CELEX: 62005CJ0035
Ottende momsdirektiv
artikel 2 og 5
afgiftspligtige, der ikke er etableret i indlandet
afgift betalt med urette
foranstaltninger til tilbagebetaling

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2 og 5 i Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6.
december 1979 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – foranstaltninger til tilbagebetaling
af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet (EFT L 331, s. 11, herefter »ottende direktiv«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag anlagt af selskabet Reemtsma Cigarettenfabriken GmbH (herefter » Reemtsma«)
mod Ministero delle Finanze (finansministeriet) vedrørende sidstnævntes afslag på delvist at tilbagebetale selskabet merværdiafgift
(herefter »moms«), der er blevet opkrævet for reklame- og marketingsydelser, som er præsteret for selskabet i Italien.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
Ottende direktivs artikel 2 bestemmer:
»Hver enkelt medlemsstat tilbagebetaler på de i det følgende fastsatte vilkår til enhver afgiftspligtig person, der ikke er
etableret i indlandet, men som er etableret i en anden medlemsstat, den merværdiafgift, som er blevet opkrævet for tjenesteydelser
eller løsøre, der er leveret ham i indlandet af en anden afgiftspligtig, eller som han er blevet pålagt ved indførsel af goder
til landet i det omfang, hvor disse goder og disse tjenesteydelser anvendes til brug ved de i direktiv 77/388/EØF, artikel
17, stk. 3, litra a) og b), omhandlede transaktioner eller de i artikel 1, litra b), omhandlede tjenesteydelser.«
Ottende direktivs artikel 5, stk. 1, bestemmer følgende:
»Ved anvendelse af nærværende direktiv fastsættes retten til tilbagebetaling af afgiften i overensstemmelse med artikel 17
i direktiv 77/388/EØF, således som denne anvendes i den medlemsstat, der foretager tilbagebetalingen.«
Artikel 9, stk. 2, litra e), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning
om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1), som ændret ved Rådets
direktiv 92/111/EØF af 14. december 1992 (EFT L 384, s. 47, herefter »sjette direktiv«), bestemmer:
»Leveringsstedet for følgende tjenesteydelser, som præsteres […] for afgiftspligtige personer, som er etableret i Fællesskabet,
men uden for yderens land, er det sted, hvor aftageren har etableret enten hjemstedet for sin erhvervsmæssige virksomhed eller
et fast forretningssted, til hvilket tjenesteydelsen præsteres, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et sådant forretningssted
hans bopæl eller hans sædvanlige opholdssted:
[…]
–        reklamevirksomhed
[…]«
Sjette direktivs artikel 17 er affattet som følger:
»1. Fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder.«
2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons transaktioner, er han berettiget
til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb:
a)      den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham, og for tjenesteydelser, der
er eller vil blive udført for ham af en anden afgiftspligtig person
[…]
3. Medlemsstaterne indrømmer ligeledes enhver afgiftspligtig person fradrag for eller tilbagebetaling af den i stk. 2 omhandlede
merværdiafgift, dersom goderne og tjenesteydelserne anvendes til:
a)      hans transaktioner i forbindelse med de i artikel 4, stk. 2, omhandlede former for økonomisk virksomhed, som udføres i udlandet,
når de ville give ret til fradrag, såfremt de blev udført i indlandet
[…]«
Sjette direktivs artikel 21, nr. 1, bestemmer:
»1. Merværdiafgiften påhviler:
1)      ved indenlandsk virksomhed
a)      den afgiftspligtige person, som foretager en afgiftspligtig levering af goder eller tjenesteydelser, bortset fra en af de
