CELEX: 62004CJ0437
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Protokolas dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų
Bendrijos nuomojami pastatai
Briuselio regionas
Mokestis, kuriuo apmokestinami savininkai

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nustačiusi mokestį (toliau – regioninis mokestis),
pažeidžiantį Europos Bendrijų fiskalinį imunitetą, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1965 m. balandžio 8 d.
Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų, kuris iš pradžių buvo pridėtas prie Europos Bendrijų jungtinės Tarybos
ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties (OL 152, 1967, p. 13), o vėliau pagal Amsterdamo sutartį – prie EB sutarties (toliau
– Protokolas), 3 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Pagal Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties 28 straipsnio 1 dalį, o įsigaliojus Amsterdamo
sutarčiai – EB 291 straipsnį bei pagal vienintelę Protokolo konstatuojamąją dalį valstybių narių teritorijoje Europos Bendrija
protokole nustatytomis sąlygomis naudojasi privilegijomis ir imunitetais, kurie yra būtini jos uždaviniams atlikti.
Protokolo 3 straipsnis nurodo:
„Bendrijos, jų turtas, pajamos ir kita nuosavybė yra atleidžiami nuo visų tiesioginių mokesčių.
Esant galimybei, valstybių narių vyriausybės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų netaikomi arba kompensuojami netiesioginiai
ar apyvartos mokesčiai, įtraukti į kilnojamojo arba nekilnojamojo turto kainą, tais atvejais, kai Bendrijos savo oficialiam
naudojimui perka didelės vertės pirkinius, į kurių kainą įtraukti minimi mokesčiai. Tačiau šios nuostatos netaikomos tais
atvejais, kai jos gali iškreipti konkurenciją Bendrijose.
Negali būti atleidžiama nuo mokesčių ir rinkliavų, kurie yra tik atlygis už visuomeninės naudos paslaugas.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal Protokolo 13 straipsnį:
„Remiantis Komisijos pasiūlymu, Tarybos nustatytomis sąlygomis ir tvarka Bendrijų pareigūnai ir kiti tarnautojai moka Bendrijoms
mokesčius nuo iš Bendrijų gaunamos algos, darbo užmokesčio ir kito atlyginimo.
Iš Bendrijų gaunamai algai, darbo užmokesčiui ir kitam atlyginimui netaikomi nacionaliniai mokesčiai.“
Protokolo 19 straipsnis nustato:
„Taikydamos šį Protokolą, Bendrijų institucijos bendradarbiauja su atitinkamomis suinteresuotųjų valstybių narių valdžios
institucijomis.“

Nacionalinės teisės aktai
1992 m. liepos 23 d. Nutarties dėl regioninio mokesčio, kuriuo apmokestinami pastatų nuomininkai ir daiktinių teisių į tam
tikrus pastatus turėtojai Briuselio-sostinės regione (
Moniteur belge
, 1992 m. rugpjūčio 1 d., p. 17334, toliau – nutartis), 2 straipsnis nurodo:
„Nuo 1993 m. mokestinių metų Briuselio-sostinės regiono teritorijoje esančių pastatų nuomininkai ir daiktinių teisių į pastatus,
kurie nenaudojami kaip gyvenamoji vieta, turėtojai apmokestinami metiniu mokesčiu; jis mokamas remiantis mokestinių metų sausio
1 dieną esančia situacija.“
Šios nutarties 3 straipsnio 1 dalis numato:
„(Regioniniu) mokesčiu apmokestinamas:
a)       kiekvienas namo gyventojas, kuris, kaip pagrindinėje ar nepagrindinėje gyvenamojoje vietoje, gyvena visame Briuselio-sostinės
regione esančiame pastate arba jo dalyje.
<…>
b)       kiekvienas asmuo, užimantis visą Briuselio-sostinės regione esantį pastatą ar jo dalį ir kuris jame savo vardu užsiima pelno
duodančia ar neduodančia veikla, įskaitant laisvąją profesiją, ir kiekvienas juridinis asmuo ar
de facto
asociacija, kurios buveinė, administracijos buveinė yra šiame pastate.
