CELEX: 61991CJ0165
Social sikring
arbejdskraftens frie bevægelighed
ligebehandling af mænd og kvinder
alderspension
forhøjelse af pensionen på grund af ægtefælle, der forsørges

1 Ved dom af 19. juni 1991, indgaaet til Domstolen den 26. juni s.aa., har Arbeidshof, Antwerpen, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 3, litra c), og artikel 48 og 51, af artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24) samt af alle andre bestemmelser, som ifoelge Domstolen maatte finde anvendelse.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en retssag mellem Simon van Munster og den belgiske Rijksdienst voor Pensioenen (herefter benaevnt "den belgiske pensionsinstitution") vedroerende beregningen af Munster' s pension.
3 Simon van Munster, der er nederlandsk statsborger, har haft loennet beskaeftigelse i Nederlandene i 37 aar og i Belgien i 8 aar og har i hver af disse to medlemsstater faaet tilkendt en pension, som er beregnet alene paa grundlag af reglerne i den paagaeldende stat. Hans kone har ikke paa noget tidspunkt haft loennet beskaeftigelse i disse to perioder.
4 I Nederlandene tilkendte Sociale Verzekeringsbank (herefter benaevnt "den nederlandske pensionsinstitution") med virkning fra den 1. oktober 1985 Van Munster en alderspension i henhold til Algemene Ouderdomswet (lov om almindelig alderspension, herefter benaevnt "AOW").
5 I henhold til AOW i den udgave, der traadte i kraft den 1. april 1985, har enhver, der lever i aegteskab, ret til en personlig pension svarende til 50% af nettominimumsloennen fra det fyldte 65. aar. Naar aegtefaellen er hjemmegaaende og endnu ikke er fyldt 65 aar, forhoejes denne pension med et tillaeg, der ligeledes kan udgoere 50% af nettominimumsloennen. Saafremt den paagaeldende ikke har en aegtefaelle, udgoer pensionen 70% af nettominimumsloennen. Pensionsmodtageren kan ikke give afkald paa disse ydelser.
6 Den nederlandske pensionsinstitution tilkendte saaledes Van Munster en alderdomspension paa grundlag af 100% af nettominimumsloennen, nemlig 50%, fordi han er gift, og 50%, fordi hans kone endnu ikke var fyldt 65 aar paa det tidspunkt, da afgoerelsen blev truffet.
7 I Belgien tilkendte den belgiske pensionsinstitution med virkning fra den 1. november 1985 ligeledes Van Munster en pension.
8 Ifoelge artikel 10, stk. 1, i den belgiske kongelige anordning nr. 50 af 24. oktober 1967 med senere aendringer optjenes pensionsrettigheder pr. kalenderaar som en broekdel af den faktiske bruttoloen eller af en fiktivt fastsat bruttoloen, og pensionen er paa 75% ("familiepension"), saafremt arbejdstagerens aegtefaelle ikke laengere har erhvervsmaessig beskaeftigelse og ikke modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art, og paa 60% i andre tilfaelde ("pension for enlige"). Ifoelge denne ordning har en hjemmegaaende aegtefaelle ret til at give afkald paa enhver "pension eller en ydelse af tilsvarende art", for at den pensionerede arbejdstager kan tilkendes "familiepension".
9 Da fru van Munster ikke personligt modtog nogen ydelse, blev Van Munster' s belgiske pensionsbeloeb beregnet efter satsen for "familiepension" under hensyn til den periode paa 8 aar, hvor han havde loennet beskaeftigelse i Belgien.
10 Den 10. oktober 1987, hvor fru van Munster fyldte 65 aar, tilkendte den nederlandske pensionsinstitution i henhold til AOW hende en personlig alderspension, beregnet som 50% af nettominimumsloennen. Samtidig fratog institutionen Van Munster det pensionstillaeg, han havde modtaget indtil da. Familiens samlede pensionsbeloeb blev saaledes ikke forhoejet paa grund af, at fru van Munster fik tilkendt pension.
11 Efter at den belgiske pensionsinstitution var blevet informeret om, at den nederlandske institution havde tilkendt fru van Munster en personlig alderspension, nedsatte den ved afgoerelse af 2. februar 1988 med virkning fra den 1. oktober 1987 det pensionsbeloeb, som hendes mand modtog, idet den anvendte satsen for "pension for enlige" og ikke satsen for "familiepension" under hensyn til, at fru van Munster med den belgiske lovgivnings ord modtog "pension eller en ydelse af tilsvarende art".
