CELEX: 62006TJ0187
Yhteisön kasvinjalostajanoikeudet
Kasvilajike SUMCOL 01
Yhteisön kasvinjalostajaoikeuksia koskevan hakemuksen hylkääminen
Lajike, jonka rekisteröintiä on haettu, ei ole erotettava

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön kasvinjalostajanoikeuksista 27.7.1994 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2100/94 (
EYVL L 227, s. 1
) 6 artiklan mukaan kasvilajikkeiden suoja yhteisön tasolla myönnetään lajikkeille, jotka ovat erotettavia, yhtenäisiä, pysyviä ja uusia.
Asetuksen N:o 2100/94 7 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1.   Lajike katsotaan erotettavaksi, jos se erottuu selvästi tietyn genotyypin tai genotyyppiyhdistelmän ominaispiirteiden kuvauksen perusteella kaikista muista lajikkeista, jotka tunnetaan yleisesti 51 artiklan mukaisesti vahvistettuna hakemuksen jättöpäivänä.
2.   Toista lajiketta pidetään yleisesti tunnettuna, jos 51 artiklan mukaisesti vahvistettuna hakemuksen jättöpäivänä:
a)
lajike on suojattu tai kirjattu viralliseen lajikerekisteriin yhteisössä tai jossakin valtiossa tai jossakin tällä alalla toimivaltaisessa hallitusten välisessä järjestössä,
b)
kasvinjalostajanoikeuksien myöntämistä koskeva hakemus on jätetty tämän lajikkeen osalta tai lajike on kirjattu tällaiseen viralliseen rekisteriin, edellyttäen, että hakemus on tällä välin johtanut oikeuden myöntämiseen tai lajikkeen kirjaamiseen rekisteriin.
Yksityiskohtaisissa 114 artiklan mukaisesti annetuissa soveltamissäännöissä voidaan mainita muita esimerkkitapauksia, joita pidetään yleisesti tunnettuina.”
Asetuksen N:o 2100/94, sellaisena kuin se on muutettuna, 55 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos yhteisön kasvilajikevirasto (YKLV) tutkinnan tuloksena huomaa, ettei yhteisön kasvinjalostajanoikeuksien myöntämiselle ole mitään esteitä, se toteuttaa halutut toimenpiteet, jotta toimivaltainen viranomainen tai toimivaltaiset viranomaiset (tutkintavirastot) suorittavat 7, 8 ja 9 artiklassa esitettyjen edellytysten täyttymisen tutkintaa koskevan teknisen tarkastuksen vähintään yhdessä jäsenmaassa.
Asetuksen N:o 2100/94 56 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jollei 7, 8 ja 9 artiklassa esitettyjen edellytysten täyttämistä koskevasta teknisestä tutkimuksesta ole muuta sovittu, tutkintavirastot suorittavat viljelykokeita lajikkeella tai muita tarvittavia tutkimuksia.
Asetuksen N:o 2100/94 61 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan YKLV hylkää kasvinjalostajanoikeushakemuksen, jos se 57 artiklassa tarkoitetun tutkimuskertomuksen perusteella toteaa, että 7, 8 ja 9 artiklassa esitettyjä edellytyksiä ei ole täytetty.
Asetuksen N:o 2100/94 62 artiklassa säädetään, että jos YKLV arvioi, että tutkintatulokset riittävät hakemuksesta päättämiseen ja että mitään 59 ja 61 artiklan mukaisia esteitä ei ole, YKLV voi myöntää yhteisön kasvinjalostajanoikeudet.
Asetuksen N:o 2100/94 67 artiklan mukaan YKLV:n päätökset, jotka on tehty muun muassa 61 ja 62 artiklan mukaisesti, ovat valituskelpoisia.
Asetuksen N:o 2100/94 70 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos YKLV:n yksikkö, joka on valmistellut päätöksen, pitää valitusta sallittuna ja perusteltuna, YKLV oikaisee päätöksen. Tätä säännöstä ei sovelleta, jos toinen valitusmenettelyn osapuoli vastustaa hakijaa.
2.   Jos päätöstä ei oikaista kuukauden määräajan kuluessa valituskirjelmän saamisesta, YKLV:
—
päättää välittömästi aloittaako se 67 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen mukaisen menettelyn vai ei,
ja
—
saattaa valituksen viipymättä valituslautakunnan käsiteltäväksi.”
Asetuksen N:o 2100/94 76 artiklassa säädetään seuraavaa:
”YKLV:ssa aloitetussa menettelyssä YKLV tutkii asiasisällön viran puolesta sikäli, kun asiasisältö on 54 ja 55 artiklassa säädetyn tutkinnan kohteena. YKLV hylkää tosiseikat, joihin ei ole vedottu ja todisteet, joita ei ole esitetty YKLV:n vahvistamassa määräajassa.”
Asian tausta
Ralf Schräder, joka on asiassa kantajana, teki 7.6.2001 YKLV:lle yhteisön kasvinjalostajanoikeushakemuksen asetuksen N:o 2100/94 nojalla. Kantajan hakemus rekisteröitiin numerolla 2001/0905.
Kasvilajike, jonka rekisteröintiä haettiin, on kasvilajike SUMCOL 01 (jäljempänä ”SUMCOL 01 -lajike”, ”lajike, jonka rekisteröintiä on haettu” tai ”hakemuksen kohteena oleva lajike”), jonka aluksi esitettiin kuuluvan
Coleus canina
(Katzenschreck) -lajiin. Sittemmin osapuolet totesivat yhteisesti, että kyseinen lajike kuuluu pikemminkin
Plectranthus ornatus
-lajiin.
Kantaja esittää hakemuksessaan, että lajike, jonka rekisteröintiä on haettu, on saatettu markkinoille Euroopan unionin alueella alun perin tammikuussa 2001 nimikkeellä ”Verpiss dich” (”Häivy”) mutta sitä ei ole pidetty kaupan unionin ulkopuolella. Kantajan mukaan kyse on
Plectranthus ornatus
-lajiin kuuluvan kasvin ja
Plectranthus ssp.
-lajiin kuuluvan kasvin (jota kutsutaan saksan kielessä nimellä ”südamerikanische Buntnessel” (värinokkonen)) risteytyksestä.
YKLV antoi 1.7.2001 Bundessortenamtin (Saksan valtakunnallinen kasvilajikevirasto) tehtäväksi teknisen tutkimuksen suorittamisen asetuksen N:o 2100/94 55 artiklan 1 kohdan nojalla.
Asiakirja-aineistosta sekä riidanalaiseen päätökseen sisältyvästä tosiseikkoja koskevasta esityksestä ja kannekirjelmään sisältyneistä tosiseikkoja koskevista väitteistä, joita YKLV ei ole riitauttanut, ilmenee, että tutkintamenettelyn ensimmäisen vuoden aikana kantajan kanssa kilpailevat yritykset vastustivat haettujen kasvinjalostajanoikeuksien myöntämistä. Mainitut yritykset väittivät, ettei kyse ollut uudesta kasvilajikkeesta vaan Etelä-Afrikasta peräisin olevasta luonnonvaraisesta lajikkeesta, jota on pidetty jo vuosien ajan kaupan kyseisessä maassa, samoin kuin Saksassa.
Lajiketta, jonka rekisteröintiä on haettu, verrattiin ensinnäkin Unger-nimisen yrityksen, joka on kantajan kilpailija, toimittamaan
Plectranthus comosus
-lajiin kuuluvaan vertailulajikkeeseen, ”joka on samankaltainen kuin
ornatus
”. Ilmeni, että kyseiset kaksi lajiketta eivät todellakaan ole selvästi erotettavissa. Unger ei kuitenkaan ole esittänyt mitään todisteita siitä, että kyseinen vertailulajike olisi jo ollut tunnettu. Bundessortenamt toteaa UPOV:n (kansainvälinen lajikesuojeluliitto) sääntöjen mukaisesti laatimassaan 28.11.2002 päivätyssä alustavassa kertomuksessaan seuraavaa:
”– – SUMCOL 01 ei erottunut tänä vuonna Unger-yhtiön kasveista, joista käytetään nimitystä
Plectranthus ornatus
. Unger ei kuitenkaan esittänyt todisteita siitä, että sen kasveja olisi pidetty kaupan vuodesta 1998 alkaen. Uusi tutkimus on suoritettava vuonna 2003.”
Bundessortenamtissa teknisestä tutkimuksesta vastanneen tutkijan H. Heinen nimissä toiminut tohtori A. Menne otti 20.3.2002 yhteyttä Kirstenboschin (Etelä-Afrikka) kasvitieteellisessä puutarhassa yhteistyökontaktina toimivaan E. van Jaarsveldiin ja pyysi tätä toimittamaan
Plectranthus comosus
-lajin tai
Plectranthus ornatus
-lajin, joita hänen oli tarkoitus käyttää vertailulajikkeina, istukkaita taikka siemeniä. Menne tiedusteli van Jaarsveldiltä samalla, olivatko mainitut lajikkeet saatavilla Etelä-Afrikan markkinoilla.
Van Jaarsveld ilmoitti 25.3.2002 päivätyssä vastauksessaan seuraavaa:
”
Plectranthus comosus
-lajin ja
P. ornatus
-lajin viljely on maassamme tavanomaista. Ensiksi mainittua lajia pidetään nykyisin voimakkaasti runsastuvana rikkakasvina, jota taimitarhat eivät enää saa myydä. Monivärisiä jalostettuja lajikkeita on saatavilla ja niiden viljely on yleistä ja lisääminen käsittääkseni yhä sallittua. Taimitarhoissa käytetään ja myydään edelleen paljon
P. ornatus
-lajia. Täällä on nyt syksy, joten voin hankkia kummankin lajin siemeniä. Koska kyse ei ole tällä alueella luontaisesti esiintyvistä lajeista, niitä ei viljellä meillä Kirstenboschissa vaan yritän hankkia siemeniä yksityisistä puutarhoista peräisin olevista kasveista.”
D. Miller Royal Horticultural Society Garden de Wisleystä (Yhdistynyt kuningaskunta) totesi Heinelle 15.5.2002 osoittamassaan kirjeessä seuraavaa:
”Meillä ei valitettavasti ole Plectranthusin siemeniä. Kehottaisin ottamaan yhteyttä joko Botanical Society of South Africaan Kirstenboschissa – – tai Silverhill Seedsiin – – Kapkaupungissa, Etelä-Afrikassa.
C. Caninan
osalta on käytännössä katsottuna varmaa, että kyse on
Plectrantus ornatus
-lajista, josta aiemmin käytettiin virheellisesti nimitystä
P. comosus.
Olemme hankkineet joitakin
C. Canina -
lajin kasveja uudelleen istuttamista varten ja ne ovat enemmän tai vähemmän samanlaisia
P. ornatus
-lajiin kuuluvien kasvien kanssa, joita olen viljellyt useita vuosia, sekä viime vuoden alussa brittiläisestä taimitarhasta meille tunnistamista varten toimitetun kasvin kanssa.”
Van Jaarsveld esitti 16.10.2002 päivätyssä kirjeessään näkemyksensä Heinen toimittamasta valokuvasta, joka esitti lajiketta, jonka rekisteröintiä on haettu, ja totesi seuraavaa:
”Kyseessä oleva kasvi on epäilyksettä
P. ornatus Codd
. Tunnen tämän lajin erittäin hyvin.
P. comosus
on suuri ja pensasmainen ja sen lehdet ovat karvaisia sekä hyvin erilaisia.”
Van Jaarsveldin lähettämät pistokkaat, jotka hän ilmoitti otetuiksi omasta yksityisestä puutarhastaan, saapuivat Bundessortenamtiin 12.12.2002. Koska osa pistokkaista ei ollut kestänyt kuljetusta vaan oli menehtynyt todennäköisesti kylmyyden vuoksi, Bundessortenamt lisäsi eloon jääneitä kasveja saadakseen lisää pistokkaita. Näin saatuja kasveja viljeltiin tutkintavuoden 2003 ajan yhdessä hakemuksen kohteena olevan SUMCOL 01 -lajikkeen kanssa. Tässä tutkimuksessa ilmeni, että lajike, jonka rekisteröintiä on haettu, erottui ainoastaan minimaalisesti van Jaarsveldin lähettämistä pistokkaista saaduista kasveista. Heinen 19.8.2003 lähettämän sähköpostiviestin mukaan erot olivat kyllä ”selviä” mutta tuskin lainkaan nähtävissä olevia.
YKLV ilmoitti kantajalle 7.8.2003 päivätyllä kirjeellä, että Bundessortenamtin mukaan ”kasvien erotettavuudessa suhteessa Kirstenboschin kasvitieteellisessä puutarhassa tutkittuihin kasveihin ilmeni puutteita”. Asianosaisten välillä on riidatonta, että kyseessä olevat kasvit ovat tosiasiassa peräisin van Jaarsveldin yksityisestä puutarhasta. Samassa kirjeessä todettiin, että Heinen mukaan kantaja ei ollut tunnistanut SUMCOL 01 -lajikettaan Bundessortenamtin tutkimusalueella suorittamansa tarkastuksen yhteydessä.
Kantaja esitti teknisen tutkimuksen tuloksia koskevat huomautuksensa syyskuussa 2003. Kantaja tukeutui Etelä-Afrikassa 29.8.–1.9.2003 suorittamiensa tutkimusten tuloksiin ja Meisen (Belgia) kasvitieteellisessä puutarhassa 15.9.2003 suorittamansa käynnin tuloksiin ja totesi olevansa vakuuttunut siitä, että vertailussa käytetyt van Jaarsveldin puutarhasta peräisin olevat kasvit eivät kuulu vertailulajikkeeseen vaan itse SUMCOL 01 -lajikkeeseen. Lisäksi kantaja ilmaisi epäilyksensä siitä, että vertailulajike tunnettaisiin yleisesti.
