CELEX: 61996TJ0102
Konkurencija
Ieškinys dėl panaikinimo
Priimtinumas

Ginčo aplinkybės
1.
Nagrinėjama koncentracija

Koncentracijoje dalyvaujančios šalys

Gencor Ltd
(toliau –
Gencor
) yra Pietų Afrikos Respublikos teisės reglamentuojama bendrovė. Tai yra įmonių grupės, kurių svarbiausia veikla vykdoma kalnakasybos
ir metalurgijos srityse, patronuojanti bendrovė.

Impala Platinum Holdings Ltd
(toliau –
Implats
) yra Afrikos Respublikos teisės reglamentuojama bendrovė, apimanti
Gencor
veiklą platinos grupės metalų (PGM) srityje. Kadangi 46,5 % jos akcijų priklauso
Gencor
, o 53,5 % – valstybei, ją kontroliuoja
Gencor
, kaip apibrėžta 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (OL L 395,
p. 1, pataisytas OL L 257, 1990, p. 13, toliau – Reglamentas Nr. 4064/89) 3 straipsnio 3 dalyje.

Lonrho Plc
(toliau –
Lonrho
) – Anglijos teisės reglamentuojama bendrovė. Ji yra bendrovių grupės, vykdančios įvairaus pobūdžio veiklą, susijusią su kalnakasyba,
metalurgija ir viešbučiais, žemės ūkiu ir apskritai prekyba, patronuojanti bendrovė.

Eastern Platinum Ltd
(toliau –
Eastplats)
ir
Western Platinum Ltd
(toliau –
Westplats
), paprastai žinomos
Lonrho Platinum Division
(toliau –
LPD
) pavadinimu, yra Pietų Afrikos Respublikos teisės reglamentuojamos bendrovės, apimančios
Lonrho
veiklą platinos grupės metalų srityje. 73 % jų akcijų priklauso
Lonrho
, o 27 % tarpininkaujant
Implats
priklauso
Gencor
. Pastarasis akcijų paketas yra 1990 m. sausio 15 d.
Gencor
ir
Lonrho
grupių sudaryto akcininkų susitarimo (toliau – Akcininkų susitarimas) objektas. Pagal šį susitarimą kiekvienas akcininkas
į valdybą skiria vienodą skaičių atstovų, kurie turi vienodas teises ir nė vienas neturi sprendžiamojo balso. Valdybos sutikimas
yra būtinas priimant tam tikrus sprendimus, ypač šiose srityse:
LPD
veiklos diversifikacija, išmokamų dividendų dydis; metinis biudžetas ir metinis strateginis planas, metinių finansinių ataskaitų
tvirtinimas; išmokų akcininkams dydžio keitimas. Akcininkų pritarimas yra būtinas priimant svarbius sprendimus dėl investicijų
ir akcijų perleidimo. Pagal
Eastplats
ir
Westplats
susitarimus (toliau – susitarimai dėl valdymo) šias bendroves valdo
Lonrho Management Services
(toliau –
LMS
), Pietų Afrikos Respublikos teisės reglamentuojama bendrovė, kurią kontroliuoja
Lonrho
.

Numatoma koncentracija

Gencor
ir
Lonrho
planavo drauge perimti
Implats
kontrolę, o per šią įmonę –
Eastplats
bei
Westplats
(
LPD
) kontrolę; tai turėjo būti įgyvendinta dviem etapais. Pirmuoju etapu
Gencor
ir
Lonrho
turėjo drauge perimti
Implats
kontrolę. Antrojo etapo tikslas buvo suteikti
Implats
išimtinę teisę valdyti
Eastplats
ir
Westplats
. Mainais už perleistą savo
Eastplats
ir
Westplats
akcijų dalį
Lonrho
priklausanti
Implats
akcijų dalis turėjo padidėti.
Visa tai atlikus,
Eastplats
ir
Westplats
išimtinė kontrolė turėjo tekti
Implats
. Jos pačios akcijos turėjo būti paskirstytos taip, kad 32 % priklausytų
Gencor
, 32 % –
Lonrho
, o 36 % – valstybei. Susitarimas dėl atstovų skyrimo ir išsamios balsavimo tvarkos turėjo reglamentuoti abiejų pagrindinių
akcininkų veiksmus sprendžiant svarbiausius įmonės valdymo klausimus, taip suteikiant jiems bendrą
Implats
kontrolę.
2.
Administracinė procedūra
1995 m. birželio 25 d.
Gencor
ir
Lonrho
paskelbė apie sudarytą bendrąjį susitarimą dėl veiklos PGM srityje sujungimo. Tą pačią dieną jos nusiuntė Komisijai spaudos
pranešimo, kuriame buvo kalbama apie sudarytą sandorį, kopiją.
1995 m. rugpjūčio 22 d. Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos tarnyba (
South African Competition Board
) šalims pranešė, kad, remiantis jai 1995 m. rugpjūčio 14 d. perduotais dokumentais, sandoris neprieštaravo Pietų Afrikos
Respublikos konkurencijos teisei.
1995 m. lapkričio 10 d.
Gencor
ir
Lonrho
pasirašė su koncentracija susijusių susitarimų paketą. Tarp šių dokumentų buvo susitarimas dėl pirkimo, kurio įgyvendinimas
susijęs su tam tikromis sąlygomis, tarp kurių – Komisijos pritarimas sandoriui iki 1996 m. birželio 30 d. arba šalių susitarimas
– ne vėliau kaip iki 1996 m. rugsėjo 30 d., kaip nurodyta susitarimo dėl pirkimo 3.1.8 ir 3.3 punktuose.
1995 m. lapkričio 17 d.
Gencor
ir
Lonrho
, pagal Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 1 dalį panaudojusios CO blanką, kartu pranešė Komisijai apie savo susitarimus
ir jų priedus.
Savo 1995 m. gruodžio 8 d. Sprendimu, remdamasi to paties reglamento 7 straipsnio 2 dalimi ir 18 straipsnio 2 dalimi, Komisija
nurodė sustabdyti koncentracijos vykdymą, kol ji priims galutinį sprendimą.
1995 m. gruodžio 20 d. Sprendime ji nurodė, kad koncentracija kelia rimtų abejonių dėl jos suderinamumo su bendrąja rinka
ir, remdamasi 6 straipsnio 1 pastraipos c punktu, pradėjo Reglamente Nr. 4064/89 numatytą procedūrą.
1996 m. kovo 13 d.
Anglo American Corporation of South Africa Ltd
(toliau –
AAC
) įsigijo 6 %
Lonrho
akcijų su pirmumo teise įsigyti dar 18 % akcijų. Veikdama per su ja susijusią bendrovę
Amplats
, kuri laikoma didžiausia pasaulyje platinos tiekėja, ji yra pagrindinė
Gencor
ir
Lonrho
konkurentė PGM sektoriuje.
Po 1996 m. kovo 13 d. Komisijos surengto posėdžio ieškovė ir
Lonrho
inicijavo pasitarimus su Komisija, siekdamos išnagrinėti galimybę prisiimti įpareigojimus pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio
2 dalies nuostatas.
1996 m. kovo 27 d. Komisija
Gencor
ir
Lonrho
pranešė, kad labiausiai nerimą keliantis dalykas, susijęs su koncentracija, yra galimas gamybos apimčių ribojimas, dėl kurio
gali kilti kainos. Kartu ji priminė, kad paprastai Bendrijos institucijos nepritaria su elgesiu susijusiems įpareigojimams.
1996 m. balandžio 1 d. įvykus daugeliui posėdžių ir šiuo klausimu pateikus daug pasiūlymų,
Gencor
ir
Lonrho
pateikė paskutinį savo siūlomų įsipareigojimų variantą. Visų pirma šie įsipareigojimai buvo susiję su konkrečios vietovės
gamybos apimtimis.
1996 m. balandžio 2 d. laiške Komisija kritikavo pasiūlytus įsipareigojimus tvirtindama, kad jais nebuvo atsakyta į jos susirūpinimą
keliančius klausimus. Be kita ko, ji pabrėžė sunkumus, su kuriais gali būti susidurta tikrinant, kaip laikomasi šių įsipareigojimų,
ir problemas, kurios iškiltų panaikinus sandorį, jei įsipareigojimų nebūtų laikomasi. Ji pridūrė, kad pasiūlymuose nebuvo
atsižvelgta į tikėtiną paklausos didėjimą.
1996 m. balandžio 9 d. Konsultacinis komitetas įmonių koncentracijų klausimais (toliau – Konsultacinis komitetas) pateikė
savo nuomonę dėl koncentracijos ir ieškovės bei
Lonrho
pasiūlytų įsipareigojimų. Jis paskelbė pritariantis Komisijos sprendimo projektui dėl koncentracijos pobūdžio, jos svarbos
Bendrijoje, atitinkamų produktų ir geografinių rinkų bei nurodytų įsipareigojimų nepakankamumo. Dauguma jo narių sutiko su
Komisijos nuomone, jog dėl koncentracijos atitinkamose rinkose susidarys oligopolinio dominavimo padėtis, ir su jos išvada,
kad koncentracija bus nesuderinama su bendrąja rinka ir Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) veikimu. Konsultacinio komiteto
narių mažuma išreiškė abejonių dėl galimybės taikyti Reglamentą Nr. 4064/89 oligopoliniam dominavimui, todėl susilaikė sprendžiant
klausimą, ar koncentracija suderinama su bendrąja rinka ir EEE veikimu.
1996 m. balandžio 19 d. Pietų Afrikos Respublikos užsienio reikalų ministras oficialiai perdavė Komisijai vyriausybės pastabas
dėl numatomos koncentracijos. Šiame laiške jis apsiribojo pareiškimu, kad neketina prieštarauti Bendrijos koncentracijų ir
slaptų susitarimų srityje taikomai konkurencijos politikai, tačiau atsižvelgdamas į mineralinių žaliavų išteklių svarbą Pietų
Afrikos Respublikos ekonomikai mano, jog geriau imtis veiksmų konkrečiais slaptų susitarimų atvejais. Šiuo konkrečiu atveju
Pietų Afrikos Respublikos vyriausybė manė, kad tam tikrais atvejais du vienodai stiprūs konkurentai yra palankesnis variantas
nei tuometinė padėtis, kai sektoriuje dominavo tik viena kasybos įmonė. Jos nuomone, nors didžiausi platinos ištekliai yra
PAR, užsienio šalyse esantys ištekliai, be galimų didžiulių Zimbabvės išteklių, teoriškai galėjo tenkinti paklausą 20 metų.
Galiausiai PAR vyriausybė pareiškė pageidavimą aptarti šiuos klausimus su Komisija ir paprašė atidėti sprendimo priėmimą,
kol bus surengtos tokios diskusijos.
1996 m. balandžio 24 d. Sprendimu 97/26/EB (OL L 11, 1997, p. 30, toliau ? ginčijamas sprendimas) Komisija paskelbė, kad ši
koncentracija pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 3 dalies nuostatas yra nesuderinama su bendrąja rinka ir EEE veikimu,
nes dėl jos pasaulio platinos ir rodžio rinkoje atsirastų
Amplats
ir
Implats
/
LPD
dominuojanti duopolija, todėl veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje būtų gerokai apribota.
1996 m. gegužės 21 d. laišku
Lonrho
ieškovei pranešė neketinanti nuo 1996 m. birželio 30 d. iki 1996 m. rugsėjo 30 d. pratęsti susitarime dėl pirkimo numatyto
termino atidedamosioms sąlygoms įvykdyti, jei per nustatytą laikotarpį nebus įvykdyta to susitarimo 3.1.8 sąlyga, pagal kurią
reikalaujama Komisijos leidimo dėl koncentracijos.

Teismo procesas
1996 m. birželio 28 d. ieškovė pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
1996 m. gruodžio 3 d. ieškovė pagal Procedūros reglamento 49, 64 ir 65 straipsnių nuostatas pateikė prašymą imtis proceso
organizavimo ar tyrimo priemonių, kad būtų aiškiai apibrėžtas oficialių Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos tarnybų laiškų
teisinis statusas ir reikšmė bei Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos teisės sritis ir jos taikymo sąlygos.
1996 m. gruodžio 18 d., 1997 m. sausio 24 d. ir 1997 m. liepos 30 d. Komisija pateikė savo pastabas dėl šio prašymo.
1996 m. lapkričio 25 d. ir gruodžio 3 d. Vokietijos Federacinė Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
Karalystė pateikė prašymus įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.
1996 m. gruodžio 11 d. ir 1997 m. sausio 3 d. ieškovė paprašė įslaptinti tam tikrus bylos dokumentus Vokietijos Federacinės
Respublikos ir Jungtinės Karalystės atžvilgiu.
1997 m. vasario 19 d. Pirmosios instancijos teismas paprašė ieškovės ir
Lonrho
atsakyti į keletą klausimų dėl ieškinio priimtinumo ir pateikti kai kuriuos dokumentus. Atitinkamai 1997 m. kovo 10 d. ir
balandžio 1 d. ieškovė ir
Lonrho
atsakė į Pirmosios instancijos teismo klausimus. Ieškovė pateikė reikalingus dokumentus, be kita ko, susitarimus dėl valdymo,
sudarytus 1990 m. sausio 15 d. tarp
Eastplats
bei
Westplats
ir
LMS
, ir vadinamąjį Akcininkų susitarimą dėl
LPD
kontrolės, kurį
Gencor
ir
Lonrho
taip pat sudarė 1990 m. sausio 15 dieną.
1997 m. birželio 3 d. Nutartimi, Pirmosios instancijos teismo penktosios išplėstinės kolegijos pirmininkas leido Vokietijos
Federacinei Respublikai ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei įstoti į bylą ir iš dalies patenkino
prašymą pritaikyti konfidencialumo nuostatas.
1997 m. birželio 27 d. ieškovė pateikė papildomą prašymą įslaptinti tam tikrus bylos duomenis.
1997 m. liepos 16 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios išplėstinės kolegijos pirmininkas šį prašymą patenkino.
1997 m. rugsėjo 22 d. Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė atsiėmė prašymą įstoti į bylą. 1997 m. rugsėjo
26 d. Vokietijos Federacinė Respublika pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimą.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir pagal proceso
organizavimo priemones, numatytas Procedūros reglamento 64 straipsnyje, ieškovės ir Komisijos buvo paprašyta pateikti visą
įsipareigojimų, kuriuos koncentracijos šalys pasiūlė per administracinį procesą, sąrašą. Šalys prašomą dokumentą pateikė atitinkamai
1998 m. vasario 6 d. ir vasario 12 dienomis.
Šalys pagrindinėje byloje buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo žodžiu pateiktus klausimus1998 m. vasario
18 d. vykusiame posėdyje.
1998 m. liepos 11 d. laišku Pirmosios instancijos teismas ieškovės paklausė, ar ji, atsižvelgdama į 1998 m. kovo 31 d. Teisingumo
Teismo sprendimą byloje
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
(C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375), atsisako savo ieškinio pagrindo, pagal kurį koncentracijos, sukuriančios bendro dominavimo
padėtį, nepatenka į Reglamento Nr. 4064/89 taikymo sritį. 1998 m. liepos 29 d. laišku atsakovė atsakė į Pirmosios instancijos
teismo pateiktą klausimą.

Šalių reikalavimai
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
–        neįvykdžius pastarojo reikalavimo, atmesti jį kaip nepagrįstą,
–        nurodyti ieškovei padengti bylinėjimosi išlaidas.
Vokietijos Federacinė Respublika Pirmosios instancijos teismo prašo atmesti ieškinį.

Dėl priimtinumo

Atsakovės argumentai
Komisija tvirtina, kad ieškinys yra nepriimtinas, nes ieškovė nebeturi suinteresuotumo pareikšti jį teisme. Iš tikrųjų Pirmosios
instancijos teismo sprendimas, priimtas jos naudai, nepakeistų jos teisinės padėties, nes minėtas sandoris nebegali būti įgyvendintas.
Komisija šiuo klausimu pabrėžia, kad
Gencor
ir
Lonrho
numatytas sandoris priklausė nuo tam tikrų atidedamųjų sąlygų įvykdymo, tarp kurių buvo ir Komisijos leidimo gavimas pagal
Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies a ar b punktą arba 8 straipsnio 2 dalį. Ji nurodo, kad ši sąlyga turėjo būti
įvykdyta ne vėliau kaip iki 1996 m. birželio 30 d., kitaip, remiantis susitarimo dėl pirkimo 3.3 punktu, visas minėtas susitarimas
negalios. Galiausiai ji teigia, kad nors tame pačiame punkte buvo numatyta galimybė pratęsti terminą iki 1996 m. rugsėjo 30 d.,
Lonrho
savo 1996 m. gegužės 21 d. laišku atsisakė pratęsti terminą.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškinys dėl panaikinimo, kurį pateikia fizinis ar juridinis asmuo, yra priimtinas tik tuo atveju, kai ieškovas yra suinteresuotas
ginčijamo akto panaikinimu (1994 m. lapkričio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scottish Football prieš Komisiją
, T‑46/92, Rink. p. II‑1039, 14 punktas). Toks suinteresuotumas galimas tik tuomet, kai pats akto panaikinimas gali turėti
teisinių pasekmių (1986 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Chemie prieš Komisiją
, 53/85, Rink. p. 1965, 21 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad pagal EB sutarties 176 straipsnį institucija, kurios priimtas aktas paskelbiamas negaliojančiu,
privalo imtis būtinų priemonių sprendimui įvykdyti. Šios priemonės nėra susijusios su akto pašalinimu iš Bendrijos teisinės
sistemos, nes taip atsitinka pačiam teisėjui panaikinus aktą. Jos visų pirma yra susijusios su nagrinėjamo akto sukelto poveikio,
atsiradusio dėl konstatuoto teisėtumo reikalavimų pažeidimo, panaikinimu. Akto, kuris jau buvo įgyvendintas arba kuris vėliau
nuo tam tikros datos buvo panaikintas, panaikinimas vis tiek gali turėti teisinių pasekmių. Iš tikrųjų savo galiojimo laikotarpiu
aktas galėjo turėti teisinių pasekmių ir šios pasekmės aktą panaikinus nebūtinai išnyko. Ieškinys dėl panaikinimo gali būti
priimtinas ir tuo atveju, jei panaikinimas leis ateityje išvengti nurodyto neteisėto veiksmo. Dėl šių priežasčių sprendimas
dėl panaikinimo tampa pagrindu, kuriuo remdamasi atitinkama institucija gali privalėti adekvačiai atkurti ieškovo pradinę
padėtį arba vengti priimti panašų aktą (žr. 1979 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Simmenthal prieš Komisiją
, 92/78, Rink. p. 777, 32 punktą; minėto sprendimo
Akzo Chemie prieš Komisiją
, 21 punktą ir 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Apesco prieš Komisiją
, 207/86, Rink. p. 2151, 16 punktą).
Aplinkybė, kad ginčijamas sprendimas, kuriame teigiama, jog koncentracija nesuderinama su bendrąja rinka, buvo skirtas ieškovei,
rodo, kad ieškovė yra suinteresuota pareikšti ieškinį ir kad Bendrijos teismas turėtų ištirti minėto sprendimo teisėtumą.
Be to, kaip pabrėžia ieškovė, sprendimas gali pakeisti jos, kaip potencialios pretendentės įsigyti
Lonrho
dalį
LPD
, teisinę padėtį.
Iš tikrųjų pagal Akcininkų susitarimo 11 straipsnio (ypač 11 straipsnio 1 ir 6 dalių) nuostatas bet koks
Lonrho
vykdomas jai priklausančio 73 %
LPD
akcijų paketo dalies pardavimas arba
Lonrho
pasiūlymas įtraukti šio paketo dalį į oficialųjį biržos prekybos sąrašą suteikia
Gencor
teisę įsigyti jį visą arba jo dalį.
Gencor
įsigijimo teisė taip pat atsirastų tuo atveju, jei viena iš tarpinių bendrovių, turinčių
LPD
akcijų, paliktų
Lonrho
grupę ir tretieji asmenys įsigytų 51 %
Lonrho
akcinio kapitalo. Reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas kliudytų įgyvendinti šias pirmumo teises.
Galiausiai pritarus Komisijos argumentams susidarytų situacija, kai nepalankių sprendimų, priimtų pagal Reglamentą Nr. 4064/89,
teisėtumo atžvilgiu negalėtų būti vykdoma teisminė kontrolė, jei prieš Pirmosios instancijos teismui priimant sprendimą nebeliktų
sandorio sutartinio pagrindo. Tačiau vien tai, kad išnyko sandorio pagrindas, dar nereiškia, jog negalėtų būti vykdoma Komisijos
sprendimo teisėtumo kontrolė.
Iš to galima daryti išvadą, kad Komisijos pareikštas prieštaravimas dėl priimtinumo turi būti atmestas.

