CELEX: 61994CJ0194
EÜ asutamislepingu artikli 30 ja direktiivi 83/189/EMÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord, tõlgendamine
Alarmsüsteemide ja -keskuste turustamist puudutavad siseriiklikud õigusnormid
Eelnev haldusluba

Tribunal
de commerce de Liège esitas 20. juuni 1994. aasta otsusega,
mis saabus Euroopa Kohtusse sama aasta 4. juulil, EÜ
asutamislepingu artikli 177 alusel Euroopa Kohtule kuus eelotsuse
küsimust, mis puudutasid sama asutamislepingu artikli 30 ning
nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/189/EMÜ, millega
nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord
(EÜT L 109, lk 8; edaspidi „direktiiv 83/189”), muudetud
nõukogu 22. märtsi 1988. aasta direktiiviga 88/182/EMÜ (EÜT
L 81, lk 75), tõlgendamist.
Need
küsimused kerkisid kohtuvaidlustes, mille poolteks on äriühing CIA
Security International (edaspidi „CIA Security”) ning äriühingud
Signalson (edaspidi „Signalson”) ja Securitel (edaspidi „Securitel”),
mis kõik kolm on turvaettevõtted Belgia 10. aprilli
1990. aasta valve- ja turvaettevõtete ning sisevalveteenuste
seaduse tähenduses (edaspidi „turvaettevõtete seadus”).
Nimetatud
seaduse artikli 1 lõikes 3 on sätestatud, et „turvaettevõte
käesoleva seaduse tähenduses on iga füüsiline või juriidiline isik,
kelle alaliseks või ajutiseks tegevuseks on kolmandatele isikutele
valveseadmete ja häiresüsteemide väljatöötamine, paigaldamine ja
hooldus”.
Turvaettevõtete
seaduse artikli 1 lõikes 4 on sätestatud, et „käesolevas
artiklis osutatud valveseadmed ja häiresüsteemid on süsteemid, mille
eesmärk on ennetada või avastada isiku- või varavastaseid süütegusid”.
Sama
seaduse artiklis 4 on sätestatud, et „turvaettevõtte teenuste
osutamine ilma siseministeeriumilt saadud eelneva tegevusloata on
keelatud. Tegevusluba väljastatakse üksnes juhul, kui ettevõte vastab
käesolevas seaduses sätestatud nõuetele ning kuninga poolt kehtestatud
rahaliste vahendite ja tehnilise varustusega seotud tingimustele [...]”.
Turvaettevõtete
seaduse artiklis 12 on sätestatud, et „artikli 1
lõikes 4 osutatud valveseadmeid ja häiresüsteeme ning nende osi
võib turustada või muul viisil isikute kasutusse anda üksnes juhul, kui
need on eelnevalt tunnustatud kuninga poolt kehtestatud korras [...]”.
Nimetatud
kord on kehtestatud 14. mai 1991. aasta kuningliku
dekreediga, millega on kinnitatud 10. aprilli 1990. aasta
valve- ja turvaettevõtete ning sisevalveteenuste seaduses osutatud
valveseadmete ja häiresüsteemide tunnustamise kord (edaspidi
„14. mai 1991. aasta dekreet”).
Nimetatud
dekreedi artikli 2 lõige 1 näeb ette, et „tootjal,
importijal, hulgimüüjal ega ühelgi teisel füüsilisel või juriidilisel
isikul ei ole lubatud Belgias turustada või muul viisil isikute
kasutusse anda uusi seadmeid, kui neid ei ole eelnevalt tunnustanud
selleks moodustatud komisjon (edaspidi „tehnikakomisjon”)”.
14. mai
1991. aasta dekreedi artiklitest 4–7 selgub, et enne seadmete
tunnustamist neid uuritakse ja testitakse.
Artikli 5
kohaselt on uurimine elektronskeemide võrdlemine tootja poolt esitatud
dokumentidega ning vajalikele miinimumnõuetele vastavuse kontrollimine.
14. mai 1991. aasta dekreedi artiklis 6 ette nähtud
seadmete testimise käigus kontrollitakse nende funktsionaalsust,
mehhaanilisi aspekte, mehhaanika ja/või elektroonika töökindlust,
tundlikkust valehäirete suhtes ning kaitset pettuste või seadmete
seiskamise katsete eest. Selleks viiakse seadmetega läbi nimetatud
dekreedi lisades 3 ja 4 nõutavad testid.
14. mai
1991. aasta dekreedi artikkel 8 sätestab, et „kui taotleja
vajalike dokumentidega tõendab, et tema seadmed on vähemalt samaväärselt
artiklis 7 kirjeldatud tingimustega juba testitud teises EMÜ
liikmesriigis selleks volitatud laboratooriumis ja EMÜ normide kohaselt
ning on tunnustatud mitte rohkem kui kolm aastat enne asjakohase
taotluse esitamise kuupäeva, viib artikli 4 lõikes 1 osutatud
asutus seadmete kontrollimiseks läbi üksnes sellised testid, mida teises
EMÜ liikmesriigis ei ole veel tehtud”.