12 Van Munster anlagde sag til proevelse af den belgiske pensionsinstitutions afgoerelse om nedsaettelse af hans pension, og Arbeidshof, Antwerpen, har besluttet at udsaette sagen, indtil Domstolen har besvaret foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Er en national bestemmelse (som artikel 10, stk. 1, i kongelig anordning nr. 50 af 24.10.1967 om arbejdstageres alders- og efterladtepension), hvorved en pensionsydelse, som fastsaettes under hensyntagen til den hjemmegaaende aegtefaelles situation, har forskellige konsekvenser, alt efter om ydelsen tilkendes i form af en forhoejelse af den erhvervsaktive aegtefaelles pension eller i form af en selvstaendig pension, der tilkendes den hjemmegaaende aegtefaelle (som den pension, der i henhold til den nederlandske Algemene Ouderdomswet siden den 1.4.1985 tilkendes den gifte kvinde), forenelig med faellesskabsretten, navnlig med traktaten af 25. marts 1957 om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, herunder navnlig traktatens artikel 3, litra c), artikel 48, stk. 1 ff., og artikel 51, og princippet om ligebehandling af maend og kvinder, naermere bestemt Raadets direktiv 79/7 af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, navnlig artikel 4, stk. 1?
2) Har en pension, der tilkendes den hjemmegaaende aegtefaelle (som pension i henhold til den nederlandske Algemene Ouderdomswet siden den 1.4.1985), saadanne saerlige kendetegn, at den i lyset af faellesskabsretten, navnlig de under spoergsmaal 1) naevnte bestemmelser, skal behandles anderledes end den ydelse, der tilkendes i form af en forhoejelse af den pension, der udbetales til den aegtefaelle, der har forsoergerpligten (familiepension, jf. den belgiske pensionslovgivning for arbejdstagere)?"
13 Med disse to spoergsmaal oensker den forelaeggende ret, at Domstolen tager stilling til, om for det foerste en national bestemmelse som artikel 10, stk. 1, i den belgiske kongelige anordning nr. 50, og for det andet dens konkrete anvendelse i en situation som den, aegteparret Van Munster befinder sig i, er forenelig med faellesskabsretten.
Foerste spoergsmaal
14 Med det foerste spoergsmaal har den nationale ret i det vaesentlige spurgt, om faellesskabsretten og navnlig traktatens artikel 48 og 51 samt artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en pension beregnes efter satsen for "familiepension", naar arbejdstagerens aegtefaelle ikke laengere har erhvervsmaessig beskaeftigelse og ikke modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art, hvorimod den mindre fordelagtige sats for "pension for enlige" anvendes, naar arbejdstagerens aegtefaelle modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art.
15 Indledningsvis bemaerkes, at der ved artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er indfoert et princip om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til beregningen af sociale ydelser, herunder aegtefaelletillaeg. AOW er blevet aendret for at tilvejebringe overensstemmelse med denne bestemmelse og for at opnaa den videst mulige anvendelse af princippet om ligebehandling. Den belgiske lovgivning er ikke blevet aendret tilsvarende.
16 Det skal imidlertid bemaerkes, at tilpasningen af AOW ikke var noedvendig i henhold til direktiv 79/7. Det foelger nemlig af artikel 7, stk. 1, litra c), at medlemsstaterne fra direktivets anvendelsesomraade kan undtage tillaeggelse af ret til aldersydelser i henhold til hustruens afledte rettigheder.
17 Det foelger heraf, at princippet om ligebehandling af maend og kvinder, som det fremgaar af direktiv 79/7, ikke er til hinder for, at en medlemsstat ikke beregner pensionen til en pensioneret arbejdstager med satsen for "familiepension" som fastsat i medlemsstatens lovgivning for personer, der forsoerger en aegtefaelle, naar denne aegtefaelle har en personlig pensionsret.
18 For saa vidt angaar arbejdskraftens frie bevaegelighed bemaerkes, at der efter traktatens artikel 51 fortsat kan gaelde forskellige sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater og dermed forskellige rettigheder for arbejdstagerne dér. Forskelle i de forskellige medlemsstaters sociale sikringsordningers materielle og formelle regler paavirkes saaledes ikke af traktatens artikel 51 (jf. dom af 7.2.1991, sag C-227/89, Roenfeldt, Sml. I, s. 323, praemis 12).