<…>
c)       savininkas, turintis visišką nuosavybės teisę arba neturintis visiškos nuosavybės teisės, ilgalaikis nuomininkas, asmuo, turintis
uzufrukto teisę ar asmuo, turintis viso Briuselio-sostinės regione esančio pastato ar jo dalies naudojimo teisę, kuris nenaudojamas
pagal a punkte nurodytą paskirtį.“
Pagal šios nutarties 8 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą regioninis mokestis, kuriuo apmokestinami šios nutarties 3 straipsnio
1 dalies c punkte numatyti apmokestinamieji asmenys, pastatui yra 6,36 euro už 1 m² grindų ploto, kuris viršija 300 m² arba
2 500 m², jeigu plotas naudojamas pramoninei ar amatų veiklai; jis negali viršyti sumos, sudarančios 14 % kadastro indeksuotų
pajamų nuo viso šiuo mokesčiu apmokestinamo pastato ploto ar jo dalies.

Ikiteisminė procedūra
Bendrija ir
SA Vita
(toliau –
Vita
), kurios teisės ir pareigos buvo perleistos
SA Zurich
, 1988 m. vasario 3 d. pasirašė pastato, esančio Ixelles (komuna, įeinanti į Briuselio-sostinės regioną, Belgija), nuomos
sutartį. Šioje sutartyje numatoma, kad nuo jos įsigaliojimo dienos visus su nuomojamu pastatu susijusius bet kokio pobūdžio
rinkliavas ir mokesčius, mokamus bet kuriai viešosios valdžios institucijai, ir bet kuriuos kitus panašaus pobūdžio mokesčius
moka nuomininkas, išskyrus tuos atvejus, kai pastarąjį kompetentingos valdžios institucijos atleidžia nuo mokesčio dėl nuomotojo
specialaus statuso, būtent reglamentuojamo Protokolo 3 straipsnyje.
Remdamasis nutartimi Briuselio-sostinės regionas nurodė
Vita
sumokėti įvairias su regioniniu mokesčiu susijusias sumas už 1992–1997 metus. Bendrija, atstovaujama Komisijos, atsisakė
sumokėti šias
Vita
nurodytas sumas, kurios jai buvo priskaičiuotos. Tuomet
Vita
pradėjo procesą Ixelles pirmojo kantono teisme, kuris 1998 m. gegužės 26 d. Sprendimu nurodė Komisijai sumokėti
Vita
20 000 277 BEF ir 290 211 BEF sumas. Briuselio pirmosios instancijos teismui atmetus Bendrijos apeliacinį skundą, ji dėl
šio sprendimo pateikė kasacinį skundą, tačiau 2002 m. kovo 1 d. Sprendimu Kasacinis teismas atmetė šį skundą.
Šio proceso metu Kasacinis teismas nemanė, kad būtina Teisingumo Teismui pateikti Bendrijos siūlomą prejudicinį klausimą,
kuriuo siekiama sužinoti, ar Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties 28 straipsnio ir
Protokolo 3 straipsnio nuotatos, prireikus kartu su 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvencijos dėl diplomatinių santykių (toliau
– Vienos konvencija) 23 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia priimti bet kokį įstatymą ar kitą nacionalinės
teisės normą tariamai nustatančius tiesioginį mokestį asmenims, sudarantiems sutartis su tarptautinės teisės reglamentuojamais
juridiniais asmenimis (tarp jų Europos Bendrija), tačiau kurių privalomas tikslas arba poveikis iš tiesų yra tai, kad šį mokestį
sumokėtų tarptautinės teisės reglamentuojami juridiniai asmenys (tarp jų Europos Bendrija) arba kad šio mokesčio mokėjimo
pareiga būtų perkelta tarptautinės teisės reglamentuojamiems juridiniams asmenims (tarp jų Europos Bendrijai).
2003 m. balandžio 2 d. oficialiu pranešimu Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą ir pakvietė Belgijos Karalystę
pateikti jai pastabas dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal Protokolo 3 straipsnį.
2003 m. birželio 3 d. atsakyme Belgijos valdžios institucijos nurodė, kad regioniniu mokesčiu tarptautinės institucijos nėra
apmokestinamos nei tiesiogiai, nei netiesiogiai, o apmokestinami visi pastatų, kurie nėra gyvenamosios paskirties ir kurių
plotas viršija nustatytą ribą, savininkai, todėl Briuselio-sostinės regionas nepažeidė sutarčių sąžiningo vykdymo principo.
2003 m. gruodžio 16 d. pagrįstoje nuomonėje Komisija paragino Belgijos Karalystę įvykdyti šioje nuomonėje išdėstytus reikalavimus
per du mėnesius nuo jos gavimo. 2004 m. liepos 30 d. laišku Belgijos valdžios institucijos atsakė, kad Belgijos Karalystė
ir toliau laikosi savo požiūrio.
