CELEX: 62004CJ0437
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Pöytäkirja Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista
Yhteisöjen vuokraamat kiinteistöt
Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalue
Omistajilta kannettava vero

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut
yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista 8.4.1965 tehdyn pöytäkirjan, joka liitettiin alun perin Euroopan yhteisöjen yhteisen
neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta tehtyyn sopimukseen (EYVL 1967, 152, s. 13) ja sitten Amsterdamin sopimuksen
nojalla EY:n perustamissopimukseen (jäljempänä pöytäkirja), 3 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut käyttöön
veron (jäljempänä alueellinen vero), jolla loukataan Euroopan yhteisöille myönnettyä verovapautta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta tehdyn sopimuksen 28 artiklan 1 kohdan ja, Amsterdamin
sopimuksen tultua voimaan, EY 291 artiklan nojalla sekä pöytäkirjan johdanto-osan ainoan perustelukappaleen mukaan Euroopan
yhteisöllä on jäsenvaltioiden alueella pöytäkirjassa määrätyin edellytyksin ne erioikeudet ja vapaudet, jotka ovat tarpeen
yhteisön tehtävien toteuttamiseksi.
Pöytäkirjan 3 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Yhteisöt, niiden varat, tulot ja muu omaisuus on vapautettu kaikista välittömistä veroista.
Jäsenvaltioiden hallitusten on toteutettava aina, kun se on mahdollista, aiheelliset toimenpiteet hyvittääkseen tai maksaakseen
takaisin irtaimen tai kiinteän omaisuuden hintaan sisältyvät välilliset verot ja myyntiverot, kun yhteisöt suorittavat virkakäyttöönsä
huomattavia hankintoja, joiden hintaan sisältyy tällaisia veroja. Näiden määräysten soveltaminen ei kuitenkaan saa johtaa
kilpailun vääristymiseen yhteisöissä.
Vapautus ei koske sellaisia veroja ja maksuja, jotka ovat ainoastaan korvausta yleishyödyllisistä palveluista.”
Pöytäkirjan 13 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Niillä edellytyksin ja noudattaen sitä menettelyä, jotka neuvosto komission ehdotuksesta vahvistaa, yhteisöjen virkamiehet
ja muu henkilöstö ovat velvollisia maksamaan yhteisöille veroa yhteisöjen heille maksamista palkoista ja palkkioista.
He eivät maksa kansallista veroa yhteisöjen maksamista palkoista ja palkkioista.”
Pöytäkirjan 19 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Tämän pöytäkirjan soveltamiseksi yhteisöjen toimielimet toimivat yhteistyössä kyseisten jäsenvaltioiden vastuussa olevien
viranomaisten kanssa.”

Kansallinen lainsäädäntö
Ordonnance du 23 juillet 1992 relative à la taxe régionale à charge des occupants d’immeubles bâtis et de titulaires de droits
réels sur certains immeubles de la Région de Bruxelles-Capitalen (tiettyjen Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen kiinteistöjen
osalta rakennettujen kiinteistöjen haltijoilta ja kiinteistöihin liittyvien esineoikeuksien haltijoilta kannettavasta verosta
23.7.1992 annettu asetus, Moniteur belge 1.8.1992, s. 17334; jäljempänä asetus) 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Verovuodesta 1993 alkaen otetaan käyttöön Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevien rakennettujen kiinteistöjen
haltijoilta ja muuhun kuin asumiskäyttöön tarkoitettuihin kiinteistöihin liittyvien esineoikeuksien haltijoilta kannettava
vuotuinen vero; vero määräytyy verovuoden tammikuun 1. päivänä vallinneen tilanteen perusteella.”
Kyseisen asetuksen 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”[Alueellista] veroa kannetaan
a)       perheenpäältä, joka käyttää Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevaa rakennettua kiinteistöä tai kiinteistön
osaa ensisijaisena tai toissijaisena asuntonaan
– –
b)       jokaiselta, joka käyttää Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevaa rakennettua kiinteistöä tai kiinteistön
osaa ja harjoittaa siellä omaan lukuunsa ansiotoimintaa tai muuta kuin ansiotoimintaa, mukaan lukien vapaata ammattia, ja
kaikilta oikeushenkilöiltä tai rekisteröimättömiltä yhdistyksiltä, joilla on kiinteistössä kotipaikka, hallinnollinen toimipaikka,
liiketoimipaikka tai toimipaikka
– –
c)       jokaiselta, jolla on täysi omistusoikeus Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevaan rakennettuun kiinteistöön
tai kiinteistön osaan, joita ei käytetä a kohdassa mainitussa tarkoituksessa, tai jos henkilöä, jolla on täysi omistusoikeus,
ei ole, pitkäaikaisen vuokraoikeuden haltijalta, nautintaoikeuden haltijalta tai käyttöoikeuden haltijalta.”
