CELEX: 62004CJ0284
Hatodik HÉA-irányelv
Adóköteles tevékenységek
A gazdasági tevékenység fogalma
A 4. cikk (2) bekezdése
A távközlési szolgáltatások részére fenntartott rádiófrekvencia-spektrum meghatározott részének használatát engedélyező jogosultságok kiadása

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer:
egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: a hatodik irányelv), és különösen annak 4. cikke értelmezésére vonatkozik.
2       E kérelmet a T‑Mobile Austria GmbH, a 3G Mobile Telecommunications GmbH, a mobilkom austria AG, korábban mobilkom austria AG & Co. KG,
a master-talk Austria Telekom Service GmbH & Co. KG, a ONE GmbH, a Hutchison 3G Austria GmbH, a tele.ring Telekom Service GmbH
és a TRA 3G Mobilfunk GmbH jogutódjaként a tele.ring Telekom Service GmbH, illetve a Republik Österreich között az előzetesen
felszámított hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: HÉA) levonása tekintetében a mobiltávközlési szolgáltatások nyilvános nyújtása
céljából az elektromágneses frekvenciaspektrum használati jogának (a továbbiakban: az alapeljárásban érintett használati jog)
az alapeljárás felperesei részére történő odaítéléséért fizetett járadékra vonatkozó számla kiállítása tárgyában folyamatban
lévő, az alapügyben egyesített eljárások keretében nyújtották be.

Jogi háttér

A HÉA‑ra vonatkozó rendelkezések
A közösségi szabályozás
3       A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében a hozzáadottérték-adó alá tartozik az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás
fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás.
4       Az irányelv 4. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet
nélkül annak céljára és eredményére.
(2)      Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét
magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is.
Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós
hasznosítását foglalja magában.
[...]
(5)      Az állami, regionális és helyi közigazgatási szervek és közintézmények nem minősülnek adóalanynak az olyan tevékenységekre,
illetve ügyletekre vonatkozóan, amelyeket hatóságként folytatnak, még akkor sem, amikor e tevékenységekkel, illetve ügyletekkel
összefüggésben közterheket, illetékeket, járulékokat vagy egyéb adókat szednek be.
Ha azonban ilyen tevékenységeket, illetve értékesítéseket végeznek, akkor ezeket illetően adóalanynak minősülnek, amennyiben
nem adóalanyként való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné.
Az előbbiekben megnevezett szervek minden esetben adóalanynak minősülnek a D. mellékletben felsorolt tevékenységeket illetően,
amennyiben e tevékenységek terjedelme nem elhanyagolható.
[…]”
5       A fent hivatkozott irányelv 17. cikke az alábbiakat írja elő:
„(1) Az adó levonására vonatkozó jog azon időpontban keletkezik, amikor a levonható adó felszámíthatóvá válik.
(2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
adóból levonni a következő összegeket:
a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték-adó, amelyet részére egy másik adóalany
szállított vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog;
[…]”
6       A hatodik irányelv D. mellékletének 1. pontja a rendelkezik a távközlésről.
A nemzeti szabályozás
7       A forgalmi adóról szóló 1994. évi törvény (Umsatzsteuergesetz 1994, BGBl. 663/1994, a továbbiakban: UStG 1994) 1. cikke (1) bekezdésnek
1. pontja értelmében a HÉA alá tartozik a vállalkozó által vállalkozása keretében belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített
termékértékesítés és egyéb szolgáltatásnyújtás. Ugyanezen rendelkezés kimondja, hogy a jogalkotási vagy közigazgatási aktus
alapján teljesített, vagy jogszabályi rendelkezés alapján teljesítettnek tekintett tevékenység szintén adóköteles.
8       Az UStG 1994 2. cikkének (1) bekezdése szerint az minősül vállalkozónak, aki önállóan kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet
folytat, azaz minden tartós bevételszerzésre irányuló tevékenység. A fent hivatkozott cikk (3) bekezdésének megfelelően a
közjogi szervek elvileg kizárólag a kereskedelmi intézményeik keretein belül folytatnak kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet.