Dėl esmės
Ieškovė, pagrįsdama savo ieškinį, nurodo įvairius ieškinio pagrindus, susijusius su Komisijos įgaliojimų neturėjimu nagrinėjamos
koncentracijos atžvilgiu ir atitinkamu Sutarties 190 straipsnio pažeidimu; Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio pažeidimu tiek,
kiek koncentracijoms, sukuriančioms bendrą dominuojančią padėtį, minėtas reglamentas netaikytinas, ir atitinkamu Sutarties
190 straipsnio pažeidimu; Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio pažeidimu tiek, kiek Komisija neteisingai nusprendė, jog koncentracija
sukurtų bendrą dominuojančią padėtį rinkoje, ir atitinkamu Sutarties 190 straipsnio pažeidimu; ir galiausiai su Reglamento
4064/89 8 straipsnio 2 dalies pažeidimu ir atitinkamu Sutarties 190 straipsnio pažeidimu.
I –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių, pirma, su Reglamento Nr. 4064/89 pažeidimu, nes jis nesuteikia Komisijai įgaliojimų nagrinėti,
ar koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka, ir, antra, Sutarties 190 straipsnio pažeidimu

Šalių argumentai
Visų pirma ieškovė nurodo, kad Reglamentas Nr. 4064/89 nesuteikia Komisijai įgaliojimų nagrinėti, ar koncentracija suderinama
su bendrąja rinka. Papildomai ji pareiškia, kad net jei Reglamentas Nr. 4064/89 suteiktų Komisijai tokius įgaliojimus, jis,
remiantis Sutarties 184 straipsniu, būtų netaikytinas kaip neteisėtas.
Reglamentas Nr. 4064/89 nagrinėjamai koncentracijai nėra taikytinas, nes ji susijusi su ekonomine veikla, vykdoma trečiojoje
šalyje – Pietų Afrikos Respublikoje, ir šios šalies valdžios institucijos yra davusios leidimą šiai koncentracijai. Reglamentas
taikomas tik koncentracijoms, įgyvendinamoms Bendrijoje.
Ši analizė atitinka teritorinį principą – bendrąjį viešosios tarptautinės teisės principą, kurio Bendrija, vykdydama savo
įgaliojimus, privalo laikytis (1988 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją
, 89/85 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 ir 125/85–129/85, Rink. p. 5193, toliau – sprendimas dėl medienos plaušienos, 18 punktas
ir 1992 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Poulsen et Diva Navigation
, C‑286/90, Rink. p. I‑6019, 9 punktas).
Teisinis pagrindas, kuriuo Komisija naudojosi priimdama Reglamentą Nr. 4064/89, būtent Sutarties 87 ir 235 straipsniai, negali
būti aiškinamas pažeidžiant šį principą, siekiant išplėsti įgaliojimus už Bendrijos teritorijos ribų. Iš tiesų 87 straipsnyje
nurodyti principai, išdėstyti 85 ir 86 straipsniuose, bei 235 straipsnyje nurodyti Bendrijos tikslai skirti tik konkurencijai
bendrojoje rinkoje, jie neapima nei konkurencijos tarp įmonių, įsteigtų bendrojoje rinkoje, ir jai nepriklausančių įmonių,
nei konkurencijos tarp įmonių, veikiančių už bendrosios rinkos ribų. Tokią išvadą galima daryti tiek iš 85 ir 86 straipsniuose
įvardytos sąlygos, kad turi būti paveikta prekyba tarp valstybių narių, tiek iš Bendrijos tikslų, nurodytų Sutarties 2 straipsnyje
ir 3 straipsnio g punkte.
Šis Sutarties konkurencijos taisyklių taikymo srities apribojimas atsispindi Reglamento Nr. 4064/89 preambulės 1–5 bei 9–11 konstatuojamosiose
dalyse ir 2 straipsnyje, nes šiuose nuostatose nurodyta, jog Reglamentas taikytinas tik toms koncentracijoms, kurios daro
poveikį bendrojoje rinkoje.
Nors Reglamente Nr. 4064/89 nėra aiškiai apibrėžta jo taikymo sritis pagal koncentracijos įgyvendinimo vietą, iš jo trisdešimtos
konstatuojamosios dalies ir 24 straipsnio galima nuspręsti, kad trečiojoje šalyje vykdoma koncentracija, kurioje dalyvauja
Bendrijos įmonės, priklauso tos šalies valdžios institucijų, o ne Komisijos kompetencijai.
Ieškovė patikslina, kad jos analizė nereiškia, jog Reglamentas Nr. 4064/89 yra taikytinas tik koncentracijoms tarp Bendrijoje
įsteigtų įmonių. Vieta, kur įsteigtos tos įmonės, iš tiesų yra mažiau svarbi nei vieta, kurioje įgyvendinama koncentracija.
Ieškovė šiuo klausimu remiasi 1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
(6/72, Rink. p. 215), kuriame pripažįstami Komisijos įgaliojimai taikyti Sutarties 86 straipsnį koncentracijai, įgyvendintai
įmonės, įsikūrusios už Bendrijos ribų, nes šiuo atveju buvo įsigyjama dalis Bendrijai priklausančios įmonės.
Taigi Reglamentas Nr. 4064/89 yra taikytinas tik tuo atveju, kai su koncentracija susijusi veikla vykdoma Bendrijoje. Tiksliau,
kaip nurodyta vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje, jis taikytinas įmonėms, didelę dalį savo veiklos vykdančioms Bendrijoje.
Šiuo atveju koncentracija, apie kurią buvo pranešta Komisijai, turėjo būti įvykdyta Pietų Afrikos Respublikoje, kur ir yra
vykdoma pagrindinė joje dalyvaujančių įmonių veikla – PGM kasyba ir taurinimas. Nei aplinkybė, kad
Lonrho
dukterinė bendrovė turi biurą Bendrijoje, skirtą parduoti visą savo PGM produkciją, nei tai, kad Bendrijoje ji vykdo kitą
su viešbučių verslu ir apskritai prekyba susijusią veiklą, neleidžia teigti, jog ji didelę savo veikos dalį vykdo Bendrijoje
vienuoliktos konstatuojamosios dalies prasme.
Ieškovė sugretina šią analizę su minėtame sprendime dėl medienos plaušienos atlikta analize, kuri dėl susitarimų, susijusių
su kainų nustatymu, patvirtino, kad Bendrija turi įgaliojimus taikyti savo konkurencijos taisykles įmonėms, įsikūrusioms už
Bendrijos ribų, kurios bendrojoje rinkoje riboja konkurenciją, jeigu susitarimas ar suderintieji veiksmai buvo inicijuoti
arba įgyvendinti Bendrijos teritorijoje. Tačiau nagrinėjamu atveju koncentracija buvo inicijuota ir būtų įgyvendinama ne Bendrijos
teritorijoje, o Pietų Afrikos Respublikoje. Taigi pirmiausia ji paveiktų šios trečiosios šalies pramonės ir konkurencijos
politiką. Todėl Komisija neturėjo teritorinės kompetencijos (sprendimo dėl medienos plaušienos 11–18 punktai ir generalinio
advokato M. Darmon išvados šioje byloje 20 punktas).
Net jei pagal Reglamentą Nr. 4064/89 kompetencijos nustatymo kriterijus būtų tai, ar koncentracija turi greitą ir pastebimą
poveikį konkurencijai Bendrijoje, šiuo atveju šis kriterijus nebūtų patenkintas.
Pirma, Komisija konstatavo (ginčijamo sprendimo 206 ir 210 punktai), kad koncentracija vidutinės trukmės laikotarpiu galėtų
sukurti dominuojančią duopoliją pasaulinėje platinos ir rodžio rinkoje. Tačiau šios išvados nepakanka, kad šiuo atveju galima
būtų pateisinti „greitą ir pastebimą poveikį“. Pasakymas „vidutinės trukmės laikotarpiu“ yra dviprasmiškas, nes jis gali būti
susijęs tiek su dominuojančios padėties atsiradimu per vidutinės trukmės laikotarpį, tiek su jos išnykimu. Pirmuoju atveju
koncentracijos pasekmės neatsirastų greitai, nes jos priklausytų tiek nuo įmonės, sukurtos po įmonių koncentracijos, tiek
nuo antrojo duopolijos nario –
Amplats
elgesio. Antruoju atveju pasekmės nėra labai pastebimos, nes jos laikinos.
Antra, kadangi kalbama apie pasaulinę rinką, galima dominuojanti padėtis, susiklosčiusi dėl koncentracijos, Bendrijos nepaveiktų
labiau nei bet kurios kitos institucijos, todėl koncentracijos poveikis nebūtų rimtas. Ginčijamame sprendime (16, 18 ir 98 punktai)
Bendrijai priskiriama kompetencija nėra didesnė nei priskiriama Pietų Afrikos Respublikai ar bet kuriai trečiajai šaliai,
ypač Japonijai ir Jungtinėms Amerikos Valstijoms, o tik apsiribojama pastaba, kad rinkos, apie kurias kalbama, yra pasaulinės,
kad Europa sudaro apie 20 % pasaulinės PGM paklausos (vidutiniškai 17 % platinos) ir kad bet koks poveikis pasaulinei rinkai
būtinai atsilieptų ir Bendrijai bei EEE. Šie veiksniai yra nepakankami, kad būtų galima teigti, jog Bendrija turi kompetenciją,
ir bet kuriuo atveju motyvuoti sprendimą pagal Sutarties 190 straipsnio reikalavimus.
Šiuo atžvilgiu sektorinė ir geografinė platinos ir rodžio paklausa pasauliniu lygiu rodo, kad Vakarų Europai (įskaitant Bendriją),
kuriai 1991–1995 m. teko tik 17–22 % pasaulinės paklausos, koncentracija, vykstanti už jos ribų, turėtų labai nedidelį poveikį,
palyginti su Japonija, kuriai tuo pačiu metu teko 47–51 % pasaulinės paklausos, ar Šiaurės Amerika (įskaitant Jungtines Amerikos
Valstijas), kuriai tuo pačiu laikotarpiu teko 19–21 % pasaulinės paklausos. Šią analizę patvirtina gana maža dviejų koncentracijoje
dalyvaujančių įmonių bendra rinkos dalis (1994 m. apie (...)(
) % platinos ir (...) % rodžio sektoriuose) ir bendra su platina ir rodžiu susijusi apyvarta Bendrijoje (1994 m. maždaug (...)
milijonų ekiu vien platinos sektoriuje). Todėl norint nustatyti, ar koncentraciją vykdoma Bendrijos mastu, skaičiuojant joje
dalyvaujančių įmonių apyvartą pagal Reglamento Nr. 4065/89 5 straipsnį reikia įmonės sąvoką aiškinti kaip reiškiančia bendrovę
ar juridinį asmenį, o ne įmonę Sutarties 85 ir 86 straipsnių prasme (žr. ginčijamo sprendimo 24, 34, 44, 56, 98, 100 ir 209 punktus,
taip pat 96 punkte pateiktą 6 lentelę).
Trečia, tuo atveju, jei platinos ir rodžio rinkoje būtų sukurta dominuojanti duopolija, Komisijos nurodomo oligopolijos narių
slaptų susitarimų ar suderintųjų veiksmų pavojaus klausimą iš esmės turėtų spręsti Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos
tarnybos. Priešingai galėtų būti tik tuo atveju, jei būtų patenkintos sprendimo dėl medienos plaušienos sąlygos. Tačiau ši
byla skiriasi nuo tos bylos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, nes ta byla buvo susijusi ne su trečioje šalyje įvykdyta
koncentracija, o su susitarimu dėl kainų, kuris buvo tiesiogiai susijęs su Bendrija ir įvykdytas jos teritorijoje (žr. sprendimo
dėl medienos plaušienos 13 punktą). Bet kuriuo atveju Komisija negali nuspręsti turinti įgaliojimus spręsti dėl koncentracijos,
remdamasi spėjamu būsimų įmonių, veikiančių atitinkamoje rinkoje, elgesiu, nesvarbu, ar pagal Sutartį tai priklauso, ar nepriklauso
jos kompetencijai.
Galiausiai dėl nagrinėjamų susitarimų kompetentinga Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos institucija – Pietų Afrikos Respublikos
konkurencijos tarnyba – 1995 m. rugpjūčio 22 d. priėmė sprendimą. Šiame sprendime buvo pripažinta, kad nagrinėjamas sandoris
neprieštarauja Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos politikai. Taigi koncentracija šalyje, kurioje ji turėjo būti vykdoma,
yra teisėta, todėl jei Komisija ją paskelbtų neteisėta, dėl to neišvengiamai kiltų jurisdikcijos kolizija su Pietų Afrikos
Respublikos valdžios institucijomis. Pietų Afrikos Respublikos užsienio reikalų ministras savo 1996 m. balandžio 19 d. rašte
Komisijai aiškiai išdėstė susirūpinimą šiuo klausimu. Jurisdikcijos kolizija atsirastų dėl to, kad koncentracija pakeistų
trečiosios šalies, t. y. Pietų Afrikos Respublikos, pramonės struktūrą, o tai labiau nei paprasti susitarimai paveiktų pirmiausia
atitinkamas įmones, taip pat ir pačios valstybės ekonomiką. Todėl teigti turint kompetenciją spręsti dėl tokių pakeitimų reikštų
didžiausią kišimąsi į šios valstybės vidaus reikalus.
Galiausiai dėl gana riboto koncentracijos poveikio Bendrijoje galima daryti išvadą, kad Komisijos tvirtinimas, esą ji turi
kompetenciją, neturi jokio teisinio pagrindo ir yra neproporcingas.
Komisija pateikia du esminius savo įgaliojimų pagrindus. Pirmasis – tai nacionalinės priklausomybės principas, kuriuo remdamasi
bendrovės
Lonrho
, įsteigtos pagal valstybės narės įstatymus, veiksmų atžvilgiu ji turi kompetenciją
ratione personae
. Antrasis – teritorinis principas.
Visų pirma Komisija pažymi, kad būtent koncentracijoje dalyvaujančios šalys kreipėsi į ją prašydamos ištirti, ar jų numatyta
koncentracija suderinama su bendrąją rinką ir EEE, ir pranešė apie susitarimą, kuriame kaip išankstinę jo įvykdymo sąlygą
numatė Komisijos leidimą. Šiomis aplinkybėmis, kai viena iš šalių elgiasi taip, tarsi klausimas nebūtų savanoriškai perduotas
nagrinėti pagal Reglamentą Nr. 4064/89, ji nusižengia principams
nemo auditur
… ir
venire contra factum proprium
.
Komisija kritikuoja ieškovės argumentus dėl ūkinės veiklos, susijusios su koncentracija, vietos kriterijaus bei dėl jos kompetencijos
kriterijų ir išsamių taisyklių pagal Reglamentą Nr. 4064/89.
Kalbėdama apie su koncentracija susijusios ūkinės veiklos vietą, Komisija pabrėžia, jog nors ji sutinka su ieškove, kad Reglamentas
Nr. 4064/89, kaip ir Sutarties 85 ir 86 straipsniai, yra susijęs su konkurencija bendrojoje rinkoje, šiuo atveju ji nepritaria
ieškovės iš to padarytai išvadai. Iš tiesų, kadangi ginčijamas sprendimas grindžiamas tvirtinimu, jog nagrinėjama koncentracija,
nors vykdoma Pietų Afrikos Respublikoje sujungiant gamybos priemones, būtų įgyvendinta visame pasaulyje ir dėl geografinės
rinkos pasaulinio masto pakeistų atitinkamų produktų rinkų konkurencinę struktūrą tiek pasaulyje, tiek Bendrijoje, ieškovė
klysta tvirtindama, kad minėtas sprendimas nėra susijęs su ūkinės veiklos reguliavimu Bendrijos teritorijoje. Komisija pabrėžia,
kad nors šalys ir nekasa platinos Bendrijoje, nemaža jų veiklos dalis vis tiek yra vykdoma čia.
Komisija teigia, kad jos argumentai atitinka sprendimo dėl medienos plaušienos argumentaciją ir šiame sprendime pateiktą generalinio
advokato M. Darmon išvadą. Ji primena, kad minėtoje byloje svarbiausia buvo ne atitinkamų įmonių vieta, o antikonkurencinio
poveikio vieta Bendrijos teritorijoje. Todėl šioje byloje reikėtų dėmesį sutelkti ne į įmonių vietą, o į konkurencinės struktūros
pakitimus bendrojoje rinkoje. Šie pakitimai yra susiję ne su byloje nagrinėjamų produktų kasimu ir taurinimu, kaip tvirtina
ieškovė, o su platinos pardavimo rinka Bendrijoje.
Dėl išsamių taisyklių ir kriterijų, nustatančių Bendrijos tarptautinę kompetenciją pagal Reglamentą Nr. 4064/89, Komisija
mano, kad ginčijamas sprendimas neprieštarauja požiūriui, išdėstytam sprendime dėl medienos plaušienos, kuriame Teisingumo
Teismas nurodė du būtinus elementus – susitarimo sudarymą ir įgyvendinimą, ir pažymėjo, kad nagrinėjamas susitarimas buvo
įgyvendintas bendrojoje rinkoje. Šioje byloje svarstoma koncentracija būtų įgyvendinta ir pakeistų konkurencinę struktūrą
visame pasaulyje. Todėl Komisijos įgaliojimai kyla iš įprastų tarptautinės jurisdikcijos taisyklių, o šią išvadą patvirtina
tai, kad pasaulinėje rinkoje LPD prekiauja per savo tarpininką
Western Metal Sales
, Briuselyje įsteigtą
Lonhro
dukterinę bendrovę.
Komisija mano, kad ieškovės pateikta argumentacija dėl pastebimo ir greito poveikio yra visiškai nepagrįsta, nes ginčijamame
sprendime tinkamai paaiškinta, kaip koncentracija sukels tokį poveikį konkurencinei struktūrai bendrojoje rinkoje ir EEE.
Kalbant apie galimą jurisdikcijos koliziją su Pietų Afrikos Respublikos valdžios institucijomis, reikėtų pažymėti, kad nagrinėjama
koncentracija nesmarkiai paveiktų konkurencinę situaciją Pietų Afrikos Respublikoje, nes platinos paklausa šioje šalyje yra
labai maža. Dėl to Komisija numatomą koncentraciją prilygina eksporto karteliui, kuris paprastai neturi poveikio dalyvaujančių
įmonių šalių konkurencinei struktūrai ir kurio poveikis šių šalių valdžios institucijų net gali būti įvertintas kaip naudingas.
Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad Reglamentas Nr. 4064/89 leidžia įvertinti, ar nagrinėjama koncentracija yra suderinama
su bendrąja rinka ir EEE. Ši analizė atitinka tarptautinės viešosios teisės principus ir su Sutarties 85 straipsniu susijusią
Teisingumo Teismo praktiką.
Pirma, Reglamentas Nr. 4064/89 pats nustato savo taikymo tvarką už Bendrijos ribų. Kolizijai taikoma taisyklė, susijusi su
įmonėmis už Bendrijos ribų, paaiškėja kartu skaitant vienuoliktą konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnio 2 dalies b punktą. Vienuoliktoje
konstatuojamojoje dalyje, be kita ko, numatyta taikyti 1 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytą kriterijų, pagal kurį kiekvienos
iš ne mažiau kaip dviejų koncentracijoje dalyvaujančių įmonių bendroji metinė apyvarta Bendrijos mastu turi būti didesnė kaip
250 milijonų ekiu, koncentracijoms, kurias vykdo įmonės, savo pagrindinę veiklą plėtojančios už Bendrijos ribų, tačiau Bendrijoje
vykdančios didelę jos dalį. Šiuo atveju nagrinėjama koncentracija atitinka nustatytas ribas, o savo sprendime Komisija pakankamai
aiškiai apibūdino koncentracijos pasekmes bendrojoje rinkoje.
Antra, kalbant apie šios analizės atitiktį tarptautinei viešajai teisei, Vokietijos vyriausybė teigia, kad tiek į Reglamentą
Nr. 4064/89 įtraukta kolizijos taisyklė, tiek jos taikymas šiuo atveju atitinka poveikio teorijos, kitaip vadinamos objektyviu
teritoriniu principu, kriterijus. Tai, kad kiekvienos iš abiejų koncentracijoje dalyvaujančių įmonių apyvarta Bendrijoje yra