Bundessortenamtin 9.12.2003 päivätty UPOV:n sääntöjen mukaisesti laadittu loppukertomus annettiin kantajalle tiedoksi YKLV:n saatekirjeellä varustettuna 15.12.2003. Mainitussa loppukertomuksessa todettiin, että hakemuksen kohteena oleva SUMCOL 01 -lajike ei ole erotettavissa (van Jaarsveldin) eteläafrikkalaisesta
Plectranthus ornatus
-vertailulajikkeesta.
Kantaja esitti viimeiset loppukertomusta koskevat huomautuksensa 3.2.2004.
YKLV hylkäsi yhteisön kasvinjalostajanoikeushakemuksen 19.4.2004 tehdyllä päätöksellä R 446 (jäljempänä hylkäyspäätös) sillä perusteella, että SUMCOL 01 -lajike ei ollut asetuksen N:o 2100/94 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla erotettava.
Erityisesti siitä edellytyksestä, jonka mukaan vertailulajikkeen on oltava yleisesti tunnettu, YKLV totesi hylkäyspäätöksessä seuraavaa:
”Sumcol 01 -lajike ei teknisessä tutkimuksessa erottunut selvästi tutkittujen ominaispiirteiden kuvauksen perusteella vertailuaineistona käytetystä eteläafrikkalaisesta
Plectranthus ornatus
-lajikkeesta, joka oli hakemuksen tekohetkellä (7.6.2001) yleisesti tunnettu.
– –
Van Jaarsveld on ilmoittanut, että Kirstenboschin kasvitieteellinen puutarha keskittyy luontaisiin lajeihin.
P. ornatus
ei kuulu Etelä-Afrikan luontaisiin kasveihin, mikä selittää sen, että sitä ei mainitussa kasvitieteellisessä puutarhassa viljellä. [Vertailu]lajike on kuitenkin markkinoilla Etelä-Afrikassa ja sitä myydään paikallisissa puutarha-alan liikkeissä ja näin ollen sitä voi esiintyä yksityisten, kuten van Jaarsveldin, puutarhoissa. Koska kyseinen lajike on saatavilla markkinoilla ja sitä saattaa esiintyä yksityisissä puutarhoissa, sitä on pidettävä yleisesti tunnettuna.
YKLV:lla ei ole syytä epäillä van Jaarsveldin ilmoittamaa kyseisen kasviaineiston alkuperää.”
Kantaja valitti hylkäyspäätöksestä yhteisön kasvilajikeviraston valituslautakuntaan 11.6.2004. Samassa yhteydessä kantaja pyysi saada tutustua menettelyn asiakirjoihin. Kantajan pyyntö täytettiin kaikilta osin 25.8.2004 eli viisi päivää ennen asetuksen N:o 2100/94 69 artiklassa valitusperusteet sisältävän kirjelmän jättämiselle säädetyn neljän kuukauden määräajan päättymistä. Kantaja kuitenkin jätti mainitun kirjelmän 30.8.2004.
Hylkäyspäätös ei ollut asetuksen N:o 2100/94 70 artiklassa tarkoitetun ennakkotarkastuksen kohteena samassa säännöksessä säädetyn kuukauden määräajan kuluessa valituskirjelmän saamisesta. YKLV kuitenkin antoi 30.9.2004 päivätyllä kirjeellä kantajalle tiedoksi samana päivänä tehdyn päätöksen ”siirtää päätöksensä tekemistä” tältä osin kahdella viikolla eteenpäin mainitusta päivästä lukien sillä perusteella, että oli ilmennyt tarve hankkia lisäselvityksiä.
Van Jaarsveld esitti 8.10.2004 YKLV:lle seuraavat täsmennykset:
”Tohtori L. E. Codd on kuvannut
Plectranthus ornatus
-lajin artikkelissa ’Plectranthus and allied genera in southern Africa’ (Bothalia, 1975, 11, 4, s. 393–394). Coddin mukaan ’kyseinen laji kasvaa kivikkoisissa puolivarjoisissa 1000–1500 metrin korkeudessa sijaitsevissa paikoissa Etiopiasta Tansaniaan. Lajia viljellään Etelä-Afrikassa, jossa siitä on tullut osittain luonnonvarainen’. Voin siis tohtori Coddin tavoin vahvistaa ja vakuuttaa, että kyseistä kasvia on myyty yli kolmenkymmenen vuoden ajan paikallisissa taimitarhoissa. Kyseistä lajia käytettiin ja pidettiin kaupan laajalti jo vuonna 1975, joskin tällöin nimellä
P. neochilus
. Nykyään
Plectranthus ornatus
-lajia esiintyy puutarhoissa kaikkialla Etelä-Afrikassa ja se on yleinen puutarha-alan liikkeissä.”
YKLV esitti 13.10.2004 van Jaarsveldille lisäkysymyksiä, jotka koskivat istukkaiden ottamispaikkaa ja -ajankohtaa, todisteita niiden ostamisesta, vaihtoehtoisia lähteitä ja mahdollisen eurooppalaisen kasviaineiston alkuperää sekä Coddin teoksen viittaustietoja.
Van Jaarsveld vastasi 15.10.2004 esitettyihin kysymyksiin seuraavasti:
”Kyseessä olevia kasveja ei ole ostettu. Kyse on tavanomaisesta kloonista, jota ihmiset kasvattavat kaikkialla Kapkaupungissa ja Etelä-Afrikan tasavallassa. Teille lähettämäni kasvit ovat peräisin omasta puutarhastani (asun ja työskentelen Kirstenboschin kasvitieteellisessä puutarhassa); olen saanut puutarha-alan liikkeestä alun perin hankitun kasvin pistokkaan joitakin vuosia sitten erään Plumsteadissä asuvan ystäväni puutarhasta. Kyseistä kasvia viljeltiin aiemmin kasvitieteellisessä puutarhassamme ja siitä käytettiin tällöin nimeä
P. neochilus
, mutta havaittuamme, että kyseessä on vierasperäinen kasvi, se poistettiin Kirstenboschin kasvitieteellisestä puutarhasta, jossa viljellään ainoastaan Etelä-Afrikan tasavallasta kotoisin olevia kasveja. Kyseessä oleva klooni on saatavilla taimitarhoissa kaikkialla Etelä-Afrikan tasavallassa ja sitä on myyty puutarha-alan liikkeissämme 70-luvulta lähtien. Olen työskennellyt
Plectr.-
suvun parissa ja tunnen kyseisen kloonin erittäin hyvin. Kloonia ei ole tuotettu siemenestä, joten sillä on sama geneettinen alkuperä eli se on yksittäinen klooni.
Lähetän teille kopiot Coddin teoksen merkityksellisistä sivuista. ”
YKLV otti lisäksi yhteyttä Etelä-Afrikan maatalousministeriöön ja viittasi van Jaarsveldin lausuntoon sekä pyysi
Plectranthus ornatus
-lajin saatavuutta koskevia lisätietoja.
Kyseisen ministeriön edustaja J. Sadie totesi 2.11.2004 päivätyssä vastauksessaan seuraavaa:
”Olin yhteydessä tohtori Gert Britsiin, joka hänkin on asiantuntija
Plectranthus -
suvun alalla ja sen lisäksi jalostaja.
Plectranthus
-suku on ensinnäkin yksi niistä suvuista, joiden parissa Ernst van Jaarsveld on työskennellyt useita vuosia. Tämän vuoksi van Jaarsveld on todellinen asiantuntija tätä sukua koskevissa asioissa ja voitte luottaa häneltä saamiinne tietoihin.
Toiseksi
Plectranthus ornatus
on päiväntasaajan Afrikasta (Tansania ja Kenia) kotoisin oleva laji. Se on hyvin lähellä eteläafrikkalaista
P. neochilus
-lajia ja lajit eroavat toisistaan siten, että viimeksi mainitun lajin kukinto on pidempi ja
P. ornatus
-lajin lehti on pyöreämpi. Vaikuttaa siltä, että taimitarhat sekoittavat keskenään nämä kaksi lajia. Koska suurin osa taimitarhojen työntekijöistä ei ole pätevöitynyt kasvitieteen alalla, he luottavat muihin henkilöihin kasvien tunnistamisessa ja harva heistä havaitsee sellaisen hienoisen eron lajien välillä kuin nyt esillä olevien kahden lajin välinen ero.
Pretoria Herbarium -kasvistossa on 1960-luvulla eräästä puutarhasta kerättyjä kuivattuja näytteitä
P. ornatus
-
lajista
.
Tohtori H. F. Glenin tuoreen julkaisun ’Cultivated Plants of southern Africa – names, common names, literature’, 2002 sivulla 326 on vahvistettu kuivatut näytteet, jotka on otettu Etelä-Afrikassa luonnonvaraisina elävistä kasveista ja puutarhakasveista.
L. E. Coddin vuonna 1975 julkaiseman artikkelin ’
Plectranthus
(Labiataea) and allied genera in southern Africa’ (Bothalia, 1975, 11, 4, s. 371–442) mukaan
P. ornatus
-lajia viljellään ja se esiintyy osittain luonnonvaraisena kasvina Etelä-Afrikassa. Andrew Hankey vahvistaa tämän artikkelissaan ’The genus Plectranthus in South Africa: diagnostic characters and simple fields keys’, joka on julkaistu syyskuussa 1999 ilmestyneessä Plantlife-lehden numerossa 21 (s. 8–15).
On tosiasia, että kyseinen laji on peräisin Afrikasta ja että mikäli kasveja – vaikka ne olisivatkin peräisin yksityisistä puutarhoista – ei voida erottaa lajikkeesta, jolle jalostaja hakee kasvinjalostajanoikeuksia, se merkitsee sitä, ettei kyseinen ’lajike’ ole ainutkertainen.
– – Voimme määrittää
P. ornatuksen
alkuperän, mutta tämä vaatii aikaa. Voin kuitenkin neuvoa teitä kääntymään Port Elizabethissä toimivien Rodene Wholesale Nurseryn taimitarhojen puoleen, jotka valittivat
P. neochilus
-lajiin kuuluvan lajikkeen rekisteröinnistä Yhdysvalloissa, koska eivät voineet siitä otettujen kuvien perusteella erottaa kyseistä lajiketta tavallisesta
P. neochilus
-lajista, jota he olivat viljelleet jo lähes 15 vuoden ajan.”
YKLV päätti 10.11.2004, ettei se oikaise hylkäyspäätöstä asetuksen N:o 2100/94 70 artiklassa säädetyn ennakkotarkastuksen mukaisesti, ja saattoi valituksen valituslautakunnan käsiteltäväksi. YKLV totesi, että ratkaisevaa oli selvittää, kuuluiko van Jaarsveldin Bundessortenamtiin toimittama vertailulajikkeen kasviaineisto Saksasta Etelä-Afrikkaan vietyyn SUMCOL 01 -lajikkeeseen, kuten kantaja väitti. YKLV katsoi, ettei näin ollut, ja tukeutui Bundessortenamtin suorittamaan tekniseen tutkimukseen, joka osoitti hakemuksen kohteena olevan lajikkeen ja vertailulajikkeen eroavan toisistaan kasvin korkeuden, lehden koon ja teriön putkilon pituuden osalta.
YKLV myönsi valituslautakunnan esittämään kysymykseen antamassaan 8.9.2005 päivätyssä kirjallisessa vastauksessa, että kasvit voivat reagoida ilmaston ja kasvupaikan muutoksiin ja että kuten Bundessortenamt oli todennut, sitä mahdollisuutta, että lajikkeet, joiden välillä on yhtä vähäisiä eroavaisuuksia kuin hakemuksen kohteena olevan lajikkeen ja vertailulajikkeen välillä on, ovat samaa lajiketta, ei voida täysin sulkea pois.
Asianosaisia kuultiin valituslautakunnassa 30.9.2005 pidetyssä suullisessa käsittelyssä. Suullisen käsittelyn pöytäkirjasta ilmenee, että Heine osallistui kyseiseen suulliseen käsittelyyn YKLV:n asiamiehenä. Heine ilmoitti muun muassa, että ainoastaan neljä van Jaarsveldin lähettämästä kuudesta istukkaasta säilyi elossa kuljetuksessa. Sen mahdollisuuden pois sulkemiseksi, että hakemuksen kohteena olevan lajikkeen ja vertailulajikkeen väliset eroavaisuudet johtuisivat ympäristötekijöistä, tuotettiin uusia pistokkaita, joita käytettiin vertailulajikkeena. Koska kyseiset pistokkaat kuuluivat toiseen sukupolveen, todettujen eroavaisuuksien oli Heinen mukaan oltava genotyyppisistä tekijöistä johtuvia.
Suullisen käsittelyn pöytäkirjasta ilmenee lisäksi, ettei valituslautakunta mainitun käsittelyn jälkeen ollut täysin vakuuttunut siitä, että vertailulajike oli yleisesti tunnettu. Valituslautakunta ei asettanut kysymyksen alaiseksi van Jaarsveldin uskottavuutta ja teknistä asiantuntemusta mutta katsoi, että tiettyjä van Jaarsveldin esittämiä toteamuksia ei ollut perusteltu riittävällä tavalla, minkä vuoksi oli tarpeen suorittaa asetuksen N:o 2100/94 78 artiklassa tarkoitettuna asian selvittämistoimena käynti paikan päällä Etelä-Afrikassa.
Suullisen käsittelyn pöytäkirjaan on kirjattu tältä osin seuraavaa:
”Puheenjohtaja päätti asian suullisen menettelyn.
Valituslautakunnan harkittua asiaa suljetuin ovin pidetyssä istunnossa puheenjohtaja ilmoitti seuraavan päätöksen:

– –

– – tarkoituksena oli, että valituslautakunnan jäsen C. J. Barendrecht käy paikan päällä Etelä-Afrikassa ja kerää tarvittavat tiedot (neuvoston asetuksen (EY) N:o 2100/94 78 artikla) ja että tällä tavoin ratkaistaan kysymys siitä, oliko vertailulajike yleisesti tunnettu.
Perustelut:

Vaikka valituslautakunta katsoikin, ettei van Jaarsveldin sähköpostitse toimittamien tietojen perusteella ole minkäänlaista syytä epäillä hänen teknistä osaamistaan ja luotettavuuttaan, van Jaarsveldin antamien lausuntojen sisältö luo kuitenkin vaikutelman siitä, ettei hän ole osoittanut suhtautuneensa YKLV:n esittämiin kysymyksiin sellaisella riittävän vakavalla tavalla kuin muut viranomaiset tai lainkäyttöelimet olisivat häneltä edellyttäneet. Tämän vuoksi valituslautakunta ei edelleenkään ole täysin vakuuttunut siitä, että van Jaarsveldin puutarhasta peräisin olevat kasvit tosiasiassa edustivat aiemmin kasvitieteellisessä puutarhassa kasvatettua
ornatus
-lajiketta. Väitettä, jonka mukaan näin olisi, ei ole riittävästi perusteltu. Mitään viitteitä ei siis ole annettu siitä, millä tavoin kyseinen kasvi on voitu siirtää kasvitieteellisestä puutarhasta van Jaarsveldin ystävän puutarhaan, eikä niistä seikoista, jotka ovat sen väitteen suuntaisia, jonka mukaan kasvitieteellisen puutarhan
ornatus
-lajike olisi samaa lajiketta kuin van Jaarsveldin puutarhassa kasvava lajike.

