CELEX: 62004CJ0412
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Julkiset rakennusurakat, tavaranhankinnat ja palveluhankinnat
Direktiivit 95/50/ETY, 93/36/ETY, 93/37/ETY ja 93/38/ETY
Avoimuus
Yhdenvertainen kohtelu
Hankinnat, jotka eivät arvonsa vuoksi kuulu näiden direktiivien soveltamisalaan

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY (
EYVL L 209, s. 1
), julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY (
EYVL L 199, s. 1
), julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/37/ETY (
EYVL L 199, s. 54
), sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/52/EY (
EYVL L 328, s. 1
; jäljempänä direktiivi 93/37), ja vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/38/ETY (
EYVL L 199, s. 84
) eikä EY 43 ja EY 49 artiklan ja niistä välittömästi seuraavien avoimuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut seuraavat säännökset:
—
11.2.1994 annetun julkisia rakennusurakoita koskevan puitelain nro 109 (legge quadro in materia di lavori pubblici; GURI nro 41, Supplemento ordinario, 19.2.1994), sellaisena kuin se on muutettuna 1.8.2002 annetulla lailla nro 166 (GURI nro 181, Supplemento ordinario, 3.8.2002; jäljempänä laki nro 109/1994), 2 §:n 1 ja 5 momentti, 17 §:n 12 momentti, 27 §:n 2 momentti, 30 §:n 6 bis momentti, 37 ter § ja 37 quater §:n 1 momentti
—
lain nro 109/1994 28 §:n 4 momentti, luettuna yhdessä 11.2.1994 annetun julkisia rakennusurakoita koskevan puitelain nro 109 ja sen myöhempien muutosten soveltamisasetuksesta 21.12.1999 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 554 (regolamento di attuazione della legge quadro in materia di lavori pubblici 11 febbraio 1994, n. 109, e successive modificazioni; GURI nro 98, Supplemento ordinario, 28.4.2000; jäljempänä DPR nro 554/1999) 188 §:n ja julkisia palveluhankintoja koskevan direktiivin 92/50/ETY soveltamisesta 17.3.1995 annetun asetuksen nro 157 (attuazione della direttiva 92/50/CEE in materia di appalti pubblici di servizi; GURI nro 104, Supplemento ordinario, 6.5.1995; jäljempänä asetus nro 157/1995) 3 §:n 3 momentin kanssa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön säännöstö
Direktiivit 92/50, 93/36, 93/37 ja 93/38 annettiin toteutettaessa sisämarkkinoita, jotka määritellään alueeksi, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus taataan. Niillä pyritään poistamaan käytännöt, jotka rajoittavat yleisesti kilpailua ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisten pääsyä julkisten hankintasopimusten osapuoleksi, muun muassa EY 43 artiklassa vahvistetun sijoittautumisvapauden ja EY 49 artiklassa vahvistetun palvelujen tarjoamisen vapauden panemiseksi täytäntöön.
Direktiivin 92/50 16. perustelukappaleen mukaan julkiset palveluhankinnat saattavat joskus sisältää myös rakennusurakoita, ja julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 26.7.1971 annetusta neuvoston direktiivistä 71/305/ETY (
EYVL L 185, s. 5
) seuraa, että sopimusta voidaan pitää julkisia rakennusurakoita koskevana sopimuksena ainoastaan, jos sen kohteena on rakennusurakan toteuttaminen. Jos tällaiset rakennusurakat ovat luonteeltaan toissijaisia eivätkä ne ole sopimuksen kohteena, sopimusta ei voida niiden perusteella pitää julkisia rakennusurakoita koskevana sopimuksena.
Direktiivin 92/50 8 artiklasta seuraa, että direktiivin liitteessä I A lueteltuja palveluja koskevat julkiset hankinnat on tehtävä direktiivin III–VI osaston säännösten mukaisesti. Direktiivin III osasto koskee mainittujen sopimusten tekomenettelyjen valintaa ja kilpailujen sääntöjä.
Direktiivin 92/50 liitteessä I A olevassa pääluokassa 12 mainitaan muun muassa arkkitehtipalvelut, insinööripalvelut, yhdyskuntasuunnittelu- ja maisemasuunnittelupalvelut, edelliseen liittyvät tieteelliset ja tekniset konsultointipalvelut sekä tekniset testaus- ja analysointipalvelut.
Direktiivin 93/38 15 artiklan mukaan direktiivin liitteessä XVI A lueteltuja palveluja koskevat sopimukset on tehtävä direktiivin III–V osaston säännösten mukaisesti. Mainitun direktiivin IV osasto koskee sopimusten tekomenettelyjä.
Mainitussa liitteessä XVI A oleva pääluokka 12 on samanlainen kuin direktiivin 92/50 liitteessä I A oleva pääluokka 12.
Direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdan mukaan ”’julkisia rakennusurakoita koskevilla sopimuksilla’ tarkoitetaan rahallista vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia, jotka on tehty urakoitsijan ja b alakohdassa tarkoitetun hankintaviranomaisen välillä ja joiden tarkoituksena on johonkin liitteessä II tarkoitettuun toimialaan liittyvän rakennustyön tai c alakohdassa tarkoitetun rakennusurakan toteuttaminen tai sekä sen toteuttaminen että suunnittelu taikka hankintaviranomaisen asettamat vaatimukset täyttävän rakennusurakan toteuttaminen millä tahansa tavalla”.
Mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa tarkennetaan direktiivin soveltamisala kyseisten julkisia rakennusurakoita koskevien eri sopimusten ennakoidun arvon perusteella. Saman artiklan 3 kohdasta seuraa, että jos rakennusurakka on jaettu useisiin osiin, joista jokaisesta on tehty eri sopimus, kunkin osan arvo on otettava huomioon mainitun artiklan 1 kohdassa tarkoitettua arvoa laskettaessa, ja jos osien yhteenlaskettu arvo on vähintään mainittu arvo, viimeksi mainitun kohdan säännöksiä sovelletaan lähtökohtaisesti kaikkiin osiin.
Kansallinen säännöstö
Julkisia rakennusurakoita koskevat säännökset on annettu lailla nro 109/1994, joka on pantu täytäntöön DPR:llä nro 554/1999.
Lain nro 109/1994 2 §:n 1 momentin mukaan julkisilla rakennusurakoilla tarkoitetaan rakentamista, purkamista, kunnostamista, rakenteiden uusimista, restauroimista sekä rakennelmien ja laitteistojen kunnossapitämistä, kun urakoiden antajina ovat mainitun pykälän 2 momentissa tarkoitetut henkilöt. Kyseisen säännöksen mukaan lakia nro 109/1994 sovelletaan myös rakennusurakoita, tavaranhankintoja ja palveluhankintoja koskeviin sekamuotoisiin sopimuksiin sekä tavaranhankinta- tai palveluhankintasopimuksiin, joihin kuuluu toissijaisia rakennustöitä, joiden arvon ennakoidaan olevan yli 50 prosenttia asianomaisen sopimuksen kokonaishinnasta.