mažiausiai 250 milijonų ekiu, yra pakankamas sąsajų įrodymas. Komisijos parengtoje koncentracijos poveikio EEE analizėje pateikti
faktai patvirtina, kad Reglamento Nr. 4064/89 taikymas už Bendrijos ribų atitinka tarptautinę teisę.
Trečia, paremdama Komisijos šiuo klausimu išdėstytus argumentus, Vokietijos vyriausybė pažymi, kad šis Reglamento Nr. 4064/89
aiškinimas neprieštarauja sprendimui dėl medienos plaušienos.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia atmesti Komisijos argumentą, kad ieškovė, pateikdama jai išnagrinėti susitarimą dėl koncentracijos ir kaip
išankstinę jo įgyvendinimo sąlygą numatydama Komisijos leidimą, savanoriškai pripažino Komisijos kompetenciją. Iš tikrųjų
už Reglamento Nr. 4064/89 4 ir 7 straipsniuose nustatytą įpareigojimų pranešti apie bet kokią koncentraciją Bendrijos mastu
ir sustabdyti jos vykdymą pažeidimą pagal šio reglamento 14 straipsnį yra skiriamos didelės piniginės baudos. Iš pranešimo
apie koncentraciją arba iš jos vykdymo sustabdymo negalima daryti išvados, kad ieškovė savanoriškai kaip nors pripažįsta Bendrijos
kompetenciją. Be to, kad galėtų nustatyti kompetenciją koncentracijos atžvilgiu, Komisija pirmiausia privalo turėti galimybę
išnagrinėti tą koncentraciją, o tai paaiškina jos dalyvių įpareigojimą informuoti Komisiją. Remiantis šiuo įpareigojimu, negalima
iš anksto daryti prielaidos, jog Komisija turi kompetenciją nuspręsti dėl nagrinėjamos koncentracijos.
Šioje byloje reikia išnagrinėti du klausimus. Pirmiausia būtina išsiaiškinti, ar Reglamentas Nr. 4064/89 taikomas tokiai koncentracijai,
kokia nagrinėjama šioje byloje, ir, jei atsakymas teigiamas, išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 4046/89 taikymas tokiai koncentracijai
prieštarauja tarptautinės viešosios teisės nuostatoms dėl valstybių jurisdikcijos.
1.     Dėl Reglamento Nr. 4064/89 teritorinės taikymo srities
Nagrinėjant pirmąjį klausimą svarbu priminti, kad, remiantis Reglamento Nr. 4064/89 1 straipsniu, minėtas reglamentas taikomas
visoms Bendrijos mastu vykdomoms koncentracijoms, t. y. visoms koncentracijoms tarp įmonių, kurių bendroji apyvarta vienoje
ir toje pačioje valstybėje narėje yra ne didesnė kaip du trečdaliai jų bendrosios metinės apyvartos Bendrijos mastu, kai bendroji
suminė koncentracijoje dalyvaujančių įmonių metinė apyvarta pasaulinėje rinkoje yra didesnė kaip 5 milijardai ekiu, o kiekvienos
iš ne mažiau kaip dviejų koncentracijoje dalyvaujančių įmonių bendroji metinė apyvarta Bendrijos mastu yra didesnė kaip 250 milijonų
ekiu.
Kad koncentracija būtų laikoma vykdoma Bendrijos mastu, Reglamento 1 straipsnyje nereikalaujama nei kad atitinkamos įmonės
būtų įsteigtos Bendrijoje, nei kad jų gamybos veikla, kuri yra koncentracijos objektas, būtų vykdoma Bendrijos teritorijoje.
Kalbant apie apyvartos kriterijų, reikia pažymėti, kad nagrinėjama koncentracija, kaip teigiama ginčijamo sprendimo 13 punkte,
yra Bendrijos masto, kaip apibrėžta Reglamento Nr. 4064/89 1 straipsnio 2 dalyje. Iš tikrųjų atitinkamų įmonių bendra metinė
apyvarta pasaulio mastu yra didesnė nei 10 milijardų ekiu, o tai viršija Reglamente Nr. 4064/89 numatytą 5 milijardų ribą.
Gencor
ir
Lonrho
praėjusių ataskaitinių metų rezultatai rodo, kad kiekvienos jų metinė apyvarta Bendrijoje buvo didesnė kaip 250 milijonų
ekiu. Galiausiai
Gencor
ir
Lonrho
bendroji apyvarta vienoje ir toje pačioje valstybėje narėje yra ne didesnė kaip du trečdaliai kiekvienos iš jų bendrosios
metinės apyvartos Bendrijos mastu.
Ieškovės argumentai, kad reglamento negalima taikyti nagrinėjamai koncentracijai dėl jo teisinio pagrindo, taip pat dėl Reglamento
Nr. 4064/89 preambulės ir nuostatų formuluotės, turi būti atmesti.
Iš tiesų tiek Reglamento Nr. 4064/89 teisiniuose pagrinduose, t. y. Sutarties 87 ir 235 straipsniuose, ypač nuostatose, kurias
jais siekiama įgyvendinti, t. y. Sutarties 3 straipsnio g punkte bei 85 ir 86 straipsniuose, tiek reglamento 1–5, 9 ir 11 konstatuojamosiose
dalyse tik nurodyta būtinybė užtikrinti, kad konkurencija bendrojoje rinkoje nebūtų iškraipyta, ypač koncentracijomis, sukuriančiomis
ar stiprinančiomis dominuojančią padėtį. Jie jokiu būdu nepašalina iš reglamento taikymo srities koncentracijų, kurios, nors
ir būdamos susijusios su kasybos ir (arba) gamybos veikla už Bendrijos ribų, sukuria ar stiprina dominuojančią padėtį, taip
itin apribodamos veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje.
Ieškovės nuomonės negalima pagrįsti Reglamento Nr. 4064/89 vienuoliktos konstatuojamosios dalies pabaigoje esančiais žodžiais.
Šioje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad „Bendrijos masto koncentracija būna tada, kai <...> ją vykdo pagrindinę veiklą
už Bendrijos ribų vykdančios įmonės, kurių didelė veiklos dalis vykdoma Bendrijoje“.
Apskritai reglamente vartojant pastebimos veiklos dalies sąvoką, apibrėžiant jo taikymo teritoriją, gamybos veiklai neteikiama
didesnė reikšmė nei prekybos veiklai. Atvirkščiai, reglamento 1 straipsnyje nustatant kiekybines atitinkamų įmonių metinės
apyvartos pasaulyje ir Bendrijoje ribas jame didesnė reikšmė teikiama prekybos veiklai bendrojoje rinkoje kaip Bendriją ir
koncentraciją siejančiam elementui. Negalima paneigti, kad
Gencor
ir
Lonrho
Bendrijoje vykdo didelės apimties prekybinę veiklą (kuri vertinama daugiau kaip 250 milijonų ekiu).
Be to, nei reglamento trisdešimtoje konstatuojamojoje dalyje, nei jo 24 straipsnyje nepatvirtinama, kad kriterijus, kuris
grindžiamas gamybos veiklos vieta, yra pagrįstas. Reglamento 24 straipsnyje, kuriuo tikrai nebuvo nustatomas jo teritorinės
taikymo srities kriterijus, tik nustatytos procedūros, kurių reikia laikytis sprendžiant atvejus, kai trečiosios šalys koncentracijų
kontrolės srityje Bendrijos įmones traktuoja kitaip nei Bendrija trečiųjų šalių įmones.
Ieškovė, remdamasi sprendimu dėl medienos plaušienos, negali nurodyti kartelio įgyvendinimo kriterijaus, siekdama pagrįsti
savo Reglamento Nr. 4064/89 teritorinės taikymo srities aiškinimą. Šis kriterijus, skirtas kartelio ir Bendrijos teritorijos
sąsajoms nustatyti, ne paremia ieškovės nuomonę, o jai prieštarauja. Pagal sprendimą dėl medienos plaušienos kartelio įgyvendinimo
kriterijus yra patenkinamas tiesiog prekiaujant Bendrijoje, nesvarbu, kur yra tiekimo šaltiniai ir gamybos įranga. Neginčijama,
kad
Gencor
ir
Lonrho
vykdė prekybinę veiklą Bendrijoje iki koncentracijos ir būtų ją tęsusios po jos.
Todėl Komisija, šioje byloje taikydama Reglamentą Nr. 4064/89 planuojamai koncentracijai, apie kurią pranešė įmonės, kurių
registruotos buveinės ir kasybos bei gamybos veikla vykdoma už Bendrijos ribų, nesuklydo vertindama teritorinę Reglamento
Nr. 4064/89 taikymo sritį.
2.     Dėl ginčijamo sprendimo atitikties tarptautinei viešajai teisei
Tarp
Implats
ir
LPD
sudarius įmonių koncentracijos sutartį, anksčiau buvę konkurencijos santykiai, ypač susiję su prekyba Bendrijoje, išnyktų.
Tai pakeistų konkurencijos struktūrą bendrojoje rinkoje, nes vietoje trijų Pietų Afrikos Respublikos PGM tiekėjų rinkoje liktų
tik du. Įgyvendinus numatomą koncentraciją būtų sujungta ne tik PGM kasybos ir gamybos veikla Pietų Afrikoje, bet ir jų prekybos
veikla visame pasaulyje, ypač Bendrijoje, kur
Implats
ir
LPD
pardavimas yra stambaus masto.
Reikia pažymėti, kad jei numatoma, jog planuojama koncentracija turės greitą ir pastebimą poveikį Bendrijoje, reglamento taikymas
būtų pagrįstas tarptautinės viešosios teisės požiūriu.
Remiantis ginčijamu sprendimu, koncentracija sukurtų dominuojančią
Amplats
ir
Implats
/
LPD
duopoliją platinos ir rodžio rinkose ir dėl to bendrojoje rinkoje būtų itin apribota veiksminga konkurencija Reglamento Nr. 4064/89
2 straipsnio 3 dalies prasme.
Taigi reikia išsiaiškinti, ar šiuo atveju yra tenkinami visi trys greito, ženklaus ir numatomo poveikio kriterijai.
Kalbant apie greito poveikio kriterijų žodžiai „vidutinės trukmės laikotarpis“, pavartoti ginčijamo sprendimo 206 ir 210 punktuose
dominuojančios duopolijos sukūrimo atžvilgiu, priešingai ieškovės teiginiui, nėra dviprasmiški. Jie akivaizdžiai susiję su
numatomu Rusijos išteklių išsekimu, kuris sudaro prielaidą dominuojančiai
Amplats
ir
Implats
/
LPD
duopolijai atsirasti pasaulinėje platinos ir rodžio rinkoje, o dėl to ir atitinkamoje Bendrijos rinkoje, kuri yra svarbi
pasaulinės rinkos dalis.
Ši dominuojanti padėtis nepriklausys, kaip teigia ieškovė, nuo koncentracija sukurtos įmonės ir
Amplats
veiksmų ateityje, o bus pačios rinkos ypatumų ir jos struktūros pasikeitimo rezultatas. Kalbėdama apie duopolijos narių veiksmus
ateityje, ieškovė neskiria galimo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, kurio duopolijos nariai gali imtis artimesnėje ar
tolimesnėje ateityje ir kurį galbūt būtų galima kontroliuoti remiantis Sutarties 85 ir (arba) 86 straipsniais, nuo įmonių
ir rinkos struktūros pasikeitimo dėl koncentracijos. Be abejo, piktnaudžiavimas nebūtinai gali būti greita koncentracijos
pasekmė, žinant tai, kad jis priklauso nuo duopolijos narių ateityje priimsimų sprendimų. Tačiau koncentracijos tiesioginė
ir greita pasekmė būtų sąlygų, kuriomis toks piktnaudžiavimas yra ne tik galimas, bet ir ekonomiškai naudingas, sukūrimas,
atsižvelgiant į tai, kad ši koncentracija itin apribotų veiksmingą konkurenciją rinkoje ir ilgam laikui pakeistų atitinkamų
rinkų struktūrą.
Taigi įmonių koncentracija Bendrijoje turėtų greitą poveikį.
Kalbant apie pastebimo poveikio kriterijų reikia pabrėžti, jog Komisija, kaip nurodyta šio sprendimo 297 punkte, teisės požiūriu
pakankamai nustatė, kad koncentracija gali sukurti ilgalaikę duopoliją pasaulinėje platinos ir rodžio rinkoje.
Ieškovė, remdamasi tuo, kad koncentracijoje dalyvaujančių įmonių užimama EEE rinkos dalis yra nedidelė, o jų prekybos apimtys
EEE – mažos, negali įrodyti, kad koncentracija neturės pastebimo poveikio Bendrijai. Iš tiesų jau vien koncentracija sukuriamo
subjekto pardavimai Vakarų Europoje (20 % pasaulinės paklausos) ir bendrai užimama Bendrijos rinkos dalis (...) % platinos
rinkos) pakankamai pagrindžia Bendrijos jurisdikciją koncentracijos atžvilgiu, o galimas koncentracijos poveikis gali būti
dar didesnis, nei liudija šie skaičiai. Atsižvelgiant į tai, kad koncentracijos pasekmė būtų dominuojančios duopolijos pasaulinėje
platinos ir rodžio rinkoje sukūrimas, akivaizdu, jog koncentracijai tikėtinai paveikus pardavimą Bendrijoje šis apimtų ne
tik
Implats
/
LPD
, bet ir
Amplats
(maždaug 35–50 %) pardavimą, o tai sudarytų ypač didelę platinos ir rodžio pardavimo Vakarų Europoje dalį ir daug didesnę
bendrą
Implats
/
LPD
bei
Amplats
užimamą rinkos dalį (maždaug (...)–65 %).
Galiausiai visiškai nepriimtinas ieškovės argumentas, kad Komisijos ginčijamame sprendime nagrinėjamas dominuojančios padėties
sukūrimas su Bendrija susijęs ne daugiau nei su kitu kompetentingu subjektu ir Bendrijai netgi yra mažiau svarbus nei kitiems.
Iš tikrųjų tas faktas, kad kitose pasaulinės rinkos dalyse taip pat pasijus įmonių koncentracijos pasekmės, netrukdo Bendrijai
kontroliuoti koncentracijos, kuri, sukurdama dominuojančią padėtį, gerokai paveiks konkurenciją bendrojoje rinkoje.
Todėl argumentai, kuriais remdamasi ieškovė ginčija pastebimą poveikį, kurį Bendrijoje gali sukelti įmonių koncentracija,
turi būti atmesti.
Kalbant apie numatomo poveikio kriterijų, iš anksčiau išdėstytų teiginių aišku, kad įmanoma numatyti, jog dominuojančios duopolijos
pasaulinėje rinkoje sukūrimas itin apribotų konkurenciją Bendrijoje, kuri yra sudedamoji minėtos rinkos dalis.
Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 4064/89 taikymas numatomai įmonių koncentracijai tarptautinės viešosios teisės požiūriu yra
pagrįstas.
Dabar reikia patikrinti, ar Bendrija, įgyvendindama savo jurisdikciją, nenusižengė nesikišimo ir proporcingumo principams.
Ieškovės argumentas, esą Bendrija, remdamasi nesikišimo principu, turėjo neuždrausti koncentracijos, kad išvengtų jurisdikcijos
kolizijos su Pietų Afrikos Respublikos valdžios institucijomis, turi būti atmestas, nes nėra būtina atsakyti į klausimą, ar
tarptautinėje teisėje tokia norma yra. Užtenka konstatuoti, kad tarp Pietų Afrikos Respublikos vyriausybės ir Bendrijos veiksmų
kolizijos nebuvo, nes savo 1995 m. rugpjūčio 22 d. laiške kompetentinga Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos institucija
apsiribojo išvada, kad susitarimai dėl koncentracijos nekėlė problemų konkurencijos politikos požiūriu, ir nereikalavo sudaryti
tokių sutarčių (šiuo klausimu žr. sprendimo dėl medienos plaušienos 20 punktą).
Šiuo atžvilgiu savo 1996 m. balandžio 19 d. laiške Pietų Afrikos Respublikos vyriausybė visiškai neabejojo Bendrijos jurisdikcija
priimti sprendimą dėl šios koncentracijos, atsižvelgdama į strateginę mineralų gavybos Pietų Afrikos Respublikoje svarbą;
ji visų pirma tik išreiškė bendro pobūdžio pageidavimą dėl
ad hoc
įsikišimo konkrečiais slaptų susitarimų atvejais ir konkrečiai nekomentavo koncentracijos tarp
Gencor
ir
Lonrho
palankaus poveikio pramonei ar kam kitam. Tada ji tik išreiškė savo nuomonę, kad planuojama įmonių koncentracija gali ir
nesudaryti kliūčių konkurencijai, turint omenyje
Amplats
ekonominį pajėgumą, kitus apsirūpinimo PGM šaltinius bei galimybę kitiems gamintojams įžengti į Pietų Afrikos Respublikos
rinką, suteikiant jiems naujų kasybos koncesijų.
Galiausiai nei ieškovė, nei Pietų Afrikos Respublikos vyriausybė savo 1996 m. balandžio 19 d. laiške nepaaiškino, išskyrus
paprastus principinius pareiškimus, kaip planuojama įmonių koncentracija paveiks Pietų Afrikos Respublikos esminius ekonomikos
ir (arba) prekybos interesus.
Svarstant argumentą, kad Bendrija negali teigti turinti jurisdikciją dėl koncentracijos spręsti pagal būsimą ir spėjamą elgesį,
t. y. atitinkamoje rinkoje veikiančių įmonių sutartinį elgesį, kuris gali patekti arba nepatekti į Bendrijos kompetencijos
ribas pagal Sutartį, reikia pabrėžti, kaip buvo pastebėta nagrinėjant greitą koncentracijos poveikį, kad nors bet kurios kompetentingos
konkurencijos institucijos interesas pašalinti piktnaudžiavimų ateityje pavojų gali būti teisėtas, koncentracijos kontrolės
Bendrijos mastu pagrindinis tikslas yra užtikrinti, kad dėl įmonių restruktūrizavimo nebūtų sukurta ekonominės galios padėtis,
galinti itin apriboti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje. Todėl Bendrijos jurisdikcija pirmiausia yra grindžiama būtinybe
nesukurti rinkos struktūrų, galinčių sukurti arba sustiprinti dominuojančią padėtį rinkoje, o ne būtinybe tiesiogiai kontroliuoti
galimą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi.
Todėl nėra būtina atsakyti į klausimą, ar 1995 m. rugpjūčio 22 d. Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos tarnybos laiške
buvo išreikšta galutinė pozicija dėl koncentracijos ir ar Pietų Afrikos Respublikos vyriausybė buvo institucija, atsakinga
už su konkurencija susijusius klausimus, taip pat priimti sprendimą dėl Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos teisės taikymo
srities. Taigi nėra pagrindo patenkinti ieškovės 1996 m. gruodžio 3 d. laišku pateikto prašymo imtis proceso organizavimo
ar tyrimo priemonių.
Tokiomis aplinkybėmis Komisijos sprendimas neprieštarauja nei Reglamentui Nr. 4064/89, nei ieškovės nurodytoms tarptautinės
viešosios teisės normoms.
Dėl tų pačių priežasčių turi būti atmestas Sutarties 184 straipsniu pagrįstas prieštaravimas dėl teisėtumo, susijęs su Reglamentu
Nr. 4064/89, nes jis suteikia Komisijai teisę spręsti dėl koncentracijos tarp
Gencor
ir
Lonrho
.
Kalbant apie Bendrijos jurisdikcijos taikyti reglamentą koncentracijai pagrindimą ginčijamame sprendime reikia pažymėti, jog
šio sprendimo 4, 13–18, 204–206 ir 213 punktuose pateikti paaiškinimai atitinka Komisijai Sutarties 190 straipsnyje nustatytus
įpareigojimus motyvuoti savo sprendimus, kad Bendrijos teismai galėtų vykdyti teisminę kontrolę, šalys – ginti savo teises,
o bet kuri suinteresuotoji šalis – sužinoti, kokiomis sąlygomis Komisija taikė Sutartį ir ją įgyvendinančias normas.
Taigi abu išnagrinėti argumentai dėl panaikinimo turi būti atmesti, nesant reikalo patenkinti ieškovės 1996 m. gruodžio 3 d.
laiške pateikto prašymo imtis proceso organizavimo ar tyrimo priemonių.
II –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių, pirma, su Reglamento Nr. 4064/98 2 straipsnio pažeidimu, nes Komisija neturėjo įgaliojimų
uždrausti koncentracijos, sukuriančios arba sustiprinančios bendrą dominuojančią padėtį rinkoje, ir, antra, su Sutarties 190 straipsnio
pažeidimu