9       Az UStG 1994 11. cikke (1) bekezdésének első és második mondata előírja, hogy amennyiben a vállalkozó az UStG 1994 1. cikke
(1) bekezdésének 1. pontja értelmében tevékenységet végez, jogosult számlát adni. Ezenfelül, amennyiben az utóbbi valamely
más vállalkozó részére annak vállalkozási tevékenységéhez szükséges tevékenységet teljesít, vagy vállalkozónak nem minősülő
jogi személy részére teljesít tevékenységet, köteles számlát adni.
10     E számlákon az UStG 1994 11. cikke (1) bekezdésének 6. pontja értelmében szerepelnie kell a teljesített tevékenységre vonatkozó
HÉA összegének.
11     A társasági adóról szóló törvény (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 401/1988, a továbbiakban: KStG) 2. cikkének (1) bekezdéséből
következik, hogy a közjogi szervezet kereskedelmi intézményének minősül minden olyan szerv, amely gazdaságilag önálló, és
a mezőgazdasági vagy erdőgazdálkodási ágazaton kívüli, kizárólag vagy elsődlegesen magánjellegű tartós gazdasági tevékenységet
végez, amely bevételszerzésre, illetve az általános kereskedelmi forgalomban való részvétel hiányában más gazdasági előnyszerzésre
irányul.
12     A KStG 2. cikkének (5) bekezdése ugyanakkor úgy rendelkezik, hogy a fent hivatkozott cikk (1) bekezdése értelmében nem magánjellegű
gazdasági tevékenység az, amely elsődlegesen a közhatalom gyakorlásához kapcsolódik.

Az alapeljárásban érintett használati jog kiadására vonatkozó rendelkezések
A közösségi szabályozás
13     A távközlési szolgáltatások terén az általános felhatalmazásokra és az egyedi engedélyekre vonatkozó közös szabályozási keretről
szóló, 1997. április 10‑i 97/13/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (HL L 117., 15. o.) 2003. július 25‑ig volt hatályban.
14     Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[...]
d)      »alapvető követelmények«: olyan közérdekű, nem gazdasági jellegű indokok, amelyek a tagállamot arra késztethetik, hogy feltételeket
állapítsanak meg a távközlési hálózatok létrahozására és/vagy használatára, illetve a távközlési szolgáltatások nyújtására
vonatkozóan. Ezen indokok a hálózat működésének biztonsága, a hálózat egységének fenntartása, valamint indokolt esetben a
szolgáltatások együttműködési képessége, az adatvédelem, a környezetvédelem, a városrendezési és területfejlesztési célkitűzések,
illetve a frekvenciaspektrum ésszerű kihasználása, valamint a rádióalapú távközlési rendszerek és más világűrbéli vagy földi
műszaki rendszerek közötti káros interferenciák elkerülése […]” [nem hivatalos fordítás].
15     A fenti irányelv 3. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében:
„A tagállamok csak abban az esetben adhatnak ki egyedi engedélyt, ha a kedvezményezett szűkös fizikai vagy egyéb természetű
erőforrásokhoz jut, illetve egyedi kötelezettségek terhelik, vagy egyedi jogosultságokkal rendelkezik a III. szakasz rendelkezéseinek
megfelelően” [nem hivatalos fordítás].
16     A 97/13 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint pontosítja az engedélyezéshez kapcsolódó feltételeket:
„Amennyiben a tagállam a távközlési szolgáltatást általános engedélyhez köti, az indokolt esetben ilyen engedélyekre megállapítható
feltételeket a melléklet 2. és 3. pontja határozza meg. Ezen engedélyeknek a lehető legkevésbé megterhelő rendszerrel kell
járnia, amely összhangban áll az alapvető követelmények, valamint a melléklet 2. és 3. pontjában megállapított egyéb közérdekű
követelmények tiszteletben tartásával” [nem hivatalos fordítás].
