CELEX: 62005CJ0072
Hatodik HÉA-irányelv
A 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja
A vállalkozás ingatlanának felhasználása az adóalany saját szükségleteinek kielégítésére
E használat ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősülése
Az adóalap meghatározása
Az adóalany részéről a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás fogalma

Az előzetes döntéshozatali iránti kérelem az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar nyelvű
különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
– közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
(HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 11. cikke A. része
(1) bekezdése c) pontjának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az adóalany által a teljes egészében a vállalkozása eszközének minősülő ingatlan egy része saját szükségleteinek
kielégítésére való felhasználását terhelő hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: HÉA) adóalapjának meghatározására vonatkozó
jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja HÉA‑nak veti alá „az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített
termékértékesítés[t] és szolgáltatásnyújtás[t]”.
A hatodik irányelv 6. cikk (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősíti
„a vállalkozás eszközeinek felhasználás[át] az adóalany saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
vállalkozásidegen célokra, amennyiben az ilyen eszközök az előzetesen felszámított [HÉA] teljes vagy részleges levonására
jogosítanak”.
A hatodik irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontja értelmében az adóalap „a 6. cikk (2) bekezdésében említett
értékesítés esetében az adóalanynak a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadása”.
A hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerint:
„Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
adóból levonni a következő összegeket:
a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett [HÉA], amelyet részére egy másik adóalany szállított
vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog;
[…]”
A hatodik irányelv 20. cikke szerint:
„(1)      Az eredetileg elszámolt adólevonás módosítása a tagállamok által megállapított részletszabályok szerint történik, különös
tekintettel amikor:
a)      az elszámolt adólevonás több vagy kevesebb, mint amelyre az adóalany jogosult volt;
b)      azon tényezők, amelyeket az adólevonás meghatározása során figyelembe vettek, a bevallás benyújtása után megváltoztak, különös
tekintettel a meghiúsult vásárlások vagy kedvezmények esetén; […]
(2)      A tárgyi eszközök esetén olyan módosítás történik, amely ötéves időtartamot ölel fel, beleértve azon évet is, amelyben a javakat
előállították vagy beszerezték. Az éves módosítás csak egyötödét érinti azon adónak, amely e javakat terheli. A módosítás
a következő években az adólevonási jogosultság változásainak figyelembevételével történik, azon évhez képest, amelyben a javakat
beszerezték vagy előállították.
Az előző albekezdéstől eltérően a tagállamok a módosítás alapjára megállapíthatnak egy olyan időszakot, amely öt teljes évből
áll, és amely az eszközök első használatbavételével kezdődik.
A tárgyi eszközként megszerzett ingatlanok esetében a módosítási időszakot legfeljebb 20 évre meg lehet hosszabbítani.
(3)      A tárgyi eszközök módosítási időszak alatt történő teljesítése [helyesen: értékesítése] esetén a tárgyi eszközöket úgy kell
tekinteni, mintha azokat a módosítási időszak lejártáig továbbra is az adóalany gazdasági tevékenységéhez használták volna
fel. Az ilyen gazdasági tevékenységek akkor minősülnek teljes mértékben adókötelesnek, ha az adott tárgyi eszközök teljesítése
adóköteles; és teljesen adómentesnek minősülnek akkor, ha teljesítésük adómentes. A módosítás ezen esetekben az egész fennmaradó
módosítási időszakra egyszerre történik.
[…]”

A nemzeti szabályozás
A forgalmi adóról szóló törvény (Umsatzsteuergesetz (BGBl. 1993. I, 565. o., a továbbiakban: UStG)) 3. §‑a (9a) bekezdésének
1. pontja ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősíti a vállalkozás eszközeinek az adóalany által vállalkozásidegen
célokra történő felhasználását, amennyiben az ilyen eszközök az előzetesen felszámított adó teljes vagy részleges levonására
jogosítanak.
Az említett 3. § (9a) bekezdésének 1. pontjában hivatkozott szolgáltatásnyújtás adóalapját az UStG 10. §‑a határozza meg.