Kyseisen asetuksen 8 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan mainitun asetuksen 3 §:n 1 momentin c kohdassa tarkoitetuilta verovelvollisilta
kannettavan alueellisen veron määrä on rakennetun kiinteistön osalta lattiapinta-alasta 6,36 euroa neliömetriltä kolmensadan
neliömetrin pinta-alan ylittävältä osuudelta – tai 2 500 neliömetrin ylittävältä osuudelta, jos kyse on teolliseen tai käsiteolliseen
toimintaan käytetyistä tiloista – ja veron määrä ei voi olla enempää kuin 14 prosenttia indeksiin sidotusta laskennallisesta
kiinteistötulosta, joka liittyy koko kiinteistön tai kiinteistön osan pinta-alaan, johon sovelletaan tätä veroa.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Yhteisö ja SA Vita -yhtiö (jäljempänä Vita), jonka oikeudet ja velvollisuudet ovat siirtyneet SA Zurich -yhtiölle (jäljempänä
Zurich), tekivät 3.2.1988 vuokrasopimuksen Ixellesissä (joka on Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueeseen kuuluva kunta
Belgiassa) sijaitsevasta kiinteistöstä. Kyseisessä sopimuksessa määrätään, että kaikki sopimuksen voimaantulon jälkeen maksettavaksi
tulevat kaikentyyppiset verot ja maksut, joita viranomaiset perivät vuokratusta kiinteistöstä, ja kaikki vastaavat maksut
jäävät vuokralaisen maksettaviksi, paitsi jos vuokralainen onnistuu erityisasemansa, sellaisena kuin siitä määrätään muun
muassa pöytäkirjan 3 artiklassa, perusteella saamaan toimivaltaisilta viranomaisilta vuokranantajalle kyseisiä veroja ja maksuja
koskevan vapautuksen.
Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalue määräsi asetuksen nojalla Vitan maksettavaksi eri rahamääriä, jotka koostuivat vuosien
1992–1997 alueellisista veroista. Vita vaati yhteisöä, jota komissio edusti, maksamaan Vitalle täten määrätyt rahasummat,
mihin komissio ei suostunut. Vita saattoi asian juge de paix du premier canton d’Ixellesin käsiteltäväksi, joka velvoitti
26.5.1998 antamassaan tuomiossa komission maksamaan Vitalle 20 000 277 ja 290 211 Belgian frangin suuruiset rahamäärät. Tribunal
de première instance de Bruxelles hylkäsi yhteisön kyseisestä tuomiosta tekemän valituksen, minkä jälkeen yhteisö teki kassaatiovalituksen,
jonka Cour de cassation hylkäsi 1.3.2002 antamallaan tuomiolla.
Cour de cassation katsoi, ettei kyseisessä asiassa ollut tarpeen pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua yhteisön
esittämästä kysymyksestä, joka koski sitä, oliko Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston ja yhteisen komission perustamisesta
tehdyn sopimuksen 28 artiklaa ja pöytäkirjan 3 artiklaa, luettuina tarvittaessa yhdessä 18.4.1961 tehdyn diplomaattisia suhteita
koskevan Wienin yleissopimuksen (jäljempänä Wienin yleissopimus) 23 artiklan kanssa, tulkittava siten, että niissä kielletään
sellaisen lain tai muun kansallisen säädöksen antaminen, jossa säädetään välittömästä verosta, joka koskee näennäisesti kaikkia
kansainvälisoikeudellisen oikeushenkilön (kuten Euroopan yhteisön) kanssa sopimuksen tekeviä henkilöitä mutta jonka todellisena
tarkoituksena tai vaikutuksena on välttämättä, että mainitun veron osalta varsinainen verotaakka kohdistuu kansainvälisoikeudelliseen
oikeushenkilöön (kuten Euroopan yhteisöön) tai se siirretään tällaiselle oikeushenkilölle (kuten Euroopan yhteisölle).
Komissio aloitti EY 226 artiklan mukaisen menettelyn 2.4.2003 päivätyllä virallisella huomautuksella, jossa se kehotti Belgian
kuningaskuntaa esittämään pöytäkirjan 3 artiklan mukaisten velvoitteidensa noudattamatta jättämistä koskevat huomautuksensa.
Belgian viranomaiset katsoivat 3.6.2003 päivätyssä vastauksessaan, että alueellinen vero ei koskenut välittömästi eikä välillisesti
kansainvälisiä toimielimiä vaan kaikkia muuhun kuin asumiskäyttöön tarkoitettujen, tietyn pinta-alan ylittävien rakennettujen
kiinteistöjen omistajia ja että Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalue ei näin ollen loukannut periaatetta, jonka mukaan
perustamissopimukset on pantava täytäntöön lojaalisti.
Komissio kehotti 16.12.2003 päivätyllä perustellulla lausunnolla Belgian kuningaskuntaa toteuttamaan kyseisen perustellun
lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden määräajassa sen vastaanottamisesta. Belgian viranomaiset
vastasivat 30.7.2004 päivätyllä kirjeellä, että Belgian kuningaskunta pysyy kannassaan.