Lisaks
selgub toimikust, et komisjonile ei teatatud 14. mai
1991. aasta dekreedist vastavalt direktiiviga 83/189 ette nähtud
tehnilistest eeskirjadest teavitamise korrale ning et pärast seda, kui
komisjon andis EMÜ asutamislepingu artikli 169 alusel põhjendatud
arvamuse, teatas Belgia valitsus 1993. aasta veebruaris uuest
kuningliku dekreedi eelnõust, millega kavatseti kehtestada valveseadmete
ja häiresüsteemide tunnustamise kord. Eelnõu, mis võeti vastu
31. märtsil 1994, on üldjoontes identne 14. mai
1991. aasta dekreediga, mille see tühistas; tuleb siiski märkida,
et 14. mai 1991. aasta dekreedi artiklit 8 muudeti
vastavalt komisjoni ettepanekutele.
Põhikohtuasja
osapoolteks olevad kolm ettevõtet on konkurendid, kelle äritegevuse
hulka kuulub valveseadmete ja häiresüsteemide tootmine ja müük.
CIA
Security esitas 21. jaanuaril 1994 Tribunal de commerce de
Liège’ile hagi, taotledes, et Signalsoni ja Securiteli kohustataks
lõpetama 1994. aasta jaanuaris alguse saanud ebaausat tegevust. Ta
tugines oma taotlustes Belgia 14. juuli 1991. aasta
kaubandustavade seaduse artiklitele 93 ja 95, mis keelavad
kaubanduse valdkonnas tegevuse, mis on vastuolus hea kaubandustavaga.
CIA Security süüdistab Signalsoni ja Securiteli selles, et need laimavad
teda, väites, et tema poolt turustatav häiresüsteem Andromède ei vasta
Belgia turvasüsteeme käsitlevates õigusaktides kehtestatud tingimustele.
Signalson
ja Securitel esitasid vastuhagid, taotledes peamiselt seda, et CIA
Security’l keelataks tegevust jätkata, kuna tal ei ole lubatud tegutseda
turvaettevõttena ning ta turustab tunnustamata häiresüsteemi.
Tribunal
de commerce de Liège leidis oma esialgses otsuses, et kuigi põhi- ja
vastuhagis taotletakse sanktsioonide määramist kaubandustavade seadusega
keelatud ebaausa kaubanduspraktika eest, tuleb kõnealust praktikat
siiski hinnata vastavalt turvaettevõtete seaduse ja 14. mai
1991. aasta dekreedi sätetele.
Seejärel
tõdes eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et kui CIA Security
on rikkunud turvaettevõtete seaduse ja 14. mai 1991. aasta
dekreedi sätteid, võib tema hagi tunnistada vastuvõetamatuks, kuna tal
puudub õigus ja põhjendatud huvi olla kohtumenetluses pooleks, ning
teiselt poolt, et kui turvaettevõtete seadus ja 14. mai
1991. aasta määrus on ühenduse õigusega vastuolus, ei saa Signalson
ja Securitel oma vastuhagis tegevuse keelamise nõudes tugineda
nimetatud normide rikkumisele.
Kuna
Tribunal de commerce de Liège kahtles kõnealuste Belgia õigusnormide
kooskõlas asutamislepingu artikliga 30 ja sedastas, et nimetatud
õigusnormidest ei olnud enne nende vastuvõtmist vastavalt direktiivile
83/189 komisjonile teatatud, otsustas ta menetluse peatada ja esitada
Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas
10. aprilli 1990. aasta valve- ja turvaettevõtete ning
sisevalveteenuste seadus ning täpsemalt selle artiklid 4 ja 12
loovad koguselisi impordipiiranguid või sisaldavad koguseliste
piirangutega samaväärse toimega meetmeid, mis on EMÜ asutamislepingu
artikli 30 alusel keelatud?
2.      Kas
14. mai 1991. aasta kuninglik dekreet, mis kehtestab
10. aprilli 1990. aasta valve- ja turvaettevõtete ning
sisevalveteenuste seaduses osutatud valveseadmete ja häiresüsteemide
tunnustamise korra, ning eriti selle artiklid 2 ja 8 on kooskõlas
asutamislepingu artikliga 30, millega on keelatud koguselised
impordipiirangud ning koguseliste piirangutega samaväärse toimega
meetmed?
3.      Kas
eespool viidatud 10. aprilli 1990. aasta seadus ning eelkõige
selle artiklid 4 ja 12 sisaldavad tehnilisi eeskirju, millest
tuleb direktiivi 83/189/EMÜ artikli 8 alusel eelnevalt komisjonile
teatada?