17     Ezen irányelv III. szakasza, amely a 7–11. cikket foglalja magában, az egyéni engedélyeket szabályozza, amennyiben a helyzet
indokolja az ilyen engedély kiadását. A fent hivatkozott irányelv 8. cikke (1) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy
„az általános engedélyek feltételein túl az egyedi engedélyekhez indokolt esetben kapcsolható feltételeket a melléklet 2.
és 4. pontja határozza meg” [nem hivatalos fordítás]. E melléklet 2.1. és 4.2. pontjának megfelelően itt különösen az érintett
alapvető követelmények teljesítésének biztosítására irányuló feltételekről, illetve a rádiófrekvenciák hatékony használatához
és kezeléséhez kapcsolódó egyedi feltételekről van szó.
18     A 97/13 irányelv 10. cikkének (1) bekezdése alkalmazásában a tagállamok korlátozhatják az egyedi engedélyek számát a rádiófrekvencia-spektrumok
hatékony kihasználásához szükséges mértékben. A fenti cikk (2) bekezdése első franciabekezdésének megfelelően kellő mértékben
figyelembe kell venni annak igényét, hogy maximalizálják a felhasználók előnyeit, és hogy megkönnyítsék a verseny fejlődését.
Ugyanezen cikk (3) bekezdésének első albekezdése előírja a tagállamok számára, hogy ezen egyedi engedélyeket objektív, hátrányos
megkülönböztetéstől mentes, átlátható, arányos és részletes kiválasztási kritériumok alapján adják ki.
19     A szóban forgó irányelv 11. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy engedélyezés olyan díjak kivetését eredményezheti,
amelyek „kizárólagosan azt a célt szolgálják, hogy fedezzék az egyedi engedélyek kibocsátásával, intézésével, ellenőrzésével
és végrehajtásával kapcsolatos igazgatási költségeket” [nem hivatalos fordítás]. Ezenfelül a fent hivatkozott cikk (2) bekezdése
az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az (1) bekezdéstől eltérően a szűkös erőforrások esetében a tagállamok felhatalmazhatják a nemzeti szabályozó hatóságaikat
terhek kiszabására annak figyelembevétele céljából, hogy biztosítsák ezen erőforrások optimális felhasználását. E terhek hátrányos
megkülönböztetéstől mentesek és figyelembe veszik többek között az újító szolgáltatások és a verseny fejlesztésének szükségességét”
[nem hivatalos fordítás].
20     A 97/13 irányelvet 2003. július 25‑től helyezte hatályon kívül és váltotta fel az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus
hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv
(keretirányelv) (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.).
21     Ezen utóbbi irányelv 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
„[...]
(3) A tagállamok rendelkezhetnek arról, hogy a vállalkozások a rádiófrekvenciák használati jogát más vállalkozásokra átruházhassák.
(4) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a vállalkozások a rádiófrekvencia-használati jog átruházására vonatkozó szándékukat
a frekvenciakijelölésért felelős nemzeti szabályozó hatóságnak bejelentsék, továbbá arról, hogy minden átruházás a nemzeti
szabályozó hatóság által meghatározott eljárások szerint történjen, és minden átruházást tegyenek közzé. A nemzeti szabályozó
hatóságok gondoskodnak arról, hogy az ilyen ügyletek eredményeképpen a verseny ne torzuljon. Amennyiben valamely rádiófrekvencia
használatát [az Európai Közösség rádióspektrum-politikájának keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i] 676/2002/EK [európai
parlamenti és tanácsi] határozat [(»rádióspektrum-határozat«) (HL L 108., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet,
317. o.)] alkalmazása révén vagy más közösségi intézkedés keretében összehangolták, az ilyen átruházás nem eredményezheti
az adott rádiófrekvencia használatának megváltozását.”
