CELEX: 62004CJ0301
Fellebbezés
Verseny
Kartell
Grafitelektródák
Az EK 81. cikk (1) bekezdése
Bírság
Bírságkiszabási iránymutatás
Engedékenységi közlemény
Okiratok benyújtása a Bizottság vizsgálata során

Az Európai Közösségek Bizottsága fellebbezésével az Elsőfokú Bíróságnak a T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01.
és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélete (EBHT 2004.,
II–1181. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) rendelkező része 2. pontjának hatályon kívül helyezését kéri annyiban, amennyiben
az az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.490, „grafitelektródák”‑ügy)
2001. július 18‑án hozott 2002/271/EK bizottsági határozattal (HL 2002. L 100., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat)
az SGL Carbon AG társaságra (a továbbiakban: SGL Carbon) kiszabott bírságot 69 114 000 EUR‑ra csökkenti.

Jogi háttér

A 17. rendelet
A Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. L 13.,
204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o., a továbbiakban: 17. rendelet) 15. cikke kimondja:
„(1)      A Szerződés [85]. cikkével és a [83]. cikke alapján elfogadott rendelkezésekkel a Bizottságra ruházott feladatok teljesítése
során a Bizottság a tagállamok kormányaitól és hatáskörrel rendelkező hatóságoktól, valamint a vállalkozásoktól és a vállalkozások
társulásaitól beszerezhet minden szükséges információt.
(2)      Ha a Bizottság információt kért egy vállalkozástól vagy vállalkozások társulásától, a kérés egy példányát egyidejűleg megküldi
a vállalkozás vagy a vállalkozások társulásának székhelye szerinti tagállamnak és a hatáskörrel rendelkező hatóságának is.
(3)      A Bizottság a kérésben feltünteti a kérés jogalapját és célját, valamint a 15. cikk (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott,
a hamis információszolgáltatásért járó bírságot.
(4)      A kért információt a vállalkozások tulajdonosai vagy képviselői és jogi személyek, gazdasági társaságok, cégek vagy jogi személyiséggel
nem rendelkező társaságok esetén a törvény vagy a létesítő okirat által a képviselettel megbízott személyek adják meg.
(5)      Ha a vállalkozás vagy a vállalkozások társulása a Bizottság által megszabott határidőn belül nem szolgáltatja a kért információt,
vagy hiányos információt szolgáltat, a Bizottság határozattal követeli az információszolgáltatást. A határozat megjelöli a
kért információt, megfelelő határidőt szab az információszolgáltatásra, és feltünteti a 15. cikk (1) bekezdésének b) pontjában
és a 16. cikk (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott bírságokat, valamint a határozat Bíróság által történő felülvizsgálatának
jogát.
(6)      A Bizottság egyidejűleg megküldi határozata egy példányát a vállalkozás vagy a vállalkozások társulásainak székhelye szerinti
tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságának.”
A hivatkozott rendelet 15. cikke előírja:
„(1)      A Bizottság határozattal 100‑tól 5000 elszámolási egységig terjedő összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások
társulásaira, ha szándékosan vagy gondatlanságból:
[…]
b)      a 11. cikk (3) vagy (5) bekezdése vagy […] szerinti kérésre helytelen információt szolgáltatnak […]
(2)      A Bizottság határozattal 1000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a
vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes
vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a)      megsértik a Szerződés [81]. cikkének (1) bekezdését vagy [82]. cikkét […]
[…]
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.
[...]”

A bírságkiszabási iránymutatás
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának
módszeréről szóló bizottsági iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.;
a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) preambulumában előírja:
„Az […] iránymutatás által felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság
előtt átláthatóak és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása
tekintetében az összforgalom 10%‑ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban
egységes és megkülönböztetéstől mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló
politikát kell követnie.
A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik a súlyosbító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével
megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”

Az engedékenységi közlemény
A Bizottság a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló, 1996. július
18‑i 96/C 207/04 bizottsági közleményében (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) meghatározta
azokat a feltételeket, amelyek esetén a vizsgálat során együttműködő vállalkozásokat mentesíteni lehet a bírság megfizetése
alól, illetve az egyébként rájuk kiszabandó bírságot csökkenteni lehet.
A közlemény A. pontjának (5) bekezdése:
„A vállalkozás vele való együttműködése csak egyike azon tényezőknek, amelyeket a Bizottság figyelembe vesz a bírság összegének
megállapítása során […]”

Az eljárás és a vitatott határozat alapjául szolgáló tényállás
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság az alábbiak szerint összegezte az előtte benyújtott kereset alapjául szolgáló
tényállást:
„1.      A 2002/271/EK határozatával […] a Bizottság megállapította, hogy számos vállalkozás vett részt az EK 81. cikk (1) bekezdése
és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
52. kötet, 3. o., a továbbiakban EGT‑megállapodás) 53. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt magatartásokban
a grafitelektróda-ágazatban.
2.      A grafitelektródákat alapvetően nyersacél elektromos íves kemencében történő termelésére használják. A nyersacél ilyen kemencében
történő előállítása alapvetően újrafeldolgozási folyamat, amely során az acélhulladékot új acéllá alakítják át, ellentétben
a klasszikus termelési folyamattal, amely során vasércből oxigén kohókban nyerik ki az acélt. Az elektromos kemencében kilenc,
három oszlopba rendezett grafitelektródát használnak az acélhulladék olvasztására. Figyelemmel a fúziós folyamat intenzitására,
egy egység elektróda nagyjából nyolcóránként használódik el. Egy elektróda gyártási ideje körülbelül két hónap. A termelési
folyamat során a grafitelektródák semmilyen más termékkel nem helyettesíthetők.
3.      A grafitelektródák iránti kereslet közvetlen kapcsolatban áll az elektromos íves kemencében történő acélgyártással. A fő vevők
az acélgyártók, akik a kereslet körülbelül 85%‑át képviselik. 1998‑ban a világ bruttó acéltermelése elérte a 800 millió tonnát,
amelyből 280 millió tonnát elektromos íves kemencében állítottak elő […].
[…]
5.      A 80‑as években a műszaki fejlesztések lehetővé tették az egy tonna acél előállítása során felhasznált elektródák mennyiségének
jelentős csökkentését. Az acélipar ugyanezen időszakban jelentős átalakítási folyamaton esett át. Az elektródák iránti kereslet
csökkenése az elektróda világipar átalakításához vezetett. Számos üzemet bezártak.