4.      Kas
14. mai 1991. aasta kuninglik dekreet ning eelkõige selle
artiklid 2 ja 8 sisaldavad tehnilisi eeskirju, millest tuleb
direktiivi 83/189/EMÜ artikli 8 alusel eelnevalt komisjonile
teatada?
5.      Kas
nõukogu direktiiv 83/189/EMÜ, millega nähakse ette tehnilistest
standarditest ja eeskirjadest teatamise kord, ning eriti selle
artiklid 8 ja 9 on tingimusteta ja piisavalt täpsed, et
üksikisikud saavad neile siseriiklikus kohtus tugineda?
6.      Kas
ühenduse õigus ja selle kohaldamisel üksikisikutele tagatud kaitse
kohustavad siseriiklikku kohut keelduma sellise siseriikliku tehnilise
eeskirja kohaldamisest, millest eeskirja vastu võtnud liikmesriik ei ole
komisjonile teatanud vastavalt nõukogu direktiivi 83/189/EMÜ
artiklis 8 sätestatud kohustusele?”

Esialgsed märkused
Kõigepealt
tuleb mainida, et Belgia valitsuse, Signalsoni ja Securiteli arvates on
kõik küsimused 14. mai 1991. aasta dekreedi ühenduse õigusele
vastavuse kohta jäänud esemeta, kuna siseriiklik kohus peab antud liiki
menetluses kohaldama kohtuotsuse tegemise ajal kehtivat õigust ning
pärast menetluse algatamist on 14. mai 1991. aasta dekreet
asendatud 31. märtsi 1994. aasta kuningliku dekreediga, mis ka
komisjoni hinnangul on ühenduse õigusega kooskõlas.
Selle
seisukohaga ei saa nõustuda. Euroopa Kohtu praktikast tulenevalt peab
siseriiklik kohus hindama siseriiklike õigusnormide kohaldamisala
ulatust ja viisi, kuidas neid tuleb kohaldada (vt eelkõige
7. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-45/94:
Ayuntamiento de Ceuta, EKL 1995, lk I­4385, punkt 26).
Kuna siseriiklikul kohtul on parimad eeldused otsustamaks, kas
kohtuvaidluse eripärast lähtuvalt on otsuse tegemiseks vaja eelotsust,
ei saa eelotsuse küsimusi pidada esemetuks üksnes sellepärast, et
14. mai 1991. aasta dekreet on asendatud 31. märtsi
1994. aasta kuningliku dekreediga.
Seega
tuleb kõigepealt vastata kolmandale, neljandale, viiendale ja kuuendale
eelotsuse küsimusele.

Kolmas ja neljas küsimus
Kolmanda
ja neljanda küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas
sellised normid, nagu on sätestatud turvaettevõtete seaduse
artiklites 4 ja 12 ning 14. mai 1991. aasta
dekreedis, kujutavad endast tehnilisi eeskirju, millest tuleb enne nende
vastuvõtmist direktiivi 83/189 artikli 8 alusel komisjonile
teatada.
Mõiste
„tehnilised eeskirjad” on määratletud direktiivi 83/189 artikli 1
punktis 5 kui „tehnilised spetsifikatsioonid, sealhulgas vastavad
haldusnormid, mille järgimine turustamisel ja kasutamisel liikmesriigis
või selle põhiosas on
de jure
või
de facto
kohustuslik,
välja arvatud need eeskirjad, mille on kehtestanud kohalikud asutused”.
Sama artikli punkti 1 kohaselt on tehniline spetsifikatsioon
„dokumendis sisalduv spetsifikatsioon, millega nähakse ette toote
nõutavad omadused, nagu kvaliteet, kasutusotstarve, ohutus või mõõtmed,
sealhulgas nõuded toote terminite, tunnuste, kontrollimise ja
kontrollimeetodite, pakendamise, märgistamise või etikettimise […]
kohta”. [Siin ja edaspidi on osundatud direktiivi tsiteeritud
mitteametlikus tõlkes.]
Esiteks
tuleb uurida, kas selline säte nagu turvaettevõtete seaduse
artikkel 4 kujutab endast tehnilist eeskirja direktiivi 83/189
tähenduses.
Küsimusele
tuleb vastata eitavalt, kuna direktiivi 83/189 tähenduses on tehnilised
eeskirjad spetsifikatsioonid, millega määratletakse toodete omadused,
ning artikkel 4 piirdub turvaettevõtete asutamise tingimuste
sätestamisega.