Asetuksen nro 157/1995 3 §:n 3 momentissa säädetään, että rakennusurakoita ja palveluhankintoja koskevien sekamuotoisten sopimusten sekä toissijaisia rakennustöitä sisältävien palveluhankintasopimusten osalta sovelletaan lain nro 109/1994 säännöksiä, jos töiden arvo on yli 50 prosenttia asianomaisen sopimuksen kokonaishinnasta.
Lain nro 109/1994 2 §:n 5 momentissa jätetään lain soveltamisalan ulkopuolelle yksityishenkilöiden suoraan toteuttamat toimenpiteet, joiden kustannukset voidaan vähentää rakennusluvista suoritettavista maksuista, sekä toimenpiteet, jotka johtuvat yhdyskuntasuunnittelusta 17.8.1942 annetun lain nro 1150 (legge urbanistica; GURI nro 244, 16.10.1942), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä laki nro 1150/1942), 28 §:n 5 momentissa tarkoitetuista velvoitteista. Mainitussa 2 §:n 5 momentissa soveltamisalan ulkopuolelle jätetään myös edellä mainittuihin toimenpiteisiin rinnastettavat toimenpiteet. Viimeksi mainitussa säännöksessä tarkennetaan, että jos yksittäisten urakoiden arvo ylittää yhteisön kynnysarvon, yksityishenkilöiden on tehtävä niitä koskevat sopimukset direktiivissä 93/37 säädettyjen menettelyjen mukaisesti.
Tältä osin lain nro 1150/1942 1 ja 31 §:stä sekä rakennusmaata koskevista oikeussäännöistä 28.1.1977 annetun lain nro 10 (norme in materia di edificabilità dei suoli; GURI nro 27, 29.1.1977), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä laki nro 10/1977), 3 ja 11 §:stä ilmenee, että luvanhaltija voi itse toteuttaa yhdyskuntatekniset rakennustyöt siten, että niiden kustannukset vähennetään suoritettavista maksuista joko kokonaan tai osittain.
Julkisten rakennusurakoiden lisäksi lailla nro 109/1994 säännellään tiettyjä julkisia palveluhankintoja.
Kyseisen lain 17 §:n 12 momentin mukaan hankintaelimet voivat menettelystä vastaavan tahon välityksellä tehdä julkisia palveluhankintoja koskevia sopimuksia, joiden kohteena ovat rakennusurakoiden, joiden ennakoitu arvo on alle 100000 euroa, suunnittelu- ja johtamistehtävät, mainitun 17 §:n 1 momentin d–g kohdassa tarkoitettujen, niiden luottamusta nauttivien henkilöiden kanssa, sen jälkeen kun ne ovat varmistuneet kyseisten henkilöiden ammattikokemuksesta ja -pätevyydestä, kunhan ne perustelevat tämän valintansa.
Lain nro 109/1994 27 §:n 2 momentissa säädetään, että kun hankintaviranomaiset eivät voi ottaa hoidettavakseen rakennustöiden johtamista, niiden on annettava – tässä järjestyksessä – tehtävä muille julkisyhteisöille, mainitun lain 17 §:n 4 momentissa tarkoitetulle hankkeesta vastuussa olevalle suunnittelijalle tai muille henkilöille, jotka on valittu siinä kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen menettelyjen mukaisesti, jolla on pantu täytäntöön asiaa koskevat yhteisön säännökset.
Lain nro 109/1994 28 §:n 4 momentin nojalla testaustyöt annetaan yhden, kahden tai kolmen erittäin pätevän teknikon tehtäväksi rakennustöiden tyypin, monimutkaisuuden ja arvon perusteella. Hankintaviranomaiset nimittävät mainitut teknikot oman henkilöstönsä keskuudesta, paitsi jos menettelystä vastaava toteaa ja vahvistaa, ettei tällaisia henkilöitä ole saatavilla.
Mainitun lain 30 §:n 6 bis momentissa myönnetään sama mahdollisuus tarkastustehtävien osalta, jotka annetaan lähtökohtaisesti hankintaelinten teknisille yksiköille tai saman momentin a kohdassa tarkoitetuille valvontaelimille.
Lisäksi DPR:n nro 554/1999 188 §:n 1, 3, 8, 9, 11, 12 ja 13 momentista ilmenee, että hankintaelimen on 30 vuorokauden kuluessa töiden päättymisestä tai töiden luovuttamisesta toteutusvaiheessa olevien testausten osalta annettava tarkastus henkilöstönsä tehtäväksi rakennustöiden tyypin, luokan, monimutkaisuuden ja arvon sekä ennalta vahvistettujen arviointiperusteiden mukaan.
Jollei kyseinen henkilöstö täytä vaadittuja edellytyksiä, käytetään ulkopuolisia asiantuntijoita, jotka mainitaan yleisten töiden ministeriön taikka alueiden tai autonomisten maakuntien luetteloissa.
Jollei tällaisia luetteloita ole, hankintaelimet voivat antaa harkintansa mukaan tarkastustehtävät henkilöille, joilla on joka tapauksessa vaadittu pätevyys ja jotka täyttävät asetetut edellytykset.
Lain nro 109/1994 37 bis–37 quater § koskevat yksityishenkilöiden kokonaan tai osittain rahoittamia julkisia rakennusurakoita koskevien hankintasopimusten tekemistä.
Kyseisen lain 37 bis §:n mukaan yksityishenkilöt voivat esittää hankintaelimille julkisia tai yleishyödyllisiä rakennusurakoita koskevia ehdotuksia ja allekirjoittaa niistä töiden rahoituksen ja hallinnoinnin kattavia sopimuksia.
Saman lain 37 ter §:ssä kuvataan rakennuttajan valintaa koskeva menettely. Siinä säädetään siten, että hankintaviranomaiset arvioivat esitettyjen ehdotusten toteutettavuutta seuraavien eri seikkojen kannalta: rakentaminen, yhdyskuntasuunnittelu, ympäristö, hankkeen laatu, toimivuus, rakennusurakan tuotto, saavutettavuus käyttäjien kannalta, tuotto, hallinnointi- ja ylläpitokulut, konsessiosopimuksen kesto, konsessiosopimuksen mukaisten töiden toteuttamisen kesto, perittävät maksut ja niitä koskeva tarkistusmenetelmä, suunnitelman taloudellinen ja rahallinen arvo sekä sopimusehdotuksen sisältö. Hankintaviranomaisten on varmistauduttava siitä, ettei mikään seikka estä näiden ehdotusten toteutusta, ja ne toteavat sen jälkeen, kun ehdotuksia on tutkittu ja vertailtu ja urakkaa hakevaa rakennuttajaa on kuultu, mikä ehdotus on yleisen edun mukainen.