Az említett 10. § a 2004. június 30‑ig hatályos változatában rögzítette, hogy e szolgáltatásnyújtások esetében az adóalap
„az adóalany ezen ügyletek teljesítése érdekében felmerült költségei, amennyiben azok az előzetesen felszámított adó teljes
vagy részleges levonására jogosítanak”.
Az UStG 10. §‑a (4) bekezdésének 2. pontja a 2004. július 1‑jén hatályba lépett változatában a következőképpen rendelkezik:
„Az adóalap […] az ezen ügyletek teljesítése érdekében felmerült kiadások összege, amennyiben azok az előzetesen felszámított
adó teljes vagy részleges levonására jogosítanak. E kiadások magukban foglalják a tárgyi eszköz beszerzésének vagy előállításának
költségeit is, ha utóbbi a vállalkozás eszközének minősül, és ha ezen egyéb szolgáltatások nyújtásához használják. A legalább
500 euróig terjedő beszerzési vagy előállítási költségek a tárgyi eszközre alkalmazandó, a 15a. §‑ban említett módosítási
időszaknak megfelelő időszakra egyenlően kerülnek elosztásra.”
Az UStG 15a. §‑a az adólevonások módosítására vonatkozik. Az (1) bekezdésben rögzíti:
„Amikor azon tényezők, amelyeket az eredeti adólevonás meghatározása során figyelembe vettek, megváltoznak a tárgyi eszközök
első használatbavételét követő öt éven belül, az e módosításoknak megfelelő visszatérítést minden naptári évben végre kell
hajtani azon adók levonásának módosítása útján, amelyek a beszerzési vagy előállítási költségeket terhelték. Ami az ingatlanokat
– beleértve lényeges alkotóelemeiket is –, az ingatlanokra vonatkozó polgári jogi rendelkezések által szabályozott módosításokat,
valamint az idegen telken álló épületeket illeti, a tízéves határidőt ötéves határidő váltja fel.”
A jövedelemadóról szóló törvény (Einkommensteuergesetz) 7. §‑a (4) bekezdése 2. pontjának a) alpontja a lakáscélú és 1925.
január 1‑je után kivitelezett épületekre vonatkozóan úgy rendelkezik, hogy „az épületekre alkalmazandó értékcsökkenési ráta
a teljes értékcsökkenésig: […] évente 2%”.

A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
2003‑ban Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny, a J. Wollny és S. Wollny alkotta lakóközösség (a továbbiakban: lakóközösség)
ingatlant építtetett, amelyet teljes egészében a vállalkozás vagyona körébe vont. Ebben az épületben található az említett
lakóközösség két tagjának magánlakása, valamint egy adótanácsadó iroda helyiségei, amelyet az említett tagok egyikének adnak
bérbe. A bérbe adott rész az ingatlan 20,33%‑ának felel meg. E bérbeadás HÉA-köteles.
A lakóközösség a 2003. december és 2004. január–március hónapokra vonatkozó előzetes HÉA-bevallásában a teljes HÉA‑t levonta,
amelyet az ingatlan építési költségeiről részére kiszámláztak. Az EStG 7. §‑a (4) bekezdése 2. pontjának a) alpontjában az
ingatlanokra meghatározott értékcsökkenési rátákra hivatkozva a lakóközösség úgy vélte, hogy az ingatlan 79,67%‑os saját célú
használatának adóalapja az e magáncélokra használt részre vonatkozó építési költségek 2%‑ának 1/12‑ed részével egyenlő havi
összegnek felel meg.
A Finanzamt Landshut a Bundesministerium für Finanzen (a német pénzügyminisztérium) 2004. április 13‑i (BStBl I 2004., 468. o.)
levele alapján úgy vélte, az említett adóalapot a HÉA-levonás módosítási időszakának az UStG 15a. §‑ában előírt időtartamára
hivatkozással kell megállapítani, azaz tíz évben. Korrigálta tehát a lakóközösség számítását, és az épület egy részének saját
célú használata után az e részre vonatkozó építési költségek 10%‑ának 1/12‑ed részében állapította meg a HÉA havi adóalapját.