i litra b) omhandlede tjenesteydelser. Såfremt den afgiftspligtige levering af goder eller tjenesteydelser foretages af en
afgiftspligtig person, der er etableret i udlandet, kan medlemsstaterne træffe bestemmelse om, at afgiften påhviler en anden
person. En repræsentant over for skattemyndighederne eller aftageren af den afgiftspligtige levering af goder eller tjenesteydelser
kan f.eks. udpeges i så henseende. Medlemsstaterne kan […] bestemme, at en anden person end den afgiftspligtige person hæfter
solidarisk for afgiftens erlæggelse
b)       aftageren af en i artikel 9, stk. 2, litra e), omhandlet tjenesteydelse eller aftageren, der er momsregistreret i indlandet,
af en ydelse i henhold til artikel 28b, punkt C, D [og] E […], omhandlet tjenesteydelse, når tjenesteydelsen leveres af en
afgiftspligtig person, der er etableret i udlandet; medlemsstaterne kan dog bestemme, at den, der leverer tjenesteydelsen,
hæfter solidarisk for afgiftens erlæggelse
c)      enhver person, som anfører merværdiafgiften på en faktura eller et dokument, der tjener som faktura.«

De nationale bestemmelser
Dekret nr. 633 af 26. oktober 1972 fra Republikkens præsident, som indfører og fastsætter bestemmelser om merværdiafgift (supplemento
ordinario til GURI nr. 1, af 11.11.1972, s. 1, herefter »præsidentdekret nr. 633/72«), vedtaget i henhold til ottende direktiv,
foreskriver i artikel 17, stk. 1:
»Afgiftspligtige personer – Afgiften påhviler personer, som foretager afgiftspligtige overdragelser af goder og leveringer
af tjenesteydelser, og afgiften skal indbetales samlet til statskassen for alle transaktioner og fratrukket det fradrag, som
er indeholdt i artikel 19, i henhold til de regler og på de betingelser, som er fastsat i afsnit II.«
Artikel 19, stk. 2, i præsidentdekret nr. 633/72 bestemmer:
»Afgiften på erhvervelse eller indførsel af varer eller tjenesteydelser i forbindelse med transaktioner, som er afgiftsfritagne,
eller som ikke afgiftspligtige, er ikke fradragsberettiget […]«
Artikel 38b i præsidentdekret nr. 633/72 er affattet som følger:
»Afgiftspligtige – med hjemsted og fast bopæl i medlemsstaterne i De Europæiske Økonomiske Fællesskab, som ikke er blevet
direkte registreret i artikel 35b’s forstand og ikke har udpeget en repræsentant i henhold til artikel 17, stk. 2, som er
undergivet afgiftspligt i bopælsstaten, og som ikke har foretaget transaktioner i Italien, med undtagelse af transportydelser
og ikke afgiftspligtige tillægsydelser som omhandlet i artikel 9, samt de ydelser, der er nævnt i artikel 7, stk. 4, litra
d), – kan for et tidsrum af en varighed på under et år opnå tilbagebetaling af afgiften, såfremt den kan fradrages i medfør
af artikel 19, når den vedrører løsøre og indførte eller erhvervede tjenesteydelser, for så vidt som det samlede beløb ikke
er større end 200 EUR. […]«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
De faktiske omstændigheder er gengivet på følgende vis i forelæggelseskendelsen.
Reemtsma er et selskab, hvis hjemsted er beliggende i Tyskland, og som ikke har et fast forretningssted i Italien. I 1994
fik Reemtsma leveret reklame- og marketingsydelser fra en italiensk virksomhed, som opkrævede moms af ydelserne på i alt 175 022 025
ITL.
Reemtsma blev pålagt momsen, som blev indbetalt til de italienske skattemyndigheder.
Reemtsma anmodede herefter om delvis tilbagebetaling af to momsbeløb, betalt for 1994, som selskabet mente var betalt med
urette som følge af, at de omhandlede ydelser var blevet udført for en afgiftspligtig person, der er etableret i en anden
medlemsstat end Republikken Italien, i denne sag i Tyskland, hvorfor momsen var skyldig i denne medlemsstat.