Tässä tapauksessa noudatetaan lain nro 109/1994 37 quater §:n mukaisesti rajoitettua menettelyä, jolla pyritään saamaan vielä kaksi muuta tarjousta. Konsessiosopimus myönnetään tämän jälkeen neuvottelumenettelyssä, jonka kuluessa tutkitaan alun perin valitun rakennuttajan ehdotus ja nämä muut ehdotukset. Tämän menettelyn kuluessa kyseinen rakennuttaja voi mukauttaa ehdotustaan ehdotukseen, jonka hankintaviranomainen katsoo olevan soveliain. Jos näin tehdään, konsessiosopimus tehdään rakennuttajan kanssa.
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Kun komissio oli saanut kanteluita lain nro 109/1994, sellaisena kuin se on alkuperäisessä muodossaan, vaikutuksista, se ryhtyi seuraamaan kyseisen lain muuttamista koskevan lakiehdotuksen antamismenettelyä.
Lain nro 109/1994 muuttamisesta 1.8.2002 annetun lain nro 166 jälkeen komissio lähetti 19.12.2002 Italian tasavallalle virallisen huomautuksen, jossa se ilmoitti tälle, että lain nro 109/1994 tietyt säännökset eivät sen mielestä olleet vieläkään yhteisön oikeuden mukaisia.
Italian tasavalta hyväksyi 26.6.2003 päivätyssä kirjeessä suurimman osan komission esittämistä väitteistä ja ilmoitti tälle aikomuksestaan muuttaa tämän johdosta sovellettavaa lainsäädäntöä.
Koska Italian tasavalta ei kuitenkaan tehnyt ilmoitettuja muutoksia, komissio lähetti 15.10.2003 sille perustellun lausunnon, jossa se kehotti sitä toteuttamaan mainitun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa lausunnon tiedoksi antamisesta.
Koska komissio katsoi, ettei Italian tasavallan 22.4.2004 päivätyssä kirjeessä omaksuma näkemys ollut tyydyttävä, se nosti EY 226 artiklan toisen kohdan nojalla nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja Suomen tasavalta on 6.4.2005 annetulla yhteisöjen tuomioistuimen presidentin määräyksellä hyväksytty väliintulijoiksi tähän oikeudenkäyntiin tukemaan Italian tasavallan vaatimuksia. Vain Alankomaiden kuningaskunta ja Suomen tasavalta ovat toimittaneet väliintulokirjelmät.
Kanne
Käsiteltävänä olevassa kanteessa on kuusi kanneperustetta.
Ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäinen kanneperuste liittyy sekamuotoisia sopimuksia koskevaan säännöstöön, sellaisena kuin se seuraa laista nro 109/1994.
Kyseisen lain, jonka tarkoituksena on hahmottaa julkisia rakennusurakoita koskevan käsitteen rajat, 2 §:n 1 momentista ilmenee, että tämän käsitteen piiriin kuuluu rakentaminen, purkaminen, kunnostaminen, rakenteiden uusiminen, restauroiminen sekä rakennelmien ja laitteistojen kunnossapitäminen, kun urakoiden antajina ovat saman pykälän 2 momentissa tarkoitetut henkilöt. Mainitussa 1 momentissa tarkennetaan, että rakennusurakoita, tavaranhankintoja ja palveluhankintoja koskeviin sekamuotoisiin sopimuksiin sekä tavaranhankinta- tai palveluhankintasopimuksiin, joihin kuuluu toissijaisia rakennustöitä, sovelletaan lain nro 109/1994 säännöksiä, jos kyseisten töiden arvo on yli 50 prosenttia asianomaisen sopimuksen kokonaishinnasta.
Samoin asetuksen nro 157/1995 3 §:n 3 momentissa säädetään, että rakennusurakoita ja palveluhankintoja koskeviin sekamuotoisiin sopimuksiin sekä palveluhankintasopimuksiin, joihin kuuluu toissijaisia rakennustöitä, sovelletaan lain nro 109/1994 säännöksiä, jos töiden arvo on yli 50 prosenttia asianomaisen sopimuksen kokonaishinnasta.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää, että sekamuotoisiin sopimuksiin sovellettavan säännöstön on riiputtava sopimuksen pääasiallisesta kohteesta, joka määritetään muun muassa – mutta ei kuitenkaan yksinomaan – sellaisten tekijöiden perusteella, joihin kuuluu eri suoritusten arvo.
Komissio toteaa tältä osin, että kun Italian lainsäädännön mukaan julkisia rakennusurakoita koskevaa lainsäädäntöä sovelletaan sopimuksiin, joissa rakennustöistä muodostuva osa on taloudelliselta kannalta katsoen tärkeämpi mutta kuitenkin toissijainen muihin suorituksiin nähden, kyseisestä lainsäädännöstä seuraa, että sellaiset palveluhankinta- ja tavaranhankintasopimukset, joiden ennakoitu määrä ylittää direktiivien 92/50 ja 93/36 soveltamiskynnykset mutta on alempi kuin direktiivin 93/37 soveltamiskynnys, jätetään merkityksellisen yhteisön lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle.
Italian tasavalta väittää puolestaan, että odotettaessa kyseisiä kansallisia säädöksiä koskevaa muutosta, johon ryhdyttiin komission huomautuksiin vastaamiseksi, 18.12.2003 annettiin infrastruktuuri- ja liikenneministeriön hallinnollinen soveltamisohje nro 2316, jolla säännellään sekamuotoisia sopimuksia julkisissa rakennusurakoissa, tavaranhankinnoissa ja palveluhankinnoissa (disciplina dei contratti misti negli appalti pubblici di lavori, forniture e servizi; GURI nro 79, 3.4.2004, s. 26) ja jolla julkisia hankintaviranomaisia kehotettiin noudattamaan periaatetta, jonka mukaan sekamuotoisen sopimuksen kyseessä ollessa sovellettavan lainsäädännön määrittämiseksi on välttämätöntä ottaa huomioon sopimuksen pääasiallinen kohde, jotta taloudelliset seikat eivät enää tältä osin muodostaisi ensisijaista arviointiperustetta.
Säännöksistä Italian Euroopan yhteisöihin kuulumisesta johtuvien velvoitteiden noudattamiseksi 18.4.2005 annetussa laissa nro 62 – vuoden 2004 yhteisölaissa (disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee. Legge comunitaria 2004; GURI nro 96, Supplemento ordinario, 27.4.2005; jäljempänä vuoden 2004 yhteisölaki) on Italian tasavallan mukaan vahvistettu tämä ratkaisu.