Käynnin ajankohta on annettu asianosaisille (sic) tiedoksi, jotta näillä olisi aikaa osallistua tähän. Kyseisen selvittämistoimen edellytykseksi on määrättävä, että kantaja maksaa ennakkomaksun (komission asetuksen (EY) N:o 1239/95 62 artikla). Viime kädessä kuluista vastaa asian hävinnyt osapuoli.”
Valituslautakunta päätti 27.12.2005 annetulla määräyksellä mainitun selvittämistoimen toteuttamisesta. Valituslautakunta asetti kyseisen toimen toteuttamisen edellytykseksi ehdon, jonka mukaan kantajan on yksityiskohtaisista säännöistä neuvoston asetuksen (EY) N:o 2100/94 soveltamiseksi menettelyssä yhteisön kasvilajikevirastossa 31.5.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1239/95 (
EYVL L 121, s. 37
) 62 artiklan nojalla maksettava 6000 euron määräinen ennakkomaksu.
Kantaja totesi 6.1.2006 päivätyssä kirjelmässään, ettei hänen tehtävään ollut hankkia todisteita eikä hän ollut vaatinut kyseistä selvittämistoimea. Kantaja korosti, että YKLV:n tehtävänä on tutkia asetuksen N:o 2100/94 7 artiklassa tarkoitettu erotettavuus. Kantajan mukaan ”tutustumismatka” Etelä-Afrikkaan voitiin tämän vuoksi toteuttaa ainoastaan asetuksen N:o 2100/94 76 artiklan mukaisesti. Tällöin kantajan ei pitäisi suorittaa ennakkomaksua.
Valituslautakunta hylkäsi hylkäyspäätöksestä tehdyn valituksen 2.5.2006 tehdyllä päätöksellä (asia A 003/2004, jäljempänä riidanalainen päätös). Valituslautakunta totesi lähinnä, ettei SUMCOL 01 -lajiketta voida selvästi erottaa hakemuksen tekohetkellä yleisesti tunnetusta vertailulajikkeesta.
Määrätyn selvittämistoimen jättämisestä panematta täytäntöön valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 20 sivulla seuraavaa:
”Valituslautakunta ei ole antanut määräystä selvittämistoimesta, joka koskisi sitä, mitä lajiketta van Jaarsveldin puutarhasta peräisin oleva vertailulajike edustaa ja onko kyseinen lajike yleisesti tunnettu, koska vaikka sillä oli aluksi epäilyjä mainittujen seikkojen suhteen, valituslautakunta tuli lopulta vakuuttuneeksi siitä, että vertailussa käytetty lajike edusti vertailulajiketta eikä SUMCOL 01 -lajiketta ja että vertailulajike oli yleisesti tunnettu hakemuksen tekopäivänä.
Tämän vuoksi se seikka, että kantaja ei maksanut selvittämistoimeen liittyvää ennakkomaksua, ei ole kausaalinen tekijä päätökselle jättää kyseinen selvittämistoimi toteuttamatta.”
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.7.2006 saapuneella kannekirjelmällä.
Kantaja toimitti 6.7.2007 uuden asiakirjan todistustaakkaa koskevien väitteidensä tueksi. Tämä asiakirja koostuu suvuttomasti tuotettujen koriste- ja hedelmäkasvien jalostajien kansainvälisen yhteisön (International community of breeders of asexually reproduced ornamental and fruit varieties, Ciopora) 3.7.2007 kantajan asianajajalle ja YKLV:n johtajalle osoittamasta kirjeestä, jossa otetaan kantaa mainittuun kysymykseen. Koska asiakirjan ottamisesta huomioon todisteena päätetään menettelyn myöhäisemmässä vaiheessa, se liitettiin tilapäisesti asiakirja-aineistoon. Lisäksi asiakirja annettiin tiedoksi YKLV:lle, jota kehotettiin esittämään huomautuksensa suullisessa käsittelyssä.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin uuden toimintavuoden alussa, esittelevä tuomari määrättiin seitsemänteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi esillä oleva asia näin ollen siirrettiin.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (seitsemäs jaosto) päätti aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 14.5.2008 pidetyssä istunnossa. Asianosaisten yhteisestä pyynnöstä, jota perusteltiin sillä, että Schohe oli sairauden vuoksi estynyt, YKLV:n sallittiin käyttää oikeudenkäyntikielenä englantia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 35 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti. Kantaja luopui kannekirjelmänsä mukaisten vaatimusten ensimmäisestä ja toisesta osasta, mikä kirjattiin istuntopöytäkirjaan. YKLV ilmoitti, ettei se vastusta sitä, että edellä 44 kohdassa mainittu Cioporan lausunto otetaan huomioon, mikä myös kirjattiin pöytäkirjaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti säilyttää tämän asiakirjan osana asiakirja-aineistoa.
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
velvoittaa YKLV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
YKLV vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
—
toissijaisesti siinä tapauksessa, että YKLV häviää asian, velvoittaa tämän vastaamaan ainoastaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 136 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi pääasiallisesti kahdeksaan kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste, joka koostuu kolmesta osasta, perustuu asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan sekä 7 artiklan 1 ja 2 kohdan rikkomiseen. Toinen kanneperuste perustuu asetuksen N:o 2100/94 76 artiklan rikkomiseen. Kolmas kanneperuste perustuu asetuksen N:o 2100/94 75 artiklan ja ”yleisen kiellon tehdä oikeusvaltiossa päätöksiä, jotka tulevat yllätyksenä”, rikkomiseen. Neljäs kanneperuste perustuu asetuksen N:o 1239/95 60 artiklan 1 kohdan rikkomiseen. Viides kanneperuste perustuu asetuksen N:o 1239/95 62 artiklan 1 kohdan rikkomiseen. Kuudes kanneperuste perustuu asetuksen N:o 2100/94 88 artiklan rikkomiseen. Seitsemäs kanneperuste perustuu asetuksen N:o 2100/94 70 artiklan 2 kohdan rikkomiseen. Lopuksi kahdeksas kanneperuste perustuu asetuksen N:o 2100/94 67 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkastelee ensin ensimmäistä kanneperustetta, sitten yhdessä kolmatta ja viidettä kanneperustetta ja tämän jälkeen toista, neljättä, kuudetta, seitsemättä ja kahdeksatta kanneperustetta.
Asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan ja 7 artiklan 1 ja 2 kohdan rikkomiseen perustuva ensimmäinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan mukaan yhteisön kasvinjalostajanoikeudet on myönnettävä, kun tutkintatulokset riittävät tähän eikä saman asetuksen 59 ja 61 artiklassa tarkoitettuja esteitä ole. Kantajan mukaan YKLV:lla ei ole tältä osin harkintavaltaa vaan suoja on myönnettävä, kun aineelliset edellytykset ja muotovaatimukset täyttyvät.
Kantaja katsoo, että nyt esillä olevassa asiassa YKLV sovelsi väärin mainittua säännöstä, kun se virheellisesti arvioi, että yhteisön kasvinjalostajanoikeuksien myöntämisen edellytykset eivät täyttyneet. Kantaja moittii valituslautakuntaa pääasiallisesti siitä, että tämä tukeutui yksinomaan van Jaarsveldin antamiin tietoihin, jotka koskevat hänen lähettämiensä pistokkaiden alkuperää ja sitä, ovatko ne yleisesti tunnettuja, ja jotka kantajan mukaan ovat osittain selvästi virheellisiä ja yleisesti ottaen ristiriitaisia, sekä yksinomaan van Jaarsveldin tietoihin kyseisen
Plectranthus
-sukuun kuuluvan lajikkeen asiantuntijana.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä kantaja väittää tarkemmin ottaen, että YKLV rikkoi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 kohtaa, kun se arvioi virheellisesti, että SUMCOL 01 -lajike ei ollut tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla erotettava. Kantaja toistaa tässä yhteydessä näkemyksensä, jonka hän esitti jo YKLV:n valituslautakunnassa ja jonka mukaan, kun otetaan huomioon se, että hakemuksen kohteena olevan lajikkeen ja vertailulajikkeen välillä todetut erot ovat marginaalisia, vertailulajike kuuluu itse hakemuksen kohteena olevaan lajikkeeseen. Kantajan mukaan van Jaarsveldin Bundessortenamtiin toimittama kasviaineisto ei näet kuulunut vertailulajikkeeseen vaan itse SUMCOL 01 -lajikkeeseen. Tästä seuraa, että lajiketta, jonka rekisteröintiä on haettu, ei ole verrattu asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun vertailulajikkeeseen. Kantaja katsoo, että Bundessortenamt vähintäänkin oli tilanteessa, jossa se ei voinut sulkea pois tätä mahdollisuutta, mikä on riittävää, jotta kyseistä säännöstä on katsottava rikotun.
Ensimmäisen kanneperusteen toisen osan yhteydessä, joka on esitetty toissijaisesti siltä varalta, että van Jaarsveldin toimittamien kasvien todettaisiin todellakin kuuluvan vertailulajikkeeseen, kantaja väittää tarkemmin ottaen, että YKLV rikkoi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 2 kohtaa, kun se arvioi virheellisesti, että väitetty vertailulajike oli hakemuksen tekohetkellä yleisesti tunnettu. Kantaja väittää erityisesti, että van Jaarsveld erehtyi todetessaan, että kyseiset kasvit kuuluvat lajikkeeseen, joka on ollut saatavilla ”jo vuosien ajan puutarha-alan liikkeissä Etelä-Afrikassa”. Kantaja katsoo, että ainoa seikka, joka toistaiseksi on pystytty näyttämään toteen, on se, että van Jaarsveldin yksityisessä puutarhassa kasvaa asianomainen yksittäinen kasvi.
Ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan yhteydessä kantaja väittää erityisesti, että valituslautakunnan aineellista arviointia rasittavat virheet merkitsevät myös sitä, että asetuksen N:o 2100/94 62 artiklaa on rikottu. Kantajan mukaan YKLV:n toteamukset eivät oikeuta olettamaan, että SUMCOL 01 -lajikkeeseen kuuluvat kasvit eivät erotu selvästi sellaisesta lajikkeesta, jonka olemassaolo oli yleisesti tunnettua hakemuksen tekopäivänä.
Tältä osin kantaja toteaa lisäksi, ettei ole hänen tehtävänään näyttää toteen, ettei yleisesti tunnettua vertailulajiketta ole olemassa, ja että silloin, kun tästä kysymyksestä on epäilyjä, yhteisön kasvinjalostajanoikeudet on myönnettävä. Vaikkei siis olisikaan mahdollista selvittää ehdottoman varmalla tavalla van Jaarsveldin lähettämien kasvien alkuperää ja lajiketta, hakemusta ei kantajan mukaan voida tämän perusteella hylätä. YKLV:n näkemys, jonka mukaan kasvinjalostajanoikeudet on evättävä kasvilajikkeen osalta silloin, kun ei voida osoittaa, ilman että asiasta on pienintäkään epäilystä, että hakemuksen kohteena oleva lajike erottuu selvästi kaikista muista lajikkeista, jotka tunnetaan yleisesti hakemuksen jättöpäivänä, on kantajan mukaan perin pohjin väärä.
YKLV katsoo, ettei yksikään tämän kanneperusteen kolmesta osasta ole perusteltu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Alustavia huomioita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan ulottuvuudesta
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että silloin kun yhteisön viranomainen joutuu tehtävänsä yhteydessä suorittamaan monitahoisia muun muassa taloudellisia seikkoja koskevia arviointeja, sillä on tämän takia laaja harkintavalta, jonka käyttöä valvotaan rajoitetussa tuomioistuinvalvonnassa, jossa yhteisöjen tuomioistuimet eivät saa korvata kyseisen viranomaisen tosiseikkojen osalta tekemää arviointia omalla arvioinnillaan. Siten yhteisöjen tuomioistuinten on tällaisessa tapauksessa rajoituttava tutkimaan tosiseikkojen paikkansapitävyyttä ja kyseisen viranomaisen niistä tekemää oikeudellista arviointia ja erityisesti sitä, että kyseisen viranomaisen toiminnassa ei ole tehty ilmeistä virhettä tai käytetty harkintavaltaa väärin tai että kyseinen viranomainen ei ole selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajoja (yhdistetyt asiat
56/64 ja 58/64, Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok. 1966, s. 429
; asia
55/75, Balkan-Import-Export, tuomio 22.1.1976, Kok. 1976, s. 19, Kok. Ep. I, s. 275
, 8 kohta; asia
9/82, Øhrgaard ja Delvaux v. komissio, tuomio 14.7.1983, Kok. 1983, s. 2379
, 14 kohta; asia
C-225/91, Matra v. komissio, tuomio 15.6.1993, Kok. 1993, s. I-3203, Kok. Ep. XIV, s. I-233
24 ja 25 kohta ja asia
C-157/96, National Farmers’ Union ym., tuomio 5.5.1998, Kok. 1998, s. I-2211
, 39 kohta).
Myös silloin, kun hallintoviranomaisen päätös on monitahoisten teknisten, esimerkiksi lääketieteen tai farmakologian alaan kuuluvien, arviointien seurausta, näitä arviointeja koskeva tuomioistuinvalvonta voi olla ainoastaan rajoitettua, mikä merkitsee sitä, että yhteisöjen tuomioistuimet eivät voi korvata omalla arvioinnillaan kyseisten hallintoviranomaisten tosiseikoista tekemää arviointia (asia
C-474/00 P (R), komissio v. Bruno Farmaceutici ym., määräys 11.4.2001, Kok. 2001, s. I-2909
, 90 kohta; ks. asia
T-201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007, Kok. 2007, s. II-3601
, 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka yhteisöjen tuomioistuimet tunnustavat hallintoviranomaisilla olevan harkintavaltaa taloudellisissa tai teknisissä asioissa, se ei kuitenkaan tarkoita sitä, että yhteisöjen tuomioistuinten on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten kyseiset viranomaiset ovat tulkinneet tällaisia seikkoja. Yhteisöjen tuomioistuinten on nimittäin paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, muodostavatko nämä todisteet merkityksellisten seikkojen kokonaisuuden, joka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty. Tässä valvonnassa yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ei kuitenkaan ole korvata omalla taloudellisia tai teknisiä seikkoja koskevalla arvioinnillaan hallintoviranomaisten arviointia (ks. asia
C-525/04 P, Espanja v. Lenzig, tuomio 22.11.2007, Kok. 2007, s. II-9947
, 57 kohta ja edellä 60 kohdassa mainittu asia Microsoft v. komissio, tuomion 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa tapauksiin, joissa hallintopäätös on muihin tieteenaloihin, kuten kasvitieteeseen tai perinnöllisyystieteeseen, kuuluvien monitahoisten arviointien seurausta.