Todėl Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
2005 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Tarybai leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Komisija ir Taryba tvirtina, kad nagrinėjamas teisės aktas pažeidžia Bendrijų fiskalinį imunitetą. Šis Europos Bendrijų jungtinės
Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties 28 straipsnyje ir Protokolo 3 straipsnyje įtvirtintas fiskalinis imunitetas
užkerta kelią ginčijamos nutarties poveikiui.
Komisija ir Taryba pažymi, kad ši nutartis leidžia apeiti Bendrijų fiskalinį imunitetą, netiesiogiai juos, kaip nuomininkus,
apmokestindama mokesčiu, kurį šis fiskalinis imunitetas draudžia mokėti tiesiogiai. Regiono įstatymų leidėjo valia matyti
tiek iš nutarties 3 straipsnio 1 dalies, numatančios regioniniu mokesčiu apmokestinamuosius asmenis, tiek iš parengiamųjų
darbų.
Iš tiesų, nors pagal ankstesnį teisės aktą buvo apmokestinami tik nuomininkai, nutartis įtraukė ir mokestį, kuriuo apmokestinami
pastatų, naudojamų profesinei veiklai ir viršijančių tam tikrą plotą, savininkai. Vis dėlto šiuo mokesčiu iš tiesų bus apmokestinami
pastato nuomininkai, nes galiausia mokesčių mokėtojas savininkas šį mokestį perkels savo nuomininkui.
Komisija taip pat mano, kad svarbu tai, jog pastato savininkui taikomi atleidimai nuo mokesčio priklauso nuo nuomininko. Jeigu
nuomininkas yra atleistas nuo mokesčio, savininkas taip pat jo nemoka. Kadangi atleidimas nuo mokesčio priklauso tik nuo nuomininko,
Taryba tuo remdamasi daro išvadą, kad nutartimi iš tikrųjų siekiama apmokestinti pastatų nuomininkus.
Šiuo atžvilgiu Komisija daro nuorodą į Briuselio-sostinės regiono Finansų, biudžeto ir viešosios tarnybos ministro (
ministre des Finances, du Budget et de la Fonction publique de la Région de Bruxelles-Capitale
) kalbą, kurioje paaiškinama, jog viešasis sektorius, įskaitant ir tarptautinį, taip pat mokės naują regioninį mokestį, kuriuo
anksčiau apmokestinti nebuvo galima. Taigi šio mokesčio nustatymo tikslas buvo padidinti mokestines įplaukas, būtent apmokestinant
pastatus, už kuriuos mokestis anksčiau nebuvo renkamas, nes juos nuomojo nuo mokesčio atleisti asmenys ir institucijos.
Be to, Taryba tvirtina, kad, priešingai nei privatūs nuomininkai, Bendrijos negali atskaityti nuomos ir papildomų mokesčių,
todėl šios išlaidos Bendrijoms yra gana didelės. Tuo pačiu metu mokesčių atžvilgiu Belgijos Karalystei būtų labai naudinga
išnuomoti pastatus Bendrijoms, nes ji gautų nuomotojo surinktą nuomos mokestį, galėdama nesuteikti atskaitymų nuo mokesčių
nuomininkui.
Kalbėdama apie Vienos konvencijos 23 straipsnį, Taryba nurodo, kad jis įtvirtina tik minimalią fiskalinio imuniteto principo
versiją ir kad Protokolo 3 straipsnis yra skirtingai sufomuluotas. Dar daugiau, Bendrijų, kaip tarptautinės institucinės organizacijos,
fiskalinis imunitetas pagrindžia, jeigu ne reikalauja, kad šis principas būtų taikomas plačiai. Taryba nurodo, kad Bendrijų
privilegijos ir imunitetai yra funkcinio pobūdžio ir jais siekiama, kad nebūtų trukdoma Bendrijų funkcionavimui ir jų nepriklausomybei.
Jos manymu, bet kokia priemonė, daranti poveikį biudžetinėms Bendrijų priemonės, kurias ji turi savo uždaviniams įgyvendinti,
turėtų būti laikoma Bendrijų funkcionavimui trukdančia priemone.
Komisijos ir Tarybos nuomone, toks pats rezultatas galėtų būti pasiektas regioniniu mokesčiu apmokestinant nuomininką arba
savininką. Regiono teisės aktų leidėjas, pasirinkdamas apmokestinamąjį asmenį, turi tai daryti nepažeisdamas savo pareigos
lojaliai bendradarbiauti su Bendrijomis, kurių ištekliai neturi būti naudojami padidinti valstybės narės, kurioje yra institucijos,
pajamas. Iš tiesų reikia vengti, kad valstybė narė, kurioje yra Bendrijų institucijų buveinės, turėtų nepagrįstos naudos kitų
valstybių narių atžvilgiu. Bet kuriuo atveju, kai pastatai naudojami Bendrijų, toks atvejis turėtų būti priskirtas nagrinėjamoje
nutartyje numatytiems savininkų atleidimo nuo mokesčio atvejams.
