2193).
6)
Den Franske Republik bærer sine egne omkostninger.
Legal
Mengozzi
Wiszniewska-Białecka
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 13. juli 2005.
H. Jung

H. Legal
Justitssekretær

Afdelingsformand
*
Processprog: italiensk.