Nyt esillä olevassa asiassa kasvilajikkeen erotettavuuden arviointi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 kohdassa säädettyjen kriteerien perusteella on siinä määrin tieteellisesti ja teknisesti monitahoinen tehtävä, että tuomioistuinvalvonnan ulottuvuuden rajoittaminen on tämän vuoksi perusteltua.
Mainituissa kriteereissä näet edellytetään sen varmistamista, että lajike, jonka rekisteröintiä on haettu, ”erottuu selvästi tietyn genotyypin tai genotyyppiyhdistelmän ominaispiirteiden kuvauksen perusteella kaikista muista lajikkeista”. Kuten muun muassa 19.4.2002 julkaistusta UPOV:n asiakirjasta TG/1/3, jonka otsikkona on ”Yleinen johdanto erotettavuuden, yhtenäisyyden ja pysyvyyden tutkimiseen sekä kasvilajikkeiden kuvausten yhdenmukaistamiseen”, ilmenee, erotettavuuden arviointi vaatii asiantuntemusta ja erityistä teknistä osaamista muun muassa kasvitieteen ja perinnöllisyystieteen alalla (ks. analogisesti asia
T-179/00, A. Menarini v. komissio, tuomio 3.7.2002, Kok. 2002, s. II-2879
, 44 ja 45 kohta).
Sitä vastoin sen seikan arvioiminen asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 2 kohdassa lueteltujen kriteerien perusteella, onko olemassa jokin toinen yleisesti tunnettu lajike, ei edellytä asiantuntemusta ja erityistä teknistä osaamista eikä ole sillä tavoin monitahoinen tehtävä, että tuomioistuinvalvonnan rajoittaminen olisi sen perusteella oikeutettua.
Näiden kriteerien mukaan edellytetään nimittäin ainoastaan sen tutkimista, onko esimerkiksi kyseessä olevaa lajiketta koskevan kasvinjalostajanoikeushakemuksen tekopäivänä jokin toinen lajike ”suojattu tai kirjattu viralliseen lajikerekisteriin yhteisössä tai jossakin valtiossa tai jossakin tällä alalla toimivaltaisessa hallitusten välisessä järjestössä” tai onko mainittuna päivänä ”kasvinjalostajanoikeuksien myöntämistä koskeva hakemus jätetty tämän lajikkeen osalta tai [onko] lajike – – kirjattu tällaiseen viralliseen rekisteriin, edellyttäen, että hakemus on tällä välin johtanut oikeuden myöntämiseen tai lajikkeen kirjaamiseen rekisteriin”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkii riidanalaiseen päätökseen sisältyvän valituslautakunnan asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 62 artiklan nojalla tekemän aineellisia seikkoja koskevan arvioinnin laillisuutta näiden alustavien toteamusten pohjalta.
– Arviointi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 kohdan nojalla
Aluksi on todettava, että valituslautakunta lausui asiassa Bundessortenamtin tavoin ainoastaan viittaamalla van Jaarsveldin toimittamaan lajikkeeseen. Kuten kantaja perustellusti toteaa, näissä olosuhteissa ei pidä ottaa huomioon YKLV:n puolustuksessaan esittämiä väitteitä, joiden mukaan on olemassa kaksi muuta yleisesti tunnettua lajiketta, jotka eivät nekään erotu selvästi lajikkeesta, jonka rekisteröintiä asiassa on haettu. Erityisesti koska valituslautakunta ei ottanut huomioon edellä 18 kohdassa mainittua Wisleyn Royal Horticultural Society Gardenin kirjettä, YKLV ei voi vedota mainittuun kirjeeseen tässä oikeudenkäynnissä osoittaakseen riidanalaisen päätöksen laillisuuden.
Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että SUMCOL 01 -lajike, jonka rekisteröintiä on haettu, ja van Jaarsveldin toimittama vertailulajike eivät ole samanlaisia ja että toisin kuin kantaja väittää, ne ovat siten todellakin eri lajiketta mutta eivät erotu selvästi toisistaan asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Tämä arviointi perustuu teknisen tutkimuksen perusteella tehtyihin päätelmiin, jotka on vahvistettu Bundessortenamtin 9.12.2003 päivätyssä loppukertomuksessa (ks. edellä 23 kohta) ja teknisestä tutkimuksesta vastaavan Bundessortenamtin tutkijan Heinen valituslautakunnassa pidetyssä suullisessa käsittelyssä esittämiin täsmennyksiin (ks. edellä 36 kohta).
Siitä kysymyksestä, onko van Jaarsveldin toimittama vertailulajike todellakin eri lajiketta kuin hakemuksen kohteena oleva SUMCOL 01 -lajike, Bundessortenamtin loppukertomuksesta ilmenee, että kyseisten lajikkeiden välillä on todettu eroja kolmessa yhteensä 26:sta teknisessä tutkimuksessa suoritettavaan vertailuun UPOV:n sääntöjen mukaisesti valitusta kriteeristä, eli kasvin korkeudessa, lehden leveydessä ja teriön putkilon pituudessa. Lisäksi Heine sulki valituslautakunnassa pidetyssä suullisessa käsittelyssä pois sen mahdollisuuden, että mainitut erot voisivat johtua ympäristötekijöistä. Heinen mukaan kyseiset erot johtuvat genotyyppisistä tekijöistä. Tästä seuraa väistämättä, etteivät hakemuksen kohteena oleva lajike ja vertailulajike tämän arvioinnin mukaan ole samaa lajiketta.
Kantaja itse myöntää näiden erojen olemassaolon mutta katsoo edelleen, että ne johtuvat ympäristötekijöistä.
Kun otetaan huomioon YKLV:lle monitahoisen kasvitieteellisen arvioinnin osalta kuuluva laaja harkintavalta, seikat, joihin kantaja väitteidensä tueksi tukeutuu, eivät riitä osoittamaan, että Bundessortenamt ja sen jälkeen YKLV sekä YKLV:n valituslautakunta olisivat tehneet sellaisen ilmeisen arviointivirheen, joka voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen.
Ensinnäkin kantajan esittämät selitykset, todistukset ja asiantuntijalausunnot koskevat yleisellä tavalla vaikutusta, joka ympäristötekijöillä saattaa olla sellaisiin ominaispiirteisiin kuin ne ominaispiirteet, joiden osalta Bundessortenamt on todennut eroja. YKLV ei kuitenkaan kiistä tällaista vaikutusta. Bundessortenamt on sitä vastoin tullut siihen lopputulokseen, että nyt esillä olevan asian erityisissä olosuhteissa havaittujen erojen ei kuitenkaan voida katsoa johtuvan ympäristötekijöistä vaan genotyyppisistä tekijöistä. Kantajan esittämät yleisluontoiset seikat eivät riitä kumoamaan tätä yksittäistapausta koskevaa päätelmää.
Toiseksi kantajan väite, jonka mukaan sitä seikkaa, että hänen ja van Jaarsveldin toimittamat kasvit olivat olleet vuosia altistuneina erilaisille ilmasto-olosuhteille, ei ollut otettu riittävällä tavalla huomioon, on pelkkä arviointia koskeva poikkeama suhteessa YKLV:n suorittamaan arviointiin. Tämä ei osoita, että YKLV:n arviointi olisi selvästi virheellinen.
Kolmanneksi kantajan väite, jonka mukaan Bundessortenamt ei pystynyt sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että kaikki vuonna 2003 viljellyt asianomaiset kasvit olisivat SUMCOL 01 -lajiketta, on virheellinen.
On totta, että Heine totesi 20.6.2005 lähettämässään sähköpostiviestissä seuraavaa:
”Emme ole kyenneet erottamaan hakemuksen kohteena olevia kasveja eteläafrikkalaisista kasveista, minkä vuoksi voidaan luonnollisesti väittää, että kaikki kasvit ovat lähtöisin hakemuksen kohteena olevasta kasvista.”
YKLV tukeutui tähän viestiin ja myönsi valituslautakunnan esittämään kysymykseen 8.9.2005 antamassaan kirjallisessa vastauksessa, että kasvit voivat reagoida ilmaston ja kasvupaikan muutokseen ja että kuten Bundessortenamt oli esittänyt, sitä mahdollisuutta, että lajikkeet, joiden välillä on yhtä vähäisiä eroja kuin hakemuksen kohteena olevan lajikkeen ja vertailulajikkeen välillä on, ovat samaa lajiketta, ei voida täysin sulkea pois (ks. edellä 35 kohta).
Todisteiden kokonaisarvioinnissa tälle Heinen toteamukselle ja näin ollen YKLV:n tämän toteamuksen seurauksena valituslautakunnalle osoittamalle kirjalliselle vastaukselle ei kuitenkaan pidä antaa erityistä painoarvoa. Yhtäältä nimittäin kyseinen toteamus, joka sisältyy sähköpostiviestiin, joka on laadittu kiireessä ja lähes kaksi vuotta teknisen tutkimuksen jälkeen, jolloin asianomainen henkilö ei todennäköisesti enää muistanut kaikkia asiakirja-aineiston sisältämiä seikkoja, on ristiriidassa 12.12.2003 päivätyn loppukertomuksen kanssa, jossa puolestaan todettiin, että kyseessä olevat kaksi lajiketta eroavat toisistaan. Toisaalta, toisin kuin kantaja väittää, valituslautakunnassa pidetystä suullisesta käsittelystä laaditusta pöytäkirjasta ei ilmene, että Heine olisi suullisessa käsittelyssä pitäytynyt mainitussa toteamuksessaan. Heinen suullisessa käsittelyssä esittämistä yksityiskohtaisemmista selvityksistä päinvastoin ilmenee, että asianomaiset kaksi lajiketta ovat perimältään erilaisia (ks. edellä 71 kohta).
Neljänneksi kantajan esittämällä väitteellä, joka perustuu siihen, että hän pystyi selvästi erottamaan SUMCOL 01 -lajikkeen ja van Jaarsveldin toimittaman lajikkeen Meisen kasvitieteellisessä puutarhassa viljellystä
Plectranthus ornatus
-lajiin kuuluvasta yksilöstä, ei ole merkitystä, koska, kuten valituslautakunta on todennut, ilman että kantaja olisi tätä kiistänyt,
Plectranthus ornatus
-lajiin kuuluu useita eri lajikkeita, joista osa saattaa erottua selvästi SUMCOL 01 -lajikkeesta ja osa puolestaan ei.
Viidenneksi ne seikat, joihin kantaja on vedonnut kumotakseen valituslautakunnan päätelmän, jonka mukaan kokemus ”vaikuttaisi sulkevan pois” sen, että SUMCOL 01 -lajikkeeseen kuuluvat kasvit olisivat voineet kulkeutua van Jaarsveldin yksityiseen puutarhaan, eivät ole vakuuttavia.
Kantaja on itse todennut yhteisön kasvinjalostajanoikeushakemuksessaan, että SUMCOL 01 -lajike on saatettu ensi kerran markkinoille tammikuussa 2001 Euroopan unionin alueella mutta ei sen ulkopuolella (ks. edellä 12 kohta). On todettava, ettei ole mitään näyttöä siitä, että SUMCOL 01 -lajiketta olisi pidetty kaupan eteläisessä Afrikassa riidanalaisten tosiseikkojen tapahtuma-aikaan. Kantaja on osoittanut korkeintaan, että kenialaisella Florensis-nimisellä yrityksellä oli vuoden 2001 lopussa hallussaan rajoitettu määrä kyseisen lajikkeen yksilöitä tuotantokokeita varten ja että eteläafrikkalainen Alba-Atlantis-yritys oli selvästi ilmaissut hetkellisen kiinnostuksensa saada lisenssi kyseisen lajikkeen jälleenmyymiseksi yksinoikeudella Etelä-Afrikassa.
YKLV otti van Jaarsveldiin yhteyttä ensimmäisen kerran 20.3.2002 ja van Jaarsveld on 25.3.2002 lähtien esittänyt, että
Plectranthus ornatus
-lajia käytetään ja myydään yleisesti taimitarhoissa Etelä-Afrikassa (ks. edellä 17 kohta). Van Jaarsveld tunnisti 16.10.2002 SUMCOL 01 -lajikkeen valokuvan perusteella
Plectranthus ornatus Codd
-lajikkeeksi (ks. edellä 19 kohta). Van Jaarsveld lähetti joulukuun 2002 alussa lajikkeensa pistokkaat Bundessortenamtille (ks. edellä 20 kohta). Lokakuussa 2004 van Jaarsveld ilmoitti YKLV:lle, että kyseiset pistokkaat olivat peräisin pistokkaasta, jonka hän oli saanut ”joitakin vuosia sitten erään ystävän puutarhasta”, ja että ne olivat alun perin peräisin puutarha-alan liikkeestä (ks. edellä 31 kohta).
Kantajan esittämä näkemys edellyttää, että van Jaarsveld olisi siis hankkinut SUMCOL 01 -lajikkeen siemeniä tai pistokkaita ajankohtana, jolloin kyseistä lajiketta ei pidetty kaupan eteläisessä Afrikassa, ja alkanut saman tien viljellä kyseistä lajiketta puutarhassaan, minkä lisäksi hänen olisi pitänyt antaa YKLV:lle totuudenvastaisia lausuntoja joulukuussa 2002 lähettämiensä pistokkaiden alkuperästä ainoastaan estääkseen yhteisön kasvinjalostajanoikeuksien myöntämisen näitä oikeuksia hakeneelle kantajalle. Vaikkei tällaista tapahtumainkulkua voidakaan täysin sulkea pois, se vaikuttaa siinä määrin epätodennäköiseltä, että se on todisteiden puuttuessa hylättävä.
Lisäksi on tältä osin todettava, ettei kantaja ole esittänyt mitään sellaisia seikkoja, joiden perusteella voitaisiin vakavasti epäillä van Jaarsveldin antamien lausuntojen uskottavuutta, jonka Etelä-Afrikan maatalousministeriö puolestaan on vahvistanut (ks. edellä 33 kohta). Kantaja on ainoastaan todennut, että van Jaarsveldillä on ollut yhteyksiä ”lukuisiin” kantajan kanssa kilpaileviin yrityksiin, ”haluamatta kuitenkaan syyttää” van Jaarsveldiä. Tällaiset vihjailut eivät kuitenkaan ole riittäviä, jotta voitaisiin asettaa kyseenalaiseksi sellaisen todistajan uskottavuus, jonka teknisen asiantuntemuksen Etelä-Afrikan toimivaltaiset viranomaiset ovat tunnustaneet ja jonka osalta mikään asiakirja-aineistosta ilmenevä seikka ei viittaa siihen, että hänellä olisi jonkinlainen intressi nyt esillä olevan riidan ratkaisun osalta.
Kuudenneksi kantajan väitteet, joilla hän pyrkii kumoamaan valituslautakunnan omaksuman kannan, jonka mukaan kokemus ”vaikuttaisi sulkevan pois” sen, että SUMCOL 01 -lajikkeen kasvit olisivat voineet kulkeutua van Jaarsveldin yksityiseen puutarhaan, ovat joka tapauksessa tehottomia.
Vaikka oletettaisiin, ettei tällaista mahdollisuutta voida täysin sulkea pois, tämä ei ole riittävää, jotta voitaisiin asettaa kyseenalaiseksi YKLV:n arviointi, joka perustuu teknisen tutkimuksen tuloksiin ja jonka mukaan SUMCOL 01 -lajike ja van Jaarsveldin toimittama lajike ovat kaksi eri lajiketta. Koska tämä arviointi yksinään riittää riidanalaisen päätöksen perustelemiseksi, sillä valituslautakunnan mahdollisesti tekemällä virheellä, että se sulki mainitun mahdollisuuden pois, ei ole vaikutusta tämän päätöksen laillisuuteen.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
– Arviointi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 2 kohdan nojalla
Valituslautakunta piti ratkaisevana kysymystä siitä, voidaanko van Jaarsveldin toimittamaa lajiketta asiakirja-aineistosta ilmenevien seikkojen perusteella pitää asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla yleisesti tunnettuna.