Belgijos vyriausybė pabrėžia, kad Bendrijoms, kurios pagal Protokolą atleidžiamos nuo regioninio mokesčio tiek kaip nuomininkė,
tiek kaip savininkė ar kaip nuomotoja, nutartis nėra taikoma. Todėl negali būti tvirtinama, kad Bendrijos yra apmokestinamos.
Belgijos vyriausybė taip pat mano, kad šis mokestis niekaip nepažeidžia sąžiningo sutarčių vykdymo principo, nes jis nepažeidžia
Bendrijų fiskalinio imuniteto. Iš tiesų potenciali nagrinėjama pareiga mokėti nėra fiskalinio pobūdžio, o atsiranda dėl sutarties,
sudarytos su apmokestinamuoju savininku. Ji taip pat primena, kad Kasacinis teismas nusprendė, jog šis mokesčio perkėlimas
pagrįstas pagal privatinę teisę sudaryta sutartimi ir būtų neproporcinga, jeigu tarptautinė organizacija galėtų reikalauti
atleidimo nuo nuomos mokesčio dalies, kuri atsirado dėl bendrojo mokesčių padidinimo.
Belgijos vyriausybė primena, kad pagal Vienos konvencijos 23 straipsnio 2 dalį atleidimas nuo mokesčių netaikomas, jeigu atstovaujamoji
valstybė yra nuomininkė ir mokestį turi mokėti nuomotojas. Protokole numatytu imunitetu, kurio pagrindas buvo ši pagal bendrąją
tarptautinę teisę aiškintina konvencija, negali būti remiamasi kaip argumentu prieš mokesčio naštos perkėlimą pagal sutarties
sąlygą.
Belgijos vyriausybė priduria, kad tarptautinių organizacijų atleidimu nuo mokesčių nesiekiama sumažinti jų nuomos mokesčių,
o tik parodoma, kad jos nėra apmokestinamos kaip tarptautinės teisės subjektai. Ji pabrėžia, kad aptariamas regionas negauna
jokios finansinės naudos dėl esančių tarptautinių organizacijų, nes nepaisant to, ar pastatą nuomoja Bendrijų institucija,
privatus asmuo ar jis iš viso nėra nuomojamas, regioninį mokestį turi mokėti tik savininkas. Be to, fiskalinis imunitetas
šioje srityje keltų grėsmę vienodam savininkų vertinimui, nes tie, kurie nuomotų nekilnojamąjį turtą Bendrijoms, turėtų pranašumą,
palyginti su kitais savininkais.
Dėl Komisijos nurodytos Teisingumo Teismo praktikos Belgijos vyriausybė pastebi, kad Teisingumo Teismas niekuomet neišdėstė
savo nuomonės dėl tariamo Bendrijų fiskalinio imuniteto tuo atveju, kai mokestį turi mokėti nuosavybės, kurios nuomininkė
yra Bendrijų institucija, savininkas ir kai šis mokestis yra įskaitomas į nuomos kainą. Vis dėlto bendrąja prasme teismo praktika
patvirtina, jog Protokolu Bendrijoms pripažintos privilegijos ir imunitetai yra išimtinai funkcinio pobūdžio ir jais siekiama
išvengti, kad nebūtų daroma kliūčių Bendrijų funkcionavimui ir nepriklausomybei. Be to, Komisija neįrodė, kaip regioninis
mokestis galėtų būti kliūtis Bendrijų funkcionavimui ir nepriklausomybei, o europinių institucijų mokamas papildomas mokestis
visiškai negali būti laikomas priemone, turinčia poveikį biudžetinėms priemonėms, skirtoms Bendrijų uždaviniams vykdyti.
Kalbėdama apie teismo praktiką dėl Protokolo 13 straipsnio, Belgijos vyriausybė pastebi, kad Komisija tvirtina, jog ji gali
būti perkelta to paties Protokolo 3 straipsniui, nenurodydama ryšio tarp dviejų nuostatų arba skirtumo tarp jų tikslų ir taikymo
srities
ratione materia
ir
ratione personae
. Atvirkščiai, Teisingumo Teismas aiškiai atskyrė teismo praktiką dėl Protokolo 13 straipsnio ir 3 straipsnio.