Mis
puutub 14. mai 1991. aasta dekreedi sätetesse, siis tuleb
meenutada, et see sisaldab täpseid norme, mis määravad kindlaks eelkõige
valveseadmete ja häiresüsteemide kvaliteedi ja töökindluse
kontrollimeetodid, mida tuleb järgida, et selliseid valveseadmeid või
häiresüsteeme tohiks Belgias tunnustada ja turustada. Järelikult
kujutavad need normid endast tehnilisi eeskirju direktiivi 83/189
tähenduses.
Turvaettevõtete
seaduse artikli 12 kohta tuleb meenutada, et see näeb ette, et
asjassepuutuvaid tooteid võib turustada üksnes juhul, kui need on
eelnevalt tunnustatud kuninga poolt kehtestatud korras, ja see kord on
kinnitatud 14. mai 1991. aasta dekreediga.
Komisjoni
ja CIA Security väitel kujutab seaduse artikkel 12 endast
tehnilist eeskirja direktiivi tähenduses, samal ajal aga väidavad
Signalson, Ühendkuningriigi valitsus ja Belgia valitsus oma kirjalikes
märkustes, et nimetatud artikkel on üksnes raamsäte ega sisalda
tehnilisi eeskirju direktiivi 83/189 tähenduses.
Normi
peetakse tehniliseks eeskirjaks direktiivi 83/189 tähenduses, kui
sellel on iseseisvad õiguslikud tagajärjed. Kui norm piirdub
siseriikliku õiguse kohaselt sellega, et annab volituse täitevvõimu
üldakti vastuvõtmiseks, mis sisaldab piiranguid huvitatud isikutele, ega
loo iseenesest üksikisikutele mingeid õiguslikke tagajärgi, ei ole
tegemist tehnilise eeskirjaga direktiivi tähenduses (vt 1. juuni
1994. aasta otsus kohtuasjas C-317/92: komisjon
v
. Saksamaa,
EKL 1994, lk I-2039, punkt 26). Seoses sellega tuleb
meenutada, et direktiivi 83/189 artikli 8 lõike 1 esimese
lõigu kohaselt peavad liikmesriigid tehniliste eeskirjade eelnõuga
samaaegselt esitama ka selle aluseks oleva volitusnormi, kui sellega
tutvumine on eelnõu ulatuse hindamiseks vajalik.
Normi
tuleb siiski käsitleda tehnilise eeskirjana direktiivi 83/189
tähenduses, kui, nagu Belgia valitsus osutas kohtuistungil, see kohustab
huvitatud ettevõtteid taotlema oma seadmetele eelnevat tunnustust,
isegi kui ettenähtud täitevvõimu üldakti ei ole vastu võetud.
Seega
tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et selline norm nagu
turvaettevõtete seaduse artikkel 4 ei kujuta endast tehnilist
eeskirja direktiivi 83/189 tähenduses, samas kui 14. mai
1991. aasta kuningliku dekreedi sätted kujutavad endast tehnilisi
eeskirju, ning sellise normi nagu turvaettevõtete seaduse
artikkel 12 kvalifitseerimine sõltub sellest, millised on normi
õiguslikud tagajärjed siseriikliku õiguse kohaselt.

Viies ja kuues küsimus
Viienda
ja kuuenda küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas
direktiiv 83/189 ning eelkõige selle artiklid 8 ja 9 on
tingimusteta ja piisavalt täpsed, et üksikisikud saaksid neile tugineda
siseriiklikus kohtus, kes on kohustatud jätma kohaldamata sellise
siseriikliku tehnilise eeskirja, millest ei ole direktiivile vastavalt
teatatud.
Direktiivi artikli 8 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid
edastavad komisjonile viivitamata kõik tehniliste eeskirjade eelnõud,
välja arvatud siis, kui tegemist on rahvusvahelise või Euroopa standardi
täieliku teksti ülevõtmisega, mille puhul piisab teatest vastava
standardi kohta; nad teatavad komisjonile lühidalt ka põhjused, miks
selliste tehniliste eeskirjade jõustamine oli vajalik, kui neid põhjusi
ei ole eelnõus juba selgitatud. Vajaduse korral edastavad liikmesriigid
samaaegselt oluliselt ja otseselt asjaga seotud põhiliste õigusnormide
tekstid, kui see on vajalik tehniliste eeskirjade eelnõu mõju
hindamiseks.
Komisjon teatab
liikmesriikidele viivitamata eelnõust; ta võib arvamuse saamiseks
suunata selle ka artiklis 5 nimetatud komiteele ja vajaduse korral
kõnealuse valdkonna eest vastutavale komiteele.
2.      Komisjon
ja liikmesriigid võivad tehniliste eeskirjade eelnõu edastanud
liikmesriigile märkusi teha; liikmesriik arvestab neid märkusi
tehniliste eeskirjade edaspidisel ettevalmistamisel nii palju kui
võimalik.”