De nationale skattemyndigheder afslog anmodningen om tilbagebetaling, hvorefter Reemtsma indbragte sagen for de italienske
domstole. Både i første instans og i appelinstansen blev sagsøgte frifundet under henvisning til, at de udstedte fakturaer
vedrørte reklame- og marketingsydelser, der ikke var afgiftspligtige som følge af, at den territoriale betingelse ikke var
opfyldt, da ydelserne var blevet udført for en person, der var afgiftspligtig i en anden medlemsstat.
Reemtsma indbragte herefter sagen for Corte suprema di cassazione, som har fundet, at sagens afgørelse beror på fortolkningen
af fællesskabsrettens regler og principper, hvorfor den har derfor besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende
præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 2 og 5 i ottende direktiv […] – der betinger tilbagebetaling til fordel for den ikke-bosiddende aftager eller
kommittent af, at der er gjort brug af goder og tjenesteydelser ved foretagelse af afgiftspligtige transaktioner – fortolkes
således, at også moms, som ikke skyldes, men fejlagtigt er blevet overvæltet og betalt til statskassen, kan tilbagebetales?
I tilfælde af en bekræftende besvarelse spørges, om det er i strid med de [nævnte] direktivbestemmelser, at en regel i en
medlemsstat udelukker tilbagebetaling for den ikke-bosiddende aftager/kommittent, fordi der ikke kan foretages fradrag for
den debiterede og betalte afgift, som dog ikke skyldes.
2)      Kan det i almindelighed af de ensartede EF-regler udledes, at aftageren/kommittenten i forhold til statskassen er debitor
for afgiften? Er det foreneligt med de omtalte regler, herunder navnlig med principperne om momsneutralitet, effektivitet
og ligebehandling, at der i national ret ikke indrømmes ret for aftageren/kommittenten, der er afgiftspligtig, og som national
lovgivning betragter som adressaten for pligterne til fakturering og betaling af afgiften, til at få tilbagebetaling fra statskassen
i tilfælde af debitering og betaling af ikke-skyldig afgift? Strider det mod principperne om effektivitet og ligebehandling
på området for tilbagebetaling af moms inddrevet under tilsidesættelse af EF-retten, at det i national ret bestemmes – på
grundlag af de nationale domstoles fortolkning af de pågældende retsregler – at aftageren/kommittenten alene kan sagsøge leverandøren/tjenesteyderen,
men ikke staten, skønt der i det nationale retssystem består et lignende tilfælde, der udgøres af et »skattesubstitut« ved
opkrævning af indkomstskat, i hvilket begge forpligtede parter (og dermed også skatteyderen) vil kunne sagsøge staten med
påstand om tilbagebetaling?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om ottende direktivs artikel 2 og 5 skal fortolkes
således, at den moms, som ikke skyldes, men fejlagtigt er blevet faktureret hos ydelsesmodtageren og senere betalt til statskassen
i den medlemsstat, hvor ydelsen er blevet leveret, kan tilbagebetales.
Indledningsvis bemærkes, at det fælles momssystem ikke udtrykkeligt behandler den situation, hvor en sådan afgift er blevet
faktureret ved en fejl.
Parterne i hovedsagen har ikke bestridt, at de ydelser, der blev udført for Reemtsma, som bestod i reklame- og marketingsydelser,
ikke var momspligtige. Ifølge sjette direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), er leveringsstedet for reklamevirksomhed, som
præsteres for aftagere, som er etableret i Fællesskabet, men uden for yderens land, det sted, hvor aftageren har etableret
enten hjemstedet for sin erhvervsmæssige virksomhed eller et fast forretningssted, til hvilket tjenesteydelsen præsteres.
De nævnte ydelser anses i hovedsagen for at være foretaget i Tyskland.