Ieškovės argumentai
Ieškovė teigia, kad pagal Reglamentą Nr. 4064/89 negalima uždrausti sukurti arba sustiprinti bendros dominuojančios padėties.
Iš Reglamento Nr. 4064/89 teksto analizės matyti, kad bendro dominavimo sąvoka nepatenka į jo taikymo sritį. Skirtingai nuo
Sutarties 86 straipsnio, Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalyje bendros dominuojančios padėties sąvoka visiškai nėra
minima. Taigi Komisija neturi įgaliojimų uždrausti koncentracijos šiuo pagrindu.
Be to, Reglamento Nr. 4064/89 penkiolikta konstatuojamoji dalis, kurioje nurodyta, kad koncentracija gali būti suderinama
su bendrąja rinka tuomet, kai
dalyvaujančių įmonių
užimama rinkos dalis yra ne didesnė kaip 25 %, reiškia, jog Reglamente atmetama galimybė sudaryti kliūtis įmonių koncentracijai
dėl to, kad taip sukuriama bendra dominuojanti padėtis. Iš tiesų oligopolinėse rinkose dviejų ūkio subjektų koncentracija
gali ir nesukurti bendro vieneto, užimančio daugiau kaip 25 % rinkos. Taigi tariamos bendros dominuojančios padėties dalyviai,
nesantys koncentracijos šalimis, negali būti laikomi „dalyvaujančiomis įmonėmis“, kaip apibrėžta Reglamente Nr. 4064/89.
Atsižvelgdama į Reglamento Nr. 4064/89 parengiamuosius darbus ieškovė nurodo, kad bendros dominuojančios padėties klausimas
buvo diskutuojamas jį priimant. Taigi faktas, kad Reglamentas neapima oligopolijų, nėra neapsižiūrėjimo pasekmė; taip buvo
padaryta sąmoningai, nes Taryboje posėdžiavusios valstybės narės nesusitarė šiuo klausimu. Šiame kontekste būtų nederama ir
netikslinga aiškinti Reglamentą Nr. 4064/89 taip, kad jis prieštarautų tam, kas buvo pasiekta po intensyvių derybų, vykusių
Taryboje jo priėmimo metu.
Jungtinėje Karalystėje, Vokietijoje ir Prancūzijoje nuostatos, susijusios su koncentracijų kontrole, konkrečiai apima bendrą
dominavimą, o to jokiu būdu negalima pasakyti apie Reglamentą Nr. 4064/89. Be to, šiose sistemose numatyta speciali procedūra,
taikoma visoms bendrovėms, kurios laikomos sudarančiomis oligopoliją
Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalies aiškinimas įtraukiant į ją bendros dominuojančios padėties sąvoką sukurtų dvi
konkrečias teisines problemas, pažeisdamas pagrindinius EB sutarties principus, t. y. teisinio saugumo ir trečiųjų šalių procesinių
teisių principus.
Toks aiškinimas prieštarautų teisinio saugumo principui, ypač atsižvelgiant į sankcijas, kurios įmonėms taikomos pagal Reglamentą
Nr. 4064/89.
Kalbėdama apie procesines trečiųjų šalių teises, ieškovė tvirtina, kad nors Komisija paprastai vykstant procedūrai konsultuojasi
su trečiosiomis šalimis, veikiančiomis atitinkamoje rinkoje, ir joms leidžia pateikti savo pastabas bei dalyvauti posėdyje,
trečiosios šalys neturi tokių pačių teisių ir nėra traktuojamos kaip įmonės, dalyvaujančias koncentracijoje, o tai įrodo,
kad Reglamentas Nr. 4064/89 nereglamentuoja bendros dominuojančios padėties situacijų.
Labai svarbu reglamentą taikyti griežtai remiantis jo nuostatomis, kai koncentracijos yra susijusios tik su trečiųjų šalių
teritorijoje vykdoma veikla, ypač tais atvejais, kai tų šalių vyriausybės, kaip šiuo atveju Pietų Afrikos Respublikos vyriausybė,
tvirtina, kad slapti susitarimai turi būti kontroliuojami jiems atsiradus, o ne bandant užkirsti jiems kelią.
Ieškovė pažymi, kad 1992 m. liepos 22 d. Sprendime 92/553/EEB, susijusiame su procedūra pagal Reglamentą Nr. 4064/89 (byla
Nr. IV/M.190 –
Nestlé prieš Perrier
; OL L 356, p. 1, toliau – sprendimas
Nestlé prieš Perrier
), Komisija, aiškindama Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnį, pareiškė, kad Sutarties 3 straipsnio g punkte nustatytam pagrindiniam
tikslui – užtikrinti, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškreipta, iškiltų pavojus, jei nebūtų koncentracijų, galinčių
sukurti ir (arba) sustiprinti bendrą dominuojančią padėtį, kontrolės. Ieškovė teigia, jog savo Šešioliktojoje konkurencijos
politikos ataskaitoje Komisija pripažino, kad tokio pavojaus nėra. Toje ataskaitoje Komisija teigė, kad remdamasi Sutarties
86 straipsniu ji gali kontroliuoti piktnaudžiaujančius įmonių, užimančių bendrą dominuojančią padėtį, veiksmus. Bet kuriuo
atveju Komisijos įgaliojimai būtų šiuo atveju nustatyti pagal Reglamentą Nr. 4064/89, o ne pagal bendros politikos, kuria
siekiama užkirsti kelią galimam konkurenciją ribojančiam elgesiui, tikslus. Tuomet Komisijos kompetencija galiotų tik tokiu
atveju, kai koncentracija sukurtų arba sustiprintų dominuojančią padėtį ir taip sudarytų kliūtis veiksmingai konkurencijai,
o ne tuomet, kai ji tik galėtų sudarytų kliūtis veiksmingai konkurencijai.
Galiausiai taikant reglamentą įmonių koncentracijai, dėl kurios bus sukurta bendra dominuojanti padėtis, visiškai nemotyvuojant
tokio sprendimo teisinio pagrindo būtų pažeistas Sutarties 190 straipsnis.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Koncentracija, kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį ir dėl to itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje
rinkoje arba didelėje jos dalyje, yra laikoma nesuderinama su bendrąja rinka.“
Taigi kyla klausimas, ar žodžiai „kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį“ reiškia tik individualios dominuojančios
padėties sukūrimą arba sustiprinimą, ar turimas omenyje ir bendros dominuojančios padėties, kai tokią padėtį užima dvi ar
daugiau įmonių, sukūrimas arba sustiprinimas.
Iš reglamento 2 straipsnio formuluotės negalima daryti išvados, kad jis taikomas tik koncentracijoms, sukuriančioms arba sustiprinančioms
individualią dominuojančią padėtį, t. y. dominuojančią padėtį, į kurią patenka tik koncentracijoje dalyvavusios šalys. Iš
tiesų dėl to, kad reglamento 2 straipsnyje minima „koncentracija, kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį“, savaime
nėra atmetama galimybė taikyti reglamentą tais atvejais, kai dėl koncentracijos sukuriama arba sustiprinama bendra dominuojanti
padėtis, t. y. dominuojanti padėtis, kuria koncentracijoje dalyvaujančios šalys naudojasi kartu su viena ar keliomis trečiosiomis
įmonėmis (minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
166 punktas).
Ieškovė yra neteisi teigdama, esą atsižvelgiant į tai, kad kitų šalių nacionalinėse sistemose Reglamento Nr. 4064/89 priėmimo
metu buvo konkrečiai numatyta koncentracijų, sukuriančių arba sustiprinančių bendrą dominuojančią padėtį rinkoje, kontrolė,
sąmoningas Tarybos sprendimas neįtraukti tokių nuostatų į reglamentą reiškia, jog šis reglamentas netaikomas bendros dominuojančios
padėties atvejams. Iš tiesų pasirinkus tokią neutralią formuluotę, kokia yra vartojama reglamento 2 straipsnio 3 dalyje, iš
jo taikymo srities
a priori
nepašalinamas bendros dominuojančios padėties sukūrimas arba sustiprinimas.
Galiausiai svarbu pažymėti, kad, neatsižvelgiant į jų konkretumo laipsnį, nacionalinės teisės aktai, kurie iki įsigaliojant
Reglamentui Nr. 4064/89 buvo taikomi bendrai dominuojančiai padėčiai sukurti arba sustiprinti, dabar, remiantis minėto reglamento
21 straipsnio 2 dalimi, tokioms koncentracijoms nebetaikomi. Jei pritartume ieškovės argumentams, reikėtų pripažinti, kad
visos valstybės narės, kurių koncentracijos kontrolės sistemos apėmė bendros dominuojančios padėties sukūrimą arba sustiprinimą,
be kita ko, Prancūzijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika ir Jungtinė Karalystė, atsisakė tokios kontrolės, susijusios
su koncentracijomis Bendrijoje. Kadangi šiuo klausimu nėra aiškių nurodymų, negalima teigti, jog tokia buvo valstybių narių
valia.
Dėl ieškovės argumentų, susijusių su reglamento priėmimo parengiamaisiais darbais, Teisingumo Teismas mano, kad aiškinant
teisės aktą reikėtų mažiau dėmesio skirti pozicijoms, kurių jį rengiant laikėsi viena ar kita valstybė narė, o labiau sutelkti
dėmesį į jo formuluotę ir tikslus.
Patys parengiamieji darbai negali būti laikomi kaip aiškiai išreiškiantys Reglamento Nr. 4064/89 rengėjų ketinimus, susijusius
su sąvokos „dominuojanti padėtis“ taikymo sritimi. Tokiomis aplinkybėmis jie nėra naudingi aiškinant ginčijamą sąvoką (minėto
sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
167 punktas ir jame minėtas sprendimas).
Bet kuriuo atveju tai, kad kai kurios valstybės narės, būtent – Prancūzijos Respublika, priėmus reglamentą ginčijo galimybę
jį taikyti bendrai dominuojančiai padėčiai, nereiškia, kad reglamentas neapima tokio atvejo. Iš tikrųjų, kadangi valstybių
narių neįpareigoja tos pozicijos, kurių jos laikėsi vykstant svarstymams Taryboje, negalima atmesti galimybės, kad viena iš
jų priėmus teisės aktą pakeis savo nuomonę ar paprasčiausiai nuspręs iškelti Bendrijos teisme jo teisėtumo klausimą.
Taigi Reglamentą Nr. 4064/89, ypač 2 straipsnį, reikia aiškinti remiantis jo bendra struktūra.
Reikia išnagrinėti ieškovės argumentą, kad reglamento struktūra neleidžia jo taikyti bendrai dominuojančiai padėčiai. Šiuo
atžvilgiu ieškovė teigia, kad dėl reglamento penkioliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatytos 25 % ribos jo negalima taikyti
bendrai dominuojančiai padėčiai.
Šioje penkioliktoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta:
„<…> koncentracija, kuri dėl ribotos konkurencijoje dalyvaujančių įmonių rinkos dalies negali riboti veiksmingos konkurencijos,
gali būti laikoma suderinama su bendrąja rinka; <…> nepažeidžiant Sutarties 85 ir 86 straipsnių, taip yra tada, kai konkurencijoje
dalyvaujančių įmonių rinkos dalis bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje neviršija 25 %.“ (Pataisytas vertimas)
Kaip teisingai pažymėjo Komisija, nurodyta 25 % rinkos dalies riba negali tapti pagrindu griežtai aiškinti reglamentą. Kadangi
oligopolinės rinkos, kuriose viena iš bendroje dominuojančioje padėtyje esančių įmonių užima mažiau kaip 25 % rinkos, yra
gana retos, šis rinkos dalies nurodymas negali bendro dominavimo atvejų pašalinti iš reglamento taikymo srities. Iš tikrųjų
dažniau pasitaiko oligopolinės rinkos, kuriose dominuojančioje padėtyje esančios įmonės užima daugiau kaip 25 % rinkos. Taigi
oligopoliniam elgesiui atsirasti palankiausios rinkos, kuriose yra du, trys ar keturi tiekėjai, užimantys po maždaug vienodą
rinkos dalį, pavyzdžiui, du tiekėjai, kiekvienas užimantis po 40 % rinkos, trys tiekėjai, kiekvienas užimantys po 25–30 %
rinkos, keturi tiekėjai, kiekvienas užimantis po 25 % rinkos. Visi šie variantai suderinami su reglamento penkioliktoje konstatuojamojoje
dalyje nustatyta riba.
Be to, ši riba yra tik rekomendacinio pobūdžio, kaip tai patikslinta pačioje penkioliktoje konstatuojamojoje dalyje, ir Reglamento
nuostatose ji visiškai nėra minima (minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
176 punktas).
Taigi Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalies aiškinimas remiantis penkiolikta konstatuojamąja dalimi negali pagrįsti
ieškovės nuomonės, kad reglamentas netaikytinas bendrai dominuojančiai padėčiai.
Toliau reikia išnagrinėti ieškovės argumentą, susijusį su teisinio saugumo principu ir teise į gynybą.
Ieškovės nuomone, atsižvelgiant į sankcijas, kurios gali būti skiriamos įmonėms pagal Reglamentą Nr. 4064/89, teisinio saugumo
principui prieštarautų 2 straipsnio 3 dalies įprasto aiškinimo išplėtimas, įtraukiant į jos taikymo sritį ir bendrą dominuojančią
padėtį.
Šiuo argumentu faktiškai iškeliamas klausimas, ar Komisijos siūlomas reglamento aiškinimas yra teisingas. Jei yra būtent taip,
šiuo požiūriu sprendimas yra teisėtas ir teisinio saugumo principas nėra pažeistas. Tačiau jeigu teisingas reglamento aiškinimas
yra tas, kurį pateikia ieškovė, sprendimas yra neteisėtas dėl kompetencijos trūkumo ir tokiu atveju nebūtina priimti sprendimo
dėl galimo teisinio saugumo principo pažeidimo.
Taigi ieškovės argumentas yra netinkamas.
Kalbant apie teisę į gynybą, Reglamento Nr. 4064/89 18 straipsnyje nustatyta:
„1. Prieš priimdama bet kokį 7 straipsnio 2 ir 4 dalyse, 8 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje ir 3–5 dalyse, 14 ar
15 straipsniuose numatytą sprendimą, Komisija kiekviename tyrimo etape, įskaitant ir konsultacijas Konsultaciniame komitete,
suteikia suinteresuotiesiems asmenims, įmonėms ir įmonių asociacijoms galimybę pareikšti nuomonę dėl jiems pareikštų prieštaravimų.
<...>
3. Priimdama sprendimą Komisija remiasi tik tais prieštaravimais, dėl kurių šalims buvo suteikta galimybė pateikti paaiškinimus.
Procedūros metu visiškai garantuojama šalių teisė į gynybą. Bent jau tiesiogiai su procesu susijusioms šalims garantuojama
galimybė susipažinti su proceso medžiaga, atsižvelgiant į teisėtus įmonių komercinių paslapčių apsaugos interesus.
4. Jei Komisija ar valstybių narių kompetentingos institucijos mano, kad tai būtina, jos taip pat gali išklausyti ir kitus
fizinius arba juridinius asmenis. Fiziniams arba juridiniams asmenims, galintiems įrodyti, kad jie yra pakankamai suinteresuoti,
ypač koncentracijoje dalyvaujančių įmonių administracijos arba valdymo organų nariams ar jų darbuotojų atstovams, jų prašymu
taip pat suteikiama teisė būti išklausytiems.“
Priešingai nei teigia ieškovė, šios nuostatos iš oligopolijos narių, nedalyvaujančių koncentracijoje, neatima
a priori
galimybės pasinaudoti teise būti išklausytoms tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir koncentracijoje dalyvaujančios šalys.
Iš tiesų pagal reglamento 18 straipsnyje numatytą sistemą įmonės teisės į gynybą apsaugos laipsnis priklauso tik nuo to, ar
ji laikoma suinteresuota įmone, tiesiogiai susijusia šalimi, ar pakankamai suinteresuota trečiąja šalimi, o tai savo ruožtu
priklauso nuo klausimo, ar Komisijos ketinamas priimti sprendimas gali neigiamai ją paveikti. Taigi iš to matyti, kad jei
įmonės, kurios yra oligopolijos narės, bet nėra įmonių koncentracijoje dalyvaujančios šalys, turėtų būti laikomos šalimis,
tiesiogiai susijusiomis su sprendimu, jos turėtų tokias pačias procesines teises kaip ir įmonių koncentracijoje dalyvaujančios
šalys.
Kita vertus, jei Komisijos sprendimas negali pakenkti įmonėms, kurios nėra įmonių koncentracijoje dalyvaujančios šalys, jos
turėtų teisę būti išklausytos tuo atveju, jei įrodytų pakankamą suinteresuotumą pagal Reglamento 4064/89 18 straipsnio 4 dalį,
ir tai atitiktų Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką, susijusią su trečiųjų šalių procesinėmis teisėmis.
Net jeigu Komisijos išvada, kad planuojama koncentracija sukurtų ar sustiprintų bendrą dominuojančią suinteresuotųjų įmonių
ir trečiosios įmonės padėtį, pati savaime neigiamai paveiktų tą trečiąją įmonę, reikia turėti omenyje, kad bet kurioje procedūroje,
kurioje gali būti priimtas aktas, neigiamai paveikiantis kokį nors asmenį, teisės į gynybą principas yra pagrindinis Bendrijos
teisės principas, kurio turi būti laikomasi net tais atvejais, kai procedūros nereglamentuoja jokie teisės aktai (šiuo klausimu
žr. 1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461; 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo
Komisija prieš Lisrestal ir kt
., C‑32/95 P, Rink. p. I‑5373, 21 punktą ir minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
174 punktą).
Atsižvelgiant į šį principą, aplinkybė, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas reglamente tiksliai nenumatė procedūros, užtikrinančios
trečiųjų įmonių, galinčių kartu su koncentracijoje dalyvaujančiomis įmonėmis užimti bendrą dominuojančią padėtį rinkoje, teisę
į gynybą, negali būti laikoma lemiamu įrodymu, kad reglamentas netaikomas bendrai dominuojančiai padėčiai (minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
175 punktas).
Iš to galima daryti išvadą, kad argumentams, susijusiems su trečiųjų asmenų procesinėmis teisėmis, negali būti pritarta.
Kadangi reglamento, ypač jo 2 straipsnio, pažodinis, istorinis ir sisteminis aiškinimas neleidžia nustatyti, kokių tipų dominuojančios
padėtys patenka į jo taikymo sritį, nagrinėjamas teisės aktas turi būti aiškinamas remiantis jo tikslais (šiuo klausimu žr.
1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, 11/76, Rink. p. 245, 6 punktą; 1996 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Merck ir Beecham
, C‑267/95 ir C‑268/95, Rink. p. I‑6285, 19–25 punktus ir minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
168 punktą).
Šiuo atžvilgiu, kaip matyti iš pirmųjų penkių konstatuojamųjų dalių, reglamento nustatytas pagrindinis tikslas, siekiant įgyvendinti
Sutarties tikslus, ypač jos 3 straipsnio f punktą (įsigaliojus Europos Sąjungos sutarčiai – 3 straipsnio g punktą), yra užtikrinti,
kad įmonių restruktūrizavimo procesas, vykstantis ypač dėl vidaus rinkos sukūrimo, nepadarytų ilgalaikės žalos konkurencijai.
Todėl Reglamento Nr. 4064/89 penktos konstatuojamosios dalies antroje dalyje pabrėžiama, kad „Bendrijos teisėje reikalingos
koncentraciją, galinčią itin riboti konkurenciją bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, reglamentuojančios nuostatos“
(žr. minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
169 punktą).
Be to, iš to paties reglamento šeštos, septintos, dešimtos ir vienuoliktos konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad reglamentas,
skirtingai nuo Sutarties 85 ir 86 straipsnių, gali būti taikomas visoms Bendrijos masto koncentracijoms, jei dėl savo galimo
poveikio konkurencijos struktūrai Bendrijoje jos gali būti nesuderinamos su neiškreiptos konkurencijos sistema, numatyta Sutartyje
(minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
170 punktas).
Taigi gali paaiškėti, kad koncentracija, kuri sukuria ar sustiprina koncentracijos šalių ir su ja nesusijusio subjekto dominuojančią
padėtį, yra nesuderinama su Sutartyje nustatyta neiškreiptos konkurencijos sistema. Tokiu atveju, jeigu būtų pripažinta, kad
reglamentas taikomas tik toms koncentracijoms, kurios sukuria arba sustiprina koncentracijos šalių dominuojančią padėtį rinkoje,
pirmiau minėtose konstatuojamosiose dalyse nurodytą reglamento tikslą pasiekti iš dalies būtų sunku. Taigi gana smarkiai sumažėtų
reglamento veiksmingumas, nors tai visai nebūtina, atsižvelgiant į bendrąją Bendrijos koncentracijų kontrolės sistemos struktūrą
(minėto sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
171 punktas).
Argumentai, susiję, pirma, su faktu, kad reglamentas gali būti taikomas įmonių, kurių pagrindinė verslo vieta yra ne Bendrijoje,
koncentracijoms, ir, antra, su galimybe remiantis Sutarties 86 straipsniu Komisijai kontroliuoti konkurenciją ribojančius
oligopolijos narių veiksmus, negali sukelti abejonių dėl reglamento taikymo koncentracijos būdu sukurtiems bendro dominavimo
atvejams.
Svarstant pirmąjį argumentą reikia pabrėžti, kad reglamento taikymas bendrai dominuojančiai padėčiai negali priklausyti nuo
jo teritorinės taikymo srities.
Kalbant apie galimybę taikyti Sutarties 86 straipsnį, reikėtų pastebėti, kad iš jos negalima daryti išvados, jog reglamentas
netaikomas bendram dominavimui, nes tie patys argumentai galiotų ir tais atvejais, kai dominuotų viena įmonė, o tai reikštų,
kad reglamentas yra visiškai nereikalingas.
Be to, kadangi remiantis Sutarties 86 straipsniu galima kontroliuoti tik dominuojančios padėties sustiprinimą, o ne jos sukūrimą
(minėto sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
26 punktas), dėl reglamento netaikymo koncentracijoms, sukuriančioms dominuojančią padėtį, Bendrijos koncentracijų kontrolės
sistemoje gali atsirasti spraga, o tai pakenktų tinkamam bendrosios rinkos veikimui.
Iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad Reglamentas Nr. 4064/89 yra taikytinas bendros dominuojančios padėties atvejams,
kaip tai patvirtina paties Teisingumo Teismo sprendimas
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
(178 punktas), priimtas po 1998 m. vasario 18 d. posėdžio.
Taigi Komisija neprivalėjo į ginčijamo sprendimo tekstą įtraukti jokių motyvų dėl reglamento taikymo bendrai dominuojančiai
padėčiai, juo labiau kad savo nuomonę tuo klausimu ji jau buvo pareiškusi metinėse konkurencijos politikos ataskaitose ir
kitose su koncentracijos atvejais susijusiose bylose, be kita ko, sprendime
Nestlé prieš Perrier
. Taigi kaltinimas, susijęs su Sutarties 190 straipsnyje nurodyto įsipareigojimo pateikti motyvus pažeidimu, nėra pagrįstas.
Todėl išnagrinėti ieškinio pagrindai turi būti atmesti.
III –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių, pirma, su Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio pažeidimu, nes Komisija suklydo nuspręsdama,
jog koncentracija sukurtų bendrą dominuojančią padėtį, ir, antra, su Sutarties 190 straipsnio pažeidimu
A –
Ginčijamas sprendimas
Darydama išvadą, kad būtų sukurta bendra dominuojanti padėtis tarp
Implats
/
LPD
ir
Amplats
, galinti itin apriboti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje (ginčijamo sprendimo 219 punktas), Komisija konstatavo
(74–214 punktai):
–        nepaisant to, kad PGM (platina, paladis, rodis, iridis, rutenis ir osmis) gamtoje randami tuose pačiuose kloduose, jie negali
būti visiškai prilyginami vieni kitiems, kad būtų galima laikyti, jog jie sudaro vieną produktų rinką, todėl kiekvienas PGM
sudaro atskirą produkto rinką,
–        PGM yra didelės vertės prekės, visame pasaulyje parduodamos vienodomis sąlygomis, todėl egzistuoja kiekvieno PGM integruota
pasaulinė rinka,
–        pasaulinės platinos ir rodžio rinkos pasižymi produkto homogeniškumu, dideliu rinkos skaidrumu, paklausos pastovumu dabartiniu
kainų lygiu, nedideliu paklausos augimu, ištobulinta gamybos technologija, didelėmis patekimo į rinką kliūtimis, aukštu įmonių
koncentracijos lygiu, finansiniais tiekėjų ryšiais ir kontaktais daugelyje rinkų, pirkėjų derybinių galių nebuvimu, taip pat
menkai išvystyta konkurencija, praeityje pasireiškusia tik keletu konkurencijos epizodų,
–        įvykdžius koncentraciją
Implats
/
LPD
ir
Amplats
kiekviena užims apie 35 % pasaulinės platinos rinkos (bendra rinkos dalis sieks apie 70 %), o maždaug po dvejų metų išsekus
Rusijos atsargoms, jos kiekviena užims apie 40 % rinkos (bendra rinkos dalis sieks apie 80 %); jos taip pat per pusę dalysis
89 % numatomų pasaulio PGM išteklių,
–        įvykdžius koncentraciją
Implats
/
LPD
ir
Amplats
turės panašią sąnaudų struktūrą,
–        įmonių koncentracija galutinai panaikins konkurencijos pavojų, kurį anksčiau rinkoje kėlė
LPD
,
–        įvykdžius koncentraciją Rusija rinkoje vaidins tik nereikšmingą vaidmenį,
–        nedideli žaliavos tiekimo šaltiniai, t. y. už oligopolijos ribų esantys tiekėjai, perdirbimo įmonės, atsargų turėtojai, išskyrus
Rusijos atsargų turėtojus, bei platinos pakeitimas paladžiu negalės sumažinti ekonominio duopolijos, sudarytos iš
Implats
/
LPD
ir
Amplats
, pajėgumo,
–        naujų rinkos dalyvių atsiradimas platinos ir rodžio rinkose yra mažai tikėtinas.
B –
Bendros pastabos
Ieškovė tvirtina, kad šiuo atveju ginčijame sprendime pateiktų įrodymų ir motyvų nepakanka pagrįsti išvadą, jog egzistuoja
bendra dominuojanti padėtis, ir jie neatitinka sprendimo motyvavimo reikalavimų, nustatytų Teisingumo Teismo praktikoje dėl
Sutarties 190 straipsnio.
Ji teigia, kad jei Komisija objektyviems platinos ir rodžio rinkos požymiams būtų tinkamai taikiusi kriterijus, kuriuos anksčiau
taikė priimdama sprendimus, ji nebūtų priėjusi prie išvados, kad koncentracija sukurtų bendrą dominuojančią padėtį rinkoje.
Reikia turėti omenyje, kad pagal Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalį koncentracija, kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią
padėtį ir dėl to yra itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, yra laikoma nesuderinama
su bendrąja rinka.
Todėl spręsdama dėl bendros dominuojančios padėties Komisija, remdamasi atitinkamos rinkos perspektyviniu tyrimu, privalo
nustatyti, ar svarstoma koncentracija sukurtų situaciją, kurioje veiksmingą konkurenciją itin apribotų koncentracijoje dalyvaujančios
įmonės ir viena ar keletas trečiųjų įmonių, kurios, ypač dėl jas siejančių veiksnių rinkoje, gali laikytis bendros politikos
ir veikti praktiškai savarankiškai nuo savo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų (minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
221 punktas).
Šiuo atžvilgiu reglamento pagrindinės normos, ypač jo 2 straipsnis, suteikia Komisijai tam tikrą diskreciją, ypač atliekant
ekonominio pobūdžio vertinimus (minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
223 punktas).
Todėl Bendrijos teismai, vykdydami naudojimosi šia diskrecija, kuri yra esminė nustatant koncentracijų taisykles, kontrolę,
turi atsižvelgti į šios diskrecijos ribas, netiesiogiai numatytas ekonominio pobūdžio nuostatose, sudarančiose koncentracijų
sistemos dalį (minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
224 punktas).
Įvairius ieškovės pateiktus argumentus reikia išnagrinėti atsižvelgiant į šias pastabas.
C –
Dėl argumento, kad dar iki koncentracijos Gencor ir Lonrho tariamai bendrai kontroliavo LPD

Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija, atrodo, nepakankamai atsižvelgė į visus jai pateiktus įrodymus dėl situacijos, buvusios iki
koncentracijos, kai ji kartu su
Lonrho
kontroliavo
LPD
. Veiksniai, kuriais remdamasi Komisija priėmė sprendimą, kad planuojama koncentracija bus nesuderinama su bendrąja rinka,
egzistavo dar prieš suplanuojant šią koncentraciją. Taigi sunku suprasti, kaip koncentracija būtų pakeitusi konkurencijos
lygį bendrojoje rinkoje ar didelėje jos dalyje.
Komisija pabrėžia, kad, priešingai nei tvirtina ieškovė, iki koncentracijos
LPD
nebuvo bendrai kontroliuojama
Gencor
ir
Lonrho
. Jos teigimu, šiuo savo pareiškimu ieškovė visiškai prieštarauja tam, ką ji teigė šalių atsakyme į pranešimą apie kaltinimus,
t. y. kad
Implats
ir
LPD
yra visiškai atskiri subjektai ir kad
Implats
su
LPD
tėra susijusi tik kaip smulkioji jos akcininkė.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 114–121 ir 186–191 punktuose Komisija atliko išsamią
Implats
ir
LPD
struktūrinių ryšių iki koncentracijos bei koncentracijos poveikio konkurencijos struktūrai platinos rinkoje analizę. Ginčijamame
sprendime teigiama, kad tokių ryšių egzistavimas nesutrukdė
LPD
likti nepriklausoma
Implats
konkurente, bet ši nepriklausomybė būtų prarasta įvykdžius koncentraciją.
Todėl reikia išnagrinėti, ar koncentracija galėjo pastebimai pakeisti ieškovės turimos įtakos
LPD
laipsnį, o dėl to ir konkurencijos platinos bei rodžio rinkose sąlygas ir struktūrą, ar koncentracijai nieko smarkiai nepakeitus
rinkos struktūroje Komisija turėjo duoti jai leidimą.
Pagal 1990 m. Akcininkų susitarimo 8 straipsnio 2 dalį kasdienį
Eastplats
ir
Westplats
, t. y.
LPD
, administravimą ir įprastą veiklos bei sandorių kontrolę vykdo išimtinai
Lonrho
per savo dukterinę bendrovę
LMS
.
8 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Kiekvienos bendrovės sandorių ir įsipareigojimų administravimas bei įprasta ir kasdienė kontrolė valdymo susitarimais bus
perduota
LMS
(
Lonrho Management Services
) ir pasirašymo dieną įmonės turės pasirašyti valdymo susitarimus su
LMS
, kuriais remdamasi ši administruos bendrovių sandorius.
LSA
(
Lonrho South Africa
) turės užtikrinti, kad LMS reguliariai ir išsamiai informuotų kiekvienos bendrovės valdybą apie kiekvienos bendrovės veiklos
esminius aspektus, teikdama (be kita ko) mėnesines valdymo ataskaitas.“
Be to, kaip nurodyta Akcininkų susitarimo 8 straipsnio 5 dalyje,
LPD
produkcijos rinkodarą ir pardavimą taip pat kontroliuoja išimtinai
Lonrho
per savo dukterinę bendrovę
Western Metal Sales
(ginčijamo sprendimo 117 punktas).
8 straipsnio 5 dalyje nustatyta:
„
WPL
(
Westplats
) ir
EPL
(
Eastplats
) produkcijos, taip pat ir pagrindiniu susitarimu
WPL
įgytos kasyklų produkcijos rinkodara ir pardavimas bus vykdomi per
WMS
(
Western Metal Sales
) <...>“
Be to, pagal Akcininkų susitarimo 6 straipsnio 3 dalį „tol, kol
Lonrho g
rupė bendrai valdys 50 % ar daugiau viso kiekvienos bendrovės akcinio kapitalo, kiekvienos bendrovės prezidentas ir valdytojas,
taip pat valdybos posėdžių pirmininkas bus
LSA
paskirtas direktorius“. Taigi neginčijama, kad
LMS
, kaip valdymo paslaugų teikėja
LPD
, užėmė tvirtą ir kartu privilegijuotą poziciją, leidžiančią žinoti apie
LPD
veiklą, ją administruoti ir daryti didelę įtaką visiems jos priimamiems verslo sprendimams (ginčijamo sprendimo 118 punktas).
Be to, tai, kad
Gencor
grupė nedarė įtakos konkurencinei
LPD
strategijai, patvirtina ir pačių koncentracijoje dalyvaujančių šalių atsakymas į pranešimą apie kaltinimus (žr.
Gencor
ir
Lonrho
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 5 priedo pavadinto „6, 7 ir 8 straipsniai:
Gencor
ir
Lonrho
turima
LPD
kontrolė“, ketvirtąją pastraipą), kur jos teigia, kad „
Implats
ir
LPD
buvo ir iki šiol tebėra visiškai atskiri subjektai, kurių kasdienį valdymą atskirai vykdo jų vienas nuo kito nepriklausomi
atitinkami valdymo organai“, ir kad „
Implats
turėjo ir tebeturi 27 %
LPD
kapitalo dalį“ (ginčijamo sprendimo 118 punktas). Įtakos nebuvimą taip pat patvirtina Akcininkų susitarimo 17 straipsnis,
kuriame įtvirtinta, kad „akcininkų (
Gencor
ir
Lonrho
grupių) santykius reglamentuoja šis susitarimas ir jokia jo nuostata negali būti laikoma kaip sukurianti asociaciją, bendrą
ar jai prilyginamą įmonę <...>“.
Galiausiai yra neginčijama, kad, pirma,
LPD
ir
Implats
, išsaugodamos atskirus prekybos departamentus, prieš įvykdant koncentraciją tarpusavyje konkuravo ir savo produkciją kai
kuriems bendriems klientams parduodavo skirtingomis sąlygomis, pavyzdžiui, klientams suteikdamos nuolaidas (ginčijamo sprendimo
117 punktas), ir, antra, kad
LPD
kartu su Rusija pastarąjį dešimtmetį buvo pagrindinės konkurentės rinkoje (ginčijamo sprendimo 174–177 punktai).
Iš to galima daryti išvadą, kad
Lonrho
savarankiškai, be
Gencor
sutikimo, galėjo kontroliuoti labai svarbų
LPD
konkurencijos strategijos aspektą, t. y. jos prekybos politiką.
Tačiau po koncentracijos šis
LPD
prekybos politikos aspektas nebegalėtų būti kontroliuojamas tik
Lonrho
; jį bendrai kontroliuotų
Lonrho
ir
Gencor
. Dėl koncentracijos atsiradęs naujas subjektas apimtų ir
Western Metal Sales
bei
LMS
, o visa kasybos, apdirbimo, taurinimo ir prekybos veikla pereitų
Implats
/
LPD
, vadovaujant vienai vadovybei (ginčijamo sprendimo 120 ir 186 punktai).
Tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei tvirtina ieškovė, koncentracija galėtų itin pakeisti
LPD
konkurencines galimybes PGM prekyboje.
Kalbant apie gamybos politiką reikia pabrėžti, kad, remiantis toliau nurodytais Akcininkų susitarimo straipsniais, visus sprendimus,
susijusius su didesnėmis nei numatyta patvirtintoje programoje investicijomis, taip pat kiekvienos iš
LPD
sudarančių bendrovių metinį strategijos planą ir biudžetą turėjo iš anksto patvirtinti
Gencor
ir
Lonrho
.
„6.1
LSA
ir
Implats
bendrovių valdybose yra vienodai atstovaujamos ir turi tokias pačias balso teises <...>.
<...>
8.3      Akcininkai susitaria dėl bet kokių didesnių nei numatyta patvirtintoje programoje investicijų, susijusių su vienos iš bendrovių
reikalais, įskaitant jų finansavimą ir sprendimus dėl investicijų mažinimo. Jeigu akcininkams nepavyktų susitarti tokiais
klausimais, jie prašo nepriklausomo, abiem šalims priimtino eksperto nuomonės, į kurią bus atsižvelgiama.
8.4      Neatsižvelgiant į kiekvienos iš bendrovių įstatų nuostatas, kiekvienos bendrovės valdybos įgaliojimai ir funkcijos apima toliau
išvardytų dalykų nagrinėjimą ir, jei būtina, patvirtinimą:
<...>
8.4.3 kiekvienos bendrovės metinį strateginį planą ir biudžetą.“
Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad
Lonrho
be
Gencor
pagalbos gali padidinti dabartines
LPD
gamybos apimtis iki <…> uncijų per metus iš turimų šachtų bei dėl kitų papildomų plėtros veiksnių, įgyvendintų nuolat tobulinant
gamybos metodus ir šalinant trikdžius pasiūlos grandinėje (1996 m. kovo mėn. ekonominių konsultacijų biuro
National Economic Research Associates
ataskaitos (toliau – NERA ataskaita) 5.1 punktas).
Vis dėlto ieškovė teigia, kad koncentracija nebūtų pakeitusi jos galimybių užkirsti kelią galimam
LPD
gamybos pajėgumų augimui, peržengiančiam šią ribą, atsižvelgiant į tai, kad pagal Akcininkų susitarimą jos sutikimas buvo
reikalingas kiekvienai stambesnei investicijai, įskaitant ir investicijas, būtinas kasykloms, žinomoms kaip <...>, plėsti.
Pasak ieškovės, jos turima veto teisė tvirtinant metinius strateginį planą bei biudžetą suteikė galimybę sutrukdyti
LPD
gauti <...> šachtai plėsti būtiną finansavimą (bankų paskolas ar finansavimą iš vartotojų) (NERA ataskaitos 5.1 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, remiantis šalių pateikta informacija ir buvusio
Lonrho
prezidento R. W. Rowland pateikta analize,
LPD
, nepaisydama įsiskolinimo, galėjo iš savo išteklių finansuoti plėtros projektą ir kad jos ribotos papildomos išlaidos įrenginiams
turėjo jai leisti padidinti gamybą iki 900 000 uncijų per metus (ginčijamo sprendimo 115 punkto pabaiga, 121 ir 191 punktai).
<...>
Pagal 1990 m. Akcininkų susitarimo 8 straipsnio 3 dalies paskutinį sakinį, jei tarp
Gencor
ir
Lonrho
kyla nesutarimų dėl
LPD
plėtros ateityje, jos turėtų klausti nepriklausomo eksperto nuomonės. Kaip pabrėžia Komisija, iš to galima daryti išvadą,
kad
Gencor
negalėjo dėl su sklandžiu įmonės veikimu nesusijusių priežasčių visiškai užkirsti kelio sprendimams dėl investicijų, būtinų
LPD
gamybos pajėgumui didinti ir galinčių suteikti naudos visiems akcininkams (ginčijamo sprendimo 191 punktas).
Tačiau po koncentracijos, atsižvelgiant į pasikeitusius šalių finansinius interesus, toks interesų konfliktas būtų mažiau
tikėtinas.
Iš tikrųjų iki koncentracijos
Gencor
kontroliavo
Implats
ir turėjo tik 27 %
LPD
akcijų, susietų su akcininkų susitarimu.
Lonrho
valdė 73 %
LPD
kapitalo, tačiau visiškai neturėjo
Implats
akcijų. Tokiomis aplinkybėmis, nors iki koncentracijos
Gencor
galėjo būti suinteresuota primesti sprendimus, palankius jos pačios kontroliuojamos (ir duodančios proporcingai didesnį pelną)
veiklos plėtrai, t. y.
Implats
veiklos plėtrai, jei būtina, net pakenkiant
LPD
, to negalima pasakyti apie
Lonrho
, kurios vienintelis interesas, objektyviai žiūrint, buvo kuo racionalesnė jos dukterinės bendrovės
LPD
plėtra, nes PGM rinkose ji veikė tik per
LPD
.
Tačiau po koncentracijos ši situacija būtų galėjusi iš esmės pasikeisti, nes
Gencor
ir
Lonrho
valdytų po tokią pačią naujo subjekto
Implats
/
LPD
kapitalo dalį ir todėl tikriausiai turėtų tokius pačius ekonominius tikslus ir interesus, bent jau priimant strateginius
sprendimus dėl naujo subjekto plėtojimo. Kitaip tariant, koncentracija galėjo pakeisti dviejų pagrindinių
LPD
akcininkių interesų pusiausvyrą, suvienydama
Gencor
ir
Lonrho
požiūrį visų pirma į naujo subjekto gamybos pajėgumo didinimą, ir šitaip sudaryti sąlygas atsirasti rinkoje duopolinei struktūrai,
susidedančiai iš
Gencor
bei
Lonrho
ir
Amplats
.
Iš tiesų šią išvadą patvirtino ir pačios šalys.
Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 187 punkte teigiama:
„<...> Kaip pažymėta
Lonrho
akcininkams adresuotame laiške dėl numatomos koncentracijos:
„Yra klausimų, kuriais iki šiol
Implats
ir
Lonrho
nepavyko susitarti, pavyzdžiui, dėl
Lonrho
pasiūlytų
LPD
veiklos plėtros planų. Valdybos nuomone, įvykdžius koncentraciją tiek
Lonrho
, tiek
Gencor
bus suinteresuotos naujo subjekto
Implats
vertės didėjimu visų akcininkų naudai.“
Ginčijamo sprendimo 188 punkte priduriama:
„Be to, remiantis <...> pateiktais planais, dėl įvykdžius koncentraciją atsiradusio interesų supanašėjimo sumažės gamybos
apimtys ir pakils kainos, priešingai nei būtų tuo atveju, jei koncentracija neįvyktų ir abi įmonės vykdytų dabartinius plėtros
planus. Konkrečiai kalbant, <...> buvo pateikti du skirtingi variantai, kuriuose aprašomas
Implats
/
LPD
gamybos apimčių kitimas susijungimo atveju ir jam neįvykus:
a)      <...>
b)      <...>“
Galiausiai pagal ginčijamo sprendimo 189 punktą <...> manė, kaip nurodyta 1994 m. rugpjūčio mėn. ataskaitoje, pavadintoje
<...>, kad koncentracija atneštų dvejopą naudą rinkos požiūriu (be galimo sąnaudų sumažėjimo):
„<...> dabartinių gamybos apimčių išsaugojimas turėtų teigiamai paveikti <...> kainas <...>“
be to,
„<...> po koncentracijos susidariusios grupės rinkos vertė būtų didesnė už bendrą sujungtų subjektų vertę dėl jos dydžio ir
galimybės daryti didesnę įtaką <...> rinkoje.“
Tokiomis aplinkybėmis, nepaisant ieškovės ir
Lonrho
struktūrinių ryšių pagal 1990 m. Akcininkų susitarimą, Komisija pagrįstai manė, kad planuojama koncentracija galėjo galutinai
panaikinti
LPD
konkurencijos grėsmę didelėmis sąnaudomis tiek prekyboje, tiek gamyboje pasižyminčios
Implats
ir
Amplats
veiklos atžvilgiu, šitaip padarydama pastebimą poveikį buvusiai rinkos struktūrai.
Taigi išnagrinėtas kaltinimas turi būti atmestas.
D –
Dėl Komisijos pateikto bendros dominuojančios padėties apibūdinimo
1.     Dėl rinkos dalies kriterijaus
Šalių argumentai
Ieškovė pabrėžia, kad šalims priklausančios pasaulinės platinos rinkos dalys, kuriomis rėmėsi Komisija, yra atitinkamai (...) %
(
Implats
) ir (...) % (LPD), o tai sudaro (...) % bendrai užimamos rinkos. Bendrijos rinkoje šios šalys užimtų atitinkamai (...) %
(LPD), (...) % (
Implats
) ir (...) % (bendrai užimama dalis). Tačiau kitose bylose, susijusiose su koncentracijų kontrole, kuriose buvo nustatyta
bendra dominuojanti padėtis, pavyzdžiui, bylose, kuriose priimtas sprendimas
Nestlé prieš Perrier
ir 1993 m. gruodžio 14 d. Komisijos sprendimas 94/449/EB dėl Reglamento Nr. 4064/89 taikymo procedūros (byla Nr. IV M.308 – Kali + Salz/MdK/Treuhand;
OL L 186, 1994, p. 38; toliau – sprendimas Kali + Salz/MdK/Treuhand), bendrai užimama rinkos dalis buvo daug didesnė negu
šioje byloje, tačiau Komisija leido vykdyti planuojamas koncentracijas.
Byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
Nestlé prieš Perrier
,
Nestlé
ir BSN bendra rinkos dalis sudarė 82 % atitinkamos rinkos, t. y. Prancūzijos mineralinių vandenų rinkos (sprendimo 119 punktas).
Koncentracijai leidimas buvo duotas iškėlus sąlygą, kad bus įvykdyti tam tikri reikalavimai.
Byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
Kali + Salz/MdK/Treuhand
,
Kali+ Salz
užimama rinkos dalis padidėjo nuo 17 iki 25 % Bendrijos rinkos, išskyrus Vokietiją, ir faktiškai sukūrė monopolį, užimantį
98 % Vokietijos rinkos, kuri buvo laikoma atitinkama geografiškai atskira rinka. Šiuo atveju Komisija, koncentracijai suteikdama
leidimą, taip pat nustatė tam tikras sąlygas.
Komisija tvirtina, kad ieškovės pateiktas koncentracijos šalių rinkos dalių palyginimas su bendra visų oligopolijos narių
rinkos dalimi byloje
Nestlé prieš Perrier
(82 %) yra neteisingas, kaip ir palyginimas su byla, kurioje buvo priimtas sprendimas
Kali + Salz/MdK/Treuhand
.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 3 dalyje nustatytas draudimas atspindi Sutarties 3 straipsnio g punkte nurodytą bendrą
tikslą, t. y. neiškreiptą konkurenciją bendrojoje rinkoje užtikrinančios sistemos sukūrimą (Reglamento Nr. 4064/89 pirma ir
septinta konstatuojamosios dalys). Draudimas taikomas koncentracijoms, sukuriančioms ar sustiprinančioms dominuojančią padėtį
rinkoje, dėl kurios būtų itin apribota veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje ar didelėje jos dalyje.
Minima dominuojanti padėtis yra situacija, kai viena ar kelios įmonės įgyja tokią ekonominę galią, kuri joms suteikia galimybę
neleisti atitinkamoje rinkoje išlikti veiksmingai konkurencijai, nes jos gali veikti pakankamai savarankiškai nuo savo konkurentų,
klientų ir galiausiai vartotojų.
Dominuojanti padėtis gali atsirasti dėl daugelio veiksnių, kurie, atskirai paėmus, gali nebūti lemiami. Tarp šių veiksnių
ypač svarbus labai didelių rinkos dalių egzistavimas. Vis dėlto nemenkos rinkos dalies užėmimas, kaip dominuojančios padėties
buvimo įrodymas, nėra nekintamas veiksnys. Jo reikšmingumas kinta, nelygu rinkos struktūra, ypač susijusi su produkcija, pasiūla
ir paklausa (minėto sprendimo
Hoffmann – La Roche prieš Komisiją
39 ir 40 punktai).
Be to, santykis tarp koncentracijoje dalyvaujančioms šalims ir jų konkurentams, ypač rimtiems konkurentams, priklausančių
rinkos dalių yra svarbus dominuojančios padėties požymis. Šis veiksnys leidžia įvertinti nagrinėjamos įmonės konkurentų konkurencingumą
(sprendimo
Hoffmann – La Roche prieš Komisiją
48 punktas).
Šiomis aplinkybėmis faktas, kad Komisija tam tikrose koncentracijų bylose rėmėsi didesnėmis ar mažesnėmis rinkos dalimis,
norėdama pagrįsti savo vertinimą dėl galimybės sukurti ar sustiprinti bendrą dominuojančią padėtį, neįpareigoja jos taip daryti
kitose bylose, ypač susijusiose su rinkomis, kuriose yra kitokia pasiūlos bei paklausos struktūra ir kitokios konkurencijos
sąlygos.
Kadangi nėra įrodymų, galinčių patvirtinti, kad mineralinių vandenų ir (arba) kalio karbonato rinkos, nagrinėtos bylose, kuriose
buvo priimti sprendimai
Nestlé prieš Perrier
ir
Kali + Salz/MdK/Treuhand
, bei platinos ir rodžio rinkos, nagrinėjamos šioje byloje, pasižymi iš esmės panašiomis savybėmis, ieškovė negali remtis
galimais oligopolijos narių užimamų rinkos dalių skirtumais, į kuriuos Komisija atsižvelgė vienoje ar kitoje minėtų bylų,
ginčydama rinkos dalies ribos naudojimą kaip bendros dominuojančios padėties egzistavimo požymį šioje byloje.
Be to, nors rinkų dalių svarba skirtingose rinkose gali būti nevienoda, galima pagrįstai manyti, kad itin didelės rinkos dalys
pačios savaime yra dominuojančios padėties rinkoje egzistavimo įrodymas, išskyrus tam tikrus ypatingus atvejus (1991 m. liepos
3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo prieš Komisiją
, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 60 punktas). Iš tikrųjų įmonė, užimanti itin didelę rinkos dalį tam tikrą laikotarpį, dėl savo
gamybos apimčių ir pasiūlos masto, kol daug smulkesni rinkos dalyviai negali operatyviai patenkinti rinkos dalyvių, norinčių
veikti savarankiškai nuo didžiausią rinkos dalį užimančios įmonės, paklausos, įgyja tokią galią, kuri ją paverčia neišvengiamu
partneriu ir kuri jai dėl to užtikrina, bent jau sąlygiškai ilgu laikotarpiu, veiksmų laisvę, kuri yra dominuojančios padėties
požymis (minėto sprendimo
Hoffmann – La Roche
prieš Komisiją 41 punktas).
Reikia pripažinti, jog oligopolijos atveju, palyginti su individualia dominuojančia padėtimi, tas faktas, kad jos nariai valdo
dideles rinkos dalis, nebūtinai turi tokią pačią reikšmę vertinant šių šalių, kaip grupės, galimybes veikti pakankamai savarankiškai
nuo savo konkurentų, klientų ir galiausiai nuo vartotojų. Vis dėlto, ypač duopolijos atveju, didelės rinkos dalies užėmimas
gali būti svarbus bendros dominuojančios padėties rinkoje buvimo požymis, jei nėra priešingų įrodymų.
Šioje byloje, kaip Komisija pabrėžė ginčijamame sprendime (81 ir 181 punktai), po koncentracijos įmonėms
Implats
/
LPD
ir
Amplats
priklausytų maždaug po 30–35 % rinkos, t. y. bendrai užimama rinkos dalis sudarytų maždaug 60–70 % pasaulinės PGM rinkos
ir maždaug 89 % pasaulinių PGM išteklių. Rusijai priklausė maždaug 22 % rinkos ir maždaug 10 % pasaulinių išteklių, Šiaurės
Amerikos gamintojams priklausė 5 % rinkos ir 1 % pasaulinių išteklių, o perdirbimo įmonės užėmė 6 % rinkos. Taigi buvo galimybė,
kad išsekus Rusijos atsargoms, t. y. tikėtina, kad per dvejus metus po ginčijamo sprendimo priėmimo, įmonės
Implats
/
LPD
ir
Amplats
kiekviena būtų turėjusi maždaug 40 % rinkos dalies, taigi iš viso 80 % rinkos, o tai sudarytų itin didelę rinkos dalį.
Todėl, atsižvelgusi į koncentracijoje dalyvaujančių šalių anksčiau turėtų rinkos dalių pasidalijimą ir po koncentracijos atsirasiantį
didžiulį valdomų rinkos dalių skirtumą tarp naujo po susijungimo atsiradusio subjekto ir
Amplats
bei kitų platinos tiekėjų, Komisija galėjo pagrįstai prieiti prie išvados, kad planuojama koncentracija galėtų sukurti dominuojančią
Pietų Afrikos Respublikos įmonių padėtį.
Reikia nurodyti, kad ieškovės pateiktas koncentracijoje dalyvaujančių šalių užimamų rinkos dalių bei visų oligopolijos narių
bendrai užimamos rinkos dalies (82 %) byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
Nestlé prieš Perrier
, palyginimas yra neteisingas. Iš tikrųjų, kaip pabrėžė Komisija, 82 % rinkos dalį reikėtų lyginti su bendrai užimama koncentracijoje
dalyvavusių šalių ir
Amplats
rinkos dalimi, realiai pašalinus Rusijos gamintoją (
Almaz
) iš įtakingos pozicijos rinkoje, t. y. maždaug 80 %. Kalbėdama apie sprendimą
Kali + Salz/MdK/Treuhand
, ieškovė taip pat neteisingai palygino šioje byloje svarstomoje koncentracijoje dalyvaujančių šalių užimamas rinkos dalis
su
Kali+Salz
ir
MdK
užimama Vokietijos rinkos dalimi (98 %), kur net nebuvo keliamas bendros dominuojančios padėties klausimas. Byloje, kurioje
buvo priimtas sprendimas
Kali + Salz/MdK/Treuhand
, Komisija nustatė, kad bendra dominuojanti padėtis buvo Europos rinkoje, išskyrus Vokietiją, kur dėl susijungimo atsiradusi
įmonė kartu su kitu duopolijos nariu drauge valdė maždaug 60 % rinkos. Todėl ieškovė turėjo palyginti su šiuo skaičiumi, kuris
gerokai mažesnis už
Amplats
ir
Implats/LPD
rinkos dalį po koncentracijos.
Kalbant apie ieškovės argumentą, kad po koncentracijos bendra
Implats
/
LPD
užimama rinkos dalis Bendrijoje sieks tik (...) %, reikia pažymėti, kad nagrinėjama geografinė rinka yra apibrėžta geografinė
zona, kuriai būdingos gana vienodos konkurencijos sąlygos visiems ūkio subjektams. Šioje zonoje įmonė ar įmonės, užimančios
dominuojančią padėtį, turėtų galimybę pradėti piktnaudžiauti savo padėtimi, taip sudarydamos kliūčių veiksmingai konkurencijai
(šiuo klausimu žr. 1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
United Brands prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 11 ir 44 punktus). Todėl Komisija galėjo pagrįstai įvertinti koncentracijos poveikį konkurencijai minėtoje
zonoje. Antra, dėl PGM rinkos ypatumų, aprašytų ginčijamo sprendimo motyvų 68–72 punktuose, reikia pastebėti, kad šioje byloje
nagrinėjama geografinė rinka yra pasaulinio masto, ir to šalys neginčija.
Tokiomis aplinkybėmis negalima remtis šalims priklausančiomis „rinkos dalimis“ Bendrijoje. Iš tikrųjų tokioje pasaulinėje
rinkoje, kokia yra platinos ir rodžio rinka, tokios grupės, kokią po koncentracijos būtų suformavusios
Implats
/
LPD
ir
Amplats
, ekonominė galia būtų susijusi su jos dalimi pasaulio rinkoje, o ne su jos dalimi tam tikroje pasaulio rinkos dalyje.
Šiuo atžvilgiu egzistuojantys regioniniai oligopolijos, kuri dominuoja paklausaus, lengvai transportuojamo, turinčio nusistovėjusias
pasaulines kainas produkto rinkoje, narių rinkos dalių pasiskirstymo skirtumai tik atspindi tradicinius verslo santykius,
kurie galėtų arba lengvai išnykti, jei dominuojančioje padėtyje esančios įmonės nuspręstų taikyti savanaudiškas kainas, siekdamos
pašalinti savo konkurentus, arba būtų sunkiai nutraukiami dėl piktnaudžiavimo kainomis, jeigu kiti, smulkieji tiekėjai negalėtų
lengvai patenkinti dominuojančių įmonių, piktnaudžiaujančių kainomis, klientų paklausos.
Tačiau, kaip pati ieškovė pripažįsta savo ieškinio 4.24 punkte, nėra jokių įrodymų, kad platinos rinkoje veikiančios įmonės,
nepriklausančios Komisijos nustatytai duopolijai, labiau nei pačios duopolijos narės galėtų izoliuoti bendrąją rinką, pavyzdžiui,
tam, kad pasipriešintų dominuojančios oligopolijos narių sprendimui padidinti kainas pasauliniu mastu.
Net jeigu turint omenyje tokią pasaulinę rinką, kokia yra platinos ir rodžio rinka, šioje byloje reikėtų taip pat nustatyti
tikslias atitinkamų rinkos dalyvių pardavimo Bendrijoje apimtis, tektų pažymėti, kad bendrai
Implats
/
LPD
bei
Amplats
užimama Bendrijos rinkos dalis iš esmės nesiskirtų nuo jų užimamos rinkos dalies pasaulinėje platinos rinkoje.
Iš tikrųjų, remiantis CO pranešimo blanke koncentracijoje dalyvaujančių šalių pateiktais duomenimis, 1992–1995 metais bendra