Mivel a Finanzamt Landshut elutasította az előző pontban kifejtett számításnak megfelelően kibocsátott előzetes adómegállapító
határozatok ellen a lakóközösség által benyújtott panaszokat, utóbbi keresetet nyújtott be a Finanzgericht Münchenhez.
E bíróság úgy véli, hogy az elé terjesztett jogvita eldöntése a teljes egészében a lakóközösség vállalkozása eszközének minősülő
ingatlan saját célú használatára vonatkozó adóalap meghatározásától függ. Megállapítva, hogy a hatodik irányelv 11. cikke
A. része (1) bekezdésének c) pontja nem határozza meg „a kiadás” fogalmát, az e fogalomnak tulajdonítható jelentést vizsgálja.
E tekintetben megállapítja, hogy a Bíróság C‑230/04. sz. Enkler‑ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélete (EBHT 1996.,
I‑4517. o.) és C‑269/00. sz. Seeling‑ügyben 2003. május 8‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑4101. o.) 54. pontja olyan elemeket
tartalmaz, amelyek közül egyesek az alperes, mások a német adóhatóság feltevésének igazolására alkalmasak.
Ilyen körülmények között a Finanzgericht München úgy határozott, felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából
a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Hogyan kell értelmezni a [hatodik irányelv] 11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontjában írt »kiadás« fogalmát? A teljes
egészében a vállalkozás eszközének minősülő épületben lévő magáncélra használt lakással kapcsolatban felmerült kiadás magában
foglalja‑e (a folyó ráfordítások mellett) a mindenkori nemzeti jogszabályok alapján megállapított, az épületek elhasználódása
utáni éves értékcsökkenési leírást és/vagy a beszerzési és előállítási költségeknek a mindenkori tagállami adólevonás-módosítási
időszakhoz igazodva kiszámított éves levonási hányadát is, amelyek adólevonásra jogosítottak?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Előzetesen fel kell idézni, hogy a hatodik irányelv által felállított rendszer logikájából következően szükségképpen levonható
az adóalany által az adóköteles tevékenységei érdekében felhasznált termékeket és szolgáltatásokat terhelő adó. Az előzetesen
felszámított adó levonása és az áthárított adó beszedése összefügg egymással. Ha a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles
értékesítési ügyletekhez használják fel, a kettős adóztatás elkerülése érdekében szükségszerűen levonható az előzetesen felszámított
adó. Ugyanakkor, amennyiben az adóalany által beszerzett termékeket és igénybe vett szolgáltatásokat adómentes vagy a HÉA
hatálya alá nem tartozó tevékenység érdekében használják, nem kerül sor sem a fizetendő adó felszámítására, sem az előzetesen
felszámított adó levonására (lásd a C‑184/04. sz., Uudenkaupungin kaupunki ügyben 2006. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
I‑3039. o.] 24. pontját).
Amennyiben tárgyi eszközöket mind vállalkozási, mind vállalkozásidegen célra használnak, az adóalanynak lehetősége van a HÉA
vonatkozásában választani, hogy ezt az eszközt teljes egészében vállalkozása vagyonának körébe vonja, vagy teljes egészében
magántulajdona körében tartja, ezzel teljesen kizárva a HÉA rendszeréből, vagy akár csak a tényleges szakmai használattal
érintett hányadot viszi be a vállalkozásába (a C‑434/03. sz., Charles és Charles-Tijmes ügyben 2005.július 14‑én hozott ítélet
[EBHT 2005., I‑7037. o.] 23. pontja).
Ha az adóalany úgy dönt, hogy a részben adóköteles üzleti tevékenység céljára, részben magáncélra használt tárgyi eszközt
a vállalkozás vagyona körébe vont terméknek tekinti, jogosult teljes mértékben és azonnal levonni a termék beszerzése után
előzetesen felszámított adót (lásd a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 41. pontját, valamint a fent hivatkozott
Charles és Charles-Tijmens ügyben hozott ítélet 24. pontját).