A nemzeti szabályozás
22     A távközlésről szóló törvény (Telekommunikationsgesetz, BGBl. I., 100/1997., a továbbiakban: TKG) 14. cikkének az alapeljárás
tényállásának megvalósulása idején hatályban lévő változata alkalmazásában koncessziókötelesek a beszédalapú mobiltelefónia
és a saját mobiltávközlési hálózatok által biztosított egyéb nyilvános mobiltávközlési közszolgáltatások.
23     A TKG 15. cikke (2) bekezdése 3. pontjának megfelelően, ami a nyilvános mobiltávközlési szolgáltatások üzemeltetésére vonatkozó
koncessziót illeti, az ilyen koncessziót akkor ítélik oda, ha a frekvenciákat már kiadták az igénylő részére, vagy azokat
ki lehet adni annak részére az említett koncesszió odaítélésével egyidejűleg.
24     A TKG 21. cikkének (1) bekezdése szerint a kiadott frekvenciák hatékony kihasználásának biztosítása érdekében a mobiltávközlési
koncesszió kedvezményezettjére hárul a frekvenciahasználati járadék és a frekvenciahasználati díj egyszeri vagy évente történő
megfizetése.
25     A TKG 49. cikkének (4) bekezdése és a 111. cikke előírja, hogy a nyilvános mobilkommunikációs szolgáltatások és egyéb nyilvános
távközlési szolgáltatások nyújtására irányuló koncessziók odaítélése a Telekom-Control-Kommission (távközlési ellenőrzési
bizottság, a továbbiakban: TCK) hatáskörébe tartozik.
26     Az odaítélésre vonatkozó eljárást a TKG 49a. cikkének (1) bekezdése szabályozza:
„A szabályozó hatóság azon igénylőnek ítéli oda a rá bízott frekvenciákat, aki teljesíti a 15. cikk (2) bekezdésének 1. és
2. pontjában előírt feltételeket, és biztosítja a frekvenciák leghatékonyabb kihasználását. Ezen igénylőt a frekvenciahasználati
jogért ellenszolgáltatásul ajánlott járadék összege alapján választják ki.”
27     A TKG 108. és 109. cikkének megfelelően a TCK társaságot a Telekom-Control GmbH formájában hozzák létre, amelynek egyedüli
tulajdonosa az osztrák állam.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
28     A TCK 1999. május 3‑án árverés útján 98 108 326 euró összegű járadékért a tele.ring Telekom Service GmbH‑nak adta ki az alapeljárásban
érintett „GSM” (DCS‑1800 szabvány) frekvenciára vonatkozó használati jogot, illetve 2000. február 7‑én 4 832 743,47 euró összegű
járadékért a master-talk Austria Telekom Service GmbH & Co. KG‑nek adta ki a TETRA európai rádiókommunikációs rendszer frekvenciájára
vonatkozó használati jogot.
29     A TCK 2000. november 20‑án kiadta az alapeljárásban érintett „UMTS” (IMT‑2000 szabvány) mobiltelefon-rendszer frekvenciájára
vonatkozó használati jogot. Ezen eljárásra szintén árverés útján került sor, amelynek eredményeként a fent hivatkozott jogokat
831 595 241,10 euró összegű járadékért a T‑Mobile Austria GmbH, a 3G Mobile Telecommunications GmbH, a mobilkom austria AG
(korábban mobilkom austria AG & Co. KG), a Hutchison 3G Austria GmbH, a ONE GmbH és a TRA 3G Mobilfunk GmbH részére adták
ki.
30     Az alapeljárás felperesei keresetükben azt kívánták elérni, hogy a Republik Österreich állítson ki számlát az alapeljárásban
érintett jogok odaítéléséről, mivel e számlák a hatodik irányelv 17. cikkét átültető nemzeti szabályozás alkalmazásában szükségesek
a befizetett HÉA levonásához.