Näin ollen komissio päätti nostaa esillä olevan kanteen.
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 6.4.2005 antamalla määräyksellä neuvosto hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan komission
vaatimuksia.

Kanne

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Komissio ja neuvosto väittävät, että kyseessä olevalla lainsäädännöllä loukataan yhteisöillä olevaa verovapautta. Riidanalaisen
asetuksen oikeusvaikutukset eivät ole sopusoinnussa tämän verovapauden, joka vahvistetaan Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston
ja yhteisen komission perustamisesta tehdyn sopimuksen 28 artiklassa ja jota koskevat määräykset ovat pöytäkirjan 3 artiklassa,
kanssa.
Komissio ja neuvosto korostavat, että tällä asetuksella voidaan kiertää yhteisöjen verovapaus siten, että sillä siirretään
välillisesti yhteisöjen, jotka ovat vuokralaisena, suoritettavaksi vero, jonka kantaminen välittömästi on tämän verovapauden
perusteella kiellettyä. Alueellisen lainsäätäjän tahto ilmenee komission ja neuvoston mukaan sekä asetuksen 3 §:n 1 momentista,
jossa määritetään, ketkä ovat velvollisia suorittamaan alueellista veroa, että valmisteluasiakirjoista.
Aikaisempi sääntely koski nimittäin ainoastaan kiinteistön haltijaa, kun taas asetuksella otettiin käyttöön vero, jota ovat
velvollisia suorittamaan ammatin harjoittamiseen tarkoitettujen, tietyn pinta-alan ylittävien kiinteistöjen omistajat. Komission
ja neuvoston mukaan vero kohdistuu kuitenkin edelleen kiinteistön hallintaan, sillä haltija on viime kädessä maksajana sen
johdosta, että verovelvollinen omistaja vyöryttää veron väistämättä vuokralaisen maksettavaksi.
Komissio pitää merkityksellisenä sitä, että vapautukset, joita tällaisen kiinteistön omistaja voi saada, liittyvät haltijan
ominaisuuksiin. Täten komission mukaan silloin, kun haltija on verosta vapautettu, myös omistaja on verosta vapautettu. Koska
verovapautukset määritetään yksinomaan haltijan ominaisuuksien perusteella, neuvosto päättelee tästä myös, että lainsäädännön
tarkoituksena on tosiasiassa verottaa kiinteistöjen haltijoita.
Komissio viittaa tältä osin raha-asioista, talousarviosta ja hallinnosta vastaavan Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen
ministerin esittämään selvitykseen, jossa todettiin, että uudesta alueellisesta verosta aiheutuva verotaakka kohdistuu myös
julkiseen sektoriin, kansainvälisluonteinen julkinen sektori mukaan lukien, mikä ei ollut aikaisemmin mahdollista. Tämän veron
käyttöön ottamisella tavoiteltu päämäärä oli komission mukaan siis se, että verotulot kasvavat muun muassa sen johdosta, että
kyseinen vero kannetaan sellaisten kiinteistöjen osalta, joista veroa ei ollut peritty, koska niiden haltijoina oli henkilöitä
tai toimielimiä, jotka olivat verosta vapautettuja.
Neuvosto väittää lisäksi, että yhteisöillä, toisin kuin yksityisillä vuokralaisilla, ei ole mahdollisuutta vähentää vuokria
ja mahdollisia oheiskustannuksia verotuksessa, minkä vuoksi ne ovat verrattain suuri rasite yhteisöille. Vastaavasti Belgian
kuningaskunta hyötyy verotuksen kannalta erityisen tuntuvasti siitä, että kiinteistöjä vuokrataan yhteisöille, koska Belgian
kuningaskunta perii veroa vuokranantajan saamista vuokratuloista ilman, että sen olisi myönnettävä vuokralaiselle verovähennyksiä.
Neuvosto toteaa Wienin yleissopimuksen 23 artiklan osalta, että siinä vahvistetaan verovapautusta koskeva periaate suppeana
ja että pöytäkirjan 3 artiklan sanamuoto on siitä poikkeava. Lisäksi se, että yhteisöihin sovelletaan toimielinluonteisena
kansainvälisenä järjestönä verovapautusta, on perusteena sille, että tätä periaatetta sovelletaan laajasti, tai se jopa edellyttää
sitä. Neuvosto muistuttaa, että yhteisöjen erioikeudet ja vapaudet ovat luonteeltaan toiminnallisia ja niillä on tarkoituksena
välttää se, että yhteisöjen toimintaan ja riippumattomuuteen puututaan. Neuvoston mukaan toimenpiteenä, jolla puututaan yhteisöjen
toimintaan, on pidettävä kaikkia toimenpiteitä, jotka vaikuttavat yhteisöillä tehtäväänsä hoitaessaan käytettävissä oleviin
budjettivaroihin.
Komissio ja neuvosto katsovat alueellisen veron osalta, että haltijaa ja omistajaa verottamalla päästään samaan tulokseen.