A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja alapján, amennyiben a vállalkozás vagyonának körébe
vont tárgyi eszköz után az áthárított HÉA teljes vagy részleges levonására van lehetőség, ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak
minősül az ilyen eszköz felhasználása az adóalany saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
vállalkozásidegen célokra,. Az ilyen, a fenti irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerinti adóköteles ügyletnek minősülő felhasználás
esetén a 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja szerint az adó alapja az adóalanynak a szolgáltatás teljesítése érdekében
felmerült költsége (a fent hivatkozott Charles és Charles-Tijmens ügyben hozott ítélet 25. pontja).
Következésképpen azon adóalany, aki úgy dönt, hogy az épületet teljes egészében a vállalkozás vagyona körébe vonja, és ezen
épület egy részét saját szükségleteinek kielégítésére használja, joga van egyrészt az említett épület teljes építési költségére
előzetesen felszámított HÉA levonására, valamint másrészt köteles ennek megfelelően HÉA‑t fizetni az említett használat során
felmerült kiadások alapján (a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 43. pontja).
Ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés arra vonatkozik, hogy a hatodik irányelv 11. cikke
A. része (1) bekezdésének c) pontja szerinti „a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás” fogalmát hogyan kell
értelmezni? A fenti bíróság lényegében azt kérdi, hogy ezen összeget az épületek elhasználódása utáni értékcsökkenési leírásra
alkalmazandó nemzeti jogszabályokra hivatkozással, vagy a HÉA-levonás módosítási időszakának a hatodik irányelv 20. cikkével
összhangban a nemzeti jogszabályban megállapított időtartamára tekintettel kell‑e meghatározni.
A kérdéses fogalom olyan közösségi jogi rendelkezésben szerepel, amely nem utal a tagállamok jogára annak jelentése és terjedelme
meghatározása érdekében. Ebből következik, hogy e fogalom értelmezését általánosságban nem lehet az egyes tagállamok mérlegelésére
bízni (lásd ebben az értelemben az 51/76. sz., Verbond van Nederlandse Ondernemingen ügyben 1977. február 1‑jén hozott ítélet
[EBHT 1977., 113. o.] 10. és 11. pontját).
E fogalom általában azon kiadásoknak felel meg, amelyek magához az eszközhöz kapcsolódnak (lásd a fent hivatkozott Enkler‑ügyben
hozott ítélet 36. pontját). Magában foglalja az olyan kiadásokat, mint például az említett eszköz beszerzési és előállítási
költségei, amelyek a HÉA levonására jogosítanak, és amelyek nélkül a szóban forgó saját célú használat nem valósulhatott volna
meg.
Mivel azonban a hatodik irányelv nem tartalmazza az érintett kiadások összegének meghatározására szolgáló szabályok egységes
és pontos fogalmához szükséges utalásokat, el kell fogadni, hogy a tagállamok bizonyos mérlegelési lehetőséggel rendelkeznek
e szabályokat illetően, feltéve, hogy nem hagyják figyelmen kívül a kérdéses rendelkezés célját és a hatodik irányelv rendszerében
elfoglalt helyét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Verbond van Nederlandse Ondernemingen ügyben hozott ítélet 16.
és 17. pontját).
A jelen esetben tehát meg kell vizsgálni, hogy az említett kiadások összegének meghatározása céljából a nemzeti jogszabályok
által a hatodik irányelv 20. cikkével összhangban megállapított adólevonás-módosítási időszak időtartamára történő utalás
összeegyeztethető‑e a fenti irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdése c) pontjának céljával és annak az irányelv rendszerében
elfoglalt helyével.
Az utóbbi rendelkezés tárgya az adóalany által az említett vállalkozás vagyonának körébe vont eszköz saját célú használata
– vagy általánosabban vállalkozásidegen célú használata – adóalapjának meghatározása, amely a HÉA alá tartozik, mivel az említett
irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja az ilyen használatot ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak
minősíti.