Suomen tasavalta katsoo, että taloudellinen arvo on ratkaiseva peruste arvioitaessa sopimuksen pääasiallista kohdetta, ja tällainen lähestymistapa voidaan sulkea pois ainoastaan poikkeuksellisissa tilanteissa eli silloin, kun taloudellista arvoa koskevan arviointiperusteen käyttämisen tarkoituksena on estää yhteisön oikeuden soveltaminen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavasti on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (ks. mm. asia
C-114/02, komissio v. Ranska, tuomio 10.4.2003, Kok. 2003, s. I-3783
, 9 kohta ja asia
C-433/03, komissio v. Saksa, tuomio 14.7.2005, Kok. 2005, s. I-6985
, 32 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin ei tältä osin voi ottaa huomioon mainitun määräajan päättymisen jälkeen annettuja lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
Tämän perusteella siihen, onko jäsenvaltio mahdollisesti jättänyt väitetyllä tavalla noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan tässä kanneperusteessa, on otettava kantaa sen lainsäädännön perusteella, joka oli voimassa 15.12.2003, jolloin 15.10.2003 päivätyssä perustellussa lausunnossa asetettu kahden kuukauden määräaika päättyi, kun huomautetaan, että kyseisenä ajankohtana ei ollut annettu tämän tuomion 39 kohdassa tarkoitettua hallinnollista soveltamisohjetta eikä 40 kohdassa mainittua kansallista lainsäädäntöä.
Direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetun julkisia rakennusurakoita koskevan sopimuksen käsitteen osalta on huomautettava, että sillä tarkoitetaan rahallista vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia, jotka on tehty urakoitsijan ja kyseisen artiklan b alakohdassa tarkoitetun hankintaviranomaisen välillä ja joiden tarkoituksena on johonkin tämän direktiivin liitteessä II tarkoitettuun toimialaan liittyvän rakennustyön tai mainitun 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun rakennusurakan toteuttaminen tai sekä sen toteuttaminen että suunnittelu taikka hankintaviranomaisen asettamat vaatimukset täyttävän rakennusurakan toteuttaminen millä tahansa tavalla.
Lisäksi direktiivin 92/50 16. perustelukappaleesta, kun sitä tulkitaan direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdan kanssa, seuraa, että sopimusta voidaan pitää julkista rakennusurakkaa koskevana sopimuksena ainoastaan, jos sen kohde vastaa edellä olevassa kohdassa esitettyä määritelmää, ja että rakennusurakat, jotka ovat toissijaisia ja jotka eivät ole sopimuksen kohteena, eivät oikeuta luokittelemaan sopimusta julkista rakennusurakkaa koskevaksi sopimukseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että jos sopimukseen sisältyy sekä julkisia rakennusurakoita koskevaa sopimusta koskevia seikkoja että toisentyyppistä hankintasopimusta koskevia seikkoja, sopimuksen pääasiallinen kohde ratkaisee, mitä julkisia hankintoja koskevaa yhteisön direktiiviä asiaan on lähtökohtaisesti sovellettava (ks. asia
C-220/05, Auroux ym., tuomio 18.1.2007, Kok. 2007, s. I-385
, 37 kohta).
Direktiivin 93/37 soveltamisala on siten erityisesti sidoksissa sopimuksen pääasialliseen kohteeseen, joka on määritettävä tutkimalla objektiivisesti kokonaisuutena sitä hankintaa, jota kyseinen sopimus koskee.
Tämä määrittäminen on tehtävä niiden olennaisten velvoitteiden perusteella, jotka ovat ensisijaisia ja jotka kuvaavat sellaisinaan kyseistä hankintaa, eikä niiden velvoitteiden perusteella, jotka ovat ainoastaan toissijaisia tai täydentäviä ja jotka seuraavat välttämättä itse sopimuksen kohteesta, kun kunkin kyseessä olevan eri suorituksen arvo muodostaa tältä osin vain yhden niistä arviointiperusteista, jotka on otettava huomioon mainitussa määrittämisessä.
Edellä olevan perusteella voidaan päätellä, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 38 ja 74 kohdassa todennut, että rakennusurakoiden arvo ei missään tapauksessa voi olla yksinomainen arviointiperuste, joka saattaa johtaa siihen, että lakia nro 109/1994 sovelletaan sekamuotoiseen sopimukseen, vaikka kyseiset rakennusurakat ovat vain toissijaisia, ilman että direktiivin 93/37 vaatimuksia rikotaan.
Myös lain nro 109/1994 2 §:n 1 momenttiin sisältyvä sääntö johtaa direktiivien 92/50 ja 93/36 vaatimusten rikkomiseen siltä osin kuin sen soveltaminen voi johtaa siihen, että näissä direktiiveissä säädettyjä menettelyjä ei sovelleta tiettyihin sekamuotoisiin sopimuksiin eli sopimuksiin, joissa rakennusurakoiden, vaikka ne ovat toissijaisia, arvo on yli 50 prosenttia kokonaishinnasta, joka jää direktiivissä 93/37 vahvistetun kynnysarvon alapuolelle, vaikka se ylittää direktiiveissä 92/50 ja 93/36 vahvistetut kynnysarvot.
Tämän perusteella on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivien 92/50, 93/36 ja 93/37 mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut lain nro 109/1994 2 §:n 1 momentin.
Toinen kanneperuste
Toinen kanneperuste koskee rakennustöiden tai rakennusurakoiden myöntämistä suoraan rakennusluvan tai hyväksytyn rakennussuunnitelman haltijalle, jos kyseisten töiden tai urakoiden arvo jää direktiivin 93/37 soveltamiskynnyksen alapuolelle.
Lain nro 109/1994 2 §:n 5 momentin perusteella yksityishenkilöiden suoraan toteuttamat toimenpiteet, joiden kustannukset voidaan vähentää rakennusluvista suoritettavista maksuista, ja toimenpiteet, jotka johtuvat lain nro 1150/1942 28 §:n 5 momentissa tarkoitetuista velvoitteista, sekä näihin kahteen toimenpideryhmään rinnastettavat työt eivät kuulu lain nro 109/1994 soveltamisalaan. Mainitussa 2 §:n 5 momentissa tarkennetaan kuitenkin, että jos yksittäisten urakoiden arvo ylittää sovellettavissa yhteisön säännöissä vahvistetut kynnysarvot, sopimus on tehtävä direktiivissä 93/37 säädettyjen menettelyjen mukaisesti.