Alueellisen lainsäätäjän olisi pitänyt päättäessään siitä, kuka on verovelvollinen, ottaa huomioon velvoitteensa tehdä lojaalia
yhteistyötä yhteisöjen kanssa, joiden varoja ei pidä käyttää sijaintijäsenvaltion tulojen kasvattamiseen. On nimittäin vältettävä,
että jäsenvaltio, jonka alueella yhteisöt sijaitsevat, saisi muihin jäsenvaltioihin nähden perusteetonta etua. Joka tapauksessa
tapaus, joka koskee yhteisöjen käyttöön tarkoitettuja kiinteistöjä, olisi pitänyt lisätä niiden kyseessä olevassa asetuksessa
säädettyjen tapausten joukkoon, joissa omistajat on vapautettu verosta.
Belgian hallitus korostaa, että yhteisöt eivät kuulu asetuksen soveltamisalaan, koska ne on pöytäkirjan nojalla vapautettu
alueellisesta verosta niin kiinteistön haltijoina kuin omistajina tai vuokranantajinakin. Yhteisöt eivät näin ollen voi olla
verovelvollisena.
Belgian hallituksen näkemyksen mukaan tällä verolla ei loukata periaatetta, jonka mukaan perustamissopimukset on pantava täytäntöön
lojaalisti, koska sillä ei loukata yhteisöjen verovapautta. Kyseessä oleva mahdollinen maksuvelvollisuus ei nimittäin ole
luonteeltaan verotukseen liittyvä, vaan se seuraa sopimuksesta, joka on tehty sellaisen omistajan kanssa, joka on velvollinen
suorittamaan veroa. Belgian hallitus muistuttaa myös, että Cour de cassation totesi, että tämä vyöryttäminen perustuu yksityisoikeudelliseen
sopimukseen ja että olisi kohtuutonta, jos kansainvälinen järjestö voisi vaatia vapautusta vuokranmaksuvelvollisuudesta vuokran
siltä osalta, joka perustuu yleiseen veronkorotukseen.
Belgian hallitus muistuttaa, että Wienin yleissopimuksen 23 artiklan 2 kappaleen mukaan verovapautta ei sovelleta, jos lähettäjävaltio
on vuokralaisena ja vuokranantajan on suoritettava vero. Pöytäkirjassa määrättyyn vapauteen, joka on saanut vaikutteita kyseisestä
yleissopimuksesta ja jota on tulkittava yleisen kansainvälisen oikeuden valossa, ei voida vedota sopimusehdon nojalla toteutetun
verotaakan siirtämisen osalta.
Belgian hallitus huomauttaa lisäksi, että kansainvälisiin järjestöihin sovellettavalla verovapautuksella ei ole tarkoitus
pienentää kyseisille järjestöille aiheutuvia vuokramenoja, vaan sillä pelkästään ilmaistaan se, että ne eivät kansainvälisoikeudellisina
oikeushenkilöinä ole verovelvollisia. Se korostaa, että kyseessä olevalle hallintoalueelle ei aiheudu verotuksellista etua
siitä, että sen alueella on kansainvälisiä järjestöjä, sillä alueellisen veron on velvollinen suorittamaan vain ja ainoastaan
omistaja riippumatta siitä, onko kiinteistön vuokrannut yhteisöjen toimielin vai yksityinen henkilö tai onko sitä ylipäätään
lainkaan vuokrattu. Verovapautuksella vaarannettaisiin tässä yhteydessä omistajien yhdenvertaisen kohtelun toteutuminen, sillä
ne omistajat, jotka vuokraavat kiinteistöjään yhteisöille, olisivat etuoikeutetussa asemassa muihin omistajiin nähden.
Belgian hallitus huomauttaa oikeuskäytännöstä, johon komissio on vedonnut, ettei yhteisöjen tuomioistuin ole koskaan lausunut
yhteisöjen väitetystä verovapaudesta sellaisessa tapauksessa, jossa veroa on velvollinen suorittamaan yhteisöjen toimielimelle
vuokratun kiinteistön omistaja ja jossa tämä vero siirretään vuokran määrään. Oikeuskäytännössä kuitenkin yleisesti vahvistetaan
yhteisöille pöytäkirjassa tunnustettujen erioikeuksien ja vapauksien puhtaasti toiminnallinen luonne siltä osin kuin niillä
on tarkoituksena välttää se, että yhteisöjen toimintaan ja riippumattomuuteen puututaan. Komissio ei Belgian hallituksen mukaan
sitä paitsi ole osoittanut, millä tavoin alueellisella verolla voidaan puuttua yhteisöjen toimintaan ja riippumattomuuteen,
ja sitä, että yhteisön toimielinten on maksettava korkeampaa vuokraa, ei voida mitenkään pitää toimenpiteenä, joka vaikuttaa
yhteisöillä tehtäviään hoitaessaan käytettävissä oleviin budjettivaroihin.