6.      2001‑ben kilenc nyugati termelő látta el az európai piacot grafitelektródával: […].
7.      A 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdését alkalmazva […] a Bizottság tisztviselői 1997. június 5‑én egyidejű helyszíni vizsgálatot
tartottak [egyes grafitgyártóknál].
8.      Ugyanezen a napon a Federal Bureau of Investigation (FBI) ügynökei az Egyesült Államokban számos gyártó telephelyén házkutatást
tartottak. A házkutatások eredményeképpen büntetőeljárást indítottak az SGL ellen […] kartellbűncselekmény miatt. Minden vádlott
bűnösnek vallotta magát az ellenük felhozott vádakban, és vállalta a bírság megfizetését, amelyet a hatóságok az SGL esetében
135 millió amerikai dollárban (USD) [rögzítettek].
[…]
10.      A vevők egyik csoportja háromszoros kártérítés és a kamatok
(triple damages)
iránt polgári jogi eljárást indított az SGL […] ellen az Egyesült Államokban.
11.      Kanadában […] 2000 júliusában az SGL bűnösnek vallotta magát, és vállalta 12,5 millió CAD összegű bírság megfizetését a [kanadai
versenyjog] megsértése miatt. A kanadai acélgyártók 1998 júniusában polgári jogi eljárást indítottak az SGL ellen kartellbűncselekmény
miatt.
12.      A Bizottság 2000. január 24‑én kifogásközlést küldött az érintett vállalkozásoknak. A közigazgatási eljárás 2001. július 18‑án
a [vitatott] határozat meghozatalával végződött, amelyben a Bizottság a felperes vállalkozások terhére rótta, hogy az árakat
világszinten rögzítették, valamint hogy a nemzeti és regionális termékpiacokat a »hazai gyártó« elve alapján felosztották:
[...] az SGL [...] Európa [egy részéért felelt] […].
13.      A [vitatott] határozat szerint a kartell alapelvei az alábbiak voltak:
–        a grafitelektródák árát világszinten rögzíteni kell;
–        az egyes vállalkozások által érvényesített árra vonatkozó döntéseket kizárólag az elnök vagy az igazgatók hozhattak;
–        a »hazai gyártónak« rögzítenie kellett a »területére« vonatkozó árat, amit a többi gyártó »követett«;
–        a »nem hazai piacok«, vagyis olyan piacok tekintetében, ahol nem volt jelen semmilyen »hazai« gyártó, az árakat egyhangúlag
kellett rögzíteni;
–        a »nem hazai« gyártók nem versenyezhettek agresszívan, és ki kellett vonulniuk mások »hazai« piacáról;
–        a kapacitást nem volt szabad növelni (a japán gyártóknak csökkenteniük kellett a kapacitásukat);
–        a kartellben közreműködő gyártók körén kívül tilos volt a technológiatranszfer.
14.      A [vitatott] határozat ezt követően kifejti, hogy a hivatkozott alapelveket a több szinten megtartott kartelltalálkozókon,
így a vezetők találkozóján, »munka«-találkozókon, az európai gyártóknak (a japán gyártók nélküli) találkozóján, a nemzeti
vagy regionális találkozókon hajtották végre, amelyeket meghatározott piacoknak, valamint a vállalkozások közötti kétoldalú
megállapodások megkötésének szenteltek.
[…]
16.      A vitatott határozatban megállapított tényállás és jogi értékelés alapján a Bizottság bírságot szabott ki az érintett vállalkozásokra,
amelynek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott
bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban […] és a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről
és a pénzbírságok csökkentéséről szóló közleményben […] szabályozott módszer szerint állapította meg […].
17.      A [vitatott] határozat rendelkező részének 3. cikke az alábbi bírságokat állapítja meg:
[…]
az SGL: 80,2 millió EUR;
[…]
18.      A rendelkező rész 4. cikke arra kötelezi az érintett vállalkozásokat, hogy a [vitatott] határozat közlésétől számított három
hónapon belül fizessék meg a bírságot, nemteljesítés esetén 8,04% kamatot kötelesek fizetni.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
Az SGL Carbon és a vitatott határozat többi címzettje a hivatkozott határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtottak be
az Elsőfokú Bírósághoz.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság különösen a következőket állapította meg és mondta ki:
„[…]
2)      A T‑239/01. sz. SGL Carbon kontra Bizottság ügyben:
–        69 114 000 EUR‑ban állapítja meg a 2002/271 határozat 3. cikkében a felperesre kiszabott bírság összegét;
–        a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja
[…]”.
A kiszabott bírság kiszámítását illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 401–412. pontjában kimondta:
„401      Meg kell továbbá jegyezni, hogy a [vitatott] határozat (174) preambulumbekezdésében szerepel az alapvető ok, amely miatt a
Bizottság csak 30%‑kal csökkentette az SGL‑re kiszabott bírságot: a Bizottság álláspontja szerint valamely vállalkozás csak
akkor érdemel bírságcsökkentést, ha az általa tanúsított együttműködés »önkéntes« és a »vizsgálati hatáskör gyakorlásán kívül
áll«; a Bizottság megállapította, hogy az [SGL] által szolgáltatott információ jelentős része valójában a Bizottság hivatalos
információkérésére adott válasz volt, [továbbá], hogy az SGL nyilatkozatát csak akkor lehetne az engedékenységi közlemény
értelmében vett önkéntes információnyújtásnak tekinteni, ha az így adott információ szélesebb körű lett volna annál, mint
amit a 11. cikk alapján kértek. Továbbá az SGL 1999. június 8‑i nyilatkozatát csak azután küldte meg, hogy kézhez kapta a
Bizottság által küldött emlékeztetőt, amelyben fenntartotta a jogot a 11. cikk (5) bekezdés szerinti határozat meghozatalára
(a [vitatott] határozat (173) preambulumbekezdése). A Bíróság 374/87. sz., Orkem kontra Bizottság ügyben 1989. október 18‑án
hozott ítéletének [EBHT 1989., 3283. o.] 27., 28. és 32–35. pontjára támaszkodva a Bizottság így nem vette figyelembe azt
az információt, amit álláspontja szerint az SGL‑nek mindenképpen meg kellett adnia az információkérésre, illetve arra a határozatra
válaszul, amely bírsággal fenyegetve előírta a kért információ közlését.