E minősítésnek annak megakadályozása a célja, hogy azon adóalany, aki levonhatta a vállalkozás vagyonának körébe vont termék
beszerzési és előállítási költségeire vonatkozó HÉA‑t, mentesüljön ezen adó megfizetése alól, amennyiben e terméket vagy annak
egy részét saját céljaira használja (lásd az 50/88. sz. Kühne‑ügyben 1989. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1925. o.]
8. pontját).
Amint azt a német kormány és a tárgyaláson az Egyesült Királyság Kormánya hangsúlyozta, e mechanizmus révén egyrészt az adóalany
és a végső fogyasztó közötti egyenlő elbánás biztosításáról van szó, megakadályozva, hogy az első jogtalan előnyben részesüljön
a terméket megvásárló, HÉA‑t fizető másodikkal szemben (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Enkler‑ügyben hozott ítélet
33 és 35. pontját, valamint a C‑412/03. sz., Hotel Scandic Gåsabäck ügyben 2005. január 20‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑743. o.]
23. pontját).
Másrészt a hatodik irányelv által felállított rendszer logikájának (lásd a jelen ítélet 20. pontját) megfelelően az előzetesen
felszámított HÉA levonása és az áthárított adó beszedése közötti összefüggés biztosítása a cél (ebben az értelemben lásd Jacobs
főtanácsnok fent hivatkozott Charles és Charles-Tijmens ügyre vonatkozó indítványának 60. pontját).
Bár alkalmazási köre nem esik teljesen egybe a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontjáéval,
az említett irányelv 20. cikke által felállított rendszer – akárcsak a fent hivatkozott rendelkezés – alkalmazható az olyan
helyzetekre, amelyben a terméket az adólevonásra jogosító használatát követően adólevonásra nem jogosító tevékenységre használják
(lásd a fent hivatkozott Uudenkaupungin kaupunki ügyben hozott ítélet 30. pontját). Amint azt a főtanácsnok indítványa 98. pontjában
megállapította, a hatodik irányelvnek mind a 6. cikke (2) bekezdése, mind a 20. cikke olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben
a terméket egyszerre használják az üzleti tevékenység céljára és saját célra.
Továbbá a módosítási rendszer célja azonos a tárgyi eszköz saját célú használata utáni HÉA-felszámítás céljával. Egyrészt
ugyanis annak elkerüléséről van szó, hogy az adóalany jogtalan előnyt szerezzen a végső fogyasztóval szemben, azáltal, hogy
olyan adólevonásoknak megfelelő összegek fizetésére kötelezik, amelyekre nem volt jogosult (lásd ebben az értelemben a C‑487/01.
és C‑7/02. sz., Gemeente Leusden és Holin Groep egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5337. o.]
90. pontját, valamint a fent hivatkozott Uudenkaupungin kaupunki ügyben hozott ítélet 30. pontját).
Másrészt az előzetesen felszámított adó levonása és az áthárított adó beszedése közötti összefüggés biztosításáról van szó
(lásd Jacobs főtanácsnok fent hivatkozott Charles és Charles-Tijmens ügyre vonatkozó indítványának 60. pontját).
E közös célra, valamint a 6. és 20. cikk által e rendelkezéseknek a hatodik irányelv rendszerében szánt kiegészítő szerepre
tekintettel a tagállam nem hagyhatja figyelmen kívül azon mérlegelési lehetőséget, amellyel akkor él, amikor a vállalkozás
eszköze saját célú használata adóalapjának meghatározása céljából az adólevonás-módosításra vonatkozó szabályok alkalmazását
írja elő.
Amint azt a német kormány a tárgyaláson hangsúlyozta, és a főtanácsnok indítványa 95. pontjában megállapította, e megoldás
egyébiránt hozzájárul azon adóelőny csökkentéséhez, amelyet a megosztott HÉA-teher a vállalkozási eszközt saját célokra használó
adóalanynak juttat a végső fogyasztóhoz képest, aki a teljes HÉA-terhet köteles viselni az ilyen ingatlan megszerzése vagy
építése során.