Belgian hallitus huomauttaa pöytäkirjan 13 artiklaan liittyvän oikeuskäytännön osalta, että komissio väittää, että kyseistä
oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa tämän saman pöytäkirjan 3 artiklaan, mutta komissio ei täsmennä, millainen näiden kahden
määräyksen välinen yhteys on tai millaisia eroja niillä tavoiteltavien päämäärien sekä niiden aineellisten ja henkilöllisten
soveltamisalojen välillä on. Yhteisöjen tuomioistuin sitä vastoin on nimenomaisesti tehnyt eron pöytäkirjan 13 artiklaa ja
3 artiklaa koskevien oikeuskäytäntöjen välillä.
Belgian hallituksen mukaan komissio ei yrittäessään välttyä alueellisen veron maksamiselta ota huomioon EY 10 artiklaan sisältyvää
lojaalin yhteistyön periaatetta, joka ei velvoita ainoastaan jäsenvaltioita toteuttamaan kaikkia toimenpiteitä, jotka ovat
aiheellisia yhteisön oikeuden soveltamisalan ja tehokkuuden takaamiseksi, vaan joka velvoittaa myös yhteisöjen toimielimiä
tekemään vastavuoroisesti lojaalia yhteistyötä jäsenvaltioiden kanssa.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on täsmennettävä esillä olevan asian normatiivista viitekehystä.
Wienin yleissopimuksen 23 artiklan, johon asianosaiset ja väliintulija viittaavat, osalta on muistutettava, että kyseinen
yleissopimus on kansainvälinen sopimus, jonka jäsenvaltiot ja kolmannet valtiot ovat tehneet diplomaattisia suhteita koskevan
toimivaltansa puitteissa. Wienin yleissopimus koskee lähtökohtaisesti valtioiden kahdenvälisiä suhteita, eikä yhteisön, joka
ei edes ole yleissopimuksen sopimuspuoli, ja yhteisöjen jonkin toimielimen sijaintivaltion eli esillä olevassa asiassa Belgian
kuningaskunnan välisiä suhteita.
Joka tapauksessa, kuten julkisasiamies korosti ratkaisuehdotuksensa 35–37 kohdassa, vaikka yhteisön on toimivaltaansa käyttäessään
noudatettava kansainvälistä oikeutta (asia C-286/90, Poulsen ja Diva Navigation, tuomio 24.11.1992, Kok. 1992, s. I-6019,
Kok. Ep. XIII, s. I‑191, 9 kohta), Wienin yleissopimuksella ei ole tässä asiassa ratkaisevaa merkitystä.
Yhteisöjen verovapauden, joka on osa yhteisön oikeutta, soveltamisala määritetään ensisijaisesti pöytäkirjan 3 artiklassa,
joka on laadittu erityisesti yhteisöjen ominaisuudet huomioon ottaen.
On todettava, että pöytäkirjan 3 artiklassa otetaan käyttöön kaksi verovapautta koskevaa järjestelmää sen mukaan, onko kyse
välittömistä vai välillisistä veroista. Pöytäkirjan 3 artiklan ensimmäinen kohta koskee yhteisöjen verovapautta välittömien
verojen osalta, kun taas kyseisen artiklan toinen kohta liittyy välillisiin veroihin ja maksuihin.
Välittömiin veroihin liittyvän järjestelmän osalta verovapaus on ehdoton ja yleinen, sillä yhteisöt sekä niiden varat, tulot
ja muu omaisuus on vapautettu jäsenvaltioiden kaikista välittömistä veroista. Välillisiin veroihin ja maksuihin liittyvässä
järjestelmässä puolestaan verovapaus ei ole rajoittamaton; se on päinvastoin rajattu, ja siihen liittyy soveltamisedellytyksiä
(ks. vastaavasti asia C-199/05, Communauté européenne, tuomio 26.10.2006, 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Koska tämä järjestelmien välinen ero on keskeinen verovapauden arvioimisen kannalta, on välttämätöntä selvittää, kumpaan näistä
kahdesta järjestelmästä väitettyä verovapautta koskeva asia kuuluu.
Lisäksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on ilmoitettava jo oikeudenkäyntiä
edeltävän menettelyn vaiheessa täsmällisesti se säännös tai määräys, jossa määritellään velvoite, jonka noudattamatta jättämiseen
jäsenvaltion väitetään syyllistyneen. Tämä komissiolla oleva velvollisuus seuraa erityisesti kahdesta vaatimuksesta eli jäsenvaltion,
jota vastaan tällainen menettely on aloitettu, puolustautumisoikeuksien suojaamisesta sekä välttämättömyydestä rajata oikeusriidan
kohde selvästi.
Oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on nimittäin muun muassa antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tilaisuus
puolustautua asianmukaisesti komission esittämiä väitteitä vastaan (asia C-439/99, komissio v. Italia, tuomio 15.1.2002, Kok.