402      Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy nem ismerhető el a hallgatáshoz való abszolút jog, amelyre az SGL annak alátámasztására
hivatkozott, hogy nem volt köteles semmilyen információkérésre válaszolni. Valójában az ilyen jog elismerése túlmenne azon,
ami a vállalkozások védelemhez való jogának biztosításához szükséges, és szükségtelen korlátozást jelentene a Bizottság azon
feladatának végrehajtása során, amely szerint biztosítania kell a közös piacon a versenyszabályok betartását. A hallgatáshoz
való csak annyiban ismerhető el, amennyiben az érintett vállalkozást olyan válaszadásra kötelezik, amelyekkel elismerné az
olyan jogsértés fennállását, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata (az Elsőfokú Bíróság T‑112/98. sz., Mannesmannröhren-Werke
kontra Bizottság ügyben 2001. február 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑729. o.] 66. és 67. pontja).
403      A 17. rendelet 11. cikke hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében ezért a Bizottság kötelezheti a vállalkozásokat arra,
hogy minden számukra ismeretes, a tényekre vonatkozó információt közöljenek, és amennyiben az szükséges, bocsássák a Bizottság
rendelkezésére az ezekre vonatkozó birtokukban lévő okiratokat még abban az esetben is, ha ezek felhasználhatók versenyellenes
magatartás bizonyítására (lásd a fenti 402. pontban hivatkozott Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
65. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
404       A Bizottságnak az információkérésre vonatkozó, a fenti 401. és 402. pontban hivatkozott Orkem kontra Bizottság ügyben hozott
ítéletben és Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben elfogadott hatásköre nem sérti sem az emberi
jogokról szóló európai egyezmény [az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én
kelt európai egyezmény] 6. cikkének (1) és (2) bekezdését (a Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott
ítélet 75. pontja), sem az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatát.
405      Bár a Bíróság kimondta (az LVM‑ügyben hozott, a 230. pontban hivatkozott ítéletben [a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P.,
C‑247/99. P., C‑250/99. P – C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o.] 274. pontjában), hogy a fenti 401. pontban hivatkozott
Orkem kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet követően az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata – amelyet
a közösségi bíróságoknak figyelembe kell venni – továbbfejlődött a […] Funke‑ügyben hozott ítélettel, az 1996. december 17‑i
Saunders kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítélettel (Ítéletek és Határozatok Tára 1996‑VI, 2044. o., 69., 71. és 76. §)
és a 2001. május 3‑i J.B. kontra Svájc ügyben hozott ítélettel (Ítéletek és Határozatok Tára 2001‑III, 455. o., 64–71. §),
a Bíróság nem változtatta meg a korábbi ítélkezési gyakorlatát az LVM‑ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben.
406      Mindenesetre önmagában a Bizottság által feltett tisztán ténybeli kérdésekre való válaszadás, valamint már létező dokumentumok
benyújtására vonatkozó felhívás teljesítésének kötelezettsége nem jelentheti a védelemhez való jog vagy a tisztességes eljáráshoz
való jog megsértését, amelyek a versenyjog sajátos területén az emberi jogokról szóló európai egyezmény 6. cikke által biztosítottal
egyenrangú védelmet biztosítanak. Semmi nem akadályozza az információkérés címzettjét abban, hogy később, a közigazgatási
eljárás vagy a közösségi bíróságok előtt folyó eljárásban a védelemhez való jogának gyakorlása során bizonyítsa azt, hogy
a válaszaiban foglalt tények, illetve az általa benyújtott dokumentumok más jelentéssel bírnak, mint amelyet a Bizottság azoknak
tulajdonít (a fenti 402. pontban hivatkozott Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 77. és 78. pontja).
407      Másrészt meg kell jegyezni arra vonatkozóan, hogy az SGL milyen mértékben volt köteles válaszolni az 1999. március 31‑i információkérésre
a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, hogy a tisztán ténybeli kérdéseken és már létező dokumentumok kérésén
túl a Bizottság felhívta az SGL‑t, hogy adja elő az egyes olyan találkozók esetében, amelyeken részt vett, azok tárgyát és
történéseit, amennyiben a Bizottság gyanította, hogy a találkozók célja a verseny korlátozása volt. Következésképpen ez olyan
információkérés volt, amely az SGL‑t a közösségi versenyjog megsértésében való közreműködésének elismerésére kényszerítette
volna.
408      Ugyanez vonatkozik a fenti találkozók jegyzőkönyveinek, munkairatainak és előkészítő iratainak, az azokra vonatkozó kézzel
írt feljegyzéseinek, a találkozókra vonatkozó jegyzeteknek és következtetéseknek, valamint az 1992 és 1998 között végrehajtott
áremelések tervezésére, megbeszélésére és végrehajtására vonatkozó dokumentumoknak benyújtására irányuló felhívásra is.
409      Mivel az SGL‑nek nem kellett az 1999. március 31‑i információkérés ilyen jellegű kérdéseire válaszolni, a vállalkozás részéről
önkéntes együttműködésnek kell tekinteni azt, hogy mégis adott azokra vonatkozóan felvilágosítást, ami az engedékenységi közlemény
alapján indokolja a bírság csökkentését.
410      Ezt a következtetést nem befolyásolja a Bizottság azon érve, amely szerint a kérdéses információt nem önkéntesen szolgáltatták,
hanem információkérésre válaszul. Az engedékenységi közlemény D. pontja (2) bekezdésének első albekezdése nem írja elő, hogy
az önkéntes magatartást a vállalkozás saját kezdeményezésére tanúsítsa, csupán olyan információ szolgáltatását írja elő, amely
segíti a jogsértés fennállásának megállapítását. Másrészt a bírságnak a D. pontban megállapítottnál jelentősebb csökkentésére
vonatkozó C. pont lehetővé teszi a kartellben résztvevők üzlethelyein végzett bizottsági vizsgálatot követően tanúsított együttműködés
értékelését. A fentiek alapján az a körülmény, hogy a 17. rendelet 11. cikkének (1) bekezdése szerinti információkérést küldött
az SGL‑nek, nem csökkentheti az e vállalkozás által az engedékenységi közlemény D. pontja (2) bekezdésének első albekezdése
alapján tanúsított együttműködés jelentőségét, különösen mivel az információkérés kevésbé kényszerítő eszköz, mint a határozattal
elrendelt vizsgálat.