Direktiivi artiklis 9 sätestatakse järgmist:
„1.      Ilma
et see piiraks lõigete 2 ja 2a kohaldamist, lükkavad
liikmesriigid tehniliste eeskirjade eelnõu vastuvõtmise edasi kuue kuu
võrra alates artikli 8 lõikes 1 ettenähtud teabe edastamise
kuupäevast, kui komisjon või teine liikmesriik esitab kolme kuu jooksul
alates kõnealusest kuupäevast üksikasjaliku arvamuse, mille kohaselt
kavandatud meedet tuleb muuta, selleks et kõrvaldada või piirata kaupade
vaba liikumise takistusi, mida meede võib kaasa tuua. Asjaomane
liikmesriik annab komisjonile aru meetmetest, mille võtmist ta nende
üksikasjalike arvamuste tõttu kavandab. Komisjon avaldab selle kohta oma
arvamust.
2.      Lõikes 1
osutatud tähtaeg on kaksteist kuud, kui komisjon kolme kuu jooksul
alates artikli 8 lõikes 1 ettenähtud teabe edastamisest teatab
oma kavatsusest võtta samas küsimuses vastu direktiiv või teha
sellekohane ettepanek.
2a.      Kui
komisjon jõuab järeldusele, et artikli 8 lõikes 1 ettenähtud
teave käsitleb küsimust, mida käsitleb nõukogule esitatud direktiivi või
määruse ettepanek, teavitab ta asjaomast liikmesriiki sellest kolme kuu
jooksul alates nimetatud teabe edastamisest.
Liikmesriigid
hoiduvad tehniliste eeskirjade vastuvõtmisest valdkondades, mida
käsitleb direktiivi või määruse ettepanek, mille komisjon on nõukogule
esitanud enne artikli 8 lõikes 1 ettenähtud teabe edastamist,
kaheteistkümne kuu jooksul alates nimetatud ettepaneku esitamise
kuupäevast.
Käesoleva artikli lõigete 1, 2 ja 2a kohaldamine ei saa olla kumulatiivne.
3.      Lõikeid 1,
2 ja 2a ei kohaldata sellistel juhtudel, kui rahva tervise või
ohutuse või loomade või taimede kaitsmisega seotud kiireloomulistel
põhjustel peab liikmesriik tehnilised eeskirjad väga lühikese aja
jooksul ilma nõupidamisvõimaluseta ette valmistama, et need viivitamata
avaldada ja kehtestada. Liikmesriik põhjendab võetud meetmete
kiireloomulisust artiklis 8 ettenähtud teabes. Juhtudel, kui
käesolevat menetlust on kasutatud vääriti, võtab komisjon vajalikke
meetmeid.”
Direktiivi
artiklis 10 on sätestatud, et „artikleid 8 ja 9 ei
kohaldata, kui liikmesriigid täidavad ühenduse direktiividest ja
määrustest tulenevaid kohustusi; sama kehtib ka rahvusvahelistest
kokkulepetest tulenevate kohustuste kohta, mille tulemusena võetakse
ühenduses vastu ühtsed tehnilised spetsifikatsioonid.”
Tuleb
meenutada, et juba 1986. aastal väljendas komisjon ühes teatises
(86/C 245/05, EÜT 1986, C 245, lk 4) oma seisukohta
valdkonnas, mille kohta Tribunal de commerce de Liège esitas oma kaks
viimast küsimust. Nimetatud teatises tõdes komisjon ühelt poolt, et
direktiiv annab nii talle kui ka liikmesriikidele olulise rolli,
võimaldades vältida uute tehniliste kaubandustõkete tekkimist, ning
teiselt poolt, et direktiiviga liikmesriikidele pandud kohustused on
selged ja ühemõttelised, järgmises:
–      liikmesriigid
on kohustatud teatama kõigist direktiiviga seotud tehniliste eeskirjade
eelnõudest;
–      nad
on kohustatud tehniliste eeskirjade vastuvõtmise automaatselt kolme kuu
võrra edasi lükkama, välja arvatud artikli 9 lõikes 3
osutatud erandjuhtudel;
–      nad
on kohustatud tehniliste eeskirjade vastuvõtmise veel kolme kuni üheksa
kuu võrra edasi lükkama, kui on esitatud vastuväiteid või kui
kavandatakse ühenduse õigusakti vastuvõtmist.
Viimaks
tõdes komisjon, et kui liikmesriigid ei täida direktiivist tulenevaid
kohustusi, siis takistaks see olulisel määral siseturu väljakujundamist
ja võiks negatiivselt mõjutada kaubandust.