2002, s. I-305, 10 kohta ja asia C-350/02, komissio v. Alankomaat, tuomio 24.6.2004, Kok. 2004, s. I-6213, 18 kohta) ja varmistaa
se, että mahdollisen oikeudenkäynnin kohteena oleva riita on selvästi määritelty (asia C-287/00, komissio v. Saksa, tuomio
20.6.2002, Kok. 2002, s. I-5811, 17 kohta ja em. asia komissio v. Alankomaat, tuomion 19 kohta).
Esillä olevan asian oikeusriidan kohteen osalta on todettava, että komissio ei yksilöi, mihin pöytäkirjan 3 artiklan kolmesta
kohdasta se perustaa kanteensa, kun se viittaa kyseiseen artiklaan perustellussa lausunnossaan ja kannekirjelmässään. Vaikka
komissio ei täsmennä nimenomaisesti säännöstä, jossa määritellään velvoite, jonka noudattamatta jättämiseen Belgian kuningaskunnan
väitetään syyllistyneen, perusteltuun lausuntoon ja kannekirjelmään sisältyy kuitenkin seikkoja, joiden perusteella on mahdollista
päätellä selvästi, mihin sen vaatimukset perustuvat.
Ensinnäkin on huomattava, että pöytäkirjan 3 artiklan kolmas kohta ei selvästikään voi olla minkäänlaisen verovapauden perustana.
Toiseksi on todettava, että komissio ei esitä perustellussa lausunnossaan eikä kannekirjelmässään erityisiä argumentteja esittääkseen
väitteitä siitä, miltä osin Belgian kuningaskunta olisi jättänyt noudattamatta kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan toisesta kohdasta
seuraavia velvoitteitaan. Kuten tämän tuomion 11 kohdasta ilmenee, komissio oli sitä vastoin esittänyt Cour de cassationissa
käydyssä menettelyssä, että yhteisöjen tuomioistuimelta tiedustellaan, onko alueellisen veron kaltaisen välittömän veron käyttöön
ottaminen ristiriidassa yhteisöjen verovapauden kanssa.
Koska komissio toistaa perustellussa lausunnossaan ja kannekirjelmässään Cour de cassationille esittämänsä vaatimuksen ja
lainaa kyseistä vaatimusta, jossa se selvästi määrittelee alueellisen veron ”välittömäksi veroksi”, tästä ilmenee, että komission
esittämä väite liittyy järjestelmään, joka koskee vapautusta välittömistä veroista.
Lisäksi vaikka pöytäkirjaan ei sisälly välittömän veron määritelmää ja vaikka tältä osin ei ole annettu säännöksiä pöytäkirjan
täytäntöön panemiseksi, jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien verojen alalla 19.12.1977
annettuun neuvoston direktiiviin 77/799/ETY (EYVL L 336, s. 15) sisältyy tiettyjä tätä käsitettä koskevia tulkintaohjeita.
Tämän direktiivin, jonka soveltamisalaan kuului ennen 6.12.1979 annetulla direktiivillä 79/1070/ETY (EYVL L 331, s. 8) toteutettua
muutosta yksinomaan välittömät verot, 1 artiklan 2 kohdassa määriteltiin tulo- ja varallisuusveroiksi näiden verojen kantamisjärjestelmästä
riippumatta verot, jotka kannetaan kokonaisvarallisuudesta tai varallisuuden osista. Veron, joka yhteisöjen on komission ja
neuvoston mukaan suoritettava, osalta on selvää, että se perustuu asetuksen 3 §:n 1 momentin c kohtaan ja että se koskee kiinteistöihin
liittyvien esineoikeuksien haltijoita. Koska tämä vero kohdistuu henkilöihin välittömästi heidän omaisuutensa tai varallisuusarvoisten
esineoikeuksiensa mukaan, sitä voidaan katsoa kannettavan direktiivissä 77/799 tarkoitetulla tavalla varallisuuden osasta.
Asetuksen 3 §:n 1 momentin c kohdan osalta on myös muistutettava, että alueellisen veron ominaispiirteet on määritettävä niin,
että otetaan huomioon kaikki henkilöt, jotka ovat velvollisia sitä suorittamaan, eli luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt,
joilta kyseinen vero on tarkoitettu kannettavan, eikä sen mukaan, mitä taloudellisia seurauksia tästä verosta mahdollisesti
ja välillisesti aiheutuu yhteisöille.
Tästä seuraa, että kyseessä oleva alueellinen vero on välittömän veron luonteinen, ja komission kannetta on arvioitava pöytäkirjan
3 artiklan ensimmäisen kohdan yhteydessä.
On selvää, että yhteisöt on tämän pöytäkirjan 3 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla vapautettu asetuksella käyttöön otetusta
verosta sekä kiinteistön haltijana että sen omistajana tai vuokranantajana. Vero-oikeuden mukaan yhteisöjä ei siis voida käsitellä
verovelvollisina kyseisen asetuksen soveltamisalalla.