31     Ilyen feltételek mellett a Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes
döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A […] hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését a D. melléklet 1. pontjával összefüggésben úgy kell‑e
értelmezni, hogy a frekvenciahasználati jog valamely tagállam általi, frekvenciahasználati járadék ellenében történő kiadása
az UMTS/IMT‑2000, GSM/DCS‑1800 és TETRA szabvány szerinti mobiltávközlési rendszerek számára (a továbbiakban: mobiltávközlési
rendszerek számára szolgáló frekvenciahasználati jogok) távközlési tevékenységnek minősül?
2)      A hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a tagállam – ha a belső joga
nem tartalmazza az adóalanyi minőség feltételeként valamely tevékenység terjedelme „[nem] elhanyagolható” jellegének az irányelv
[ugyanezen rendelkezésében] írt ismérvét (a
de minimis
szabályt) – a távközlési ágazatban kifejtett minden tevékenysége vonatkozásában adóalanynak minősül, függetlenül attól, hogy
e tevékenységek terjedelme elhanyagolható?
3)      A hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a mobiltávközlési rendszerek
számára szolgáló frekvenciahasználati jogok tagállam általi, [összesen] 831 595 241,10 euró (UMTS/IMT‑2000), illetve 98 108 326 euró
(GSM/DCS‑1800), illetve 4 832 743,47 euró (TETRA) mértékű használati járadék ellenében történő kiadása nem elhanyagolható
terjedelmű tevékenységnek tekintendő, és ezért a tagállam e tevékenység tekintetében adóalanynak minősül?
4)      A hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a verseny jelentős torzulásához
vezetne, ha valamely tagállam az [összesen] 831 595 241,10 euró (UMTS/IMT‑2000), 98 108 326 euró (GSM/DCS‑1800), illetve 4 832 743,47 euró
(TETRA) [mértékű használati járadék] ellenében mobiltávközlési rendszerek számára szolgáló frekvenciahasználati jog kiadása
esetén e járadékokra nem számít fel forgalmi adót, miközben az ilyen frekvenciákat kínáló a magánszemélyek kötelesek e tevékenység
kapcsán felszámítani [ezen] adót […]?
5)      A hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a tagállamnak a mobiltávközlési
rendszerek számára szolgáló frekvenciahasználati jogok oly módon történő kiadására irányuló tevékenységét, hogy először meghatározza
a frekvenciahasználati járadékra tett legmagasabb ajánlatot, majd a frekvenciát a legmagasabb ajánlatot tevő részére adják
ki, nem hatósági jogkörben eljárva [végzi ezen állam], és így a [a szóban forgó állam] e tevékenység tekintetében adóalanynak
minősül, függetlenül a kiadásról rendelkező aktusnak [az érintett] állam nemzeti joga szerinti jogi minősítésétől?
6)      A hatodik irányelv 4. cikke (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a mobiltávközlési rendszerek számára szolgáló frekvenciahasználati
jogoknak az ötödik kérdésben leírt, a tagállam általi kiadása gazdasági tevékenységnek tekintendő, és így a tagállam e tevékenység
tekintetében adóalanynak minősül?
7)      A hatodik irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy a mobiltávközlési rendszerek számára szolgáló frekvenciahasználati jogok
kiadásáért megállapított járadékok bruttó (a [HÉA]‑t már tartalmazó) vagy nettó (amelyhez a [HÉA]‑t hozzá lehet adni) összeget
képeznek?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A hatodik kérdésről
32     A kérdést előterjesztő bíróság elsődlegesen vizsgálandó kérdésében lényegében azt kívánja megtudni, hogy a hatodik irányelv
4. cikkének (2) bekezdése értelmében „gazdasági tevékenységnek” minősül‑e az alapeljárásban érintetthez hasonló használati
jognak a tagállam általi, árverés útján történő kiadása?