411      Következésképpen a fenti összefüggésben a Bizottság nem értékelte az SGL által tanúsított együttműködés jelentőségét.
412      Azzal kapcsolatban, hogy a Bizottság felrója az SGL‑nek az arra a kérdésre adott hiányos választ, hogy az SGL mely vállalkozásokat
értesítette 1997 júniusában a Bizottság küszöbönálló vizsgálatáról, igaz, hogy az SGL 1997. július 30‑i levelével csak a VAW
és egy másik vállalkozás értesítését ismerte el, míg elmulasztotta jelezni azt, hogy az UCAR‑t is figyelmeztette. Ugyanakkor
a Bizottság maga is megállapította, hogy az SGL figyelmeztetése súlyosabbá tette a jogsértést, amely így nagyobb visszatartó
erővel bíró bírság kiszabásához vezetett, és azt súlyosító körülménynek lehetett tekinteni, mivel az SGL magatartása megteremtette
a kartell fenntartásához és a jogsértő hatás meghosszabbításához szükséges körülményeket. Következésképpen az SGL nem volt
köteles a Bizottságot arról tájékoztatni, hogy figyelmeztetett más vállalkozásokat. Ugyanis valószínűsíthető volt, hogy ez
az információ növelte volna a Bizottság által az SGL‑re kiszabott bírság összegét. Így a Bizottság e pont tekintetében is
tévesen értékelte az SGL magatartását azzal, hogy felrótta neki a hiányos választ.”

A felek kérelmei
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet a rendelkező rész 2. pontja tekintetében;
–        kötelezze az SGL Carbont a költségek viselésére.
Az SGL Carbon kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

A szóbeli szakasz újbóli megnyitására vonatkozó kérelmekről
A Bíróság hivatalához 2006. február 24‑én érkezett levelével az SGL kérte, hogy a Bíróság rendelje el a szóbeli szakasz újbóli
megnyitását az eljárási szabályzat 61. cikke alapján.
Kérelme alátámasztására az SGL Carbon előadja, hogy a főtanácsnok jelen fellebbezés tárgyában ismertetett indítványa nem minden
esetben idézi helyesen a felek állításait és az Elsőfokú Bíróság által tett megállapításokat. Az indítvány továbbá számos
olyan érvet és feltételezést tartalmaz, amelyet a felek ez idáig nem vetettek fel írásbeli beadványaikban, és nem vitattak
meg a tárgyaláson. Ez az indítvány ezért nem alkalmas az ítélet megfelelő előkészítésére, és kivételesen további észrevételek
megtétele szükséges azelőtt, hogy a Bíróság véglegesen dönt az ügyben.
E tekintetben elég arra emlékeztetni, hogy sem a Bíróság alapokmánya, sem pedig eljárási szabályzata nem teszi lehetővé, hogy
a felek a főtanácsnok indítványra válaszként észrevételeket tegyenek (lásd például a C‑17/98. sz. Emesa Sugar‑ügyben 2000.
február 4‑én hozott végzés [EBHT 2000., I‑665. o.] 2. pontját).
Másrészt az SGL Carbon által a szóbeli szakasz újbóli megnyitásának alátámasztására előadott indok tekintetében arra kell
utalni, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 61. cikkének megfelelően a Bíróság hivatalból, a főtanácsnok javaslatára vagy
a felek kérelmére is elrendelheti a szóbeli eljárás újbóli megnyitását, ha úgy véli, hogy a tényállás nincs kellően feltárva,
vagy ha azt olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek nem vitattak meg (lásd többek között a C‑209/01. sz., Schilling
és Fleck‑Schilling ügyben 2003. november 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13 389. o.] 19. pontját és a C‑30/02. sz., Recheio
– Cash & Carry ügyben 2004. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6051. o.] 12. pontját).
A jelen ügyben a Bíróság úgy véli, hogy a jelen fellebbezés eldöntéséhez szükséges minden ténnyel rendelkezik.
Következésképpen nem szükséges elrendelni a szóbeli szakasz újbóli megnyitását.

A fellebbezésről
A Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítélet 401–412. pontja sérti a közösségi jogot, különösen a 17. rendelet 11. és 15. cikkének
együttes olvasatát, valamint az engedékenységi közleményt. Előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett
el az SGL Carbon által a Bizottság információkérésére adott válaszainak értékelésével kapcsolatban a bírság összegének csökkentésének
vonatkozásában. Másrészt az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatosan megsértette az indokolási kötelezettséget a megtámadott ítélet
meghozatala során. A Bizottság a kérelme alapjául szolgáló egyetlen jogalapot két részre osztja.
Az SGL Carbon előadja, hogy amint azt az Elsőfokú Bíróság megállapította, a Bizottság 1997. június 30‑i információkérése,
valamint az 1999. március 31‑i információkérés 1–5. kérdése és a 7. kérdés második albekezdése túlmentek a Bizottság vizsgálati
hatáskörén. Ezek az információkérések ugyanis ellentétesek az önvád tilalmával (
nemo tenetur se ipsum accusare
). Következésképpen az engedékenységi közlemény alapján a bírságot legalább 8%‑kal csökkenteni kellett volna. Mindenesetre
az Elsőfokú Bíróság ítélete nem tartalmaz mérlegelési hibát erre nézve.

Az első rész: az 1999. március 31‑i információkérés
–       A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint a megtámadott ítélet 408. és 409. pontja számos jogban való tévedést tartalmaz a 17. rendelet
11. és 15. cikkének, valamint az engedékenységi közleménynek az együttes értelmezése tekintetében. A Bizottság mindig jogosult
okiratokat kérni, és az erre vonatkozó felhívás nem sérti a védelemhez való jogot.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy az 1999. március 31‑i információkérés az SGL Carbon birtokában lévő dokumentumok „benyújtására”
vonatkozott, és nem voltak olyan kérdések, amelyekre „választ” várt volna. Erre tekintettel az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása,
miszerint az információkérés egyes elemei, amelyek „az SGL‑t a közösségi versenyjog megsértésében való közreműködésének elismerésére
kényszerítették” (a 407. pont vége), nem vonatkozhat a „létező dokumentumok benyújtására vonatkozó felhívásra” (a 408. pont
eleje).