Komissio ja neuvosto väittävät kuitenkin, että kyseessä oleva asetus, jossa ei nimenomaisesti velvoiteta yhteisöjä suorittamaan
tätä veroa mutta josta , seuraa ja jolla on tarkoituksena, joskin välillisesti, mutta välttämättä, että mainittu vero jää yhteisöjen maksettavaksi,
on verovapauden periaatteen vastainen. Kun asetuksen antaja ei ota huomioon tätä vapautta, yhteisöt velvoitetaan maksamaan
vero joko sopimusmääräyksin, joissa verot, joita kiinteistöjen omistajien on suoritettava, siirretään yleisesti ja järjestelmällisesti
yhteisöjen suoritettavaksi, kun nämä kiinteistöt vuokrataan niille, tai pelkästään niin, että vero vyörytetään vuokraan.
Näitä perusteluja ei voida hyväksyä.
Vaikka on selvää, että yhteisöt vapautetaan välittömistä veroista pöytäkirjan 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa, siinä ei
sitä vastoin säädetä tällaisesta vapautuksesta yhteisöjen sopimuskumppaneiden osalta. Tässä määräyksessä ei myöskään säädetä
mitään sellaisten välittömien verojen taloudellisesta vyöryttämisestä, joita mainitut sopimuskumppanit ovat velvollisia suorittamaan.
Näin ollen komissio ja neuvosto eivät voi riitauttaa alueellisen veron vyöryttämistä pöytäkirjan 3 artiklan ensimmäisen kohdan
perusteella.
Yhtäältä tämä vyöryttäminen nimittäin toteutetaan vuokrasopimuksessa olevan sopimusehdon perusteella, joten se on välttämättä
sopimuspuolten tahdon mukainen, koska tällaisesta ehdosta päättäminen on osa sopimuspuolten sopimusvapautta. Toisaalta myös
silloin, kun alueellinen vero vyörytetään korottamalla vuokraa, se on osa sopimuspuolten sopimusvapautta, sillä sopimuksen
sisältö, vuokran määrän kaltainen sopimuksen osa mukaan lukien, määritetään sopimuspuolten suostumuksella. Tässä jälkimäisessä
tapauksessa omistajat eivät sitä paitsi välttämättä vyörytä niiltä kannettavaa alueellista veroa automaattisesti ja kokonaisuudessaan
vuokralaisille.
On totta, että kiinteistöjen vuokramarkkinoilla voi vallita tilanne, joka kannustaa yhteisöä – tai pakottaa yhteisön – hyväksymään
tällaisen sopimusmääräyksen tai maksamaan sellaista vuokraa, jolla kumotaan yhteisön sopimuskumppanille välittömästä verosta
aiheutuva verotaakka tai kevennetään sitä.
Minkäänlaisesta markkinatilanteesta ei kuitenkaan voi seurata verovapautta, koska verovapauden on oltava seurausta kansainvälisen
oikeuden normista, yhteisön normista tai kansallisesta normista.
Komission ja neuvoston perusteluja noudattamalla voitaisiin sitä paitsi häivyttää verovapauden piiriin kuuluvien tilanteiden
ja sen piiriin kuulumattomien tilanteiden välinen ero, kun tällä mahdollistettaisiin se, että verovapautta koskevia vaatimuksia
esitetään kaikenlaisten välittömien verojen osalta, mukaan lukien tulovero ja yhtiövero.
Tätä pöytäkirjan 3 artiklan ensimmäistä kohtaa koskevaa tulkintaa, jonka mukaan kyseinen määräys ei voi olla perustana alueellista
veroa koskevalle vapautukselle, ei voida kumota, toisin kuin komissio ja neuvosto väittävät, yhteisöjen verovapauden tarkoituksella
eikä kyseisen veron käyttöön ottamista koskevilla olosuhteilla.
Kyseisen verovapauden tarkoituksen osalta on muistutettava, että sillä pyritään turvaamaan yhteisöjen riippumattomuus jäsenvaltioista
ja hyvät toimintamahdollisuudet (asia C-191/94, AGF Belgium, tuomio 28.3.1996, Kok. 1996, s. I-1859, 19 kohta). On kuitenkin
todettava, että vaikka sopimuskumppaneiden vapauttaminen alueellisesta verosta merkitsisi taloudellista etua yhteisöille,
komissio ei ole esittänyt mitään vakuuttavaa näyttöä sen osoittamiseksi, että kyseisen veron vyöryttäminen sille on omiaan
loukkaamaan yhteisöjen riippumattomuutta ja haittaamaan sen moitteetonta toimintaa (em. asia Communauté européenne, tuomion
43 kohta). Tulkinta määräyksen tarkoituksen valossa ei myöskään saa johtaa siihen, että kyseisen määräyksen selvältä ja täsmälliseltä
sanamuodolta riistetään kokonaan sen tehokas vaikutus (ks. vastaavasti em. asia Communauté européenne, tuomion 42 kohta ja
Euroopan keskuspankin erioikeuksien ja vapauksien osalta asia C-220/03, EKP v. Saksa, tuomio 8.12.2005, Kok. 2005, s. I-10595,
31 kohta).