Ottende direktivs artikel 2 bestemmer, at enhver afgiftspligtig person, som er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor
leveringen finder sted, har ret til tilbagebetaling af den moms, som er blevet opkrævet for tjenesteydelser, som er leveret
ham i leveringsmedlemsstaten, og som navnlig anvendes til brug ved de i sjette direktivs artikel 17, stk. 3, litra a), omhandlede
transaktioner. I henhold til ottende direktivs artikel 5, stk. 1, fastsættes retten til tilbagebetaling i overensstemmelse
med sjette direktivs artikel 17, således som denne anvendes i den medlemsstat, der foretager tilbagebetalingen.
Det er Reemtsmas opfattelse, at den omstændighed, at retten til tilbagebetaling begrænses til alene at omfatte den fradragsberettigede
moms, ikke indebærer, at den afgift, der fejlagtigt er blevet faktureret og betalt til statskassen, ikke kan tilbagebetales.
Sjette direktivs artikel 21, stk. 1, litra c), som fortolket i Domstolens dom af 17. september 1997, Langhorst (sag C-141/96,
Sml. I, s. 5073), er nemlig til hinder for et princip om, at fradragsretten kun omfatter skyldige afgifter. Ifølge Reemtsma
er retten til at fradrage den nævnte afgift et af de vigtigste instrumenter til at sikre princippet om momsens neutralitet,
og en sådan ret kan derfor ikke begrænses.
Den italienske regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har derimod anført, at ottende direktivs artikel 2
og 5 ikke kan påberåbes til støtte for tilbagebetaling af den fejlagtigt fakturerede moms, idet der ikke består ret til fradrag
for den betalte moms, som er omhandlet i sjette direktivs artikel 17, stk. 2. Dommen af 13. december 1989, Genius Holding
(sag C-342/87, Sml. s. 4227), er nemlig til hinder for en fradragsret for moms, der fejlagtigt er blevet faktureret og indbetalt
til skattemyndighederne.
Indledningsvis bemærkes, at Domstolen i præmis 13 i Genius Holding-dommen fastslog, at udøvelsen af fradragsretten var begrænset
til kun at omfatte skyldige afgifter, dvs. de afgifter, der svarede til en momspligtig transaktion, eller som var betalt,
i det omfang de skyldtes. Domstolen fastslog således, at fradragsretten ikke omfatter den moms, der skyldes i henhold til
sjette direktivs artikel 21, stk. 1, litra c), udelukkende fordi den er anført på fakturaen (jf. bl.a. Genius Holding-dommen,
præmis 19). Domstolen har i denne forbindelse senere bekræftet denne praksis i dommen af 19. september 2000, Schmeink & Cofreth
og Strobel (sag C-454/98, Sml. I, s. 6973, præmis 53), og i dommen af 6. november 2003, Karageorgou m.fl. (forenede sager
C-78/02 – C-80/02, Sml. I, s. 13295, præmis 50).
Det skal under disse omstændigheder undersøges, om den retspraksis, som er nævnt i den foregående præmis, er anvendelig inden
for rammerne af ottende direktiv.
Det skal herved bemærkes, at ottende direktiv ikke har til formål at anfægte den ordning, der er indført ved sjette direktiv
(jf. bl.a. dom af 26.9.1996, sag C-302/93, Debouche, Sml. I, s. 4495, præmis 18).
Ottende direktiv har i øvrigt til formål at fastsætte nærmere bestemmelser for tilbagebetaling af den moms, der er betalt
i en medlemsstat af afgiftspligtige personer, der er etableret i en anden medlemsstat. Dets formål er således at harmonisere
retten til tilbagebetaling, således som den fremgår af sjette direktivs artikel 17, stk. 3 (jf. bl.a. dom af 13.7.2000, sag
C-136/99, Monte dei Paschi Di Siena, Sml. I, s. 6109, præmis 20). Som det fremgår af denne doms præmis 20, henviser ottende
direktivs artikel 2 og 5 udtrykkeligt til sjette direktivs artikel 17.
Eftersom fradragsretten i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den nævnte artikel 17, ikke kan omfatte den moms, der
fejlagtigt er blevet faktureret og indbetalt til skattemyndighederne, må det under disse omstændigheder fastslås, at den omhandlede
moms ikke kan tilbagebetales på grundlag af bestemmelserne i ottende direktiv.