19 For saa vidt angaar naervaerende sag finder den anfaegtede bestemmelse i belgisk lovgivning anvendelse uden forskel paa landets egne statsborgere og statsborgere fra andre medlemsstater. Bestemmelsen kan saaledes ikke i sig selv anses for at vaere en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed.
20 Det foelger heraf, at hverken faellesskabsretten vedroerende arbejdskraftens frie bevaegelighed, navnlig traktatens artikel 48 og 51, eller artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en pension beregnes efter satsen for "familiepension", naar arbejdstagerens aegtefaelle ikke laengere har erhvervsmaessig beskaeftigelse og ikke modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art, hvorimod den mindre fordelagtige sats for "pension for enlige" anvendes, naar arbejdstagerens aegtefaelle modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art.
Andet spoergsmaal
21 Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om og i givet fald hvordan en national domstol, der med henblik paa anvendelsen af en bestemmelse i den nationale ret, som f.eks. artikel 10, stk. 1, i kongelig anordning nr. 50, fastslaar karakteren af en social sikringsydelse, der er tildelt ifoelge en anden medlemsstats lovgivning, som f.eks. den ydelse, fru van Munster har faaet tildelt, skal fortolke den nationale lovgivning i lyset af de faellesskabsretlige bestemmelser, den forelaeggende ret henviser til.
22 For naermere at belyse karakteren af det problem, der rejses i andet spoergsmaal, skal den foreliggende sags saerlige omstaendigheder understreges.
23 For det foerste har den beroerte EF-statsborger erhvervet ret til pension i to medlemsstater efter at have haft hovedparten (ca. 37/45) af sin erhvervsmaessige beskaeftigelse i den ene af de to medlemsstater. Den pensionerede arbejdstagers aegtefaelle har derimod aldrig vaeret erhvervsmaessig aktiv og har saaledes ikke erhvervet en pensionsret som arbejdstager.
24 For det andet beregnes arbejdstagerens pension i den ene af de to medlemsstater paa grundlag af den faktiske eller en fiktivt fastsat loen med en hoejere sats, naar aegtefaellen er hjemmegaaende og ikke har en personlig ret til "pension eller en ydelse af tilsvarende art".
25 For det tredje har den anden medlemsstat, jf. ovenfor praemis 15, for at foelge aanden i direktiv 79/7 aendret fremgangsmaaden ved udbetaling af pensioner, idet den, naar pensionsalderen indtraeder, tildeler hver aegtefaelle en pension paa samme beloeb. Denne pension er betinget af, at pensionisten har bopael i denne medlemsstat, men forudsaetter ikke, at han har haft erhvervsmaessig beskaeftigelse dér. Der kan ikke gives afkald paa denne pension.
26 For det fjerde medfoerer tillaeggelsen i denne anden stat af en personlig pension til hver af de to aegtefaeller, naar de fylder 65 aar, ikke, at det samlede beloeb, som aegteparret modtager, aendres i forhold til det beloeb, som et aegtepar, der begge var fyldt 65 aar, fik udbetalt, foer aendringen den 1. april 1985 af AOW-ordningen.
27 Selv om traktatens artikel 51, som anfoert ovenfor i praemis 18, lader de sociale sikringsordninger i medlemsstaterne med de forskelle, de har, og foelgelig med forskelle i rettighederne for arbejdstagerne dér, bestaa, er det dog utvivlsomt, at maalet for traktatens artikel 48-51 ikke vil blive naaet, hvis vandrende arbejdstagere, som har gjort brug af deres ret til fri bevaegelighed, skulle miste de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning. Dette ville kunne afholde EF-arbejdstagere fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, hvilket vil vaere en hindring for virkeliggoerelsen af dette princip (jf. dom af 4.10.1991, sag C-349/87, Paraschi, Sml. I, s. 4501, praemis 22).
28 For saa vidt angaar pensioner som dem, hovedsagen drejer sig om, bemaerkes, at saavel en vandrende arbejdstager som en arbejdstager, der har haft hele sin erhvervsmaessige beskaeftigelse i en og samme stat (herefter benaevnt "bofast arbejdstager"), erhverver deres pensionsrettigheder gradvist i loebet af deres erhvervsmaessige beskaeftigelse.