33     A hatodik irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében az minősül adóalanynak, aki az ugyanezen cikk (2) bekezdésében meghatározott
bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére. A „gazdasági tevékenység”
e fogalmát az említett (2) bekezdés úgy határozza meg, hogy az magában foglalja a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók
valamennyi tevékenységét, valamint különösen a bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós hasznosítását
magukban foglaló tevékenységeket
34     E tekintetben rögzíteni kell, hogy bár a hatodik irányelv 4. cikke nagyon tágan határozza meg a HÉA alkalmazási körét, e rendelkezés
kizárólag a gazdasági jellegű tevékenységekre vonatkozik (lásd ebben az értelemben a C‑306/94. sz., Régie dauphinoise ügyben
1996. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3695. o.] 15. pontját; a C‑77/01. sz. EDM‑ügyben 2004. április 29‑én hozott
ítélet [EBHT 2004., I‑4295. o.] 47. pontját, valamint a C‑465/03. sz. Kretztechnik‑ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet
[EBHT 2005., I‑4357. o.] 18. pontját).
35     Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik továbbá, hogy az adóalany és a gazdasági tevékenység fogalmainak elemzése nyilvánvalóvá
teszi a gazdasági tevékenység fogalmának tág és objektív jellegét olyan értelemben, hogy az magát a tevékenységet veszi alapul,
függetlenül annak céljától és eredményétől (lásd különösen a 223/03. sz., University of Huddersfield ügyben 2006. február
21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1751. o.] 47. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
36     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárásban a TCK tevékenysége abból állt, hogy árverés
útján gazdasági szereplők számára meghatározott időre használati jogokat adott ki az elektromágneses spektrum egyes frekvenciáira.
A kiadási eljárás eredményeként e gazdasági szereplők engedélyt kaptak az így megszerzett jogok hasznosítására, hogy üzembe
helyezzenek a szóban forgó elektromágneses spektrum adott szegmensében működő távközlési berendezéseket.
37     Ennélfogva annak meghatározásáról van szó, hogy az ilyen engedély megadása a hatodik irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében
tekinthető‑e természeténél fogva „javak hasznosításának”.
38     Mindenekelőtt pontosítani kell, hogy ezen rendelkezés keretében a „hasznosítás” fogalma a közös HÉA-rendszer semlegessége
követelményének megfelelően minden olyan ügyletre vonatkozik, tekintet nélkül azok jogi formájára, amely bevétel elérése érdekében
javak tartós hasznosítását foglalja magában (lásd ebben az értelemben a C‑186/89. sz. Van Tiem-ügyben 1990. december 4‑én
hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4363. o.] 18. pontját; a fent hivatkozott EDM-ügyben hozott ítélet 48. pontját és a C‑8/03. sz.
BBL‑ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10157. o.] 36. pontját)
39     E tekintetben emlékeztetni kell, hogy az alapeljárásban érintett tevékenység olyan engedélyek kiadásából áll, amelyek lehetővé
teszik a kedvezményezett gazdasági szereplők számára, hogy hasznosítsák az azokból származó használati jogokat oly módon,
hogy a mobiltávközlési piacon ellenszolgáltatásért szolgáltatásokat nyújtanak a nyilvánosság számára.
40     Ugyanakkor az ilyen tevékenység a közösségi jog által megkövetelt feltételek végrehajtásának eszköze, amelyek célja különösen
a rádióalapú távközlési rendszerek és más világűrbéli vagy földi műszaki rendszerek közötti káros interferenciák elkerülésének
biztosítása, illetve a frekvenciaspektrum ésszerű kihasználása, amint a 97/13 irányelv 2. cikke (1) bekezdése d) pontjának,
4. cikke (1) bekezdésének és 8. cikke (1) bekezdésének együttes olvasatából következik.
41     Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy az ilyen engedélyek kiadása a 97/13 irányelv, illetve a TKG értelmében az érintett tagállam
kizárólagos hatáskörébe tartozik.