Továbbá amint ugyancsak e kormány, valamint a tárgyaláson az Egyesült Királyság Kormánya hangsúlyozta, e megoldás lehetővé
teszi az adólevonás-módosítási időszak végén az ingatlan HÉA-mentes átruházása esetén előforduló adómentes végső fogyasztási
helyzetek elkerülését. E megoldás ugyanis azáltal, hogy az érintett ingatlan saját célú használatára vonatkozó HÉA-teher megoszlását
egybeveti az említett időszak tartamával, e használatra vonatkozóan biztosítja ezen adó teljes összegének beszedését a HÉA
alól mentes ingatlannak az ezen időszak lejártakor felmerülő esetleges viszonteladása előtt előzetesen számolt adólevonásnak
megfelelően.
Az előzőekből következik, hogy az érintett nemzeti jogszabály által elfogadott megoldás megfelel a hatodik irányelv 6. cikke
(2) bekezdése céljának.
Amint azzal a lakóközösség érvelt, való igaz, hogy a fent hivatkozott Enkler‑ügyben hozott ítélet 36. pontjában a 6. cikk
(2) bekezdésével és a 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontjával összefüggésben a Bíróság „az eszköz elhasználódása utáni
értékcsökkenéshez hasonló” kiadásokra hivatkozott.
E megállapítást azonban nem lehet úgy magyarázni – nehogy figyelmen kívül maradjon azon mérlegelési lehetőség, amellyel a
tagállamok e tekintetben rendelkeznek – mint ami azt mutatja, hogy utóbbiaknak a vállalkozás ingatlanának saját célú használata
utáni HÉA adóalapja meghatározása érdekében nincs más választásuk, mint az ingatlanok elhasználódása utáni értékcsökkenésre
vonatkozó nemzeti jogszabályok alkalmazása, minden egyéb olyan módot kizárva, ami pedig a kérdéses nemzeti jogszabályhoz hasonlóan
összeegyeztethető lenne a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének céljával.
A lakóközösség állításával ellentétben a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet sem olyan jellegű, hogy megkérdőjelezné
a fenti megállapításokat.
Az ezen ítélet alapjául szolgáló és szintén az adóalany vállalkozása eszközének minősülő ingatlan vegyes használatára vonatkozó
ügyben a német kormány az ezen ingatlan saját célú használatának a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja alapján
HÉA-mentes, és következésképp az előzetesen felszámított HÉA levonására nem jogosító ingatlan-bérbeadáshoz való hasonlítását
javasolta. Feltevése alátámasztására többek között azzal érvelt, hogy az ingatlan teljes építési költségeire felszámolt adó
levonásának megengedéséből és az ingatlan saját célú használatáért megosztott módon való adóztatásból álló megoldástól eltérően
az általa javasolt megoldás olyan jellegű, hogy kizárja az adómentes végső fogyasztási helyzeteket az ingatlannak a hatodik
irányelv 20. cikkében előírt módosítási időszak lejártát követő HÉA-mentes vizsonteladása esetén.
A Bíróság azonban úgy vélte, hogy az ilyen saját célú használat nem minősül a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja
szerinti bérbeadásnak (fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 49−52. pontja).
Ilyen összefüggésben állapította meg a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 54. pontjában, hogy bár azon tény, hogy
engedélyezik az adóalany számára, hogy az épületet teljes egészében a vállalkozás vagyonának körébe vonja, és következésképp
levonja a teljes építési költségek után előzetesen járó HÉA‑t, azon következménnyel járhat, hogy a végső fogyasztást nem adóztatják
meg, mert a hatodik irányelv 20. cikkének (2) bekezdésében előírt módosítási időszak csak részlegesen korrigálhatja az épület
építése idején előzetesen felszámított HÉA levonását, ez a közösségi jogalkotó szándékos választásának eredménye, és nem követelheti
meg a fenti irányelv 13. cikke B. része b) pontjának kiterjesztő értelmezését.