29 Den eneste forskel mellem de to er, at den bofaste arbejdstager erhverver sine samlede pensionsrettigheder i henhold til en og samme lovgivning, hvorimod den vandrende arbejdstager erhverver dem i andele svarende til de paa hinanden foelgende beskaeftigelsesperioder, som han har tilbagelagt i forskellige medlemsstater under forskellige lovgivninger. I saadanne situationer er formaalet med traktatens artikel 51 ° ved koordinering, ikke harmonisering ° at skabe et ubrudt beskaeftigelsesforloeb for den vandrende arbejdstager paa socialsikringsomraadet.
30 I denne sag ses det, at anvendelsen af en national lovgivning paa en vandrende arbejdstager paa samme maade som paa en bofast arbejdstager har uforudsete foelgevirkninger, som er uforenelige med formaalet med traktatens artikel 48-51, og disse virkninger er netop knyttet til det forhold, at den vandrende arbejdstagers pensionsrettigheder er omfattet af to forskellige lovgivninger.
31 Forskellene opstaar, fordi der i henhold til den ene af de to pensionsordninger anvendes en hoejere pensionssats for arbejdstagere, hvis aegtefaelle ikke faar udbetalt pension eller en ydelse af tilsvarende art, ud fra den antagelse, at en saadan pension eller ydelse forhoejer parrets samlede indtaegter, og at der under alle omstaendigheder kan gives afkald herpaa, hvorimod der ifoelge den anden ordning i samme situation ved pensionsalderens indtraeden tilkendes hver aegtefaelle en lige stor pension, som den berettigede ikke kan give afkald paa, uden at dette medfoerer en forhoejelse af parrets samlede indtaegter.
32 Naar der foreligger en saadan forskel mellem lovgivningerne, foelger det af princippet om loyalt samarbejde i EOEF-traktatens artikel 5, at medlemsstaternes kompetente myndigheder er forpligtet til at traeffe alle de foranstaltninger, de har til raadighed, for at opnaa maalet i traktatens artikel 48.
33 Denne forpligtelse indebaerer, at myndighederne skal undersoege, om deres lovgivning kan anvendes efter sin ordlyd paa en vandrende arbejdstager og paa samme maade som paa en bofast arbejdstager, uden at en saadan anvendelse foerer til, at den vandrende arbejdstager mister sociale fordele, og derfor vil kunne afholde den paagaeldende fra at udoeve sin ret til fri bevaegelighed.
34 I denne sammenhaeng bemaerkes, at det tilkommer den nationale domstol i videst muligt omfang at fortolke den nationale lovgivning, den skal anvende, i overensstemmelse med faellesskabsretten (jf. dom af 4.2.1988, sag 157/86, Murphy m.fl., Sml. s. 673, praemis 11, og, tilsvarende, dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, praemis 8, og af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 0000, praemis 26).
35 Det andet spoergsmaal maa derfor besvares med, at en national domstol, der med henblik paa anvendelsen af en bestemmelse i sin nationale ret fastslaar karakteren af en social sikringsydelse, der er tildelt ifoelge en anden medlemsstats lovgivning, skal fortolke den nationale lovgivning i lyset af formaalene med traktatens artikel 48 -51 og i videst muligt omfang undgaa et fortolkningsresultat, der vil kunne afholde den vandrende arbejdstager fra faktisk at udoeve sin ret til fri bevaegelighed.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering, den tyske regering, den nederlandske regering og Det Forenede Kongerige samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arbeidshof, Antwerpen, ved dom af 19. juni 1991, for ret:
1) Faellesskabsretten, navnlig EOEF-traktatens artikel 48 og 51 samt artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter en pension beregnes efter satsen for "familiepension", naar arbejdstagerens aegtefaelle ikke laengere har erhvervsmaessig beskaeftigelse og ikke modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art, hvorimod den mindre fordelagtige sats for "pension for enlige" anvendes, naar arbejdstagerens aegtefaelle modtager pension eller en ydelse af tilsvarende art, saasom den pension, som fru van Munster er blevet tillagt ved Algemene Ouderdomswet.
2) En national domstol, der med henblik paa anvendelsen af en bestemmelse i den nationale ret fastslaar karakteren af en social sikringsydelse, der er tildelt ifoelge en anden medlemsstats lovgivning, skal fortolke den nationale lovgivning i lyset af formaalene med EOEF-traktatens artikel 48-51 og i videst muligt omfang undgaa et fortolkningsresultat, der vil kunne afholde den vandrende arbejdstager fra faktisk at udoeve retten til fri bevaegelighed.