På baggrund af det ovenfor anførte skal det første spørgsmål besvares med, at ottende direktivs artikel 2 og 5 skal fortolkes
således, at den moms, som ikke skyldes, men fejlagtigt er blevet faktureret hos ydelsesmodtageren og efterfølgende betalt
til statskassen i den medlemsstat, hvor ydelsen er blevet præsteret, ikke kan tilbagebetales i henhold til disse bestemmelser.

Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det i en situation som den i hovedsagen omhandlede
er tilstrækkeligt, at aftageren af en tjenesteydelse har ret til at anmode leverandøren om tilbagebetaling af den moms, som
er blevet fejlagtigt faktureret, og som leverandøren kan kræve at få tilbagebetalt af skattemyndighederne, eller om en sådan
aftager skal kunne rette sin anmodning direkte til denne myndighed. Dette spørgsmål falder i tre led.
Den forelæggende ret ønsker for det første oplyst, om aftageren af en tjenesteydelse generelt kan anses for at være den person,
som skal betale momsen i forhold til skattemyndighederne i den medlemsstat, hvor leveringen finder sted.
Det bemærkes herved, at det fremgår af sjette direktivs artikel 21, stk. 1, litra a), at »[m]erværdiafgiften påhviler […]
ved indenlandsk virksomhed […] den afgiftspligtige person, som foretager en afgiftspligtig levering af goder eller tjenesteydelser,
bortset fra en af de i litra b) omhandlede tjenesteydelser«. Artikel 21 indfører således en hovedregel, hvorefter momsen kun
påhviler leverandøren, og hvor det er leverandøren, som har forpligtelser i forhold til skattemyndighederne. Undtagelser til
denne regel er imidlertid udtømmende opregnet i samme bestemmelse, og Rådet for Den Europæiske Union kan med hjemmel i sjette
direktivs artikel 27 vedtage andre undtagelser. Såfremt den afgiftspligtige levering af goder eller tjenesteydelser foretages
af en afgiftspligtig person, der ikke er etableret i indlandet, kan medlemsstaterne træffe bestemmelse om, at afgiften påhviler
en anden person, som kan være aftageren af de afgiftspligtige tjenesteydelser.
Selv om Reemtsma i et tilfælde som det, der foreligger i hovedsagen, hvor den »reverse charge«-mekanisme, som er fastsat
i sjette direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), finder anvendelse, havde kunnet anmode om tilbagebetaling af moms i kraft
af at være den, som momsen påhviler, skal det – som anført af generaladvokaten i punkt 77 i forslaget til afgørelse – bemærkes,
at der i forbindelse med denne mekanisme består et forhold mellem Reemtsma og skattemyndighederne i etableringsmedlemsstaten,
nemlig Forbundsrepublikken Tyskland, og ikke mellem Reemtsma og myndighederne i den medlemsstat, hvor selskabets leverandør
fejlagtigt fakturerede og angav moms, nemlig Den Italiensk Republik.
Den første del af det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at det bortset fra de tilfælde, som er udtrykkeligt fastsat
i sjette direktivs artikel 21, nr. 1, kun er leverandøren, der skal anses for at være momspligtig i forhold til skattemyndighederne
i den medlemsstat, hvor leveringerne finder sted.
Den forelæggende ret ønsker for det andet oplyst, om det fælles momssystem samt principperne om neutralitet, effektivitet
og ligebehandling er til hinder for en national lovning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke indrømmer en aftager af
tjenesteydelser en ret til tilbagebetaling af moms fra skattemyndighederne, hvor leverandøren ikke skyldte afgiften, men alligevel
har betalt den til skattemyndigheden i den medlemsstat, hvor leveringen har fundet sted.