Dar daugiau, Belgijos vyriausybės manymu, siekdama išvengti regioninio mokesčio, Komisija taip pat neatsižvelgė į iš EB 10 straipsnio
išplaukiančio lojalaus bendradarbiavimo principo, kuris ne tik įtvirtina pareigą valstybėms narėms imtis visų tinkamų priemonių
užtikrinti Bendrijos teisės taikymą ir veiksmingumą, bet taip pat Bendrijų institucijoms įtvirtina abipuses lojalaus bendradarbiavimo
pareigas.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia paaiškinti šios bylos aplinkybes.
Dėl Vienos konvencijos 23 straipsnio, kuriuo remiasi bylos šalys, reikia priminti, kad ši konvencija yra tarptautinės teisės
susitarimas, sudarytas tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių, įgyvendinant savo kompetenciją diplomatinių santykių srityje.
Iš esmės ji susijusi su dvišaliais santykiais tarp valstybių, o ne santykiais tarp Bendrijos, kuri net nėra šios konvencijos
šalis, ir Bendrijų institucijos buveinės valstybės, šiuo atveju Belgijos Karalystės.
Bet kuriuo atveju, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 35–37 punktuose, net jei Bendrija privalo įgyvendinti savo
kompetenciją laikydamasi tarptautinės teisės (1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
Poulsen ir Diva Navigation
, C‑286/90, Rink. p. I‑6019, 9 punktas), Vienos konvencija neturi lemiamos reikšmės šioje byloje.
Bendrijų teisės dalimi esančio Bendrijų fiskalinio imuniteto taikymo sritis pirmiausia apibrėžta Protokolo 3 straipsnyje,
specialiai įtvirtintame atsižvelgiant į Bendrijų ypatumus.
Reikia konstatuoti, kad Protokolo 3 straipsnis įtvirtina du imuniteto režimus, taikomus atsižvelgiant, ar tai tiesioginių,
ar netiesioginių mokesčių atvejis. Protokolo 3 straipsnio pirmoji pastraipa skirta Bendrijų imunitetui tiesioginių mokesčių
atžvilgiu, o šio straipsnio antroji pastraipa susijusi su netiesioginiais mokesčiais.
Kalbant apie su tiesioginiais mokesčiais susijusį režimą, imunitetas yra besąlyginis ir bendro pobūdžio, nes Bendrijos bei
jų turtas, pajamos ir kita nuosavybė yra atleidžiami nuo visų tiesioginių nacionalinių mokesčių. Dėl režimo, susijusio su
netiesioginiais mokesčiais, reikėtų pažymėti, kad imunitetas nėra neribotas, atvirkščiai, jis yra ribojamas ir turi atitikti
tam tikras sąlygas (šiuo klausimu žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Europos Bendrija
, C‑199/05, Rink. p. I‑0000, 31 punktą).
Kadangi skirtumas tarp šių režimų yra esminis, siekiant įvertinti imunitetą, būtina išsiaiškinti, kuris iš šių dviejų režimų
taikomas ginčui dėl tariamo atleidimo nuo mokesčių.
Be to, nagrinėjant bylą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Komisija jau ikiteisminėje procedūroje turi nurodyti konkrečią nuostatą,
kuri apibrėžia įsipareigojimą, kurio nesilaikymu kaltinama valstybė narė. Ši Komisijos pareiga būtent kyla iš dviejų reikalavimų,
tai yra tokiame procese dalyvaujančios valstybės narės teisės į gynybą apsaugos bei būtinybės aiškiai apibrėžti ginčo dalyką.
Ikiteisminės procedūros paskirtis yra suteikti suinteresuotajai valstybei narei galimybę veiksmingai pasinaudoti gynybos priemonėmis
nuo Komisijos pareikštų kaltinimų (2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 10 punktas ir 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑350/02, Rink. p. I‑6213, 18 punktas) bei užtikrinti, jog galimame teisminiame procese ginčas bus aiškiai apibrėžtas (2002 m.
birželio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑287/00, Rink. p. I‑5811, 17 punktas ir minėto sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
19 punktas).
Kalbant apie šios bylos dalyką, reikia nurodyti, kad Komisija, savo pagrįstoje nuomonėje bei savo ieškinyje remdamasi Protokolo
3 straipsniu, konkrečiai nenurodo, kuria iš trijų šio straipsnio pastraipų ji grindžia savo ieškinį. Vis dėlto, nors Komisija
aiškiai nenurodo įsipareigojimą įtvirtinančios nuostatos, kurios Belgijos Karalystė nesilaikė, pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje
yra informacijos, kuria remiantis aiškiai galima nustatyti jos reikalavimų pagrindą.