Teatisest
selgub, et komisjon järeldab nimetatud tõdemustest, et „kui liikmesriik
võtab vastu tehnilised eeskirjad, mis on direktiivi 83/189
kohaldamisalas, ilma et ta edastaks eeskirja eelnõu komisjonile ning
ilma et ta täidaks
status quo
säilitamise kohustust, ei saa vastu
võetud eeskirja asjaomase liikmesriigi õigussüsteemis kolmandate
isikute suhtes täitmisele pöörata. Seega on komisjon arvamusel, et
vaidluse pooltel on õigus eeldada, et siseriiklikud kohtud jätavad
kohaldamata siseriiklikud tehnilised eeskirjad, millest ei ole ühenduse
õigusaktide nõuete kohaselt teatatud.
Käesolevas
asjas jäi komisjon direktiivi 83/189 sellise tõlgenduse juurde ning
teda toetas ka CIA Security.
Saksamaa
valitsus, Madalmaade valitsus ja Ühendkuningriigi valitsus vaidlustavad
sellise tõlgenduse ning leiavad, et tehnilisi eeskirju direktiivi
83/189 tähenduses võib kasutada üksikisikute vastu isegi juhul, kui
nende vastuvõtmise käigus on direktiivist tulenevaid kohustusi eiratud.
Argumente, millel selline tõlgendus põhineb, käsitletakse allpool.
Alustuseks
tuleb rõhutada, et direktiivi 83/189 eesmärk on ennetava
kontrollimehhanismi abil kaitsta kaupade vaba liikumist, mis on üks
ühenduse alustalasid. Nimetatud kontroll on tarvilik, kuna direktiivi
kohaldamisalasse kuuluvad tehnilised eeskirjad võivad tekitada
liikmesriikidevahelise kaubavahetuse takistusi ning selliseid takistusi
võib lubada üksnes juhul, kui need on vajalikud selleks, et täita üldise
huvi eesmärkidest tulenevaid ülekaalukaid nõudmisi. Direktiiviga
kehtestatud kontrollimehhanism on tõhus, kui kõigist asjakohastest
tehniliste eeskirjade eelnõudest tuleb teatada ning kui selliste
eeskirjade vastuvõtmine ja jõustamine tuleb peatada artiklis 9 ette
nähtud ajaks, välja arvatud eeskirjad, mille puhul meetmete
kiireloomulisus õigustab erandi tegemist.
Teatamiskohustus
ja peatamise tähtaeg annavad niisiis komisjonile ja teistele
liikmesriikidele ühelt poolt võimaluse uurida, kas konkreetne eelnõu
loob EÜ asutamislepinguga vastuolus olevaid kaubandustakistusi või
selliseid takistusi, mida tuleb vältida ühis- või ühtlustatud meetmete
abil, ning teiselt poolt teha ettepanekuid kavandatud siseriiklike
meetmete muutmiseks. Selline kord võimaldab komisjonil teha ettepanekuid
või võtta vastu ühenduse standardeid, mis reguleerivad kavandatava
meetmega hõlmatud valdkonda.
Järgnevalt
tuleb nentida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib kõigil
juhtudel, mil direktiivi sätted tunduvad sisu poolest olevat
tingimusteta ja piisavalt täpsed, nendele sätetele tugineda mis tahes
siseriikliku sätte vastu, mis on direktiiviga vastuolus (vt
19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81: Becker,
EKL 1982, lk 53, ja 19. novembri 1991. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, EKL 1991,
lk I­5357).
Ühendkuningriigi
valitsuse arvates ei vasta direktiivi 83/189 sätted nimetatud
kriteeriumidele, võttes arvesse eelkõige seda, et teatamise kord
sisaldab mõningaid ebatäpsusi.
Seda
seisukohta ei saa toetada. Direktiivi 83/189 artiklid 8 ja 9
näevad ette liikmesriikide täpse kohustuse teatada komisjonile
tehniliste eeskirjade eelnõudest enne nende vastuvõtmist. Järelikult on
need artiklid oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpsed ning
üksikisikud võivad siseriiklikus kohtus nendele tugineda.
Veel
tuleb uurida, millised õiguslikud tagajärjed on liikmesriigi
teatamiskohustuse eiramisel ning täpsemalt seda, kas direktiivi 83/189
tuleb tõlgendada nii, et teatamiskohustuse eiramine, mis kujutab endast
menetlusnormide rikkumist asjassepuutuvate tehniliste eeskirjade
vastuvõtmise käigus, toob kaasa selle, et need tehnilised eeskirjad ei
ole kohaldatavad ning neid ei saa üksikisikute vastu kasutada.
Saksamaa
valitsus, Madalmaade valitsus ja Ühendkuningriigi valitsus leiavad
sellega seoses, et direktiiv 83/189 käsitleb eranditult liikmesriikide
ja komisjoni vahelisi suhteid, et see piirdub menetluslike kohustuste
loomisega, mida liikmesriigid peavad tehniliste eeskirjade vastuvõtmisel
täitma, kusjuures nende pädevust võtta sellised eeskirjad vastu pärast
peatamise tähtaega ei ole kahtluse alla seatud, ning viimaks, et
direktiiv ei sisalda ühtki sõnaselget sätet nimetatud menetluslike
kohustuste eiramise võimalike tagajärgede kohta.