A Bizottság előadja, hogy létező dokumentumok bekérése minden esetben összeegyeztethető a védelemhez való joggal, akkor is,
ha ezek segíthetik a versenyellenes magatartás fennállásának megállapítását, amint azt az Elsőfokú Bíróság kifejezetten kiemelte
a megtámadott ítélet 403., 406. és 407. pontjában. Az Elsőfokú Bíróság ezért helytelenül értelmezte a Bíróság ítélkezési gyakorlatát,
és ellentmondott saját következtetéseinek.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna állapítania, hogy az SGL Carbon milyen mértékig teljesítette
az információkérés egyes pontjait az ott hivatkozott dokumentumok benyújtásával, amit az Elsőfokú Bíróság kifejezetten vitatott.
A vállalkozás 1999. június 8‑i válaszából következik, hogy ez nem így történt. Ellenkezőleg, az SGL Carbon azt állította a
hivatkozott válaszában, hogy a kért dokumentumok nincsenek a birtokában.
A Bizottság így arra a következtetésre jut, hogy az 1999. március 31‑i információkérés vitatott elemei nem vezethetnek a bírságnak
a megítéltnél nagyobb mértékű csökkentéséhez. Figyelembe vette ugyanis azt a körülményt, hogy az SGL Carbon a vitatott dokumentumok
hiánya ellenére kénytelen volt a tényállás feltárásához hozzájárulni. Az egyetlen elem, amelyet nem vett figyelembe a bírság
hivatkozott csökkentésének meghatározása során, az az SGL Carbonnak a korábbi információkérésre adott válasza volt. Figyelembe
vette viszont a 17. rendelet 11. cikke alapján kért tájékoztatáson túlmenő információt a bírság összegének 30%‑os csökkentése
során.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság helytelenül állapította meg a megtámadott ítélet 409. pontjában, hogy
az SGL Carbon teljesítette a fenti tényezőkre vonatkozó információkérést, és a Bizottság ezt nem vette figyelembe.
A Bizottság hozzáteszi, hogy a megtámadott ítélet az indokolási kötelezettség megsértése miatt is jogsértő. A hivatkozott
ítélet 408. és 409. pontja nyilvánvalóan ellentétes az ugyanezen ítélet 403., 406. és 407. pontjával, amelyben az Elsőfokú
Bíróság felsorolja a Bíróság ítélkezési gyakorlatában meghatározott feltételeket. Az Elsőfokú Bíróság továbbá nem fejtette
ki azt, miként jutott egyrészt az SGL Carbon 1999. június 8‑i válaszának, másrészt a vitatott határozatnak a szövege alapján
arra a következtetésre, hogy a vállalkozás a Bizottság vizsgálatához olyan hozzájárulást tett, amelyet az nem vett figyelembe.
Az SGL Carbon előadja, hogy az 1999. június 8‑i feljegyzésének egészét, valamint az 1997. június 30‑i információkérésre adott
válaszait együttműködéssel egyenértékű hozzájárulásként kellett volna értékelni, mivel nem lehet különbséget tenni a jogsértés
és a tényállás kifejezett elismerése, valamint a jogsértést bizonyító okiratok benyújtása között.
Az SGL Carbon előadja, hogy az 1999. március 31‑i információkérés 1–5. kérdése, valamint a 7. kérdés második alpontja nem
csupán a jogsértés beismerésének kikényszerítésére irányultak, hanem arra késztették, hogy a saját jogsértését bizonyító anyagokat
adjon át. A Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata alapján nem volt köteles ezekre a kérdésekre
válaszolni. A fenti körülményekre tekintettel azt a tényt, hogy önkéntesen rendelkezésre bocsátotta a kért információkat és
bizonyítékokat, a bírság csökkentését indokoló hozzájárulásnak kellett volna tekinteni.
Másodlagosan – vagyis abban az esetben, ha a Bíróság nem fogadná el a hallgatáshoz való korlátlan jog fennállását – az SGL
Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélete nem ellentétes a Bíróságnak az erre vonatkozó ítélkezési gyakorlatával. Valamely
vállalkozást nem lehet arra kötelezni, hogy olyan jogsértést beismerő válaszokat adjon, amelynek fennállását a Bizottságnak
kell bizonyítania. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján az Elsőfokú Bíróság ítélete megalapozott, mivel az irányadó szabályok
szerinti vizsgálat alkalmazásával arra a következtetésre jutott, hogy a bírság csökkentését indokoló körülménynek kell tekinteni
azt, hogy az SGL Carbon az 1999. március 31‑i információkérésre azon túlmenően válaszolt, mint amire köteles lett volna.
Az SGL Carbon előadja, hogy amennyiben a vállalkozás, amelyhez kérdéseket intéznek – anélkül, hogy erre köteles lenne –, bizonyítékként
felhasználható iratokat terjeszt elő az érintett ügyben, azt az engedékenységi közlemény értelmében kezdeményezésnek kell
tekinteni, amint azt az Elsőfokú Bíróság helyesen megállapította a megtámadott ítélet 409. pontjában. Az Elsőfokú Bíróság
jogszerűen állapította meg, hogy az együttműködés értékelése során azt kell figyelembe venni, hogy az önkéntesen átadott információ
milyen hozzáadott értéket képvisel.
Az SGL Carbon azt is kifejti, hogy kevéssé számít ebben a tekintetben az, hogy volt‑e korábbi információkérés. Azt a kérdést
kell feltenni, hogy az átadott információkat köteles volt‑e felfedni, és ha igen, milyen mértékben. Amennyiben nem volt erre
köteles, az információkérésre adott válasz is lehet önkéntes és így releváns az érintett vállalkozás által tanúsított együttműködés
szempontjából.
–       A Bíróság álláspontja
A fellebbezés jogalapjának első része lényegében azt a kérdést veti fel, hogy az SGL Carbon köteles volt‑e a Bizottság által
az 1999. március 31‑i információkérésben kért dokumentumok összességét átadni, és hogy emiatt az Elsőfokú Bíróság által a
megtámadott ítélet 408. és 409. pontjában erre vonatkozóan tett megállapítások jogszerűek‑e.
Következésképpen azt kell eldönteni, hogy a Bizottság ezen információkérésére az SGL Carbon által adott választ önkéntes együttműködésnek
vagy kötelezettség teljesítésének kell‑e tekinteni.