Pirma, reikia pastebėti, kad Protokolo 3 straipsnio trečioji pastraipa akivaizdžiai negali būti fiskalinio imuniteto pagrindas.
Antra, reikia konstatuoti, kad Komisija nei savo pagrįstoje nuomonėje, nei ieškinyje nenurodo konkrečių argumentų, kaip Belgijos
Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šio Protokolo 3 straipsnio antrąją pastraipą. Atvirkščiai, per procesą Kasaciniame
teisme, kaip matyti ir iš šio sprendimo 11 punkto, Komisija pasiūlė kreiptis į Teisingumo Teismą, siekiant sužinoti, ar Bendrijų
fiskalinis imunitetas draudžia instituciją apmokestinti tokiu tiesioginiu mokesčiu, koks yra regioninis mokestis.
Remiantis tuo, kad Komisija savo pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje nurodo bei cituoja Kasaciniam teismui pateiktą prašymą,
kuriame regioninį mokestį ji aiškiai laiko „tiesioginiu mokesčiu“, matyti, jog Komisijos pateiktam kaltinimui taikomas imuniteto,
susijusio su tiesioginiais mokesčiais, režimas.
Be to, netgi jei Protokolas neapibrėžia tiesioginio mokesčio ir šiuo atžvilgiu nėra priimtų Protokolą įgyvendinančių nuostatų,
tam tikri šios savokos aiškinimo kriterijai pateikti 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvoje 77/799/EEB dėl valstybių narių
kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15). Šios direktyvos, kuri iki
pakeitimo iš dalies 1979 m. gruodžio 6 d. Tarybos direktyva 79/1070/EEB buvo išimtinai taikoma tiesioginiams mokesčiams, 1 straipsnio
2 dalyje apibrėžti pajamų ir kapitalo mokesčiai, į šią sąvoką įtraukiant mokesčius visam kapitalui ar kapitalo elementams,
neatsižvelgiant į jų surinkimo būdą. Kalbant apie mokestį, kuriuo, Komisijos ir Tarybos manymu, apmokestinamos Bendrijos,
akivaizdu, kad jo pagrindas yra nutarties 3 straipsnio 1 dalies c punktas ir kad jis susijęs su daiktinių teisių į pastatus
turėtojais. Atsižvelgiant į tai, kad šiuo mokesčiu tiesiogiai apmokestinami asmenys dėl jų turto ar jų daiktinių teisių, turinčių
turtinę vertę, jis gali būti laikomas taikomu kapitalo elementui Direktyvos 77/799 prasme.
Dėl nutarties 3 straipsnio 1 dalies c punkto taip pat reikia priminti, kad regioninio mokesčio požymiai turi būti nustatyti
atsižvelgiant į visus juo apmokestinamuosius asmenis, tai yra fizinius ir juridinius asmenis, kurių atžvilgiu jis nustatytas,
o ne atsižvelgiant į finansines pasekmes, kurios Bendrijų atžvilgiu gali netiesiogiai atsirasti dėl šio mokesčio.
Todėl nagrinėjamas regioninis mokestis turi tiesioginio mokesčio požymių ir Komisijos ieškinį reikia nagrinėti atsižvelgiant
į Protokolo 3 straipsnio pirmosios pastraipos kontekstą.
Akivaizdu, kad pagal šio Protokolo 3 straipsnio pirmąją pastraipą Bendrijos yra atleistos nuo nutartimi nustatyto mokesčio
tiek kaip pastato nuomininkė, tiek kaip savininkė ar nuomotoja. Taigi pagal mokesčių teisę jos neturėtų būti laikomos apmokestinamaisiais
asmenimis, kuriuos apima šios nutarties taikymo sritis.
Vis dėlto Komisija ir Taryba tvirtina, kad nagrinėjamas teisės aktas, kuris aiškiai Bendrijų neapmokestindamas šiuo mokesčiu
turi poveikį ir tikslą, kad šį mokestį būtinai sumokėtų Bendrijos, nors ir netiesiogiai, pažeidžia fiskalinio imuniteto principą.
Pažeisdamas šį imunitetą, nutarties autorius sutartinėmis nuostatomis bendrai ir sistemingai perkeldamas Bendrijoms mokesčius,
kuriais apmokestinami pastatų savininkai, juos nuomojantys Bendrijoms, arba paprasčiausiai įskaičiuodamas mokestį į nuomos
kainą, verčia Bendrijas mokėti fiskalinio pobūdžio įnašą.