Det er Reemtsmas opfattelse, at effektivitetsprincippet indebærer, at den nationale lovgivning ikke hindrer udøvelse af retten
til tilbagebetaling af de momsbeløb, som er betalt i strid med den gældende lovgivning. Det nævnte princip kan nemlig blive
tilsidesat som følge af leverandørens insolvens eller eventuelt modstridende domme mellem de civile domstole og skattedomstolene.
Kommissionen har derimod anført, at et skattesystem som det, der er indført i Italien, hvorefter det normalt kun er leverandøren,
der kan anmode skattemyndighederne om tilbagebetaling af moms, og hvorefter en aftager af tjenesteydelser kan søge tilbagebetaling
hos leverandøren efter de civilretlige bestemmelser, er acceptabelt. Medlemsstaterne kan herved frit vælge den fremgangsmåde,
de finder hensigtsmæssig for at sikre tilbagebetalingen, forudsat at effektivitetsprincippet overholdes. Dette princip kan
således indebære, at aftageren skal kunne rette sit krav mod skattemyndighederne, hvis tilbagebetalingen i praksis viser sig
at være umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig.
Det bemærkes herved, at det i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om anmodninger om tilbagebetaling af afgifter tilkommer
hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte betingelserne for foretagelse af disse anmodninger. Disse betingelser
skal dog overholde ækvivalens- og effektivitetsprincippet, dvs. at de ikke må være mindre fordelagtige end dem, der regulerer
tilsvarende klager på grundlag af national ret, ligesom de heller ikke må gøre det praktisk talt umuligt at udøve de rettigheder,
der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (jf. i denne retning dom af 17.6.2004, sag C-30/02, Recheio – Cash & Carry,
Sml. I, s. 6051, præmis 17, og af 6.10.2005, sag C-291/03, MyTravel, Sml. I, s. 8477, præmis 17).
Det skal endvidere bemærkes, at sjette direktiv ikke indeholder nogen bestemmelse vedrørende fakturaudstederens berigtigelse
af urigtigt faktureret moms. Sjette direktiv fastlægger blot i artikel 20 de betingelser, der skal være opfyldt, for at fradrag
for indgående afgifter kan berigtiges hos den, der har modtaget de leverede goder eller tjenesteydelser. Under disse omstændigheder
tilkommer det principielt medlemsstaterne at fastlægge de betingelser, hvorunder der kan ske berigtigelse af urigtigt faktureret
moms (jf. dommen i sagen Schmeink & Cofreth og Strobel, præmis 48 og 49).
Henset til den praksis, der er henvist til i de to foregående præmisser, bemærkes, at et system som det i hovedsagen omhandlede,
hvorefter en leverandør, som fejlagtigt har betalt moms til skattemyndighederne, kan anmode om tilbagebetaling heraf, og hvorefter
en aftager af tjenesteydelser over for leverandøren kan fremsætte et civilretligt krav om tilbagesøgning af fejlagtigt betalte
beløb, er i overensstemmelse med neutralitets- og effektivitetsprincippet. Et sådan system gør det nemlig muligt for nævnte
aftager, som ved en fejl har måttet bære en fejlagtigt faktureret momsbyrde, at opnå tilbagebetaling af betalte beløb, som
ikke skyldtes.
Det bemærkes desuden, at de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten
medfører for borgerne, efter fast retspraksis – når der ikke findes materielle fællesskabsbestemmelser – henhører under hver
medlemsstats nationale retsorden i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi (jf. bl.a. dom af 16.5.2000, sag
C-78/98, Preston m.fl., Sml. I, s. 3201, præmis 31, og af 19.9.2006, forenede sager C-392/04 og C-422/04, i-21 Germany og
Arcor, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 57).