Lain nro 1150/1942 1 ja 31 §:stä sekä lain nro 10/1977 3 ja 11 §:stä ilmenee myös, että luvanhaltija voi itse toteuttaa yhdyskuntatekniset rakennustyöt siten, että niiden kustannukset vähennetään suoritettavista yhdyskuntateknisistä maksuista joko kokonaan tai osittain.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää yhtäältä, että lain nro 109/1994 säännökset, tulkittuina yhdessä lain nro 1150/42 ja lain nro 10/1977 merkityksellisten säännösten kanssa, sallivat sellaisten rakennustöiden tai -urakoiden, jotka ovat direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuja julkisia rakennusurakoita, myöntämisen suoraan rakennusluvan tai hyväksytyn rakennussuunnitelman haltijalle, ilman että nimenomaisilla säännöksillä taataan se, että sovelletaan avoimuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joista määrätään EY:n perustamissopimuksessa ja joita on noudatettava silloinkin, kun ennakoitu sopimuksen arvo jää kyseisen direktiivin soveltamiskynnyksen alapuolelle.
Se väittää toisaalta, että kun selvitetään sitä, onko kyseinen kynnysarvo ylitetty, on laskettava yksityishenkilön ja viranomaisen välillä tehdyn sopimuksen piiriin kuuluvien töiden ja/tai urakoiden kokonaisarvo, koska kyseisiä töitä ja/tai urakoita on pidettävä yhden ja saman hankintasopimuksen erillisinä osina. Se, että kansallisen lainsäädännön mukaan tarjouspyyntömenettelyjä sovelletaan ainoastaan, jos kyseinen sopimus koskee rakennusurakoita, joiden yksittäiset ennakoidut arvot ylittävät asiaa koskevien yhteisön sääntöjen soveltamiskynnyksen, on siis ristiriidassa direktiivin 93/37 vaatimusten kanssa, koska kansallisten säännösten, joilla kyseiset vaatimukset on pantu täytäntöön, soveltamisalan ulkopuolelle jätetään hankintasopimukset, joiden kokonaisarvo ylittää mainitun kynnyksen, siitä syystä, että kutakin suoritusta, jota nämä hankintasopimukset edellyttävät, vastaavat summat ovat riittämättömiä.
Italian tasavalta huomauttaa ensinnäkin sellaisten yhdyskuntateknisten urakoiden osalta, joiden arvo alittaa yhteisön lainsäädännön soveltamiskynnykset ja jotka rakennusluvan tai hyväksytyn rakennussuunnitelman haltija toteuttaa, että täytäntöönpanovaiheessa ei ole tarpeen tuoda nimenomaisesti esiin julkisuutta ja kilpailua koskevia perustamissopimuksen sääntöjä sekä niihin liittyviä tulkintoja, jotka yhteisöjen tuomioistuin on oikeuskäytännössään omaksunut.
Italian tasavalta korostaa toiseksi niitä erityispiirteitä, jotka liittyvät yhdyskuntasuunnittelun alaan, jolla rakennuspaikkasuunnitelman tekijät tulevat paikallistason julkisyhteisön tilalle, ja kyseisten julkisyhteisöjen ja näiden suunnitelman tekijöiden välillä tehtyjen rakennuspaikkasopimusten ominaisuuksia.
Tällaiset sopimukset merkitsevät Italian tasavallan mukaan ainoastaan asianomaisen paikallistahon julkisyhteisön velvollisuutta myöntää rakennusluvat, ja rakennuspaikkasuunnitelman tekijän on toteutettava kyseisen alueen suunnittelu- ja kehitystyöt sellaisten hankkeiden perusteella, jotka mainittu julkisyhteisö hyväksyy.
Se, että saman rakennuspaikkasuunnitelman tekijän tehtäväksi on annettu useiden epäyhtenäisten urakoiden toteuttaminen, ei Italian tasavallan mukaan voi merkitä pelkästään siitä syystä, että mainittu rakennuspaikkasuunnitelman tekijä on asianomaisten maa-alueiden omistaja, velvollisuutta koota näitä urakoita yhteen ryhmään direktiivin 93/37 soveltamiseksi. Italian tasavalta korostaa tältä osin sitä, että yhteisöjen tuomioistuin otti asiassa
C-399/98, Ordine degli Architetti ym., 12.7.2001 antamassaan tuomiossa (Kok. 2001, s. I-5409
) kantaa esillä olevassa asiassa kyseessä olevasta tilanteesta täysin erilaiseen tilanteeseen, koska mainitussa asiassa oli kyse selvästi yhden yksikön muodostavan rakennusurakan toteuttamisesta.
Alankomaiden kuningaskunnan mukaan julkisia hankintoja koskeviin sopimuksiin, joiden arvo jää asiaa koskevissa direktiiveissä säädettyjen soveltamiskynnysten alapuolelle, ei sovelleta avoimuusperiaatetta. Se toteaa vielä, että kyseisissä direktiiveissä itsessään säädetään nimenomaisesti tietyistä poikkeuksista, joten yhteisön lainsäätäjä on siis näissä tilanteissa päättänyt antaa etusijan muille intresseille kuin avoimuudelle.
Suomen tasavalta katsoo, että hankintoihin, joiden arvo alittaa mainituissa direktiiveissä vahvistetut kynnysarvot, sovelletaan – vaikka ne on tästä syystä suljettu kyseisten direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle – tavaroiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta sekä sijoittautumisvapautta koskevia perustamissopimuksen määräyksiä.
Kansallisessa lainsäädännössä ei näin ollen Suomen tasavallan mukaan tarvitse ottaa mainittujen hankintojen osalta käyttöön erityistä ilmoittamis- tai kilpailuttamisvelvoitetta.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäiseksi on huomautettava, että yhteisön lainsäätäjä on nimenomaisesti ja periaatteellisesti päättänyt jättää tietyn kynnysarvon alittavat hankinnat käyttöön ottamansa julkistamisjärjestelmän ulkopuolelle, eikä se näin ollen ole asettanut niiden osalta mitään erityistä velvollisuutta.
Toisaalta silloin, kun on todettu, että tällaiseen hankintasopimukseen liittyy varma rajat ylittävä intressi, sillä, että tämä sopimus tehdään täysin vailla avoimuutta hankintaviranomaisen jäsenvaltiossa sijaitsevan yrityksen kanssa, loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta mainitusta sopimuksesta mahdollisesti kiinnostuneiden toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevien yritysten vahingoksi. Tällainen erilainen kohtelu, joka kaikki muussa jäsenvaltiossa sijaitsevat yritykset poissulkemalla on lähtökohtaisesti niille vahingollista, on EY 43 ja EY 49 artiklassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, jollei se ole perusteltavissa objektiivisilla näkökohdilla (ks. vastaavasti direktiivin 92/50 osalta asia
C-507/03, komissio v. Irlanti, tuomio 13.11.2007, Kok. 2007, s. I-9777
, 30 ja 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siltä osin kuin yhtäältä, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 56 kohdassa todennut, EY 249 artiklan mukaan direktiivit velvoittavat saavutettavaan tulokseen nähden jokaista jäsenvaltiota, jolle ne on osoitettu, ja toisaalta yhteisöjen lainsäätäjä on jättänyt muun muassa kynnysarvot vahvistamalla tietyt sopimukset direktiivin 93/37 soveltamisalan ulkopuolelle, jäsenvaltiot eivät ole velvollisia antamaan kyseisen direktiivin täytäntöön panemista koskevassa lainsäädännössään säännöksiä, joissa tuodaan esiin velvollisuus noudattaa EY 43 ja EY 49 artiklaa, joita sovelletaan ainoastaan tämän tuomion edellä olevassa kohdassa esitetyin edellytyksin.