Tokie argumentai yra nepriimtini.
Nors nustatyta, jog Protokolo 3 straipsnio pirmoji pastraipa atleidžia Bendrijas nuo tiesioginių mokesčių, ji nenumato tokio
atleidimo sutartis su Bendrijomis sudarančioms šalims. Be to, ši nuostata nenumato tiesioginių mokesčių, kuriais apmokestinamos
minėtos sutarčių šalys, ekonominės naštos perkėlimo. Todėl Komisija ir Taryba negali ginčyti regioninio mokesčio perkėlimo,
remdamosi Protokolo 3 straipsnio pirmąja pastraipa.
Iš tiesų, viena vertus, jeigu perkeliama pasinaudojant sutarties sąlyga, esančia nuomos sutartyje, ji būtinai atitinka sutarties
šalių valią, nes tokios sąlygos įtraukimas susijęs su šalių turima sutarčių sudarymo laisve. Kita vertus, jei regioninis mokestis
perkeliamas padidinant nuomos kainą, tai taip pat susiję su šalių turima sutarčių sudarymo laisve, nes sutarties turinio apibrėžimas,
įskaitant tokią sutarties sąlygą kaip nuomos dydis, reikalauja sutarties šalių sutarimo. Be to, pastaruoju atveju savininkai
regioninį mokestį, kuriuo jie apmokestinami, nebūtinai automatiškai ir visą turi perkelti nuomininkams.
Iš tiesų nekilnojamojo turto nuomos rinkoje gali egzistuoti situacija, skatinanti ar priverčianti Bendriją sutikti su tokia
sutarties sąlyga arba mokėti nuomos mokestį, kuris neutralizuotų ar sumažintų jos sutarties šalies tiesioginio mokesčio naštą.
Vis dėlto dėl situacijos rinkoje neturėtų būti taikomas fiskalinis imunitetas, nes pastarasis turi būti nustatytas tarptautinės,
Bendrijos ar nacionalinės teisės aktu.
Be to, remiantis Komisijos ir Tarybos argumentais gali išnykti riba tarp situacijų, susijusių su fiskaliniu imunitetu, ir
nesusijusių, suteikiant galimybę reikalauti fiskalinio imuniteto, susijusio su bet kokiais tiesioginiais mokesčiais, įskaitant
pajamų ir bendrovių pelno mokesčius.
Šio Protokolo 3 straipsnio pirmosios pastraipos aiškinimo, kad ši nuostata negali būti atleidimo nuo regioninio mokesčio pagrindas,
priešingai nei tvirtina Komisija ir Taryba, negali paneigti nei Bendrijos fiskalinio imuniteto tikslas, nei šio mokesčio nustatymo
aplinkybės.
Dėl šio imuniteto tikslo primintina, kad jis atsiranda dėl būtinybės užtikrinti Bendrijų nepriklausomybę valstybių narių atžvilgiu
ir jų sklandų funkcionavimą (1996 m. kovo 28 d. Sprendimo
AGF Belgium
, C‑191/94, Rink. p. I‑1859, 19 punktas). Bet kuriuo atveju, netgi jei galima pripažinti, kad atleidimas nuo regioninio mokesčio
suteiktų Bendrijoms finansinės naudos, konstatuotina, jog Komisija nepateikė jokio įrodymo, leidžiančio nustatyti, kad šio
mokesčio perkėlimas jai galėtų kelti grėsmę Bendrijų nepriklausomybei ir sudaryti kliūtis sklandžiam jų funkcionavimui (minėto
sprendimo
Europos Bendrija
43 punktas). Be to, neturėtų būti panaikinamas aiškios ir tikslios nuostatos formuluotės veiksmingumas, kai aiškinama atsižvelgiant
į nuostatos tikslą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Europos Bendrija
42 punktą ir dėl Europos centrinio banko privilegijų ir imunitetų 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo
ECB prieš Vokietiją
, C‑220/03, Rink. p. I‑10595, 31 punktą).