A hivatkozott kérés tartalmát tekintve meg kell jegyezni, hogy a Bizottság egyebek közt azon találkozók tárgyára és menetére
vonatkozó iratokat kért, amelyeken az SGL Carbon részt vett, továbbá a találkozók eredményére vagy az ott levont következtetésekre
vonatkozó írásos anyagot. A Bizottság ezeket a dokumentumokat így határozta meg: összefoglalások, napirendek, jelenléti ívek,
kézzel írt feljegyzések, munkairatok, előkészítő iratok és az áremelések végrehajtására vonatkozó iratok.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 408. pontjában megállapította, hogy ami a vállalkozásnak a jogsértés elismerésével
egyenértékű dokumentumok benyújtásának megtagadására vonatkozó jogát illeti, „ugyanez vonatkozik a fenti találkozók jegyzőkönyveinek,
munkairatainak és előkészítő iratainak, az azokra vonatkozó kézzel írt feljegyzéseinek, a találkozókra vonatkozó jegyzeteknek
és következtetéseknek, valamint az 1992 és 1998 között végrehajtott áremelések tervezésére és megbeszélésére és végrehajtására
vonatkozó dokumentumoknak benyújtására irányuló felhívásra”.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 409. pontjában megállapította erre vonatkozóan, hogy az SGL Carbonnak „nem kellett
az 1999. március 31‑i információkérés ilyen jellegű kérdéseire válaszolni”. Ezért, arra a következtetésre jutott, hogy amennyiben
a Bizottság nem kényszeríthette a kért iratok benyújtására, a vállalkozás által adott választ „önkéntes együttműködésnek”
kellett volna tekinteni.
Az Elsőfokú Bíróság ezen megállapításai jogilag tévesek.
Mindenekelőtt fel kell idézni, hogy a 17. rendelet 11. cikkének (1) bekezdése alapján a ráruházott feladatok teljesítése során
a Bizottság a tagállamok kormányaitól és hatáskörrel rendelkező hatóságoktól, valamint a vállalkozásoktól és a vállalkozások
társulásaitól minden szükséges információt beszerezhet. Ugyanezen cikk (4) bekezdése alapján a kért információt a vállalkozások
tulajdonosai vagy képviselői és jogi személyek, gazdasági társaságok, cégek vagy jogi személyiséggel nem rendelkező társaságok
esetén a törvény vagy a létesítő okirat által a képviselettel megbízott személyek adják meg.
Ami a Bizottság információkérésre vonatkozó hatáskörét illeti, meg kell jegyezni – amint azt a Bíróság kiemelte az Orkem kontra
Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 27. pontjában –, hogy a 17. rendelet nem jogosítja fel a vizsgálat alatt
álló vállalkozást arra, hogy bármely módon elkerülje a vizsgálatot azon az alapon, hogy annak eredménye bizonyítékkal szolgálhat
a versenyszabályok megsértésére; éppen ellenkezőleg, a vállalkozás köteles aktívan együttműködni, ami arra utal, hogy köteles
a Bizottság rendelkezésére bocsátani minden, a vizsgálat tárgyával kapcsolatos információt.
Ami azt kérdést illeti, hogy a fenti kötelezettség vonatkozik‑e azokra az információkra is, amelyek felhasználhatók a versenyszabályok
megsértésének bizonyítására az azt szolgáltató vállalkozás ellen, a Bíróság a hivatkozott ítélet 34. pontjában kimondta, hogy
a 17. rendelet 11. cikke (2) és (5) bekezdésének hatékony érvényesülése érdekében a Bizottság jogosult a vállalkozást – akár
határozattal – arra kötelezni, hogy minden számára ismeretes tényre vonatkozó információt közöljön vele, és szükség esetén
adja át az azokra vonatkozó birtokában lévő dokumentumokat, még abban az esetben is, ha ezek később felhasználhatók az érintett
vállalkozás vagy más vállalkozás ellen a versenyellenes magatartás fennállásának bizonyítására.
Ezzel ellentétben teljesen más az a helyzet, amelyben a Bizottság a vizsgálat alatt álló vállalkozástól olyan választ kíván
megszerezni, amelyekkel az kénytelen lenne olyan jogsértés fennállását elismerni, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata
(lásd az Orkem kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 35. pontját).
Hozzá kell tenni, hogy a Bíróság a Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott, fent
hivatkozott ítélet 274–276. pontjában megjegyezte, hogy az Orkem kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet követően az Emberi
Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata – amelyet a közösségi bíróságoknak figyelembe kell venni – továbbfejlődött.
A Bíróság megállapította ugyanakkor ebben a tekintetben, hogy ezek a fejlemények nem voltak olyan jellegűek, hogy azok kétségbe
vonták volna az Orkem kontra Bizottság ügyben hozott, már hivatkozott ítéletben kimondott elvi megállapításokat.
A fenti ítélkezési gyakorlatból nem vonható le az a következtetés, hogy a Bizottság vizsgálati hatásköre korlátozott lenne
a vizsgálat alatt álló vállalkozás birtokában lévő dokumentumok bekérése tekintetében. Ezért az érintett vállalkozás köteles
a Bizottság felhívására a vizsgálat tárgyával kapcsolatos dokumentumokat benyújtani, még abban az esetben is, ha azokat a
Bizottság később felhasználhatja a jogsértés fennállásának bizonyítására.
Azt is fontos megjegyezni, hogy maga az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 405. pontjában kifejezetten idézte az Orkem
kontra Bizottság ügyben hozott, már hivatkozott ítéletben megállapított elveket, továbbá azt is, hogy a Bíróság nem változtatta
meg ezzel kapcsolatos korábbi ítélkezési gyakorlatát.
Az Elsőfokú Bíróság az indokolást követően arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság 1999. március 31‑i információkérése
olyan jellegű volt, amely az SGL Carbont a közösségi versenyszabályok megsértésében való részvételének elismerésére kényszerítette.
Az Elsőfokú Bíróság fenti megállapítása nem veszi figyelembe a 17. rendelet 11. cikkének a Bíróság értelmezése szerinti terjedelmét,
és ezzel gyengíti a bizottsági vizsgálat alatt álló vállalkozások együttműködési kötelezettségét.
Ez az együttműködési kötelezettség nem teszi lehetővé a vállalkozás számára, hogy a dokumentumok benyújtását kikerülje arra
hivatkozva, hogy ezzel kénytelen lenne önmaga ellen vallomást tenni.