Sillä, että Italian lainsäätäjä ei ole tältä osin ryhtynyt toimenpiteisiin siltä osin kuin on kyse julkisista hankinnoista, jotka koskevat yhdyskuntateknisiä urakoita, joiden arvo alittaa direktiivin 93/37 soveltamiskynnyksen ja jotka rakennusluvan tai hyväksytyn rakennussuunnitelman haltija toteuttaa, ei kuitenkaan kyseenalaisteta EY 43 ja EY 49 artiklan sovellettavuutta mainittuihin hankintoihin, jos osoitetaan, että on olemassa varma rajat ylittävä intressi.
Tämän perusteella toinen kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin se perustuu perustamissopimuksen perustavanlaatuisten sääntöjen rikkomiseen.
Siltä osin kuin toiseksi on kyse lain nro 109/1994 2 §:n 5 momentin soveltamisalasta direktiivin 93/37 oikeussääntöihin nähden, on aluksi huomautettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan se, että kansallisen oikeuden säännös, jonka mukaan rakennusluvan tai hyväksytyn rakennussuunnitelman haltija voi toteuttaa suoraan yhdyskuntateknisen urakan, jonka kustannukset vähennetään kokonaan tai osittain rakennusluvan myöntämisen yhteydessä suoritettavista maksuista, on osa sellaista yhdyskuntasuunnittelua koskevien sääntöjen kokonaisuutta, jolla on sille ominaiset piirteensä ja jolla on erityinen tavoite, joka eroaa direktiivin 93/37 tavoitteesta, ei riitä sen toteamiseksi, ettei yhdyskuntateknisen urakan suora toteuttaminen kuulu viimeksi mainitun direktiivin soveltamisalaan silloin, kun kyseisen direktiivin soveltamisedellytykset muuten täyttyvät (ks. em. asia Ordine degli Architetti ym., tuomion 66 kohta).
Tähän suoraan toteuttamiseen on siten sovellettava direktiivissä 93/37 säädettyjä menettelyjä silloin, kun se täyttää kyseisessä direktiivissä vahvistetut edellytykset, joiden nojalla sitä voidaan pitää julkisena rakennusurakkana, ja erityisesti silloin, kun kyseisen direktiivin 1 artiklan a alakohdan mukainen sopimusta koskeva edellytys täyttyy ja kun urakan arvo on vähintään yhtä suuri kuin direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa vahvistettu kynnysarvo.
Lisäksi direktiivin 93/37 6 artiklan 3 kohdasta seuraa, että jos rakennusurakka on jaettu useisiin osiin, joista jokaisesta on tehty eri hankintasopimus, kunkin osan arvo on otettava huomioon laskettaessa saman artiklan 1 kohdassa tarkoitettua arvoa, jonka perusteella määritetään, sovelletaanko kyseistä direktiiviä kaikkiin osiin. Lisäksi direktiivin 93/37 6 artiklan 4 kohdan perusteella rakennusurakkaa tai hankintasopimusta ei saa jakaa osiin mainitun direktiivin soveltamisen välttämiseksi.
Näin ollen, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 88 kohdassa huomauttanut, silloin kun yksityishenkilön, joka on rakennuspaikkasuunnitelman kohteena olevien maa-alueiden omistaja, ja kunnallisviranomaisen välillä tehty sopimus täyttää direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetun ”julkista rakennusurakkaa koskevan sopimuksen” käsitteen määrittelyperusteet, jotka on esitetty tämän tuomion 45 kohdassa, se ennakoitu arvo, joka on lähtökohtaisesti otettava huomioon tarkastettaessa sitä, onko kyseisessä direktiivissä vahvistettu kynnysarvo ylitetty ja onko tämän johdosta sopimusta tehtäessä noudatettava direktiivissä asetettuja julkistamista koskevia sääntöjä, voidaan ymmärtää vain eri rakennustöiden ja -urakoiden kokonaisarvon kannalta, joka saadaan laskemalla yhteen eri osien arvot.
Koska Italian lainsäädännössä säädetään direktiivin 93/37 oikeussääntöjen mukaisesta sopimuksentekomenettelystä pelkästään siinä tilanteessa, jossa näistä osista kunkin ennakoitu arvo ylittää erikseen tarkasteltuna direktiivin soveltamiskynnyksen, kyseinen lainsäädäntö on ristiriidassa tämän direktiivin kanssa.
Edellä olevasta seuraa, että lain nro 109/1994 2 §:n 5 momentti ei ole direktiivin 93/37 vaatimusten mukainen, koska sillä rajoitetaan aiheettomasti sitä, milloin kyseisessä direktiivissä käyttöön otettuja menettelyjä on noudatettava.
Kolmas kanneperuste
Kolmas kanneperuste koskee rakennustöiden suunnittelu-, johtamis- ja tarkastustehtävien myöntämistä julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten yhteydessä, joiden arvo alittaa asiaa koskevien yhteisön säännösten soveltamiskynnykset.
Lain nro 109/1994 17 §:n 12 momentin ja 30 §:n 6 bis momentin mukaan julkisia palveluhankintoja koskevat sopimukset, joiden kohteena ovat rakennustöiden suunnittelu- ja johtamistehtävät sekä kyseisten töiden täytäntöönpanoa koskevat tarkastustehtävät ja joiden ennakoitu arvo alittaa direktiivin 92/50 soveltamiskynnyksen, voidaan tehdä hankintaelimen luottamusta nauttivien henkilöiden kanssa.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio arvostelee näitä säännöksiä, joilla annetaan mahdollisuus käyttää asianomaisia julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekotapaa, johon ei liity mitään julkisuutta, sillä perusteella, että vaikka kyseiset sopimukset eivät kuulu direktiivin 92/50 soveltamisalaan, niihin sovelletaan kuitenkin palvelujen vapaata liikkuvuutta ja sijoittautumisvapautta koskevia perustamissopimuksen määräyksiä sekä syrjintäkieltoa, yhdenvertaista kohtelua, oikeasuhteisuutta ja avoimuutta koskevia periaatteita.