Dėl regioninio mokesčio nustatymo aplinkybių reikia pripažinti, kad regiono įstatymų leidėjo tikslas, be abejonių, buvo mokestinių
įplaukų padidinimas. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors tiesioginių mokesčių
reguliavimas priskirtinas valstybių narių kompetencijai, tačiau jį vykdyti jos privalo laikydamosi Bendrijos teisės (2006 m.
spalio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑345/05, Rink. p. I‑0000, 10 punktas ir 2006 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Kerckhaert ir Morres
, C‑513/04, Rink. p. I‑0000, 15 punktas). Be to, tiek, kiek nėra pažeidžiama Bendrijos teisė, ši kompetencija valstybėms narėms
iš esmės leidžia įvesti naujus mokesčius, nustatyti kitus mokesčių mokėtojus ir kitus atleidimo nuo mokesčio atvejus, nei
numatytieji analogiškuose ankstesniuose teisės aktuose, arba padidinti mokesčio tarifą.
Šios išvados nepaneigė aplinkybė, kad aptariant nagrinėjamą nutartį prieš ją priimant, Briuselio-sostinės regiono kompetentingas
ministras paminėjo galimybę, kad dėl ankstesniuose įstatymuose šia nutartimi padarytų pakeitimų gali susidaryti situacija,
dėl kurios kai kurie pastatų savininkai turėtų galimybę įskaityti šį mokestį į būtent Bendrijų, kaip nuomininkių, mokamą kainą.
Iš tikrųjų valstybė narė neturėtų būti kaltinama savo mokestinių įplaukų padidinimu, kai taiko mokestį ir asmenims, kurie
gali būti sutarčių su Bendrijomis šalimis tik todėl, kad esant tam tikrai rinkos situacijai jie gali įtraukti visą šį mokestį
ar jo dalį į Bendrijoms tiekiamo turto ar teikiamų paslaugų kainą.
Reikia pridurti, kad pagal nutarties 3 straipsnio 1 dalies c punktą regioninis mokestis taikomas pastatų, viršijančių tam
tikrą plotą, savininkam, ir kad tokio pobūdžio regiono įstatymų leidėjo nustatytas tiesioginis mokestis yra plačiai taikomas
valstybėse narėse.
Galiausiai reikia atmesti Komisijos ir Tarybos argumentus, pagrįstus, pirma, Teisingumo Teismo praktika dėl Protokolo 13 straipsnio,
kuri saugo atleidimą nuo mokesčių nuo valstybių narių bandymų tiesiogiai ar netiesiogiai pažeisti šį principą (1988 m. vasario
24 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, 260/86, Rink. p. 955, ir 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo
Vander Zwalmen ir Massart
, C‑229/98, Rink. p. I‑7113), ir, antra, tuo, kad Bendrijų finansinė našta būtų didesnė nei privačių nuomininkų, kurių nuomos
mokesčiui ir kitoms išlaidoms taikoma atskaita.
Iš tiesų, kaip nurodo Belgijos vyriausybė, ši teismo praktika susijusi su Protokolo nuostatų, kurios atleidžia pareigūnus
ir kitus Bendrijų tarnautojus nuo nacionalinių mokesčių, taikomų jų algoms, darbo užmokesčiui ir kitam atlyginimui, aiškinimu.
Šis atleidimas yra susijęs su Bendrijų tarnautojais ir ribojamas nacionaliniais mokesčiais, kuriais gali būti apmokestinamos
vykdant jų funkcijas gaunamos pajamos, kurioms taikomi Bendrijos mokesčiai. Tačiau šioje byloje netaikomi Bendrijos mokesčiai,
be to, kalbama tik apie tas Protokolo nuostatas, kurios pačias Bendrijas atleidžia nuo visų tiesioginių mokesčių (šiuo klausimu
žr. minėto sprendimo
AGF Belgium
14 punktą).
Dėl galimybės nuo apmokestinamosios vertės atskaityti nuomos mokestį ir su pastato nuoma susijusius mokesčius, kalbant apie
bendrovių pelno mokesčiu apmokestinamuosius asmenis, reikia konstatuoti, kad šis argumentas neturi jokios reikšmės sprendžiant
šią bylą, nes Bendrijų institucijos nesiekia pelno ir yra visiškai skirtingo pobūdžio nei įmonės, apmokestinamos bendrovių
pelno mokesčiu.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia konstatuoti, kad regioninio mokesčio nustatymas nepažeidžia nei Protokolo 3 straipsnio
pirmosios pastraipos formuluotės, nei jos tikslų.
Taigi reikia atmesti Komisijos ieškinį.

Dėl išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
prašė. Kadangi Belgijos Karalystė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi padengti
bylinėjimosi išlaidas. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą įstojusi į bylą institucija padengia
savo bylinėjimosi išlaidas. Taigi Taryba, įstojusi į bylą šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Europos Sąjungos Taryba pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.