Sellega
seoses tuleb esiteks märkida, et ükski nimetatud teguritest ei välista
seda, et direktiivi 83/189 eiramine toob kaasa asjassepuutuvate
tehniliste eeskirjade kohaldamata jätmise.
Direktiivist
83/189 tulenevate kohustuste rikkumise niisuguse tagajärje saabumiseks
ei ole vaja sellekohast sõnaselget sätet. Nagu juba märgitud, on selge,
et direktiivi eesmärk on kaitsta kaupade vaba liikumist ennetava
kontrollimehhanismi abil ning et teatamiskohustus on ühenduse tasandil
teostatava kontrolli üks olulisemaid vahendeid. Kontrollimehhanism on
veelgi tõhusam, kui direktiivi tõlgendada nii, et teatamiskohustuse
eiramine kujutab endast oluliste menetlusnormide rikkumist, mis toob
kaasa asjassepuutuvate tehniliste eeskirjade kohaldamata jätmise
üksikisikute suhtes.
Järgnevalt
tuleb märkida, et direktiivi selline tõlgendamine on kooskõlas
13. juuli 1989. aasta otsusega kohtuasjas 380/87: Enichem Base
jt (EKL 1989, lk 2491, punktid 19–24). Nimetatud
otsuses, milles Euroopa Kohus käsitles liikmesriikide kohustust teatada
komisjonile nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi
75/442/EMÜ jäätmete kohta (EÜT L 194, lk 39) ühe artikli
kohaldamisalasse kuuluvates valdkondades kavandatavatest siseriiklike
õigusaktide eelnõudest, leidis Euroopa Kohus, et ei vaadeldava sätte
sõnastus ega selle eesmärk ei võimalda järeldada, et ainuüksi
liikmesriikidele pandud teatamiskohustuse täitmatajätmine toob
iseenesest kaasa niimoodi vastu võetud õigusaktide ebaseaduslikkuse.
Euroopa Kohus märkis sõnaselgelt, et asjassepuutuv säte piirdus eelneva
teatamise kohustuse kehtestamisega, mis ei sidunud kavandatavate
õigusaktide jõustamist komisjoni nõusolekuga või tema vastuseisu
puudumisega ega kehtestanud asjakohaste eelnõude ühenduse tasandil
kontrollimise korda. Seega otsustas Euroopa Kohus, et vaadeldav säte
puudutab liikmesriikide ja komisjoni vahelisi suhteid, kuid
üksikisikutele ei loo see mingeid õigusi, mida liikmesriik nendest
õigusaktide eelnõudest komisjonile eelneva teatamise kohustust rikkudes
võiks kahjustada.
Käesolevas
asjas seevastu ei ole direktiivi eesmärk pelgalt komisjoni teavitamine,
vaid täpsemalt, nagu on käesoleva otsuse punktis 41 juba
sedastatud, on üldisem eesmärk vältida või piirata kaubandustakistusi,
teavitada teisi liikmesriike ühes liikmesriigis kavandatavatest
tehnilistest eeskirjadest, anda komisjonile ja teistele liikmesriikidele
piisavalt aega reageerida ja teha ettepanekuid muudatusteks, mis
aitaksid kavandatava meetmega põhjustatud kaupade vaba liikumise
piiranguid vähendada, ning anda komisjonile piisavalt aega esitada
ettepanek ühtlustava direktiivi kehtestamiseks. Direktiivi 83/189
artiklite 8 ja 9 sõnastus on selge, kui see näeb ette
siseriiklike õigusaktide eelnõude ühenduse tasandil kontrollimise korra
ning seab nende jõustumise kuupäeva sõltuvusse komisjoni nõusolekust või
tema vastuseisu puudumisest.
Viimaks
tuleb uurida, kas on olemas, nagu märkis Ühendkuningriigi valitsus,
direktiivile 83/189 eriomased põhjused, mille tõttu ei saa direktiivi
tõlgendada nii, et seda eirates vastu võetud tehnilised eeskirjad ei ole
kolmandate isikute suhtes kohaldatavad.
Sellega
seoses leidis eelkõige märkimist, et niisuguste eeskirjade kohaldamata
jätmine kolmandate isikute suhtes tekitab õigusliku lünga asjaomases
siseriiklikus õiguskorras ja võib seega põhjustada tõsiseid probleeme,
eriti juhul, kui kohaldamata jätmine puudutab ohutuse valdkonna
õigusakte.