42     Így az alapeljárásban érintetthez hasonló tevékenység az alapeljárás felpereseihez hasonló gazdasági szereplők számára a mobiltávközlési
piacra jutás szükséges és előzetes feltételeként értelmezendő. Nem tekinthető úgy, mint a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság
részvétele az érintett piacon. Ugyanis a kiadott jog jogosultjaként kizárólag az említett gazdasági szereplők végeznek tevékenységet
az érintett piacon a kérdéses javakat bevétel elérése céljából tartósan hasznosítva.
43     Ilyen feltételek mellett az alapeljárásban érintetthez hasonló tevékenység természeténél fogva nem gyakorolható a gazdasági
szereplők által. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy nincs jelentőssége annak, hogy a fent említett gazdasági szereplők
ezentúl szabadon átruházhatják rádiófrekvencia-használati jogaikat. Ugyanis az ilyen átruházás azonfelül, hogy továbbra is
a 2002/21 irányelv 9. cikke (4) bekezdésének megfelelően a frekvenciakijelölésért felelős nemzeti szabályozó hatóság ellenőrzése
alatt marad, nem hasonlítható az állami hatóságok általi engedélykiadáshoz.
44     Ennek megfelelően a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság az ilyen engedély kiadásával nem hasznosítja tartósan a rádiófrekvencia-spektrumok
használati joga által képzett javakat bevétel elérése céljából. E kiadási eljárás során az említett hatóság kizárólag az elektromágneses
spektrum használatának ellenőrzésére és szabályozására irányuló tevékenységet gyakorol, amelyet kifejezetten ráruháztak.
45     Másrészről az a tény, hogy az olyan jogok kiadása, mint az alapeljárásban érintett használati jogok, díjfizetéssel jár, természetében
nem módosítja az ilyen tevékenység jogi minősítését (lásd ebben az értelemben a C‑343/95. sz., Diego Calì & Figli ügyben 1997. március 18‑án
hozott ítélet [EBHT 1997., I‑1547. o.] 24. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
46     Ezért e kiadás nem minősül „gazdasági tevékenységnek” a hatodik irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében.
47     E következtetést nem kérdőjelezi meg azon érvelés, amely szerint a szóban forgó irányelv 4. cikkének (5) bekezdésére tekintettel
nem zárható ki, hogy valamely, közjogi szerv által végzett szabályozási tevékenység ugyanezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése
értelmében gazdasági tevékenységnek minősüljön oly módon, hogy e szervet adóalanynak kelljen tekinteni e tevékenység vonatkozásában.
48     Ugyanis annak feltételezése mellett is, hogy az ilyen szabályozási tevékenység gazdasági tevékenységnek minősíthető, fennáll
az, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének alkalmazása magában foglalja a kérdéses tevékenység gazdasági jellegének
előzetes megállapítását. Ugyanakkor a jelen ítélet 46. pontjában adott válaszból következik, hogy itt nem ez a helyzet.
49     Tekintettel a fenti megfontolásokra, a hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 4. cikkének (2) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy az alapeljárásban érintettekhez hasonló használati jogoknak a frekvenciakijelölésért felelős nemzeti
szabályozó hatóság általi, árverés útján történő kiadása e rendelkezés szerint nem minősül gazdasági tevékenységnek, és ennek
következtében nem tartozik ezen irányelv hatálya alá.

Az egyéb kérdésekről
50     A hatodik kérdésre adott válaszra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság egyéb kérdéseire nem kell válaszolni.

A költségekről
51     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításáról
szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 4. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az elektromágneses
spektrum frekvenciáinak a nyilvános mobiltávközlési szolgáltatások nyújtása érdekében történő használatára vonatkozókhoz hasonló
jogoknak a frekvenciakijelölésért felelős nemzeti szabályozó hatóság általi, árverés útján történő kiadása e rendelkezés szerint
nem minősül gazdasági tevékenységnek, és ennek következtében nem tartozik ezen irányelv hatálya alá.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.