Implats
/
LPD
priklausanti rinkos dalis Bendrijoje buvo vidutiniškai apie (...) % (žr. CO blanko 6.1.10 punktą, ieškinio 6 priedas), o
1994 metais
Amplats
, manoma, priklausė apie 35–50 %, o Rusijai – apie 25–35 % rinkos. Kitaip tariant, bendra
Implats
/
LPD
ir
Amplats
priklausanti rinkos dalis Bendrijoje koncentracijos metu sudarė apie (...)–65 %, o išsekus Rusijos atsargoms turėjo padidėti
iki maždaug (...)–78 %, nes, remiantis pačių koncentracijos šalių pateikta informacija, nuo 1994 metų Rusija maždaug 50 %
viso savo pardavimo vykdė iš atsargų (žr. CO blanko 7.3.2 punktą, ieškinio 7 priedas).
Taigi kaltinimas, pagrįstas rinkos dalies kriterijumi, turi būti visiškai atmestas.
2.     Dėl
Implats
/LPD ir
Amplats
sąnaudų struktūrų panašumo po koncentracijos
Ieškovės argumentai
Ieškovės nuomone, Komisija klaidingai nusprendė, kad po susijungimo sukurtas subjektas ir
Amplats
rinkoje neišvengiamai veiks sutartinai dėl panašios sąnaudų struktūros. Komisijos analizėje nebuvo atsižvelgta į didelius
skirtingų
Implats
ir
LPD
, taip pat
Amplats
priklausančių kasyklų eksploatavimo sąnaudų skirtumus. Būtų visiškai klaidinga atsižvelgti tik į vidutines sąnaudas, nes
sprendimai dėl gamybos yra priimami kiekvienai konkrečiai kasyklai ir konkurencija vyksta ribinių sąnaudų lygmeniu.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Komisijos atliktas sąnaudų palyginimas yra pagrįstas ginčijamo sprendimo II priede pateiktais grafikais, kuriuose vaizduojamos
trijų Pietų Afrikos Respublikos gamintojų eksploatavimo sąnaudų kreivės, pateiktos pačių koncentracijoje dalyvaujančių šalių.
Ginčijamo sprendimo 138 punkto b papunktyje Komisija nurodo, o ieškovė to neginčija, kad platinos pramonei būdinga nelanksti
sąnaudų struktūra ir labai didelės fiksuotos sąnaudos, todėl produkcijos apimtys platinos kasyklose negali labai skirtis,
net jeigu tam tikros eksploatuojamos šachtos yra visai nerentabilios arba nelabai rentabilios. Ji taip pat pabrėžia, kad jei
būtų laikomasi mažai pelningų šachtų uždarymo pelningesnių šachtų naudai strategijos, fiksuotos sąnaudos turėtų būti paskirstytos
likusioms šachtoms, todėl sumažėtų kiekvienos papildomos šachtos rentabilumas ir nuolat reikėtų uždaryti vis naujas šachtas.
Taigi ji pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad platinos pramonėje gamintojas, norėdamas nustatyti tinkamą gamybos lygį, privalo
atsižvelgti į bendras veiklos sąnaudas, o ne tik į kiekvienos savo šachtos eksploatavimo sąnaudas. Tokiomis aplinkybėmis po
susijungimo suformuoto subjekto ir
Amplats s
ąnaudų palyginimas, remiantis visų jų šachtų bendromis eksploatavimo sąnaudomis, buvo visiškai pagrįstas.
Ieškovė negali pagrįstai teigti, kad Komisijos analizėje nebuvo atsižvelgta į didelius skirtingų šachtų eksploatavimo sąnaudų
skirtumus tiek
Implats
bei
LPD
, tiek
Amplats
kasyklose. Remiantis grafikais, pateikiančiais trijų Pietų Afrikos Respublikos gamintojų veiklos sąnaudų kreives iki koncentracijos
ir po jos (ginčijamo sprendimo II ir IV priedai), nepaisant ginčijamame sprendime (182 punktas) Komisijos nurodytų skirtumų,
susijusių su iškasamos rūdos kokybe, apdirbimo bei taurinimo sąnaudomis ir administracinėmis išlaidomis, dėl koncentracijos
būtų sukurta nauja įmonė, kurios kasyklų eksploatavimo sąnaudų struktūra būtų analogiška atitinkamai
Amplats
sąnaudų struktūrai.
Todėl, atsižvelgdama į nagrinėjamų įmonių rinkos dalių, jų turimų pasaulinių išteklių dalių bei sąnaudų struktūros panašumus,
Komisija pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad po koncentracijos
Implats
/
LPD
ir
Amplats
interesai, susiję su rinkos plėtra, sutaptų labiau ir kad dėl šio interesų sutapimo padidėtų suderintų antikonkurencinių veiksmų
pavojus, pavyzdžiui, pasireiškiantis gamybos apribojimais.
Todėl išnagrinėti kaltinimai turi būti atmesti.
3.     Dėl rinkos požymių
a)     Dėl rinkos skaidrumo
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisijos atlikta rinkos požymių analizė yra klaidinga. Jos teigimu, nors platina ir yra homogeninis
produktas, kurio kainos labai skaidrios, bet tai savaime neužtikrina konkurentų pardavimo apimties, gamybos sprendimų ir išteklių
skaidrumo, kaip tai parodo faktas, kad 1994 m.
Amplats
pavyko kelis mėnesius nuslėpti savo gamybos problemas pasinaudojant platinos išperkamąja nuoma, kad būtų patenkinti jos tiekimo
įsipareigojimai.
Komisija nurodo, kad ginčijamo sprendimo 145 ir 146 punktuose ji išdėstė priežastis, kodėl ženklus skaidrumas egzistavo ne
tik kainų, bet ir gamybos, pardavimo, išteklių bei naujų investicijų srityse. Tačiau ieškovė nepateikė jokių įrodymų, galinčių
paneigti sprendimo išvadas. Be to, kainų skaidrumas yra svarbiausias įrodymas nustatant rinkos skaidrumą oligopolijos atveju.
Galiausiai Komisija atkreipia dėmesį į tai, kad, priešingai NERA ataskaitos teiginiams,
Lonrho
teigia, jog
Amplats
negalėjo nuslėpti nuo rinkos dalyvių savo gamybos problemų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovė neginčija fakto, kad platina yra homogeninis produktas, kurio kainų nustatymo rinkoje mechanizmas yra skaidrus.
Kainų skaidrumas yra pagrindinis elementas nustatant rinkos skaidrumo lygį oligopolijos atveju. Per kainų mechanizmą oligopolijos
nariai visų pirma gali nedelsdami nustatyti kitų oligopolijos narių sprendimą – padidinant savo rinkos dalį pakeisti ankstesnę
padėtį rinkoje – ir tuomet jie gali imtis reikalingų priemonių tokiems planams sužlugdyti.
Čia nagrinėjamu atveju, kaip nurodyta ginčijamame sprendime (144–146 punktai), rinkos skaidrumas yra sąlygiškai didelis, ypač
dėl platinos kotiravimo metalų biržose, gamybos ir pardavimo statistikos skelbimo, riboto ir žinomo tiesioginių klientų skaičiaus
rinkoje, taip pat todėl, kad platinos sektorių sudaro sąlygiškai uždara nedidelė įmonių grupė, pasižyminti glaudžiais tarpusavio
ryšiais, kad dažniausia sudaromos sutartys yra specifinės, t. y. ilgalaikės sutartys, draudžiančios perparduoti įsigytą produkciją,
o gamybos pajėgumas paprastai didinamas vykdant investicinius projektus, kurių detalės šio sektoriaus dalyviams paprastai
yra žinomos.
Tokiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad Komisija teisingai nusprendė, jog skaidrumas buvo būdingas ne tik kainoms,
bet ir gamybai, pardavimui, ištekliams bei naujoms investicijoms.
Todėl išnagrinėtas kaltinimas turi būti atmestas.
b)     Dėl platinos rinkos augimo perspektyvų
Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, Komisijos atlikta rinkos požymių analizė yra klaidinga. Tai, kad paklausa didėja lėtai, negali kliudyti
intensyviai konkurencijai ir iš to kylančiai rinkos dalių kaitai. Savo teiginius ieškovė pagrindžia NERA ataskaita. Jos 4 dalies
1 punkto 4 papunktyje teigiama, kad jei nagrinėjama pramonės šaka pasižymi perprodukcija, kaip yra nagrinėjamu atveju, gamintojai
privalo konkuruoti tarpusavyje, be kita ko, mažindami gamybos sąnaudas, kad išvengtų būtinybės sumažinti savo perteklinės
gamybos pajėgumus. Ieškovės nuomone, rinkos dalių kitimas ir realių platinos kainų sumažėjimas 1985–1995 m., taip pat
Amplats
, padidinusios savo produkcijos mažomis kainomis gamybos apimtis, ir
Implats
, kuri ėmėsi svarbių racionalizacijos priemonių, reakcija rodo, kad platinos rinkos struktūra nepadėjo atsirasti oligopoliniam
pagrindinių gamintojų bendradarbiavimui.
Komisija tvirtina, kad po planuojamos koncentracijos abiejų pagrindinių gamintojų sąnaudų struktūra būtų tapusi labai panaši.
Todėl suderintieji veiksmai, net sąnaudų mažinimo srityje, būtų protinga strategija. Be to, negalima paneigti, kad lėtu augimu
pasižyminti rinka neskatina naujų rinkos dalyvių atsiradimo ir smarkios konkurencijos.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovė neneigia, kad iš esmės lėtai auganti rinka neskatina naujų rinkos dalyvių atsiradimo ir smarkios konkurencijos. Remdamasi
praeities rinkos tendencijomis, ji tik ginčija, kad šis principas taikytinas platinos rinkai.
Ji neginčijo Komisijos analizės (ginčijamo sprendimo 160–172 punktai), susijusios su anksčiau egzistavusia oligopolinio dominavimo
tendencija, pagrįsta pastarojo dešimtmečio rinkos augimo ir rinkos dalių pokyčių tyrimu, dėl nedidelės tiesioginės kainų konkurencijos
ilgalaikių sutarčių su pirkėjais atžvilgiu, dėl didelių kainų išsilaikymo ir dėl pagrindinių rinkos pirkėjų veiksmų.
Ieškovės argumentai pagrįsti prielaidomis dėl paklausos augimo, kurios negali būti lyginamos su paklausos didėjimo 1995–2000 m.
prognozėmis. 1985–1995 m. laikotarpiu, kai įvyko ieškovės minėti rinkos dalių bei kainų pokyčiai ir pasireiškė
Amplats
bei
Implats
reakcijos, paklausa padidėjo beveik dvigubai – nuo 2 830 000 iki 5 205 000 uncijų per metus (žr. NERA ataskaitos 3.1 lentelės
15 punktą), o 1995–2000 metais buvo prognozuojamas nedidelis paklausos didėjimas – nuo 4 705 000 iki 5 570 000 uncijų per
metus (žr. ginčijamo sprendimo 127 punktą).
Galiausiai ieškovės analizėje neatsižvelgiama į koncentracijos poveikį rinkos struktūrai ir naujo subjekto poveikį pagrindinei
jos konkurentei – bendrovei
Amplats
. Taigi, net jeigu ieškovės analizė dėl praeityje buvusios situacijos būtų teisinga, vis tiek aišku, kad po koncentracijos
abi pagrindinės gamintojos turėtų panašią sąnaudų struktūrą ir kad, atsižvelgiant į platinos rinkos struktūrą, suderinti antikonkurenciniai
veiksmai ekonominiu požiūriu būtų racionalesnė strategija nei tolesnis konkuravimas, mažinantis galimybę padidinti bendrą
pelną.
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgusi į platinos rinkos stabilumą, kuriai buvo prognozuojamas maždaug 3 % metinis augimas 1995–2000 m.
laikotarpiu, Komisija pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad naujų konkurentų atsiradimas šioje rinkoje nebūtų skatinamas,
o esami konkurentai nebūtų skatinami taikyti agresyvią strategiją, siekiant perimti tą papildomą paklausą.
Taigi ieškovės kaltinimą reikia atmesti.
c)     Dėl pasiūlos ir paklausos pusiausvyros
Ieškovės argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisijos būgštavimai dėl galimo platinos kainų padidėjimo yra akivaizdžiai paremti nepagrįstu susirūpinimu
dėl galimo pasiūlos trūkumo (sprendimo 136 punktas).
Ieškovės manymu, Komisijos požiūris prieštarauja daugumos šios pramonės atstovų nuomonei, kad egzistuoja pasiūlos perteklius,
kuris per kelerius ateinančius metus turėtų išnykti.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ginčijamo sprendimo 127 punkte Komisija mini įvairias paklausos pokyčių ateities prognozes, kurias pateikė šalys, t. y. pačių
koncentracijos šalių ir skirtingas bendrovių
Anderson
,
Wilson & Partners Inc
.,
BOE
Nat West Securities
,
SBC
Warburg
ir
Engelhard
prognozes.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 128–131 punktuose Komisija taip pat atliko išsamią veiksnių, pagrindusių prognozę, kad ateinančiais
metais paklausa šiek tiek augs, analizę, kurios ieškovė taip pat neginčijo.
Šie veiksniai:
–        automobilių katalizinių konverterių gamybos apimčių padidėjimas dėl numatomo teisės aktų, reglamentuojančių išmetamų teršalų
kontrolę Jungtinėse Amerikos Valstijose, Europoje, Brazilijoje ir Argentinoje, priėmimo ir (arba) sugriežtinimo (nuo dabar
iki amžiaus pabaigos), ir platinos naudojimo gaminant katalizinius konverterius dyzeliu varomiems automobiliams išaugimas,
–        platinos paklausos padidėjimas papuošalų gamybos sektoriuje Japonijoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose ir, tikėtina, Kinijoje,
–        kalbant apie pramoninį pritaikymą, naftos ir chemijos pramonės nuosmukio laikotarpiu nenaudojamų įrengimų atnaujinimas ar
pakeitimas,
–        sparčiai augantis asmeninių kompiuterių, kuriuose platina naudojama padengiant kietuosius diskus ir kitoms dalims, naudojimas,
–        galiausiai kuro elementų naudojimas tolesnėje ateityje.
Be to, neatsižvelgiant į klausimą, kurios iš šalių pateiktų prognozių dėl paklausos raidos yra tiksliausios, ginčijamo sprendimo
134–136 punktuose Komisija paaiškino, kad pasaulinė platinos pasiūla po koncentracijos būtų buvusi kontroliuojama Pietų Afrikos
Respublikos įmonių ir todėl bet kokį paklausos deficitą būtų galėjusios panaikinti tik Pietų Afrikos Respublikos įmonės.
Atsižvelgiant į šiuos ieškovės neginčijamus teiginius, reikia daryti išvadą, kad Komisijos atliktoje platinos pasiūlos ir
paklausos raidos analizėje nėra akivaizdžios vertinimo klaidos.
Taigi išnagrinėtas kaltinimas turi būti atmestas.
d)     Dėl smulkių ir alternatyvių tiekimo šaltinių
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad nagrinėdama kliūtis, trukdančias patekti į rinką, Komisija nepakankamai atsižvelgė į:
–        įvairių smulkių ir alternatyvių tiekimo šaltinių bendrą poveikį, būtent į didėjantį perdirbtos platinos potencialą,
–        keturis milijonus uncijų platinos atsargų, sukauptų nuo 1985 metų,
–        augančias tendencijas platiną keisti paladžiu,
–        Rusijos gamybą ir prekybą iš jos atsargų,
–        smulkiųjų tiekėjų, kaip antai
Stillwater
Jungtinėse Amerikos Valstijose ir
Hartley
Zimbabvėje, didelės apimties gamybos planus.
Šiuo atžvilgiu ieškovė pabrėžia, jog 1996 m. balandžio 19 d. laiške Pietų Afrikos Respublikos vyriausybė nurodo, kad, be Pietų
Afrikos Respublikos ir Zimbabvės turimų išteklių, esami pasauliniai ištekliai teoriškai galėtų pasaulinę paklausą tenkinti
20 metų.
Komisija iš esmės neįvertino įvairių smulkių tiekimo šaltinių bei kitų galinčių paveikti konkurenciją veiksnių poveikio tuo
atveju, jei kainos išaugtų, pavyzdžiui, 10 % ar 20 %. Toks kainų didėjimas, jei jį būtų galima išlaikyti, aiškiai įrodytų,
kad po susijungimo atsiradęs subjektas, veikdamas išvien su
Amplats
, būtų pajėgus veikti gana savarankiškai nuo savo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų.
Taigi Komisija nepakankamai įvertino, kaip kistų kainos, jei nė vieno iš ieškovės minimų veiksnių nebūtų, ir dar mažiau įvertino
ateityje didėsiančią tų veiksnių svarbą, jei prasidėtų hipotetinis kainų kilimas, dėl kurio labiausia nerimauja Komisija.
Tai reiškia, kad pažeidžiant Sutarties 190 straipsnį buvo nepateikti motyvai nes akivaizdu, jog smulkieji tiekėjai, užimantys
37 % rinkos, kartu su kitais veiksniais, būtų leidę sustabdyti kainų kilimą.
Savo ruožtu Komisija nurodo ginčijamo sprendimo 91–95 punktus, kur kalbama apie perdirbimą, 29–32 punktus, kuriuose kalbama
apie platinos pakeitimą paladžiu, 138 punkto c papunktį, susijusį su atsargomis, 122–125, 134, 135 ir 173 punktus, kuriuose
kalbama apie Rusijos gamybą ir prekybą iš atsargų, 85–90 punktus ir 138 punkto c papunktį, susijusius su naujomis gamybos
galimybėmis, bei 193–204 punktus, skirtus šalių pateiktai ekonominei analizei. Ginčijamo sprendimo 138 punkto pabaigoje ji
priėjo prie išvados, kad smulkiųjų tiekėjų tiekimas iš atsargų, naujos kasyklos ir perdirbtos žaliavos negalėtų sukliudyti
piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi. Be to, 203 punkte ji pareiškė, jog yra labai maža tikimybė, kad oligopolijai nepriklausantys
tiekimo šaltiniai, atsargos už Rusijos ribų bei perdirbimas turėtų rinkai pakankamą poveikį, kad užkirstų kelią piktnaudžiavimui
bendra dominuojančia padėtimi. Darant šią išvadą buvo atsižvelgta į dabartinę Rusijos, kaip pagrindinio konkurencijos rinkoje
šaltinio po LPD, situaciją.
Atsakydama į ieškovės argumentą, kad 37 % rinkos, kurie tenka smulkiesiems tiekėjams, ir kiti poveikio šaltiniai sustabdytų
kainų kilimą, Komisija tvirtina, kad 1995 m. vien Pietų Afrikos Respublikos gamintojai užėmė 63 % rinkos ir kad šis skaičius
turėtų labai padidėti (pasiekti apie 80 %), kai nuo 1997 m. Rusija nebepardavinės sukauptų atsargų. Be to, ji teigia, kad
didelė smukiosios konkurencijos dalis yra tik hipotetinė, todėl bet kuriuo atveju galėtų daryti spaudimą rinkai tik po daugelio
metų.
Galiausiai ji tvirtina, kad ieškovė nepagrindė teiginio, jog ne Pietų Afrikos Respublikos, o kitų šalių turimos atsargos galėtų
teoriškai patenkinti pasaulinę paklausą 20 ateinančių metų. Ieškovė taip pat nepatikslino, kokios būtų tokių kitų „teoriškai“
pakankamų išteklių pasekmės rinkai.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovės požiūris yra nepagrįstas faktais.
Ginčijamo sprendimo 93, 94 ir 95 punktuose Komisija nagrinėja platinos perdirbimo veiklos potencialaus augimo ribas, ypatingą
dėmesį atkreipdama į katalizinius konverterius, nes šios veiklos ribos yra susijusios su atliekų surinkimo išlaidomis, į automobilių,
eksportuojamų į trečiojo pasaulio šalis ir taip išvengiančių perdirbimo, skaičių ir į kitus veiksnius.
Ginčijamo sprendimo 138 punkto c papunktyje ji tinkamai atsižvelgia į keturis milijonus uncijų platinos atsargų, sukauptų
nuo 1985 metų.
29–32 punktuose ji pažymi augančios tendencijos platiną keisti paladžiu ribas.
81 punkte Komisija nagrinėja Rusijos gamybą ir pardavimą iš atsargų. 123–125, 134 ir 173 punktuose ji įvertina Rusijos gamybos
plėtojimosi galimybes. 171 ir 173 punktuose ji apsvarsto, bet galiausiai atmeta Rusijos galimybę selektyviai pasinaudoti sukauptomis
atsargomis, siekiant monopoliniu būdu sumažinti gamybos apimtis.
Smulkiųjų tiekėjų, pavyzdžiui,
Stillwater
Jungtinėse Amerikos Valstijose ir
Hartley
Zimbabvėje, planai išnagrinėti 88 punkte.
Įvairių smulkių ir alternatyvių tiekimo šaltinių bendras poveikis yra išnagrinėtas 138 punkto c papunktyje ir 202 punkte.
Taigi paaiškėja, kad, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija pakankamai atsižvelgė į anksčiau nurodytus veiksnius ir šiuo
atžvilgiu tinkamai motyvavo savo sprendimą.
Dėl ieškovės argumento, kad Komisija nepakankamai įvertino, kaip kistų kainos, jei nė vieno iš ieškovės minimų veiksnių nebūtų,
užtenka pažymėti, kad vertindama numatomą koncentracijos poveikį rinkai Komisija neprivalo nagrinėti, kokia būtų buvusi rinkos
raida praeityje, jei nebūtų buvę vieno ar kito su konkurencija susijusio veiksnio. Nagrinėdama Komisija privalo tik patikrinti,
ar būtent dėl buvusių konkurencijos sąlygų pokyčių nagrinėjamoje rinkoje koncentracija gali vienai ar kelioms įmonėms sukurti
didelės ekonominės galios padėtį, taip suteikdama joms galimybę piktnaudžiauti, ypač keliant kainas.
Iš to galima daryti išvadą, kad ieškovės kaltinimai turi būti atmesti.
e)     Dėl struktūrinių ryšių
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija neatsižvelgė į Pirmosios instancijos teismo praktiką (1992 m. kovo 10 d. Sprendimas
SIV ir prieš Komisiją
, T‑68/89, T‑77/89 ir T‑78/89, Rink. p. II‑1403, toliau – sprendimas
Verre plat
), kuri Sutarties 86 straipsnio kontekste būtina bendros dominuojančios padėties nustatymo sąlyga laiko egzistuojančius dviejų
įmonių struktūrinius ryšius, pavyzdžiui, per susitarimus ar licencijas suteikiančius joms technologinį pranašumą, kuris joms
leidžia veikti savarankiškai nuo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų. Šiuo atveju Komisija neįrodė nei struktūrinių
ryšių buvimo, nei to, kad susijungusi įmonė ir
Amplats
ketino elgtis taip, lyg jos būtų vienas dominuojantis subjektas. Tai taip pat pažeidžia įpareigojimą pagal Sutarties 190 straipsnį
motyvuoti sprendimus.
Ieškovė pažymi, kad ginčijamame sprendime (156 ir 157 punktai) Komisija nurodo tokius struktūrinius ryšius tarp po susijungimo
sukurtos įmonės ir
Amplats
:
–        ryšiai tam tikrose pramonės šakose, įskaitant bendrą įmonę plieno sektoriuje,
–        AAC neseniai įsigyti 6 %
Lonrho
akcijų su pirmumo teise įsigyti papildomai 18 % kapitalo.
Tačiau šios analizės nepakanka dėl trijų priežasčių.
Pirma, nė vieni iš minėtų ryšių nėra tiesiogiai susiję su PGM pramone. Pirmieji konkrečiai susiję su kitomis pramonės šakomis,
ir tiek pirmieji, tiek antrieji susiję su AAC veiksmais, o ne su jos aktyvios partnerės
Amplats
veiksmais platinos pramonėje.
Antra, šie ryšiai visiškai nėra panašūs į struktūrinius ryšius, nurodytus sprendime
Verre plat
, kurių užtektų, kad būtų galima nustatyti bendrą dominuojančią padėtį pagal Sutarties 86 straipsnį.
Galiausiai neseniai
ACC
įsigyta
Lonrho
kapitalo dalis buvo nepalankus sandoris
Gencor
bei planuojamai koncentracijai. Ji pati savaime įrodo, kad tarp įvairių bendrovių esantys ryšiai nekliudė agresyviai jų tarpusavio
konkurencijai.
Komisija teigia, kad, pirma, savo ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje ji, darydama išvadas dėl bendros dominuojančios
padėties buvimo, ne visada rėmėsi ekonominių ryšių buvimu ir, antra, savo sprendime
Verre plat
(358 punktas) Pirmosios instancijos teismas nenurodė ekonominių ryšių buvimo kaip būtinos sąlygos ir nesutapatino ekonominių
ryšių sąvokos su struktūriniais ryšiais, apie kuriuos kalba ieškovė. Todėl Komisija turi teisę suvokti šią sąvoką kaip apimančią
tarpusavio priklausomybės santykius, egzistuojančius tarp glaudžios oligopolijos narių.
Be to, net jeigu Pirmosios instancijos teismas būtų nustatęs ekonominių ryšių reikalavimą Sutarties 86 straipsnio kontekste,
tai nereikštų, jog tas pats reikalavimas turėtų būti taikomas ir įgyvendinant koncentracijų kontrolę.
Taip pat, net jei ekonominių ryšių sąvoka turėtų būti aiškinama siauriau, nepaisant ieškovės polinkio neteikti didelės reikšmės,
būtų galima rasti nemažai tokių ryšių tarp koncentracijoje dalyvaujančių šalių ir
Amplats
, galinčių sustiprinti bendrus glaudžios oligopolijos narių interesus (ginčijamo sprendimo 155–157 punktai).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Savo spendime
Verre plat
Pirmosios instancijos teismas struktūrinio pobūdžio ryšius paminėjo tik kaip pavyzdį, o jų buvimo nelaikė būtina bendros
dominuojančios padėties nustatymo sąlyga.
Jis apsiribojo nurodydamas (sprendimo 358 punkte), kad iš esmės neįmanoma atmesti tikimybės, jog du ar keletas nepriklausomų
ūkio subjektų yra susieti ekonominiais ryšiais konkrečioje rinkoje ir dėl to kartu užima dominuojančią padėtį kitų ūkio subjektų
toje pačioje rinkoje atžvilgiu. Tame pačiame punkte jis pridūrė, kad tokia situacija gali susidaryti, kai dvi ar keletas nepriklausomų
įmonių per sutartis ar licencijas įgyja technologinį pranašumą, leidžiantį joms veikti pakankamai savarankiškai nuo savo konkurentų,
klientų ir galiausiai vartotojų.
Iš to paties sprendimo taip pat negalima daryti išvados, kad Pirmosios instancijos teismas susiaurino ekonominių ryšių sąvoką
iki struktūrinių ryšių, nurodytų ieškovės.
Be to, teisiniu arba ekonominiu požiūriu nėra jokios priežasties iš ekonominių ryšių sąvokos pašalinti tarpusavio priklausomybės
santykių, egzistuojančių tarp glaudžios oligopolijos narių, kurie konkrečiomis savybėmis, ypač susijusiomis su rinkos koncentracija,
skaidrumu ir gaminio homogeniškumu, pasižyminčioje rinkoje gali numatyti vienas kito veiksmus ir todėl yra labai skatinami
suderinti juos rinkoje, ypač taip, kad galėtų būti siekiama maksimalaus bendro pelno apribojant gamybą tam, kad didėtų kainos.