Nende
argumentidega ei saa nõustuda. Liikmesriik võib kasutada direktiivi
83/189 artikli 9 lõikes 3 osutatud kiireloomulist menetlust,
kui ta nimetatud lõikes näidatud põhjustel peab vajalikuks väga lühikese
aja jooksul ilma nõupidamisvõimaluseta välja töötada tehnilisi eeskirju
ning need viivitamata vastu võtta ja jõustada.
Eelnevaid
kaalutlusi arvestades tuleb järeldada, et direktiivi 83/189 tuleb
tõlgendada nii, et teatamiskohustuse eiramine toob kaasa selle, et
asjassepuutuvad tehnilised eeskirjad ei ole kohaldatavad ning neid ei
saa üksikisikute vastu kasutada.
Viiendale
ja kuuendale küsimusele tuleb seega vastata, et direktiivi 83/189
artikleid 8 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et üksikisikud saavad
neile tugineda siseriiklikus kohtus, kes on kohustatud jätma kohaldamata
siseriikliku tehnilise eeskirja, millest ei ole direktiivile vastavalt
teatatud.

Esimene ja teine küsimus
Esimese
ja teise küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas
sellised siseriiklikud sätted nagu turvaettevõtete seaduse
artiklid 4 ja 12 ning 14. mai 1991. aasta dekreet on
asutamislepingu artikliga 30 vastuolus.
Pidades
silmas kolmandale, neljandale, viiendale ja kuuendale eelotsuse
küsimusele antud vastuseid, ei ole kahele esimesele küsimusele vaja
vastata, kuivõrd need puudutavad turvaettevõtete seaduse
artiklit 12 ja 14. mai 1991. aasta dekreeti, mida ei saa
üksikisikute vastu kasutada. Seega tuleb vastata üksnes esimese
eelotsuse küsimuse sellele osale, millega soovitakse teada, kas selline
säte nagu turvaettevõtete seaduse artikkel 4, mille kohaselt on
turvaettevõtte teenuste osutamine ilma siseministeeriumilt saadud
tegevusloata keelatud, on asutamislepingu artikliga 30 kooskõlas.
Seoses
sellega tuleb märkida, et niisugune säte, mis kehtestab turvaettevõtte
asutamise ja tegutsemise tingimuse, ei kuulu otseselt asutamislepingu
liikmesriikide vahelist kaupade vaba liikumist käsitleva artikli 30
kohaldamisalasse. Lisaks tuleb nentida, et kohtutoimikus ei leidu ühtki
viidet sellele, et niisugusel sättel võib olla piirav mõju kaupade
vabale liikumisele või et see on ühenduse õigusega vastuolus.
Seega
tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et selline siseriiklik
säte nagu turvaettevõtete seaduse artikkel 4 ei ole vastuolus
asutamislepingu artikliga 30.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkusi esitanud Belgia valitsuse, Saksamaa valitsuse,
Madalmaade valitsuse ja Ühendkuningriigi valitsuse ning Euroopa
Ühenduste Komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Et põhikohtuasja poolte
jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks
staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks Tribunal de commerce de Liège’i 20. juuni 1994. aasta otsusega esitatud küsimustele, otsustab:
1.
Selline
norm nagu Belgia 10. aprilli 1990. aasta valve- ja
turvaettevõtete ning sisevalveteenuste seaduse artikkel 4 ei kujuta
endast tehnilist eeskirja nõukogu 28. märtsi 1983. aasta
direktiivi 83/189/EMÜ, millega nähakse ette tehnilistest standarditest
ja eeskirjadest teatamise kord, muudetud nõukogu 22. märtsi
1988. aasta direktiiviga 88/182/EMÜ, tähenduses, samas kui sellised
sätted nagu 14. mai 1991. aasta kuninglikus dekreedis,
millega on kinnitatud 10. aprilli 1990. aasta seaduses
osutatud valveseadmete ja häiresüsteemide tunnustamise kord, sisalduvad
sätted kujutavad endast tehnilisi eeskirju, ning sellise normi nagu
eespool viidatud 10. aprilli 1990. aasta seaduse
artikkel 12 kvalifitseerimine sõltub sellest, millised on normi
õiguslikud tagajärjed siseriikliku õiguse kohaselt.
2.
Direktiivi
83/189, muudetud direktiiviga 88/182, artikleid 8 ja 9 tuleb
tõlgendada nii, et üksikisikud saavad neile tugineda siseriiklikus
kohtus, kes on kohustatud jätma kohaldamata siseriikliku tehnilise
eeskirja, millest ei ole direktiivile vastavalt teatatud.
3.
Selline
säte nagu eespool viidatud 10. aprilli 1990. aasta seaduse
artikkel 4 ei ole vastuolus EÜ asutamislepingu artikliga 30.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Puissochet
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Ragnemalm

Sevón
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 30. aprillil 1996 Luxembourgis.
Kohtujurist

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.