Alueellisen veron käyttöön ottamista koskevien olosuhteiden osalta on todettava, että alueellisen lainsäätäjän tavoittelema
päämäärä oli epäilemättä se, että verotulot kasvavat. Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, mutta jäsenvaltioiden on tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava
yhteisön oikeutta (ks. asia C-345/05, komissio v. Portugali, tuomio 26.10.2006, 10 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa
ja asia C-513/04, Kerckhaert ja Morres, tuomio 14.11.2006, 15 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Mikäli yhteisön
oikeutta ei loukata, jäsenvaltioiden on tämän toimivallan perusteella lähtökohtaisesti mahdollista ottaa käyttöön uusia veroja,
määrittää muita kuin vastaavassa aikaisemmassa lainsäädännössä tarkoitettuja verovelvollisia ja verovapautuksia tai korottaa
verokantaa.
Tätä päätelmää ei kumoa se seikka, että Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen toimivaltainen ministeri mainitsi kyseessä
olevan asetuksen antamiseen liittyneen keskustelun yhteydessä, että oli todennäköistä, että tästä asetuksesta aikaisempaan
lainsäädäntöön seuraavat muutokset johtavat tilanteeseen, jossa tietyt kiinteistöjen omistajat voivat vyöryttää tämän veron
muun muassa yhteisöjen vuokralaisina maksamiin vuokriin. Jäsenvaltiota ei nimittäin voida moittia siitä, että se kasvattaa
verotulojaan sisällyttämällä veron soveltamisalaan henkilöitä, jotka voivat toimia yhteisöjen sopimuskumppaneina, pelkästään
sen vuoksi, että kyseisille henkilöille voi tietyissä markkinatilanteissa olla mahdollista vyöryttää tämä vero osittain tai
kokonaan yhteisöille toimittamiensa tavaroiden tai palvelujen hintoihin.
On lisäksi todettava, että alueellista veroa sovelletaan asetuksen 3 §:n 1 momentin c kohdan mukaan tietyn pinta-alan ylittävien
kiinteistöjen omistajiin ja että tämäntyyppiset alueellisen lainsäätäjän käyttöön ottamat välittömät verot ovat yleisiä jäsenvaltioissa.
Lisäksi on hylättävä komission ja neuvoston perustelut, jotka koskevat yhtäältä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä,
joka liittyy pöytäkirjan 13 artiklaan ja jolla komission ja neuvoston mukaan suojataan verovapautusta jäsenvaltioiden yrityksiltä
kajota tähän periaatteeseen suoraan tai välillisesti (asia 260/86, komissio v. Belgia, tuomio 24.2.1988, Kok. 1988, s. 955
ja asia C-229/98, Vander Zwalmen ja Massart, tuomio 14.10.1999, Kok. 1999, s. I-7113), ja toisaalta sitä seikkaa, että yhteisöille
aiheutuu suurempi taloudellinen rasitus kuin yksityisille vuokralaisille, jotka saavat verovähennyksen vuokrasta ja kuluista.
Kuten Belgian hallitus toteaa, kyseisessä oikeuskäytännössä tulkitaan pöytäkirjan määräyksiä, joiden perusteella yhteisöjen
virkamiehet ja toimihenkilöt vapautetaan maksamasta kansallisia veroja palkoistaan ja palkkioistaan. Tämä vapautus koskee
erityisesti yhteisöjen henkilöstöä ja suoritetuista tehtävistä saatujen tulojen verotusta, joka voisi kuulua kansallisen verotuksen
piiriin, mutta joista vero maksetaan yhteisölle. Esillä olevassa asiassa ei sitä vastoin ole yhteisön tasolla kannettavaa
veroa, ja kyse on sitä paitsi ainoastaan pöytäkirjan määräyksistä, joilla itse yhteisöt vapautetaan välittömistä veroista
(ks. vastaavasti em. asia AGF Belgium, tuomion 14 kohta).
Sen osalta, että henkilöt, jotka ovat velvollisia suorittamaan yhtiöveroa, voivat vähentää vuokran ja kiinteistön vuokraamiseen
liittyvät kulut veron perusteesta, on todettava, että tämä argumentti ei voi vaikuttaa esillä olevan kanteen lopputulokseen,
koska yhteisöjen toimielimet eivät tavoittele voittoa ja ne ovat luonteeltaan täysin erilaisia kuin yritykset, jotka ovat
velvollisia suorittamaan yhtiöveroa.
Näiden seikkojen perusteella on todettava, että alueellisen veron käyttöön ottaminen ei ole ristiriidassa pöytäkirjan 3 artiklan
ensimmäisen kohdan sanamuodon eikä tavoitteiden kanssa.
Näin ollen komission kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Belgian kuningaskunta on vaatinut komission velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Saman työjärjestyksen
69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan väliintulijana oleva toimielin vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Väliintulijana
ollut neuvosto vastaa näin ollen omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan yhteisöjen komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Euroopan unionin neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.