Som Kommissionen med rette har anført i denne henseende, kan disse principper indebære, at en aftager af tjenesteydelser kan
rette sit krav om tilbagebetaling direkte mod skattemyndighederne, hvis tilbagebetalingen af moms bliver umulig eller uforholdsmæssigt
vanskelig, navnlig i tilfælde af leverandørens insolvens. Medlemsstaterne skal således indføre de instrumenter og processuelle
regler, som er nødvendige for, at aftageren kan få tilbagebetalt den fejlagtigt fakturerede afgift, for således at overholde
effektivitetsprincippet.
Den anden del af det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at principperne om neutralitet, effektivitet og ligebehandling
ikke er til hinder for en national lovning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter alene leverandøren kan anmode om tilbagebetaling
af beløb, som er betalt med urette i form af moms til skattemyndighederne, og hvorefter aftageren af tjenesteydelserne kan
fremsætte et civilretligt krav om tilbagesøgning af fejlagtigt betalte beløb over for leverandøren. Medlemsstaterne skal dog
i de tilfælde, hvor tilbagebetaling af momsen bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, indføre de instrumenter, som
er nødvendige for, at nævnte aftager kan få tilbagebetalt den fejlagtigt fakturerede afgift, for således at overholde effektivitetsprincippet.
Den forelæggende ret ønsker for det tredje oplyst, om ækvivalens- og ligebehandlingsprincippet er til hinder for en lovgivning
som den i hovedsagen omhandlede, der alene giver aftageren ret til at sagsøge leverandøren, og ikke skattemyndighederne, skønt
der i den nationale ordning om direkte beskatning, når det drejer som om uberettiget opkrævning, findes situationer, hvor
både skatteopkræveren og den skattepligtige kan sagsøge de nævnte myndigheder.
Det skal herved alene bemærkes, at forbuddet mod forskelsbehandling ifølge Domstolens faste praksis blot er det konkrete udtryk
for det almindelige lighedsprincip inden for fællesskabsretten, hvorefter ensartede forhold ikke må behandles forskelligt,
og forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan forskellig behandling er objektivt begrundet (jf. bl.a.
dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniu mod Kommissionen, Sml. I, s. 1853, præmis 26, og af 17.6.1997, sag C-354/95, National
Farmers’ Union m.fl., Sml. I, s. 4559, præmis 61).
I det foreliggende tilfælde er det direkte skattesystem som helhed ikke forbundet med momssystemet. Det følger heraf, at besvarelsen
af den anden del af det andet spørgsmål ikke berøres af den nationale lovgivning om direkte beskatning.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, der er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 2 og 5 i Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6. december 1979 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om
omsætningsafgifter – foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret
i indlandet, skal fortolkes således, at den merværdiafgift, som ikke skyldes, men fejlagtigt er blevet faktureret hos ydelsesmodtageren
og efterfølgende betalt til statskassen i den medlemsstat, hvor ydelsen er blevet præsteret, ikke kan tilbagebetales i henhold
til disse bestemmelser.
2)
Bortset fra de tilfælde, som er udtrykkeligt fastsat i sjette direktivs artikel 21, nr. 1, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF
af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem:
ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 92/111/EØF af 14. december 1992 (EFT L 384, s. 47), er det kun
leverandøren, der skal anses for at være merværdiafgiftspligtig i forhold til skattemyndighederne.
3)
– Principperne om neutralitet, effektivitet og ligebehandling er ikke til hinder for en national lovning som den i hovedsagen
omhandlede, hvorefter alene leverandøren kan anmode om tilbagebetaling af beløb, som er betalt med urette i form af merværdiafgift
til skattemyndighederne, og hvorefter aftageren af tjenesteydelserne kan fremsætte et civilretligt krav om tilbagesøgning
af fejlagtigt betalte beløb over for leverandøren. Medlemsstaterne skal dog i de tilfælde, hvor tilbagebetaling af merværdiafgiften
bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, indføre de instrumenter, som er nødvendige for, at nævnte aftager kan få tilbagebetalt
den fejlagtigt fakturerede afgift, for således at overholde effektivitetsprincippet.
– Dette svar påvirkes ikke af den nationale lovgivning om direkte beskatning.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.