Ezzel a Bíróság megállapította, hogy a hatodik irányelv 20. cikkében előírt módosítási időszak tartama korlátozottan volt
alkalmas az adómentes végső fogyasztási helyzetek kizárására abban az esetben, ha a vállalkozás ingatlanjának saját célú használata
utáni HÉA felszámításának elosztását az említett módosítási időszaknál hosszabb időtartamra engedélyezték.
Amint azzal a német kormány érvelt, és ahogyan a főtanácsnok az indítványa 90. pontjában hangsúlyozta, e megállapítást mégsem
lehet úgy olvasni, mint ami megfosztja a tagállamokat azon lehetőségtől, hogy az ilyen saját célú használat adóalapjának meghatározása
érdekében olyan módszerhez folyamodjanak, amely – mint például az említett adónak a levonás-módosítási időszaknak megfelelő
időtartamra való elosztása – az adóalanyok és a végső fogyasztók közötti egyenlőségre törekedve lehetővé teszi, amennyire
lehetséges, az adómentes végső fogyasztási helyzetek elkerülését a termék adóalany általi adómentes átruházása esetén.
Végül ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni egy, a bizonyos írásbeli észrevételekben,
valamint a tárgyaláson felvetett kérdésre, tovább kell pontosítani – amint azzal az Európai Közösségek Bizottsága, valamint
a német kormány és az Egyesült Királyság Kormánya érveltek –, hogy abban az esetben, ha azon telek megszerzési költségei,
amelyre a részben saját célokra használt ingatlant emelték, a HÉA alá tartoztak, és ha az adóalany – azzal, hogy ezt a telket
a vállalkozása vagyonának körébe vonta – elérte ezen adó levonását, az említett költségeket bele kell vonni a saját célú használat
utáni HÉA adóalapjába.
Egyrészt ugyanis az adóalany részéről a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás fogalmát a hatodik irányelv 11. cikke
A. része (1) bekezdésének c) pontja értelmében úgy kell érteni, mint amely lefedi az e célból felmerült valamennyi kiadást,
beleértve a terület megszerzéséhez kapcsolódókat is, amelyek nélkül a kérdéses saját célú használatra nem kerülhetett volna
sor.
Másrészt a telek megszerzési költségeinek – amelyek egyébként a HÉA levonására jogosítottak volna – a HÉA adóalapjából való
kizárása megszakítaná az előzetesen felszámított adó levonása és az áthárított adó beszedése közötti összefüggést.
A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megítélése, hogy azon telek alperes általi megszerzése, amelyre
a kérdéses épületet emelték, a HÉA alá tartozott‑e, és hogy ez utóbbi levonta‑e ezen adót.
Az előző megállapításokra tekintettel, a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 11. cikke A. része
(1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy az adóalany által teljes egészében a vállalkozása
vagyona körébe vont ingatlan egy részének saját célú használata utáni HÉA adóalapját az ingatlan megszerzési vagy építési
költségei olyan részében állapítják meg, amely a HÉA-levonás módosítási időszakának az említett irányelv 20. cikkével összhangban
előírt időtartamára figyelemmel kerül meghatározásra. Ennek az adóalapnak magában kell foglalnia azon telek megszerzésének
költségeit, amelyre az épületet emelték, amennyiben a megszerzés adóköteles volt, és az adóalany ezt az adót levonta.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
– közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy az adóalany által teljes
egészében a vállalkozása vagyona körébe vont ingatlan egy részének a saját célú használata utáni hozzáadott-értékadó adóalapját
az ingatlan megszerzési vagy építési költségei olyan részében állapítják meg, amely a hozzáadottértékadó-levonás módosítási
időszakának az említett irányelv 20. cikkével összhangban előírt időtartamára figyelemmel kerül meghatározásra.
Ennek az adóalapnak magában kell foglalnia azon telek megszerzésének költségeit, amelyre az épületet emelték, amennyiben a
megszerzés adóköteles volt, és az adóalany ezt az adót levonta.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.