Iš tiesų šiame kontekste kiekvienas rinkos dalyvis žino, kad kiekvienas jo konkuruojantis veiksmas, siekiant padidinti užimamą
rinkos dalį (pavyzdžiui, kainų sumažinimas), išprovokuos tokį patį kitų rinkos dalyvių elgesį, ir taip jis iš savo iniciatyvos
negaus jokios naudos. Taigi visus rinkos dalyvius paveiktų kainų sumažėjimas.
Tokia išvada peršasi ir dėl koncentracijų kontrolės, kurios tikslas yra užkirsti kelią antikonkurencinių struktūrų atsiradimui
ar sustiprinimui rinkoje. Minėtos struktūros gali atsirasti tiek dėl egzistuojančių ekonominių ryšių siaurąja ieškovės nurodoma
prasme, tiek dėl oligopolinio pobūdžio rinkos struktūrų, kur kiekvienas ūkio subjektas gali žinoti apie bendrus interesus
ir, be kita ko, padidinti kainas be būtinybės pasirašyti susitarimą ar derinti veiksmus.
Todėl šiuo atveju ieškovės kaltinimas, kad Komisija nenustatė struktūrinių ryšių buvimo, yra neteisingas.
Komisija, remdamasi numatomu rinkos struktūros pakeitimu bei
Amplats
ir
Implats
/
LPD
sąnaudų panašumu, galėjo pagrįstai padaryti išvadą, kad planuojamas sandoris sukurs bendrą dominuojančią padėtį rinkoje,
todėl atsiras iš šių dviejų įmonių susidedanti duopolija.
Be to, ji turėjo teisę tais pačiais tikslais atsižvelgti į ekonominius ryšius, kurie minimi ginčijamo sprendimo 156 ir 157 punktuose.
Ieškovė neturi pagrindo neigti minėtų ryšių svarbos, motyvuodama tuo, kad jie nėra tiesiogiai susiję su PGM pramone ir labiau
egzistavo dėl
AAC
veiksmų nei dėl
Amplats
. Iš tikrųjų Komisija atsižvelgė į pagrindinių platinos gamintojų ryšius, susijusius su jų veikla už PGM gamybos ribų (ginčijamo
sprendimo 156 punktas), ne kaip į veiksnius, įrodančius, jog egzistuoja ekonominiai ryšiai griežtai ieškovės apibrėžta šios
sąvokos prasme, bet kaip į veiksnius, kurie padeda sudrausminti oligopolijos narius, padidindami atsakomųjų priemonių galimybę
tuo atveju, jei vieno iš narių elgesys būtų nepriimtinas kitiems. Šią analizę patvirtina ir konsultanto atliktas galimo
Implats
konkurencinio pobūdžio atsako
LPD
atžvilgiu tyrimas, esantis tarp
Gencor
ir
Implats
valdybos 1994 m. gegužės 6 d. pateiktų dokumentų, minimų ginčijame sprendime (158 punktas). Konsultanto nuomone, vienas iš
galimų scenarijų yra „metodiškas puolimas ir įspėjimai, susiję su kainų karu arba su Rh (rodžiu)“.
Ta aplinkybė, kad byloje nagrinėjami ryšiai susiję su
AAC
, o ne tiesiogiai su
Amplats
, negali paneigti Komisijos išvadų. Kadangi
Amplats
bendrovę kontroliavo
AAC
, Komisija pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad
AAC
ryšiai su kitomis įmonėmis, veikiančiomis arba ne PGM rinkoje, gali teigiamai arba neigiamai paveikti
Amplats
.
Dėl argumento, kad pastaruoju metu AAC įsigyta
Lonrho
kapitalo dalis buvo
Gencor
ir koncentracijai nepalankus sandoris, pats savaime parodantis, kad tarp skirtingų bendrovių esantys ryšiai nesudaro kliūčių
aršiai tarpusavio konkurencijai, reikia nurodyti, kad, pirma, ieškovė nepateikė šio sandorio nepalankumo įrodymų ir, antra,
nepaisant sandorio priežasčių, jis sustiprino dviejų svarbiausių rinkos konkurentų ryšius.
Todėl išnagrinėtas kaltinimas turi būti atmestas.
f)     Dėl konkurencijos priemonių, išskyrus technologijų plėtrą
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad nors gamybos ir kasybos technologijos yra ištobulintos, Komisija neatsižvelgė į kitus, ne techninius,
konkurencijos aspektus, pavyzdžiui, turimus mineralų išteklius, veiklos valdymą ir įvairią pagalbą skirtingiems gamintojams,
dėl kurių įmonių konkurencingumas yra labai skirtingas.
Komisija neneigia, kad konkurencija ištobulintų technologijų sektoriuje yra galima. Tačiau technologijoms nesikeičiant išsektų
svarbus konkurencijos šaltinis. Be to, ieškovės argumentas pabrėžia valdymo stiliaus ir turimų išteklių skirtumų svarbą. Vienas
iš svarbiausių planuojamos koncentracijos požymių, darančių poveikį konkurencijai, yra tai, kad ji pašalintų iš rinkos vieną
konkurentę (
LPD
), kurios įmonės valdymo stilius ir sąnaudų struktūra yra visiškai kitokia nei
Implats
ir
Amplats
.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Priešingai nei teigia ieškovė, Komisija ginčijamo sprendimo 152 ir 153 punktuose atsižvelgė į tą faktą, kad netgi sektoriuje,
kuriame technologija yra ištobulinta, konkurencija įmanoma taikant naujus darbo metodus ir naujas gamybos technologijas, taip
pat ir į tai, kad keturių pagrindinių platinos gamintojų valdymas skyrėsi, kad technologijų pažanga platinos kasyboje yra
gana lėta ir kad nebuvo tikimasi jokių naujovių, galinčių iš esmės pakeisti gamybos struktūrą platinos pramonėje.
Taigi ginčijamame sprendime yra atsižvelgta ir į kitus, ne techninius, konkurencijos veiksnius. Tad ieškovės kaltinimas turi
būti atmestas.
g)     Dėl atsižvelgimo į suinteresuotų trečiųjų asmenų reakciją
Ieškovės argumentai
Pasak ieškovės, Komisija neatsižvelgė į tai, kad dauguma klientų ir kitų trečiųjų asmenų, su kuriais Komisija buvo susisiekusi,
kaip pažymėta atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 2.17–2.21 punktuose, į koncentraciją reagavo neutraliai arba teigiamai.
Jeigu šie ūkio subjektai nemanytų, kad smulkieji ar kiti šaltiniai paveiktų konkurenciją tam, kad užkirstų kelią galimam kainų
kilimui, jie tikrai būtų reagavę neigiamai.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovė nepateikia jokio įrodymo, galinčio patvirtinti jos teiginį. Tai, kad Komisija, remdamasi savo pačios rinkos analize,
pritaria klientų ir kitų suinteresuotų trečiųjų asmenų, neigiamai reagavusių į planuojamą koncentraciją, nuomonei, nereiškia,
kad ji neatsižvelgė į tų trečiųjų asmenų, kurių reakcija buvo teigiama ar neutrali, nuomonę.
Bet kuriuo atveju, nors klientų ir kitų trečiųjų asmenų nuomonė gali būti naudingas informacijos apie galimas koncentracijos
pasekmes rinkai šaltinis, ji Komisijai nėra privaloma, kai ši pati vertina koncentracijos pasekmes.
Taigi išnagrinėtas kaltinimas turi būti atmestas.
h)     Dėl ankstesnių oligopolinių tendencijų
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija, nurodydama jau anksčiau platinos pramonėje buvusią tendenciją susidaryti bendrai dominuojančiai
padėčiai, neatsižvelgė į tai, kad laikui bėgant rinkos dalys kito (NERA ataskaitos 15 lentelė), ir tai, kad pagrindinių gamintojų
užimamos rinkos dalių laipsniškas mažėjimas, kaip Komisija pati pripažįsta, rodė rinkoje esant konkurenciją. Be to, per pastarąjį
dešimtmetį kainos iš tikrųjų mažėjo (NERA ataskaitos 3.2 lentelė, p. 18; atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 10 priedo 3 paveikslas,
pateikiamas ir ieškinio 11 priede).
Komisija teigia, kad nors pačiame ginčijamame sprendime pripažįstama praeityje buvusi konkurencija, lygiai taip pat rinkoje
egzistavo suderintieji ar panašūs į kartelį susijungusių įmonių veiksmai.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Priešingai nei teigia ieškovė, iš ginčijamo sprendimo 166 ir 173 punktų, taip pat iš 168–172 ir 204 punktų matyti, kad Komisija
savo analizėje, nagrinėjančioje konkurencinę aplinką, kurioje Pietų Afrikos Respublikos tiekėjai veikė iki koncentracijos,
pakankamai atsižvelgė ir į rinkos dalių nepastovumą, ir į kainų pokyčius.
Taigi ieškovės pateiktas kaltinimas turi būti atmestas.
i)     Išvada
Iš to, kas pirmiau išdėstyta, matyti, jog ginčijamame sprendime padaryta išvada (219 punktas), kad po koncentracijos platinos
ir rodžio rinkoje būtų sukurta dominuojanti duopolinė
Amplats
ir
Implats
/
LPD
padėtis, todėl bendrojoje rinkoje veiksminga konkurencija būtų itin apribota Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio prasme,
yra pagrįsta. Todėl reikia daryti išvadą, kad ginčijamo sprendimo motyvavimas atitinka Sutarties 190 straipsnio reikalavimus.
Atmetus visus ieškovės kaltinimus, išnagrinėti ieškinio pagrindai taip pat turi būti atmesti.
IV –
Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su, pirma, Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalies pažeidimu, nes Komisija nesutiko
su koncentracijoje dalyvaujančių šalių pasiūlytais įsipareigojimais, ir, antra, Sutarties 190 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisija padarė teisės klaidą, atsisakiusi sutikti su koncentracijoje dalyvaujančių šalių pasiūlytais
įsipareigojimais, ir kad nepakankamai teisiniu požiūriu pagrindė atsisakymą, taip pažeisdama Sutarties 190 straipsnį.
Ji primena, kad pagal ginčijamo sprendimo 215 punktą šalys pateikė Komisijai įsipareigojimų projektą, kuriuo buvo siekiama
išspręsti koncentracijos keliamas konkurencijos problemas. Šie įsipareigojimai pateikti valstybėms narėms ir aptarti Konsultacinio
komiteto 1996 m. balandžio 9 d. posėdyje.
Buvo pateikti trys įsipareigojimai:
a)      padidinti (...) kasyklų gamybos pajėgumus iki (...) uncijų;
b)      išlaikyti (...) dabartines (...) uncijų produkcijos apimtis;
c)      suformuoti rinkoje naują tiekėją.
Komisija neteisingai (ginčijamo sprendimo 216 punktas) atmetė šiuos įsipareigojimus, motyvuodama tuo, kad tai buvo elgesio
įsipareigojimai, kurių pagal Reglamentą Nr. 4064/89 negalima priimti. Tačiau ieškovė tvirtina, kad Komisija anksčiau jau buvo
sutikusi su elgesio įsipareigojimais pagal šį reglamentą. Šiuo atžvilgiu ji pamini keletą sprendimų, kuriuose Komisija aiškiai
buvo patvirtinusi tokius įsipareigojimus.
Ieškovė pažymi, jog ginčijamo sprendimo 216 punkte įsipareigojimai atmetami dėl to, kad „kitose naujo susijungusio subjekto
valdomose kasyklose gali būti sumažinta gamyba, paprasčiausiai siekiant išlaikyti bendros produkcijos lygį, siekiantį (…)
uncijų, kuris sumažintų bendros gamybos apimtis“. Ji mano, kad šis argumentas neturi jokios prasmės. Jos teigimu, įsipareigojimas
reiškė papildomą gavybos (…) kasykloje padidinimą iki (…) uncijų
ir
esamų gamybos apimčių išsaugojimą. Todėl, nepadidėjus pajėgumui, negalėtų būti jokio gamybos sumažinimo.
Ieškovė taip pat ginčija Komisijos argumentą (ginčijamo sprendimo 216 punktas), kad jei vienas iš tiekėjų išlaikytų atitinkamą
gamybos lygį, tai žinotų ir kita oligopolijos narė –
Amplats
, o tai skatintų kainų didinimą. Ji tvirtina, kad įsipareigojime nebuvo numatyta viršutinė po susijungimo atsiradusios įmonės
gamybos apimčių riba. Taigi
Amplats
negalėtų daryti prielaidos, kad į paklausos didėjimą susijungusi įmonė reaguos išlaikydama dabartines savo gamybos apimtis.
Bet kuriuo atveju įmonės turi teisę iš savo ūkinės veiklos gauti normalų pelną, jei jis pagal konkurencijos teisę nėra nepriimtinai
ar neteisingai didelis. Ieškovės teigimu, visus po susijungimo suformuoto subjekto ir
Amplats
veiksmus, galinčius atnešti tokį pelną, galėtų kontroliuoti Pietų Afrikos Respublikos valdžios institucijos.
Ieškovė taip pat teigia, kad Komisija visiškai neatsižvelgė į Pietų Afrikos Respublikos valdžios institucijų išvadą, kad
Amplats
jau anksčiau užėmė dominuojančią padėtį rinkoje ir kad po koncentracijos atsiradęs subjektas būtų jai veiksminga konkurencinė
atsvara. Taip elgdamasi Komisija neatsižvelgė į Pietų Afrikos Respublikos valdžios institucijų pagrįstą nerimą dėl esamos
rinkos struktūros.
Dėl naujo tiekėjo sukūrimo, kurio įtaka, Komisijos nuomone, būtų neesminė, ieškovė teigia, kad jeigu jos kita kritika Komisijos
atžvilgiu dėl šios požiūrio į įsipareigojimus yra pagrįsta, šis ginčijamo sprendimo aspektas negali būti pateisintas.
Ji taip pat ginčija Komisijos tvirtinimą, kad įsipareigojimai neatspindėjo rinkos augimo tendencijų, dėl kurių vieningai sutarė
visi jas komentavę asmenys (ginčijamo sprendimo 216 punktas). Ji mano, kad šis požiūris nesutapo su daugumos pramonės atstovų
nuomone, kurie atkreipė dėmesį į tiekimo
perteklių
, galintį išnykti per keletą metų. Šiam požiūriui buvo pritarta mažiausiai trijose prie šalių atsakymo į pranešimą apie kaltinimus
pridėtose nepriklausomų ekspertų ataskaitose, kurias Komisija ginčijamame sprendime tik trumpai paminėjo. Atsižvelgiant į
tai, šalių įsipareigojimai išlaikyti esamas gamybos apimtis buvo skirti Komisijos pagrindiniam rūpesčiui išsklaidyti.
Be to, ieškovė pabrėžia, kad būtų buvę įmanoma kontroliuoti, kaip laikomasi įsipareigojimų. Visų pirma būtų galima tikrinti,
ar išsaugomos esamos gamybos apimtys, įpareigojus kiekvieną ketvirtį Komisijai pateikti gamybos apimties ataskaitas. Jas kasmet
būtų galima palyginti su metinėje ataskaitoje pateiktais skaičiais bei sąskaitomis, kurie tikrinami auditorių. Dėl kito pasiūlyto
įsipareigojimo, būtent <…> projekto plėtros, ieškovė mano, kad, nepaisant jo struktūrinio pobūdžio, jis bet kuriuo atveju
taip pat galėtų būti lengvai patikrinamas pateikus patvirtintas pažangos ataskaitas ir kasmet inspektuojant objektus vietoje.
Taigi užtikrinti šių įsipareigojimų vykdymą nebūtų buvę sunkiau, nei užtikrinti kitais atvejais priimtų įsipareigojimų vykdymą.
Galiausiai Komisija, norėdama atmesti pasiūlytus įsipareigojimus, negalėjo remtis tuo, kad bus sunku patikrinti, ar laikomasi
prisiimtų įpareigojimų, nes visos sukurtos grupės gamybos infrastruktūros yra Pietų Afrikos Respublikoje. Iš tiesų, ieškovės
teigimu, jei Komisija pagal Bendrijos ir tarptautinę teisę turi teisę sukliudyti koncentracijai, visiškai vykdomai už Bendrijos
ribų, ji tokiam susijungimui privalo taikyti tokias pačias normas ir kriterijus, kuriuos taikytų susijungimui Bendrijoje.
Komisija ginčija, kad įsipareigojimą sudarė gamybos apimčių išlaikymas
ir
<…> projekto plėtra, t. y. gamybos
didinimas
. Jos teigimu, pateiktame įsipareigojime buvo kalbama tik apie esamų gamybos apimčių
išlaikymą
plėtojant naujus gamybos pajėgumus. Ginčijamas sprendimas (216 punktas) paaiškina, kodėl bet kuriuo atveju to nebūtų pakakę
besiplečiančiai rinkai. Be to, ieškovės argumentas, kad
Amplats
nebūtų galėjusi daryti prielaidos, jog po koncentracijos atsiradusi įmonė didėjant paklausai nedidintų gamybos apimčių, neigia
oligopolijos egzistavimą. Galiausiai dėl priežasčių, išdėstytų kalbant apie pirmąjį ieškinio dėl panaikinimo pagrindą, būtų
keista teigti, kad Pietų Afrikos Respublikos konkurencijos institucijos sąmoningo gamybos ribojimo atveju būtų suinteresuotos
įsikišti.
Komisija mano, kad elgesio įsipareigojimai negalėjo būti priimti. Jos teigimu, Reglamento Nr. 4064/89 kontekste veiksmai,
kurių imamasi siekiant išspręsti situaciją, susiklosčiusią dėl ekonomine galia pasižyminčios koncentracijos atsiradimo rinkoje
po susijungimo, taip pat turi būti struktūrinio pobūdžio. Kadangi reglamento tikslas yra išvengti situacijų, sudarančių sąlygas
antikonkurenciniam elgesiui be suderintųjų veiksmų, galima atsižvelgti tik į įsipareigojimus, padedančius panaikinti galimybę
piktnaudžiauti. Be to, pagal reglamento 2 straipsnį Komisija negalėtų duoti leidimo koncentracijai, sukuriančiai ar sustiprinančiai
dominuojančią padėtį. Tokiomis aplinkybėmis pažadas nepiktnaudžiauti dominuojančia padėtimi yra nepakankamas ir netenkinta
reglamento reikalavimų.
Komisija nesutinka su ieškovės atlikta tam tikrose ankstesnėse bylose pasiūlytų ir patvirtintų įsipareigojimų analize. Įsipareigojimas
gali būti laikomas struktūriniu, kai juo sprendžiama struktūrinė problema, pavyzdžiui, patekimo į rinką. Šiuo atžvilgiu nereikia
svarstyti klausimo, ar pasiūlytas įsipareigojimas vykdyti <…> projektą pats savaime yra struktūrinis, nes jis niekaip neišspręstų
nagrinėjamos konkurencijos problemos.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš pradžių reikia išnagrinėti, kokio pobūdžio įsipareigojimai yra priimtini pagal Reglamentą Nr. 4064/89, ypač ar Komisijos
nuomonė, kad elgesio įsipareigojimai negali būti patvirtinti, yra teisiškai pagrįsta.
Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 4064/89 septintą konstatuojamąją dalį, kurioje teigiama, kad „turėtų būti sukurtas naujas,
leidžiantis veiksmingai kontroliuoti visas koncentracijos rūšis jų poveikio konkurencijos struktūrai požiūriu <…> teisinis
dokumentas Bendrijoje“, jo pagrindinis tikslas yra kontroliuoti rinkos struktūras, o ne įmonių elgesį, kurį iš esmės reikia
kontroliuoti pagal Sutarties 85 ir 86 straipsnius.
Reglamento 8 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Jeigu Komisija nustato, kad koncentracija, apie kurią buvo pranešta, joje dalyvaujančioms įmonėms prireikus padarius pakeitimus,
atitinka 2 straipsnio 2 dalyje nurodytus kriterijus, ji priima sprendimą, skelbiantį šią koncentraciją suderinamą su bendrąja
rinka.
Komisija gali susieti savo sprendimą su sąlygomis ir įpareigojimais, užtikrinančiais koncentracijoje dalyvaujančių įmonių
Komisijos atžvilgiu prisiimtų įsipareigojimų pakeisti pradinį koncentracijos planą vykdymą. <...>“ (Pataisytas vertimas)
Iš šių nuostatų, taip pat iš reglamento 2 straipsnio 3 dalies aišku, kad jeigu Komisija nusprendžia, jog koncentracija gali
sukurti ar sustiprinti dominuojančią padėtį, ji privalo ją uždrausti, net jei planuojama koncentracija suinteresuotos įmonės
įsipareigoja Komisijai ja nepiktnaudžiauti.
Kadangi reglamento tikslas yra sutrukdyti sukurti ar sustiprinti rinkos struktūras, galinčias itin apriboti veiksmingą konkurenciją
bendrojoje rinkoje, negalima leisti tokioms situacijoms atsirasti remiantis tuo, kad koncentracija suinteresuotos įmonės įsipareigoja
nepiktnaudžiauti dominuojančia padėtimi, net jei ir būtų lengva patikrinti tų įsipareigojimų vykdymą.
Taigi pagal Reglamentą Nr. 4064/89 Komisija yra įgaliota priimti tik tuos įsipareigojimus, dėl kurių planuojama įmonių koncentracija
taptų suderinama su bendrąja rinka. Kitaip tariant, koncentracija suinteresuotų įmonių siūlomi įsipareigojimai turi leisti
Komisijai padaryti išvadą, kad nagrinėjama koncentracija nesukurs ir nesustiprins dominuojančios padėties reglamento 2 straipsnio
2 ir 3 dalių prasme.
Taigi visai nesvarbu, ar siūlomas įsipareigojimas yra elgesio, ar struktūrinis įsipareigojimas. Negalima paneigti, kad struktūrinio
pobūdžio įsipareigojimai, pavyzdžiui, įsipareigojimas sumažinti po koncentracijos susikūrusio subjekto rinkos dalį parduodant
dukterinę bendrovę, paprastai yra labiau priimtini, atsižvelgiant į reglamento tikslus, nes jie galutinai ar bent jau ilgam
laikotarpiui sutrukdytų atsirasti ar sustiprėti iš anksto Komisijos nustatytai dominuojančiai padėčiai, be to, jiems nereikėtų
vidutinės trukmės ar ilgalaikės priežiūros priemonių. Vis dėlto negalima
a priori
paneigti galimybės, kad iš pirmo žvilgsnio atrodantys kaip elgesio įsipareigojimai, pavyzdžiui, prekės ženklo nenaudojimas
tam tikrą laikotarpį, po koncentracijos atsiradusios įmonės gamybos potencialo dalies perdavimas konkuruojančioms trečiosioms
šalims ar sudaryta galimybė nediskriminacinėmis sąlygomis pasinaudoti pagrindinėmis infrastruktūromis, taip pat gali sukliudyti
atsirasti arba sustiprėti dominuojančiai padėčiai.
Todėl koncentracija suinteresuotų įmonių siūlomus įsipareigojimus reikia išnagrinėti kiekvieną atskirai.
Šiuo atveju, nors ieškovė įsipareigojimą vykdyti <…> projektą laiko struktūriniu, ji neneigia, kad, kaip Komisija teigia ginčijamame
sprendime (216 punktas), šis įsipareigojimas, kaip ir kiti pasiūlyti įsipareigojimai – būtent išlaikyti nustatyto dydžio gamybos
apimtis ir sukurti naują tiekėją – negali išspręsti koncentracijos sukurtos oligopolinės rinkos struktūros klausimo.
Iš tiesų pirmieji du įsipareigojimai nieko nekeičia aptariamos duopolinės rinkos struktūroje, jie tik apriboja
Implats/LPD
gamybos politiką paprastu minimalias gamybos apimtis nustatančiu įpareigojimu, kuris, nors ir gali ateityje sumažinti galimą
piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, atsižvelgiant į paklausos pokyčius, negarantuoja, nei kad nebus jokio pobūdžio piktnaudžiavimo,
nei, ir tai svarbiausia, pačios dominuojančios padėties išnykimo.
Be to, ieškovė negali teigti, kad Komisija negalėjo nesutikti su įsipareigojimu dėl to, kad jeigu
Implats/LPD
išlaikytų nurodyto dydžio gamybos apimtis, apie tai sužinotų
Amplats
ir tai skatintų kainų didėjimą. Iš tikrųjų pateiktas argumentas toli gražu neįrodo, kad nurodytas įsipareigojimas galėjo
panaikinti koncentracijos sukurtą dominuojančią duopolinę padėtį, o tik sukelia abejonių dėl pačios dominuojančios padėties
buvimo. Tačiau ieškovės argumentai šiuo klausimu jau buvo atmesti nagrinėjant ieškinio dėl panaikinimo pagrindą, susijusį
Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio pažeidimu ir išvada, kad bendra dominuojanti padėtis buvo.
Dėl ieškovės argumentų, kad, pirma, įmonės turi teisę gauti normalų pelną iš savo ūkinės veiklos ir, antra, bet kokie po susijungimo
atsiradusio subjekto ir
Amplats
veiksmai, duodantys tokį pelną, galėtų būti kontroliuojami Pietų Afrikos Respublikos valdžios institucijų, pakanka nurodyti,
kad, nepaisant šių argumentų pagrįstumo, jie neturi reikšmės vertinant, ar pateiktas įsipareigojimas galėjo pašalinti dėl
koncentracijos atsiradusius konkurencijos struktūros suvaržymus.
Dėl trečio įsipareigojimo sukurti naują tiekėją pakanka pažymėti, kad ieškovė neginčija Komisijos atliktos analizės, kurioje
teigiama, kad šis įsipareigojimas ateityje neturėtų pastebimo poveikio platinos tiekimui galutiniam vartotojui. Ieškovė tik
pabrėžia, taip pripažindama antraeilį šio įsipareigojimo pobūdį, kad jeigu jos kita kritika Komisijos atžvilgiu dėl šios požiūrio
į įsipareigojimus yra pagrįsta, šio ginčijamo sprendimo aspekto niekas negali pateisinti.
Kadangi, kaip jau buvo nurodyta pirmiau, Komisija pagrįstai atmetė pirmuosius du įsipareigojimus, ji nepadarė akivaizdžios
vertinimo klaidos nusprendusi, kad, neatsižvelgiant į trečio įsipareigojimo pobūdį, jis negali būti patvirtintas dėl savo
nereikšmingo poveikio rinkai.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės argumentai dėl galimybių kontroliuoti, kaip laikomasi pasiūlytų įsipareigojimų, neturi jokios
reikšmės. Iš tikrųjų, kadangi įsipareigojimai apskritai negalėjo panaikinti dėl koncentracijos atsiradusio veiksmingos konkurencijos
apribojimo, Komisija juos pagrįstai atmetė, net jeigu jų vykdymo kontrolė nesukeltų ypatingų sunkumų.
Taigi Komisija, atmesdama
Gencor
ir
Lonrho
pasiūlytus įsipareigojimus, turėjusius pašalinti koncentracijos sukeltas konkurencijos problemas, nepadarė nei teisės, nei
akivaizdžios vertinimo klaidos.
Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau išdėstyta, sprendimas atmesti įsipareigojimus yra pakankamai motyvuotas.
Taigi išnagrinėti ieškinio pagrindai turi būti atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi atsakovė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir ieškovė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą, į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo
bylinėjimosi išlaidas. Todėl Vokietijos Federacinė Respublika turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Nurodyti ieškovei padengti savo ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
3.
Nurodyti Vokietijos Federacinei Respublikai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Vesterdorf
García-Valdecasas
Moura Ramos