Riidanalaisessa päätöksessä todetaan seuraavaa:
”Ei ole minkäänlaista epäilystä siitä, että
P. ornatus
-laji on Etelä-Afrikassa vierasperäinen (eksoottinen) kasvi. Tämän vuoksi tähän lajiin kuuluvia lajikkeita ei ole esillä kasvitieteellisissä puutarhoissa. Tästä ei kuitenkaan seuraa, että kyseisiä lajikkeita ei olisi saatavilla Etelä-Afrikassa. Myös eksoottiset eli vierasperäiset kasvit, joita voidaan helposti lisätä ja jotka sopeutuvat vieraisiin ilmastoihin, ovat hyvin suosittuja eksoottisuutensa vuoksi. Kantaja on tavannut
P. neochilus
-lajia kaikkialla Etelä-Afrikassa ja hänen mukaansa kyseinen laji ’muistuttaa paljon’ SUMCOL 01 -lajiketta. Kuten muun muassa Etelä-Afrikan maatalousministeriötä edustava Sadie – van Jaarsveldin 8.10.2004 päivätyssä viestissä esittämin tavoin – korosti,
P. ornatus
-laji ja
P. neochilus
-laji sekoitetaan usein keskenään, koska ne ovat hyvin samankaltaisia, mistä seuraa, että sellaiset puutarha-alan liikkeissä työskentelevät työntekijät, joilla ei ole kyseisen alan koulutusta, myyvät myös
P. ornatus
-lajia
P. neochilus
-lajina. Tämän vuoksi ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kantaja on tavannut
P. ornatus
-lajia, josta on kuitenkin käytetty nimitystä
P. neochilus
. Tämä olisi niiden van Jaarsveldin ja Sadien lausuntojen sekä niiden (muun muassa Coddin, Britsin ja Glenin) lähdeteosten mukaista, joihin van Jaarsveld ja Sadie viittaavat ja joiden mukaan
P. ornatus
-lajia on tavattu Etelä-Afrikassa jo pitkään.
Sadie viittaa muun muassa Pretoria Herbarium -kasvistoon, jonka osana
P. ornatus
-lajia säilytetään ja johon on liitetty kasveja tietystä puutarhasta 1960-luvulta lähtien. Sadie viittaa lisäksi asiantuntijoihin, kuten tohtori L. E. Coddiin ja Andrew Hankeyyn, jotka kummatkin ovat todenneet vuosina 1975 ja 1999 ilmestyneissä julkaisuissaan, että
P. ornatus
-lajia, joka on alun perin lähtöisin Etiopiasta ja Tansaniasta, viljellään ja se esiintyy osittain luonnonvaraisena Etelä-Afrikassa.
Van Jaarsveld viittaa useiden vuosien ajan suorittamiinsa tutkimuksiin ja L. E. Coddin esittämään kuvaukseen, jonka mukaan
P. ornatus
-laji oli ollut vuosikymmeniä yleisön saatavilla Etelä-Afrikassa. Se, että van Jaarsveld ilmoitti 15.10.200[4] lähettämässään sähköpostiviestissä, että hänen lähettämänsä pistokkaat olivat peräisin erään Plumsteadissä asuvan ystävän puutarhasta ja että näitä kasveja on aiemmin viljelty
P. neochilus
-lajina kasvitieteellisissä puutarhoissa, osoittaa, että hänen lähettämänsä pistokkaat olivat
P. ornatus
-lajia, sellaisena kuin se esiintyy Etelä-Afrikassa viljeltynä.”
Aivan aluksi on todettava, ettei kantaja ole esittänyt erityisiä väitteitä eikä erityisiä todisteita tukeakseen ensimmäisen kanneperusteen toista osaa ja riitauttaakseen siten valituslautakunnan näkemyksen, jonka mukaan van Jaarsveldin puutarhasta peräisin oleva vertailulajike on sama lajike kuin mainituissa julkaisuissa kuvattu ja van Jaarsveldin sekä Sadien lausunnoissa tarkoitettu eteläafrikkalainen
Plectranthus ornatus
-lajiin kuuluva lajike. Kun todisteita päinvastaisesta ei ole esitetty, on todettava, että valituslautakunta totesi perustellusti riidanalaisen päätöksen 19 kohdassa van Jaarsveldin lausuntojen perusteella, että edellä mainitut lajikkeet ovat samaa lajiketta. Lajikkeet on todettu samaksi lajikkeeksi jo Bundessortenamtin 9.12.2003 päivätyssä loppukertomuksessa, jossa van Jaarsveldin toimittamaan lajikkeeseen viitataan nimellä ”(van Jaarsveldin) eteläafrikkalainen
Plectranthus ornatus
-vertailulajike”.
Näissä olosuhteissa valituslautakunta saattoi perustellusti tukeutua edellä 90 kohdassa mainittuihin seikkoihin ja todeta, että vertailulajike oli yleisesti tunnettu.
Van Jaarsveldin lausumien osalta on todettava, että hän totesi sähköpostiviestissään, jonka hän oli lähettänyt Bundessortenamtille jo 25.3.2002 eli ajankohtana, johon ei lähtökohtaisesti kohdistu epäilyjä, koska van Jaarsveld ei tällöin ollut vielä ollut missään yhteydessä kantajaan, että ”taimitarhoissa käytetään ja myydään edelleen paljon
Plectranthus ornatus
-lajia” (ks. edellä 17 kohta). Van Jaarsveld on sittemmin sekä vahvistanut tämän toteamuksensa että tarkentanut sitä useaan otteeseen (ks. edellä 19, 29 ja 31 kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, valituslautakunta ei muutoinkaan tukeutunut ainoastaan van Jaarsveldin lausumiin. Se perusti kantansa lisäksi Etelä-Afrikan maatalousministeriön antamiin tietoihin ja tieteelliseen kirjallisuuteen, joissa vahvistetaan van Jaarsveldin lausumat (ks. edellä 33 kohta).
Sadie, joka on Etelä-Afrikan maatalousministeriön virkamies, vahvisti, että van Jaarsveld oli
Plectranthus ornatus
-lajin todellinen asiantuntija ja että hänen antamiaan tietoja voidaan pitää luotettavina. Sadien kirjelmästä ilmenee lisäksi, että taimitarhoissa pidetään kaupan sekä
Plectranthus ornatus
-lajia (tansanialainen ja kenialainen lajike) että
Plectranthus neochilus
-lajia (eteläafrikkalainen lajike), vaikka ne usein sekoitetaankin keskenään niiden samankaltaisuuden vuoksi. Lisäksi Sadie totesi, Pretorian kasvistossa on
Plectranthus ornatus
-lajista näytteitä, ”jotka on kerätty eräästä puutarhasta vuonna 1960”.
Van Jaarsveldin toteamukset on vahvistettu tieteellisessä kirjallisuudessa. Nyt esillä olevassa asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, ilman että kantaja on riitauttanut tätä seikkaa, että
Plectranthus ornatus
-laji on kuvattu yksityiskohtaisesti L. E. Coddin (1975), A. Hankeyn (1999) ja H. F. Glenin (2002) teoksissa (ks. edellä 33 kohta). Näiden teosten mukaan kyseistä lajia ”viljellään ja se esiintyy osittain luonnonvaraisena kasvina Etelä-Afrikassa”.
Tässä suhteessa on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, kasvilajikkeen yksityiskohtaisen kuvauksen julkaiseminen on suoraan UPOV:n määräysten mukaan seikka, joka voidaan ottaa huomioon sen osoittamiseksi, että lajike on yleisesti tunnettu.
Edellä 64 kohdassa mainitussa 19.4.2002 julkaistussa UPOV:n asiakirjassa TG/1/3 olevan 5.2.2.1 kohdan mukaan, jonka otsikkona on ”Yleisesti tunnettu lajike”, muun muassa lajikkeen yksityiskohtaisen kuvauksen julkaiseminen on näet eräs niistä seikoista, jotka otetaan huomioon arvioitaessa, onko lajike on yleisesti tunnettu.
Tämä seikka voidaan ottaa huomioon myös asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 2 kohdan nojalla. Yhtäältä kyseisessä säännöksessä ei nimittäin luetella tyhjentävästi seikkoja, jotka voivat osoittaa, että vertailulajike on yleisesti tunnettu, minkä vahvistaa myös se, että sen ranskankielisessä versiossa käytetään adverbiä ”notamment” (muun muassa). Toisaalta asetuksen N:o 2100/94 toiseksi viimeisessä perustelukappaleessa mainitaan, että asetuksessa otetaan huomioon muun muassa UPOV-sopimus.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa valituslautakunta saattoi näin ollen perustellusti ottaa huomioon Coddin, Hankeyn ja Glenin teoksissa esitetyt yksityiskohtaiset kuvaukset osoittaakseen, että vertailulajike oli yleisesti tunnettu.
Kun otetaan huomioon kaikki yhtäpitävät seikat, niillä muutamilla kantajan esille ottamilla epätäsmällisyyksillä ja ristiriitaisuuksilla, joita van Jaarsveldin eri lausuntojen välillä on muun muassa tämän Bundessortenamtille lähettämien pistokkaiden täsmällisestä alkuperästä, on ainoastaan vähäinen merkitys. Mainitut ristiriitaisuudet toki jossain määrin heikentävät van Jaarsveldin lausuntojen luotettavuutta ja on ymmärrettävää, että valituslautakunta alun perin päätti turvautua selvittämistoimeen poistaakseen tähän liittyvät epäilyt. On kuitenkin todettava, että Etelä-Afrikan viranomaisten lausunnot ja useat tieteelliset julkaisut tukevat van Jaarsveldin lausuntoja siinä ratkaisevassa kysymyksessä, onko vertailulajike yleisesti tunnettu.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
– Arviointi asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan nojalla
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, joka perustuu asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan rikkomiseen, perustuu lähtöolettamaan, jonka mukaan valituslautakunnan ratkaisu ei ollut oikeudellisesti perusteltu siltä osin kuin valituslautakunta tiedossaan olevien harkinnassa huomioon otettavien seikkojen perusteella totesi, että on olemassa sellainen yleisesti tunnettu vertailulajike, josta hakemuksen kohteena oleva lajike ei erotu selvästi. Kantaja sitä vastoin katsoo, että mikäli YKLV olisi ottanut asianmukaisella tavalla huomioon tosiseikat ja muun muassa ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä ja toisessa osassa tarkoitetut ristiriitaisuudet van Jaarsveldin lausumissa, YKLV:n olisi tullut todeta, että SUMCOL 01 -lajike oli selvästi erotettava.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa suoraan, että kantajan esittämä näkemys, jonka mukaan olisi pitänyt todeta, että SUMCOL 01 -lajike on selvästi erotettava, on ilmeisessä ristiriidassa kantajan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa esittämän näkemyksen kanssa, jonka mukaan hakemuksen kohteena oleva SUMCOL 01 -lajike ja van Jaarsveldin toimittama vertailulajike ovat yhtä ja samaa lajiketta.
Joka tapauksessa ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen ja toisen osan tarkastelusta ilmenee, että lähtöoletus, jolle kantajan argumentaatio perustuu, on virheellinen.
Näissä olosuhteissa kantajan esittämät yleisluontoiset huomiot, jotka koskevat todistustaakkaa ja YKLV:n velvollisuutta tutkia asiasisältö viran puolesta, ovat tehottomia tai merkityksettömiä.
Sama koskee myös edellä 44 kohdassa mainitussa Cioporan 3.7.2007 päivätyssä asiantuntijalausunnossa esitettyjä huomioita.
Tästä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana, kuten myös koko ensimmäinen kanneperuste.
Asetuksen N:o 2100/94 75 artiklan ja ”yleisen kiellon tehdä oikeusvaltiossa päätöksiä, jotka tulevat yllätyksenä”, rikkomiseen perustuva kolmas kanneperuste sekä asetuksen N:o 1239/95 62 artiklan 1 kohdan rikkomiseen perustuva viides kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää asetuksen N:o 2100/94 75 artiklan ja ”yleisen kiellon tehdä oikeusvaltiossa päätöksiä, jotka tulevat yllätyksenä”, rikkomiseen perustuvan kolmannen kanneperusteensa yhteydessä, että riidanalainen päätös tehtiin siten, että se tuli kantajalle yllätyksenä ja perustui sellaisiin seikkoihin, joista kantaja ei ollut saanut aiemmin tietoa. Yhtäältä kantaja katsoo, että kun otetaan huomioon valituslautakunnassa 30.9.2005 pidetyn suullisen käsittelyn kulku ja 27.12.2005 annetun selvittämistoimea koskevan määräyksen tiedoksianto, hän ei voinut millään perusteella odottaa tällaista päätöstä. Toisaalta kantaja väittää, ettei hänelle annettu tilaisuutta ottaa kantaa riidanalaisessa päätöksessä todettuihin seikkoihin, joiden perusteella hänen mukaansa olisi perusteltua suorittaa täysin uusi tosiseikkoja koskeva arviointi.
Kantaja totesi vastauksessaan, ettei valituslautakunta voinut päätösvaiheessa muuttaa ”alustavaa kantaansa” sen jälkeen, kun se oli antanut selvittämistoimea koskevan määräyksen, eikä tehdä riidanalaista päätöstä kuulematta etukäteen kantajaa tältä osin. Kantajan mukaan valituslautakunta vaikutti näet olleen mainittuna ajankohtana kantajan kanssa samaa mieltä siitä, etteivät siihen mennessä esitetyt todisteet riittäneet osoittamaan, että vertailulajike olisi yleisesti tunnettu. Kantaja katsoo, että valituslautakunnan olisi näin ollen pitänyt selvittää kantajalle ne seikat, joiden perusteella valituslautakunta oli muuttanut kantaansa, ja antaa kantajalle tilaisuus esittää huomautuksensa.
Kantaja väittää viidennen kanneperusteensa yhteydessä, että valituslautakunta rikkoi asetuksen N:o 1239/95 62 artiklan 1 kohtaa, kun se asetti määräämänsä selvittämistoimen edellytykseksi sen, että kantaja maksaa ennakkomaksun, vaikkei tämä ollut esittänyt konkreettisten todisteiden hankkimista eikä vaatinut niiden esittämistä.
YKLV katsoo, ettei valituslautakunta ole syyllistynyt mihinkään kantajan väittämistä rikkomisista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Viides kanneperuste
Asetuksen N:o 1239/95 62 artiklan 1 kohdassa, jonka otsikkona on ”Todistelukulut”, säädetään seuraavaa:
”Todistelu voi tapahtua ehdolla, että todistelua pyytänyt menettelyn osapuoli maksaa YKLV:lle ennakkomaksun, jonka YKLV vahvistaa arvion perusteella.”
Nyt esillä olevassa asiassa kantaja ei ole pyytänyt asianomaista selvittämistoimea vaan valituslautakunta on määrännyt sen viran puolesta.
Valituslautakunta ei siten voinut tukeutua asetuksen N:o 1239/95 62 artiklaan asettaakseen kyseisen toimen toteuttamiselle ehdoksi sen, että kantaja maksaa ennakkomaksun.
Kantajan viides kanneperuste on siten perusteltu siltä osin kuin siinä vaaditaan 27.12.2005 annetun selvittämistoimea koskevan määräyksen toteamista laittomaksi.
Viides kanneperuste on kuitenkin hylättävä tehottomana riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen yhteydessä, koska kyseinen päätös on tehty siten, ettei kyseistä selvittämistoimea ole pantu täytäntöön eikä valituslautakunta ole perustanut toimeen kantajan kannalta epäedullisia oikeudellisia seurauksia.
– Kolmas kanneperuste