Másrészt – amint azt a főtanácsnok helyesen állapította meg indítványának 67. pontjában – habár nyilvánvaló, hogy a védelemhez
való jogot tiszteletben kell tartani, az érintett vállalkozás később – akár a közigazgatási eljárás, akár a közösségi bíróságok
előtt folyó eljárásban – hivatkozhat arra, hogy az általa benyújtott dokumentumok más jelentéssel bírnak, mint amelyet a Bizottság
tulajdonít nekik.
Így jogilag téves az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, hogy a bírság az engedékenységi közlemény alapján való csökkentésének
feltételei teljesültek.
Ezért a jogalap első része megalapozott.

Második rész: az 1997. június 30‑i információkérés
–       A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint a megtámadott ítélet 412. pontja számos jogban való tévedést tartalmaz. Az Elsőfokú Bíróság
olyan álláspontot tulajdonított a Bizottságnak, amelyet az nem képviselt, továbbá nem vizsgálta meg az észrevételeiben előterjesztett
érveket, ami az indokolási kötelezettség megsértésének minősül.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy soha nem állította azt, hogy azért korlátozta az SGL Carbonnak az engedékenységi közlemény
alapján nyújtott bírságcsökkentés összegét, mivel a vállalkozás nem sorolta fel az összes olyan vállalkozást, amelyet figyelmeztetett
a Bizottság várható vizsgálatáról. A Bizottság azért nem nyújtott nagyobb mértékű bírságcsökkentést, mert álláspontja szerint
az SGL Carbon által ténylegesen adott válasz nem haladta meg a 17. rendelet 11. cikke alapján fennálló együttműködési kötelezettségét.
A Bizottság fenntartja, hogy az általa feltett kérdések nem mentek túl a vizsgálati hatáskörén, és így a válasz sem haladta
meg a 17. rendelet 11. cikke alapján fennálló kötelezettséget. Ezért nem volt indokolt a bírságot az engedékenységi közlemény
alapján csökkenteni. Ezen túlmenően az a tény, hogy az SGL Carbon válasza hiányos és félrevezető volt, további indokot adott
arra, hogy a Bizottság ne nyújtson bírságcsökkentést a fenti közlemény alapján.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság arra a további érvre sem válaszolt, amely szerint az SGL Carbon az 1997.
június 30‑i információkérésre adott válaszában elmulasztotta azon legfontosabb tényezők említését, amelyek végül súlyosító
körülményként a bírság növeléséhez vezettek. Amint azt az Elsőfokú Bíróság maga is elismerte, csak a Bizottság vizsgálatához
való hatékony hozzájárulás vezethet a bírság csökkentéséhez.
A Bizottság azt is előadja, hogy a „hozzájárulás menthető indokból való elmaradása” miatti bírságcsökkentés – amennyiben azt
az Elsőfokú Bíróság elfogadta – mindenesetre összeegyeztethetetlen a 17. rendelet 15. cikkével és az engedékenységi közleménnyel.
A fenti szabályok alkalmazásának elvei alapján ugyanis a bírságcsökkentés csak akkor indokolt, ha a vállalkozás magatartása
lehetővé teszi a Bizottság számára a jogsértés fennállásának könnyebb megállapítását és esetlegesen a jogsértés megszüntetését.
A Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, miszerint az SGL Carbon által ténylegesen adott válaszra
– nevezetesen arra, hogy értesített egy másik vállalkozást a küszöbönálló vizsgálatról – tekintettel indokolt lett volna a
bírság csökkentése, sérti a 17. rendelet 15. cikkének és a 11. cikkének együttes olvasatát, valamint az engedékenységi közleményt.
A Bizottság nem köteles a bírságot kizárólag azon okból csökkenteni, hogy a vállalkozás teljesítette az információkérést,
amennyiben ez utóbbi tiszteletben tartja a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakított korlátokat. A jelen esetben ez a helyzet,
mivel az 1997. június 30‑i információkérés a tényállásra vonatkozott, és nem kényszerítette az SGL Carbont a jogsértés fennállásának
elismerésére.
A Bizottság elismeri, hogy egy másik vállalkozás figyelmeztetése nem sérti az EK 81. cikket, és maga az Elsőfokú Bíróság is
megállapította, hogy ezek az értesítések nem sértették a fenti rendelkezést. Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre kimondta, hogy
a kérdéses információ súlyosíthatta a Bizottság által az SGL Carbonra kiszabandó bírságot. A megtámadott ítélet 412. pontjában
megállapította, hogy a vállalkozás nem volt köteles a Bizottságot arról tájékoztatni, hogy értesített más vállalkozásokat
a küszöbönálló vizsgálatról. Az Elsőfokú Bíróság ezen megállapítása ellentétes a vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmével.
A Bizottság álláspontja szerint az a döntő kérdés, hogy a kért válasz önmagában a jogsértés fennállására vonatkozó következtetést
vonja‑e maga után, és ilyen módon a vállalkozás válaszadás esetén szankciónak tenné ki magát. Más gazdasági szereplő figyelmeztetése
a küszöbönálló vizsgálatról önmagában nem teszi ki a vállalkozást a jogsértés vádjának, illetve szankcióknak. Az az Elsőfokú
Bíróság által megállapított tény, hogy a Bizottság a figyelmeztetést súlyosító körülményként vette figyelembe, semmit nem
változtat ezen a következtetésen. A fenti következtetés levonásához először a Bizottságnak bizonyítania kellett a jogsértést;
a figyelmeztetésre vonatkozó információ nem helyettesíti ezt a bizonyítékot.
A Bizottság másrészt fenntartja, hogy az a tény, miszerint súlyosító körülményt állapított meg, nem képezi részét a jogsértést
megalapozó tényállás értékelésének, hanem a bírság összegének megállapítására vonatkozó mérlegelési jogkörének része. Másrészt
az a körülmény, hogy az átadott információ hozzájárulhatott a jogsértés bizonyításához, bár tényszerű, de egyáltalán nem releváns.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el azzal a megállapítással, hogy az SGL
Carbon által adott válasz miatt – amely szerint az figyelmeztetett egy másik vállalkozást a küszöbönálló vizsgálatról – a
bírság csökkentésének lett volna helye. Ez az értelmezés ellentétes a 17. rendelet 15. cikke és 11. cikke együttes olvasatával
és az engedékenységi közleménnyel. Másrészt a megtámadott ítélet ellentmondásos ezzel kapcsolatban, valamint a már létező
dokumentumok benyújtásával kapcsolatban is. A Bíróság ítélkezési gyakorlatára alapozva az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet
402–406. pontjában felsorolta a vonatkozó feltételeket, de nem alkalmazta azokat.