Italian tasavalta väittää, että kaikkia johdetun oikeuden sääntöjä on tulkittava perustamissopimuksen yleisten periaatteiden pohjalta ja että mikä tahansa niistä poikkeava tulkinta on lainvastainen. Mahdollinen lainvastaisuus voi kuitenkin perustua ainoastaan säännön virheelliseen soveltamiseen johonkin yksittäistapaukseen. Näin ollen yhteisön lainsäädännön täytäntöönpanovaiheessa ei voi olla olemassa velvollisuutta viitata nimenomaisesti perustamissopimuksen määräyksiin.
Se toteaa vielä, että hallinnollisessa soveltamisohjeessa oli kiinnitetty hankintaviranomaisten huomiota siihen, että niiden on noudatettava syrjintäkieltoa, yhdenvertaista kohtelua ja avoimuutta koskevia yleisiä periaatteita, ja että asianomaiset sopimukset voidaan joka tapauksessa tehdä suoraan luottamusta nauttivien henkilöiden kanssa vasta sen jälkeen, kun heidän ammattikokemuksensa ja -pätevyytensä on varmistettu.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On selvää, kuten tämän tuomion 66 kohdassa on todettu, että sellaisiin julkisia palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin, jotka eivät kuulu direktiivin 92/50 soveltamisalaan ja joiden osalta on todettu, että niihin liittyy varma rajat ylittävä intressi, sovelletaan edelleen perustamissopimuksessa määrättyjä perusvapauksia mainitussa kohdassa esitetyssä oikeuskäytännössä tarkennetuin edellytyksin.
Koska yhdenvertaista kohtelua ja avoimuutta koskevia, primaarioikeudesta johtuvia velvoitteita sovelletaan siten enemmittä toimitta kyseisiin sopimuksiin, jotka eivät kuitenkaan arvonsa perusteella kuulu mainitun direktiivin soveltamisalaan, siltä osin kuin kyseisessä oikeuskäytännössä vahvistetut edellytykset täyttyvät, ei voida edellyttää, että ne tuodaan nimenomaisesti esiin mainitun direktiivin täytäntöön panemiseksi annetussa kansallisessa lainsäädännössä.
Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Neljäs ja viides kanneperuste
Neljäs kanneperuste koskee lain nro 109/1994 27 §:n 2 momentin säännöksiä, joiden mukaan silloin, kun hankintaviranomaiset eivät voi hoitaa niiden teknisille yksiköille lähtökohtaisesti kuuluvia rakennustöiden johtamistehtäviä, kyseiset tehtävät annetaan mainitun lain 17 §:n 4 momentissa tarkoitetulle hankkeesta vastuussa olevalle suunnittelijalle.
Viides kanneperuste koskee julkisten rakennustöiden testaus- ja tarkastustöiden myöntämistä, sellaisena kuin siitä säädetään lain nro 109/1994 28 §:n 4 momentissa ja DPR:n nro 554/1999 188 §:ssä. Yhdessä tarkasteltuina kyseisistä säännöksistä seuraa, että vaikka kyseiset tehtävät kuuluvat lähtökohtaisesti hankintaviranomaisten teknisille yksiköille, silloin kun menettelystä vastaava henkilö toteaa ja vahvistaa, ettei henkilökuntaa ole, viranomainen voi antaa mainitut tehtävät sellaisten kolmansien henkilöiden hoidettavaksi, jotka mainitaan yleisten töiden ministeriön tätä tarkoitusta varten laatimissa luetteloissa, ilman että kilpailuttamismenettelyitä sovelletaan.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio katsoo, että lain nro 109/1994 27 §:n 2 momentti ja 28 §:n 4 momentti ovat siltä osin kuin niiden mukaan kysymyksessä olevat julkisia palveluhankintoja koskevat sopimukset on mahdollista tehdä suoraan ilman kilpailuttamista ristiriidassa mainittujen sopimusten arvon mukaan joko direktiivien 92/50 ja 93/38 kanssa tai EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa.
Italian tasavalta väittää, että se on ottanut huomioon komission esittämät arvostelut ja että se on tämän johdosta muuttanut lainsäädäntöään antamalla vuoden 2004 yhteisölain.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavasti on huomautettava, että tämän tuomion 42 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan ainoastaan 15.12.2003 voimassa ollut kansallinen lainsäädäntö on otettava huomioon arvioitaessa komission esittämiä kanneperusteita.
Ensimmäiseksi on todettava, että direktiivejä 92/50 ja 93/38 on mahdollista jättää soveltamatta ainoastaan, kun on kyse kyseisissä direktiiveissä tyhjentävästi ja nimenomaisesti mainituista poikkeuksista (ks. analogisesti asia
C-107/98, Teckal, tuomio 18.11.1999, Kok. 1999, s. I-8121
, 43 kohta ja asia
C-340/04, Carbotermo ja Consorzio Alisei, tuomio 11.5.2006, Kok. 2006, s. I-4137
, 45 kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 101 kohdassa kuitenkin todennut, rakennustöiden johtaminen ja niiden tarkastamista koskevat tehtävät kuuluvat sekä direktiivin 92/50 liitteessä I A että direktiivin 93/38 liitteessä XVI A olevaan pääluokkaan 12.
Tältä osin yhtäältä direktiivin 92/50 8 artiklasta seuraa, että mainitussa liitteessä I A lueteltuja palveluja koskevat sopimukset tehdään erityisesti kyseisen direktiivin III osaston, joka koskee sopimusten tekomenettelyjen valintaa, säännösten mukaisesti, ja toisaalta direktiivin 93/38 15 artiklasta seuraa, että tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskevat sopimukset sekä sopimukset, jotka koskevat mainitussa liitteessä XVI A lueteltuja palveluja, tehdään etenkin tämän viimeksi mainitun direktiivin IV osaston, joka koskee sopimusten tekomenettelyjä, säännösten mukaisesti.
Näin ollen siltä osin kuin rakennustöiden johtamista koskevat sopimukset on tehtävä direktiiveissä 92/50 ja 93/38 vahvistettujen sääntöjen mukaisesti, niitä koskevan sopimuksen tekeminen suoraan suunnittelijan kanssa, sellaisena kuin se seuraa lain nro 109/1994 27 §:n 2 momentista, on ristiriidassa näiden direktiivien kanssa niiden sopimusten osalta, jotka kuuluvat arvonsa perusteella kyseisten direktiivien soveltamisalaan.
Samoin siltä osin kuin rakennustöiden tarkastamista koskevat sopimukset on tehtävä direktiiveissä 92/50 ja 93/38 vahvistettujen sääntöjen mukaan, niitä koskevan sopimuksen tekeminen kolmansien henkilöiden kanssa lain nro 109/1994 28 §:n 4 momentissa ja DPR:n nro 554/1999 188 §:ssä mainituin edellytyksin on ristiriidassa kyseisten direktiivien kanssa niiden soveltamisalaan kuuluvien sopimusten osalta.