Jaeger
Paskelbta 1999 m. kovo 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

J. Azizi
Turinys
Ginčo aplinkybės
1. Nagrinėjama koncentracija
Koncentracijoje dalyvaujančios šalys
Numatoma koncentracija
2. Administracinė procedūra
Teismo procesas
Šalių reikalavimai
Dėl priimtinumo
Atsakovės argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl esmės
I – Dėl ieškinio pagrindų, susijusių, pirma, su Reglamento Nr. 4064/89 pažeidimu, nes jis nesuteikia Komisijai įgaliojimų
nagrinėti, ar koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka, ir, antra, Sutarties 190 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
1. Dėl Reglamento Nr. 4064/89 teritorinės taikymo srities
2. Dėl ginčijamo sprendimo atitikties tarptautinei viešajai teisei
II – Dėl ieškinio pagrindų, susijusių, pirma, su Reglamento Nr. 4064/98 2 straipsnio pažeidimu, nes Komisija neturėjo įgaliojimų
uždrausti koncentracijos, sukuriančios arba sustiprinančios bendrą dominuojančią padėtį rinkoje, ir, antra, su Sutarties 190 straipsnio
pa˛eidimu
Ieškovės argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III – Dėl ieškinio pagrindų, susijusių, pirma, su Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio pažeidimu, nes Komisija suklydo nuspręsdama,
jog koncentracija sukurtų bendrą dominuojančią padėtį, ir, antra, su Sutarties 190 straipsnio pa˛eidimu
A – Ginčijamas sprendimas
B – Bendros pastabos
C – Dėl argumento, kad dar iki koncentracijos Gencor ir Lonrho tariamai bendrai kontroliavo LPD
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D – Dėl Komisijos pateikto bendros dominuojančios padėties apibūdinimo
1. Dėl rinkos dalies kriterijaus
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2. Dėl Implats/LPD ir Amplats sąnaudų struktūrų panašumo po koncentracijos
Ieškovės argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3. Dėl rinkos požymių
a) Dėl rinkos skaidrumo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b) Dėl platinos rinkos augimo perspektyvų
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
c) Dėl pasiūlos ir paklausos pusiausvyros
Ieškovės argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
d) Dėl smulkių ir alternatyvių tiekimo šaltinių
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
e) Dėl struktūrinių ryšių
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
f) Dėl konkurencijos priemonių, išskyrus technologijų plėtrą
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
g) Dėl atsižvelgimo į suinteresuotų trečiųjų asmenų reakciją
Ieškovės argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
h) Dėl ankstesnių oligopolinių tendencijų
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
i) Išvada
IV – Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su, pirma, Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalies pažeidimu, nes Komisija nesutiko
su koncentracijoje dalyvaujančių šalių pasiūlytais įsipareigojimais, ir, antra, Sutarties 190 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso  kalba: anglų.
–	Konfidencialūs duomenys nenurodomi.