Asetuksen N:o 2100/94 75 artiklassa säädetään seuraavaa:
”YKLV perustelee päätöksensä. Ne voivat perustua ainoastaan sellaisiin syihin, joihin osapuolet ovat voineet ottaa kantaa, suullisesti tai kirjallisesti.”
Toisin kuin kantaja väittää, riidanalainen päätös perustuu sellaisiin syihin ja todisteisiin, jotka kaikki sisältyvät hallinnollisen menettelyn asiakirja-aineistoon ja joihin kantajalla on ollut mahdollisuus tutustua ja ottaa kantaa sekä suullisesti että kirjallisesti, eli lähinnä van Jaarsveldin kirjallisiin lausumiin sekä otteisiin Coddin, Hankeyn ja Glenin teoksista.
Mitä tulee siihen seikkaan, että valituslautakunta muutti kantaansa 27.12.2005 määrätyn selvittämistoimen täytäntöönpanon välttämättömyydestä, kantaja ei väitä, ettei valituslautakunnalla olisi oikeutta luopua mainitusta toimesta, jos se asiaa harkitessaan toteaa, ettei toimi ole tarpeen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi. Kantajan väitteen mukaan, sellaisena kuin kantaja on sen esittänyt täsmennettynä vastauksessaan, valituslautakunnalla ei ollut oikeutta muuttaa arviointiaan tästä seikasta ilmoittamatta kantajalle seikkoja, joiden perusteella se oli muuttanut kantaansa, ja antamatta hänelle tilaisuutta esittää huomautuksiaan.
Kantajan väitteitä ei voida hyväksyä. Sikäli kuin selvittämistoimi voidaan määrätä viran puolesta, ilman että valituslautakunnalla on velvollisuutta keskustella etukäteen kyseisen toimen tarkoituksenmukaisuudesta tai välttämättömyydestä asian osapuolten kanssa, tällainen toimi voidaan yleisesti ottaen näet myös peruuttaa viran puolesta samoissa olosuhteissa, jos valituslautakunta asiaa harkittuaan päätyy tältä osin erilaiseen arviointiin. Kyse ei tällöin ole siitä, että päätös tulisi yllätyksenä ja siten väitetyn yhteisön oikeuden yleisen periaatteen vastaisesti, vaan siitä, että valituslautakunta käyttää harkintavaltaa, joka sille asetuksen N:o 2100/94 76 artiklan nojalla kuuluu viran puolesta tapahtuvan asiasisällön tutkimisen ja muun muassa saman asetuksen 78 artiklassa lueteltujen keinojen käyttämisen osalta.
Nyt esillä olevassa asiassa valituslautakunta totesi riidanalaisessa päätöksessään, että se oli voittanut alkuperäiset epäilynsä ja vakuuttunut siitä, että vertailulajike oli yleisesti tunnettu, ilman että sen tarvitsi panna täytäntöön aluksi suunnittelemaansa ja määräämäänsä selvittämistoimea. Valituslautakunta sitä paitsi mainitsi riidanalaisessa päätöksessä syyt ja todisteet, joiden perusteella se vakuuttui tästä seikasta.
On todettava, että ainoa seikka, jolla on merkitystä tuomioistuinvalvonnan kannalta nyt esillä olevan kanneperusteen yhteydessä, on todellakin se, ovatko asianosaiset voineet esittää näkemyksensä mainituista syistä ja todisteista.
Koska asianlaita on näin, kuten edellä 119 kohdassa on todettu, kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Asetuksen N:o 2100/94 76 artiklan rikkomiseen perustuva toinen kanneperuste
Kantaja väittää, että vaikka oletettaisiinkin, että nyt esillä olevassa asiassa tarvittiin lisäselvityksiä van Jaarsveldin lausumien sisältämien ristiriitaisuuksien aiheuttamien epäilyjen poistamiseksi, YKLV:n olisi asetuksen N:o 2100/94 76 artiklan mukaisesti pitänyt määrätä viran puolesta suoritettavaksi uusi saman asetuksen 55 artiklassa tarkoitettu tekninen tutkimus.
YKLV esittää pääasiallisesti, että oletus, jolle toinen kanneperuste perustuu, on virheellinen.
Tältä osin ensimmäisen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, että valituslautakunta saattoi pätevästi päätellä käytössään olevien seikkojen perusteella, ettei SUMCOL 01 -lajike erottunut selvästi vertailulajikkeesta, joka oli yleisesti tunnettu hakemuksen tekopäivänä. Valituslautakunnalla ei siten ollut velvollisuutta suorittaa uutta teknistä tutkimusta.
Näin ollen toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Asetuksen N:o 1239/95 60 artiklan 1 kohdan rikkomiseen perustuva neljäs kanneperuste
Kantaja väittää, että Heine, joka on Bundessortenamtin toimivaltainen tutkija, osallistui asetuksen N:o 1239/95 60 artiklan 1 kohdan vastaisesti suulliseen menettelyyn YKLV:n rinnalla, ilman että häntä oli haastettu suulliseen käsittelyyn ja ilman että selvittämistoimia koskevaa määräystä oli annettu. Kantajan mukaan Heinen lausumat oli todistajan tai asiantuntijan lausumien tavoin sisällytetty riidanalaiseen päätökseen ja vieläpä epätäydellisinä.
Tältä osin YKLV katsoi perustellusti, ettei Heinen osallistuminen suulliseen käsittelyyn edellyttänyt asetuksen N:o 1239/95 60 artiklan 1 kohdassa säädetyn selvittämistoimen toteuttamista. Suullisen käsittelyn pöytäkirjasta näet ilmenee, että Heine osallistui suulliseen käsittelyyn YKLV:n asiamiehenä eikä siis todistajan tai asiantuntijan ominaisuudessa (ks. edellä 36 kohta). Heinen antamat lausumat on kirjattu suullisen käsittelyn pöytäkirjaan YKLV:n lausumina eikä todistajan tai asiantuntijan lausumina. Tässä yhteydessä YKLV:n kanta on perusteltu myös siltä osin kuin se totesi asetuksen N:o 1239/95 15 artiklan 2 kohdan nojalla, että toimet, jotka Heine suoritti YKLV:n ja Bundessortenamtin välillä tehdyn teknistä tutkimusta koskevan sopimuksen määräysten mukaisesti, ovat kolmanteen nähden YKLV:n toimia.
Muilta osin on todettava, että kantaja ei ole esittänyt mitään näyttöä sen väitteensä tueksi, jonka mukaan Heinen lausunnot on esitetty riidanalaisessa päätöksessä epätäydellisesti.
Näin ollen neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Asetuksen N:o 2100/94 88 artiklan rikkomiseen perustuva kuudes kanneperuste
Kantaja väittää, että YKLV epäsi siltä oikeuden tutustua menettelyn asiakirjoihin niin pitkään, ettei tätä voida pitää hyväksyttävänä, ja vaikeutti siten merkittävällä tavalla kantajan puolustautumisoikeuksien käyttämistä.
Tältä osin hallinnollista menettelyä koskevasta asiakirja-aineistosta, jonka YKLV on toimittanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon, ilmenee, että kantajalle on toimitettu koko asiakirja-aineisto ja annettu mahdollisuus esittää tehokkaasti kantansa tältä osin.
Tarkemmin ottaen
—
kantaja esitti 11.6.2004 päivätyssä valituskirjelmässään asetuksen N:o 2100/94 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1239/95 84 artiklan 3 kohdan nojalla pyynnön saada kopiot asiakirjoista, jotka koskevat hakemusta yhteisön kasvinjalostajanoikeuksien myöntämiseksi SUMCOL 01 -kasvilajikkeelle
—
kyseinen pyyntö uudistettiin 30.7.2004 päivätyllä kirjeellä
—
YKLV toimitti kantajalle 10.8.2004 päivätyllä kirjeellä kaikki hallussaan olevat asiakirjat
—
kantaja esitti 17.8.2004 faksitse pyynnön saada lisää Bundessortenamtin ja van Jaarsveldin välillä käytyä kirjeenvaihtoa koskevia asiakirjoja
—
YKLV pyysi 17.8.2004 Bundessortenamtia toimittamaan sille kyseiset asiakirjat, minkä Bundessortenamt teki 18.8.2004
—
YKLV toimitti kyseiset asiakirjat kantajalle 18.8.2004 lähetetyllä sähköpostiviestillä
—
kantaja pyysi 18.8.2004 faksitse valitusperusteet sisältävän kirjelmän jättämiselle asetetun määräajan pidentämistä kuukaudella ja pyysi lisäksi toimittamaan itselleen kopiot Bundessortenamtin asiakirja-aineistosta kokonaisuudessaan
—
valituslautakunnan sihteeri ilmoitti kantajalle 19.8.2004 faksitse, että uusi määräpäivä valitusperusteet sisältävän kirjelmän jättämiselle oli 6.9.2004
—
YKLV toimitti kantajalle 24.8.2004 lähetettynä pikapostina, jonka kantaja vastaanotti 25.8.2004, kopiot Bundessortenamtin hallussa olevasta asiakirja-aineistosta kokonaisuudessaan ja muistutti kantajaa 6.9.2004 olevasta määräpäivästä
—
kantaja toimitti valitusperusteet sisältävän kirjelmänsä 30.8.2004.
Kuten YKLV perustellusti toteaa, koska kantaja ei hyödyntänyt lisäaikaa, joka sille on myönnetty mainitun kirjelmän jättämistä varten, se ei ole osoittanut, että kyseessä olevan asiakirja-aineiston toimittaminen myöhässä olisi haitannut sen puolustautumisoikeuksien käyttämistä tässä vaiheessa menettelyä.
Lisäksi kantaja on voinut vielä esittää kantansa sekä valituslautakunnassa 30.9.2005 pidetyssä suullisessa käsittelyssä että 14.10.2005 päivätyssä kirjelmässään.
Näissä olosuhteissa kuudes kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Asetuksen N:o 2100/94 70 artiklan 2 kohdan rikkomiseen perustuva seitsemäs kanneperuste
Kantaja väittää, että YKLV rikkoi asetuksen N:o 2100/94 70 artiklan 2 kohtaa, kun se odotti kaksi kuukautta ennen kuin teki päätöksen olla oikaisematta hylkäyspäätöstään. Kantaja esittää vastauksessaan lisäksi, että kyseisellä päätöksellä loukattiin vakavalla tavalla hänen oikeuksiaan. Vaikka hakemuksen kohteena olevan lajikkeen asetuksen N:o 2100/94 95 artiklan mukainen etusijaoikeus säilytettiin, tämä suoja on kantajan mukaan merkittävästi suppeampi. Kasvinjalostajanoikeushakemuksen tekijällä ei kantajan mukaan siis ole asetuksen N:o 2100/94 94 artiklassa säädettyyn kielto-oikeuteen verrattavissa olevaa kielto-oikeutta. Kantaja ei näin ollen voi kieltää kolmansia tuottamasta kyseessä olevaa lajiketta.
Tältä osin pitää paikkansa, että asetuksen N:o 2100/94 70 artiklan nojalla, jonka otsikkona on ”Ennakkotarkastus”, sillä YKLV:n yksiköllä, joka on valmistellut päätöksen, on valituskirjelmän vastaanottamisesta lukien kuukauden pituinen määräaika, jonka aikana se voi oikaista kyseisen päätöksen, mikäli se katsoo, että valitus on otettava tutkittavaksi ja että se on perusteltu. Saman artiklan 2 kohdassa säädetään, että mikäli kyseistä päätöstä ei tässä määräajassa oikaista, YKLV ”saattaa valituksen viipymättä valituslautakunnan käsiteltäväksi”.
Nyt esillä olevassa asiassa valituskirjelmä on annettu YKLV:lle tiedoksi 30.8.2004 (ks. edellä 27 kohta). Päätöksen valmistellut YKLV:n yksikkö kokoontui 24.–29.9.2004 kyseisen päätöksen mahdollista oikaisemista varten asetuksen N:o 2100/94 70 artiklan mukaisesti. Se ilmoitti 30.9.2004 sekä valituslautakunnalle että kantajalle siirtävänsä päätöksen tekemistä kaksi viikkoa eteenpäin voidakseen suorittaa lisäselvityksiä (ks. edellä 28 kohta). Lisäselvitykset koostuivat täsmennysten pyytämisestä van Jaarsveldiltä, joka vastasi tähän pyyntöön 8. ja 15.10.2004 lähetetyillä sähköpostiviesteillä, sekä Etelä-Afrikan maatalousministeriölle osoitetusta tiedustelusta, johon kyseinen ministeriö vastasi 2.11.2004 päivätyllä kirjelmällä (ks. edellä 29 ja 33 kohta). Asianomainen YKLV:n yksikkö kokoontui uudelleen 10.11.2004 ja päätti lisäselvitysten tulosten perusteella olla oikaisematta hylkäyspäätöstä ja saattaa sen välittömästi valituslautakunnan käsiteltäväksi (ks. edellä 34 kohta).
Vaikka asetuksen N:o 2100/94 70 artiklassa säädetty määräaika ylitettiin kuukaudella ja kymmenellä päivällä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tämä viive on oikeutettu, kun otetaan huomioon käsiteltävänä olevan asian erityiset olosuhteet ja erityisesti se, että oli välttämätöntä esittää tiedusteluja kaukaisessa maassa oleskeleville henkilöille.
Missään tapauksessa mainitun määräajan ylittäminen ei voi olla hyväksyttävä peruste riidanalaisen päätöksen kumoamiselle vaan korkeintaan vahingonkorvauksen määräämiselle, mikäli ilmenee, että kantajalle on aiheutunut jonkinlaista vahinkoa.
Tältä osin kantaja korostaa vastauksessaan edelleen sitä eroa, joka on sen suojan, joka asetuksen N:o 2100/94 95 artiklassa oikeudenhaltijalle annetaan suhteessa ennen yhteisön kasvinjalostajanoikeuksien myöntämistä suoritettuihin toimiin, ja sen suojan välillä, joka oikeudenhaltijalle saman asetuksen 94 artiklassa annetaan suhteessa tuoteväärennöksiin.
Näillä seikoilla ei kuitenkaan ole merkitystä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, koska lajikkeelle, jonka rekisteröintiä on haettu, ei lopulta ole myönnetty yhteisön oikeuden mukaista suojaa.
Näissä olosuhteissa seitsemäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Asetuksen N:o 2100/94 67 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen perustuva kahdeksas kanneperuste
Kantaja väittää, että hänen hakemuksensa poistettiin asetuksen N:o 2100/94 67 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen vastaisesti YKLV:n rekisteristä välittömästi hylkäyspäätöksen tekemisen jälkeen. Kantajan mukaan tästä seurasi hänen oikeusasemansa, sellaisena kuin se on säädetty asetuksen N:o 2100/94 95 artiklassa, huomattava heikentyminen.
Tältä osin on todettava, että vaikka oletettaisiinkin, että kasvinjalostajanoikeushakemus poistettiin YKLV:n rekisteristä välittömästi hylkäyspäätöksen tekemisen jälkeen asetuksen N:o 2100/94 67 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen, jonka mukaan tällaisesta päätöksestä tehdyllä valituksella on lykkäävä vaikutus, vastaisesti, tällainen lainvastaisuus ei liity itse hylkäyspäätökseen eikä sillä näin ollen ole vaikutusta kyseisen päätöksen eikä siten myöskään riidanalaisen päätöksen pätevyyteen.
Näin ollen kahdeksas kanneperuste on hylättävä tehottomana.
Tästä seuraa, että kanne on kokonaisuudessaan hylättävä perusteettomana.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja YKLV on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Ralf Schräder velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Forwood
Moavero Milanesi
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 19 päivänä marraskuuta 2008.
Allekirjoitukset
Sisällys