Siltä osin kuin toiseksi on kyse sopimuksista, joiden osalta asianomaisten palvelujen arvo alittaa direktiivien 92/50 ja 93/38 soveltamiskynnyksen, se, ettei perustamissopimuksesta johtuvien velvoitteiden soveltamisesta ole nimenomaista mainintaa sovellettavissa kansallisissa säännöksissä, ei voi merkitä sitä, kuten tämän tuomion 68 ja 82 kohdassa on todettu, ettei yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja avoimuusvelvoitetta tarvitse noudattaa näitä sopimuksia tehtäessä siltä osin kuin tämän tuomion 66 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä vahvistetut edellytykset täyttyvät.
Tämän perusteella neljäs ja viides kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin ne koskevat EY 43 ja EY 49 artiklan rikkomista, mutta ne ovat perusteltuja muilta osin.
Kuudes kanneperuste
Kuudes kanneperuste koskee lain nro 109/1994 37 bis–37 quater §:ää, joiden mukaan viranomaiset voivat antaa erityistä sopimuksentekomenettelyä noudattaen niihin kuulumattomien henkilöiden toteuttaa julkisia rakennusurakoita, joita voidaan hyödyntää kaupallisesti. Ensimmäisessä vaiheessa kolmansia pyydetään rakennuttajina esittämään tarjouksia konsessiosopimusten tekemiseksi siten, että nämä rakennuttajat vastaavat osittain tai kokonaan urakoiden kustannuksista. Sen jälkeen kun tarjoukset on arvioitu, valitaan yleisen edun mukaisiksi katsotut tarjoukset toisessa vaiheessa, jonka kuluessa aloitetaan kunkin valitun ehdotuksen osalta rajoitettu tarjouspyyntömenettely, jolla pyritään valitsemaan kaksi tarjousta.
Tämän jälkeen hankintaviranomainen aloittaa neuvottelumenettelyn rakennuttajan ja niiden muiden kolmansien kanssa, jotka ovat esittäneet kaksi parhainta tarjousta mainitussa tarjouspyyntömenettelyssä, ja rakennuttajalla on mahdollisuus mukauttaa ehdotustaan siihen ehdotukseen, jonka hankintaviranomainen katsoo olevan soveliain.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio katsoo, että kyseinen lainsäädäntö on omiaan loukkaamaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Se näet katsoo, että konsessiosopimuksen kilpailuttamista koskevilla yksityiskohtaisilla säännöillä annetaan rakennuttajalle kaksinkertainen etu kaikkiin muihin potentiaalisiin kilpailijoihin verrattuna.
Yhtäältä rakennuttajaa pyydetään automaattisesti osallistumaan neuvottelumenettelyyn konsessiosopimuksen tekemiseksi rakennuttajan tarjouksen ja tarjouspyyntömenettelyyn osallistuneiden esittämien tarjousten välisestä vertailusta riippumatta.
Toisaalta rakennuttajalla on komission mukaan mahdollisuus muuttaa tarjoustaan neuvottelumenettelyn kuluessa sen mukauttamiseksi siihen tarjoukseen, jonka hankintaviranomainen katsoo olevan soveliain. Kyseinen etu tarkoittaa konkreettisesti mainitulle rakennuttajalle tunnustettua etuoikeutta konsessiosopimuksen tekomenettelyssä.
Italian tasavalta tarkentaa, että vuoden 2004 yhteisölaissa, joka mainitaan tämän tuomion 40 kohdassa, on otettu huomioon komission väitteet.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ja siihen liittyvästä oikeuskäytännöstä seuraa, että kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista ja että näiden mainintojen on oltava riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta yhteisöjen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kanteessa esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei yhteisöjen tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta (asia
C-195/04, komissio v. Suomi, tuomio 26.4.2007, Kok. 2007, s. I-3351
, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esillä olevassa asiassa komission kannekirjelmä ei ole nyt käsiteltävänä olevan kanneperusteen osalta näiden vaatimusten mukainen.
Komissio näet pyrkii kanteellaan siihen, että Italian tasavallan todetaan jättäneen noudattamatta tiettyjä direktiivien 92/50, 93/36, 93/37 ja 93/38 sekä EY 43 ja EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan. Se ei kuitenkaan mainitse tämän kanneperusteen yhteydessä, mitä näistä direktiiveistä ja/tai perustamissopimuksen määräyksistä Italian tasavalta on tarkalleen ottaen rikkonut, kun se on väitetysti loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Lisäksi on todettava EY 43 ja EY 49 artiklan osalta, ettei niissä määrätä yhdenvertaista kohtelua koskevasta yleisestä velvoitteesta, vaan ne sisältävät, kuten tämän tuomion 66 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä seuraa, kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon. Komissio ei kuitenkaan viittaa millään tavalla siihen, että käsiteltävänä olevan kanneperusteen yhteydessä olisi mahdollisesti kyse tällaisesta syrjinnästä.
Kuudes kanneperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut
—
direktiivien 92/50, 93/36 ja 93/37 mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut lain nro 109/1994 2 §:n 1 momentin
—
direktiivin 93/37 mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut mainitun lain 2 §:n 5 momentin, eikä
—
direktiivien 92/50 ja 93/38 mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut saman lain 27 §:n 2 momentin ja 28 §:n 4 momentin.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska komissio on hävinnyt asian osittain toisen, neljännen ja viidennen kanneperusteen osalta ja hävinnyt asian kolmannen kanneperusteen osalta ja sen kuudes kanneperuste on lisäksi jätetty tutkimatta ja koska Italian tasavalta on hävinnyt asian ensimmäisen kanneperusteen osalta ja se on hävinnyt asian osittain toisen, neljännen ja viidennen kanneperusteen osalta, on määrättävä, että kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut
—
julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1995 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY, julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY ja julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/37/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/52/EY, mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut 11.2.1994 annetun lain nro 109, julkisia rakennusurakoita koskeva puitelaki (legge quadro in materia di lavori pubblici), sellaisena kuin se on muutettuna 1.8.2002 annetulla lailla nro 166, 2 §:n 1 momentin
—
direktiivin 93/37, sellaisena kuin se on muutettuna, mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut mainitun lain, sellaisena kuin se on muutettuna, 2 §:n 5 momentin, eikä
—
direktiivin 92/50 ja vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/38/ETY mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut saman lain, sellaisena kuin se on muutettuna, 27 §:n 2 momentin ja 28 §:n 4 momentin.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Euroopan yhteisöjen komissio ja Italian tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

4)
Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja Suomen tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.