Az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött úgy a megtámadott ítélet 412. pontjában, hogy a Bizottság
1997. június 30‑i információkérése jogsértő volt. Az SGL Carbon ugyanis önkéntesen ismerte el, hogy figyelmeztetett bizonyos
vállalkozásokat a küszöbönálló vizsgálatokról, és a Bizottságnak ezt figyelembe kellett volna vennie az együttműködés értékelése
során.
E vállalkozás fenntartja, hogy a Bizottság érvelését – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani, mivel sem a Bizottság, sem
az Elsőfokú Bíróság nem állapította meg, hogy lett volna a dokumentumok megsemmisítésére vonatkozó megállapodás. A Bizottság
a fellebbezés során nem hivatkozhat új tényekre.
Az SGL Carbon előadja, hogy az információkérésnek nem volt jogalapja, mivel a más vállalkozások figyelmeztetése nem tartozik
az EK 81. cikk által tiltott magatartások körébe. A 17. rendelet 11. cikke által a Bizottságra ruházott jogkör nem terjed
ki olyan tényekkel kapcsolatos kérdések feltevésére, amelyek nem tartoznak a fenti rendelkezés hatálya alá. Mindenesetre feltételezve,
hogy a figyelmeztetés súlyosító körülményként figyelembe vehető, az a tény, hogy azt elismerte, az együttműködés részének
minősül.
Az SGL Carbon előadja, hogy mindenesetre az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg azt, hogy nem volt köteles feltárni
a Bizottság számára azt a tényt, hogy figyelmeztetett más vállalkozásokat a küszöbönálló vizsgálatokkal kapcsolatban.
–       A Bíróság álláspontja
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a Bizottság az 1997. június 30‑i információkérésben felhívta az SGL Carbont, hogy egyebek
között adja meg a grafitelektróda-iparban tevékenykedő azon vállalkozások nevét, amelyeket figyelmeztetett annak lehetőségéről,
hogy a Bizottság vizsgálatot folytat ellenük.
Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság megállapította a megtámadott ítélet 412. pontjában, hogy az SGL nem volt köteles az információkérésre
válaszul a Bizottságot arról tájékoztatni, hogy figyelmeztetett más vállalkozásokat, és a Bizottság nem kényszeríthette az
SGL Carbont válaszadásra. Az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott a megtámadott ítélet ugyanezen pontjában, hogy
a Bizottság figyelmen kívül hagyta az SGL Carbon magatartását azzal, hogy felrótta neki a hiányos választ.
Az Elsőfokú Bíróság ezen érvelése helytállóságának értékelése érdekében fel kell idézni, hogy a Bíróság közelmúltbeli ítélkezési
gyakorlatából következik, miszerint az engedékenységi közlemény alapján való bírságcsökkentés csak az átadott információ alapján
indokolt, és általánosabban, az érintett vállalkozás magatartását úgy lehet tekinteni, hogy az a vállalkozás valódi együttműködési
szándékát mutatja (lásd a C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P – C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri A/S
és társai kontra Európai Közösségek Bizottsága egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I–5425. o.]
388–403. pontját, különösen a 395. pontot).
Amint azt a főtanácsnok az indítványának 78. pontjában kifejtette, bár az SGL Carbon nem volt köteles válaszolni a Bizottság
által feltett kérdésre, hiányos és félrevezető választ adott. Következésképpen az SGL Carbon magatartását nem lehet úgy tekinteni,
hogy – a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott, már hivatkozott ítélet értelmében vett –
együttműködési szándékot tükröz.
Az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el tehát azzal, hogy megállapította, miszerint az SGL Carbon magatartásával
teljesítette az engedékenységi közlemény alapján esetlegesen megadható bírságcsökkentés feltételeit. A megtámadott ítélet
412. pontja ezért jogilag téves. Következésképpen a jogalap második része megalapozott.
A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésének következményeiről
A Bíróság alapokmánya 61. cikkének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatát hatályon
kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja
az Elsőfokú Bírósághoz.
A Bíróság álláspontja szerint a jelen ügyben fennállnak az érdemi döntés meghozatalához szükséges feltételek.
Meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság az engedékenységi közlemény D. pontjának (2) bekezdése alapján 10%‑os további
bírságcsökkentést ítélt meg az SGL Carbon javára, de azt később 8%‑ra csökkentette a fenti vállalkozás magatartása miatt.
Ezen 8%‑os csökkentés célja az volt, hogy kompenzálja az SGL Carbont azon kérdésekre adott válaszokért, amelyek az Elsőfokú
Bíróság álláspontja szerint a Bizottság hatáskörén kívül estek, és amelyeket az engedékenységi közlemény hatálya alá tartozónak
ítélt.
Amint azt a főtanácsnok kifejtette indítványának 69. és 82. pontjában, a Bizottság által feltett kérdések csak kis része – nevezetesen
az, hogy mi volt a célja és az eredménye az SGL Carbon és a többi vállalkozás találkozójának – ment túl azon, amelynek tekintetében
válaszadásra kötelezhette a vállalkozást.
A Bíróság megállapítja, hogy ez az elem a Bizottság által kért információk ötödének felel meg.
Erre figyelemmel a Bíróság a Bizottság által megadott 30%‑on túl további 4%‑os csökkentést tart indokoltnak.
Ezért a bírság összegét 75,7 millió EUR‑ban kell megállapítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita
kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 2. §‑ának megfelelően, amely
e szabályzat 118. cikkének megfelelően alkalmazandó a fellebbezési eljárásra, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az SGL Carbon AG‑t, mivel a fellebbezés keretében a Bíróság elé terjesztett egyetlen
jogalapját illetően pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen eljárás költségeinek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróságnak a T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélete rendelkező része 2. pontjának első alpontját hatályon kívül
helyezi.
2)
Az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.490, ún. „grafitelektródák”-ügy)
2001. július 18‑án hozott 2002/271/EK bizottsági határozattal az SGL Carbon AG társaságra kiszabott bírság összegét 75,7 millió EUR‑ban
állapítja meg.
3)
Az SGL Carbon AG‑t kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német