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asian tausta

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

Oikeudellinen arviointi

Asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan ja 7 artiklan 1 ja 2 kohdan rikkomiseen perustuva ensimmäinen kanneperuste

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Alustavia huomioita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan ulottuvuudesta

– Arviointi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 1 kohdan nojalla

– Arviointi asetuksen N:o 2100/94 7 artiklan 2 kohdan nojalla

– Arviointi asetuksen N:o 2100/94 62 artiklan nojalla

Asetuksen N:o 2100/94 75 artiklan ja ”yleisen kiellon tehdä oikeusvaltiossa päätöksiä, jotka tulevat yllätyksenä”, rikkomiseen perustuva kolmas kanneperuste sekä asetuksen N:o 1239/95 62 artiklan 1 kohdan rikkomiseen perustuva viides kanneperuste

Asianosaisten lausumat

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Viides kanneperuste

– Kolmas kanneperuste

Asetuksen N:o 2100/94 76 artiklan rikkomiseen perustuva toinen kanneperuste

Asetuksen N:o 1239/95 60 artiklan 1 kohdan rikkomiseen perustuva neljäs kanneperuste

Asetuksen N:o 2100/94 88 artiklan rikkomiseen perustuva kuudes kanneperuste

Asetuksen N:o 2100/94 70 artiklan 2 kohdan rikkomiseen perustuva seitsemäs kanneperuste

Asetuksen N:o 2100/94 67 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen perustuva kahdeksas kanneperuste

Oikeudenkäyntikulut
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.