CELEX: 62005TJ0450
Concurență
Înțelegeri
Distribuție de autovehicule
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE
Limitarea exporturilor paralele din Ţările de Jos
Sistem de remunerare a concesionarilor și presiuni
Acord având un obiect anticoncurențial
Amenzi
Gravitatea și durata încălcării

Istoricul cauzei
Automobiles Peugeot SA (denumită în continuare „AP”) este un constructor de automobile, filială deținută integral de societatea holding Peugeot SA. AP dezvoltă, produce și distribuie mașini marca Peugeot.
Peugeot Nederland NV (denumită în continuare „PNE”), filială deținută integral de AP, organizează și susține rețeaua de distribuție pentru produsele și serviciile Peugeot în Țările de Jos. Activitățile PNE sunt importul, exportul și distribuția de vehicule noi marca Peugeot, de piese de schimb, de accesorii și echipamente aferente și furnizarea de servicii postvânzare.
Rețeaua de distribuție pentru produsele și serviciile Peugeot în Țările de Jos este compusă din concesionari, societăți independente care au încheiat cu PNE un contract de concesiune, precum și din agenți de revânzare, aflați în raport contractual cu concesionarii
.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (denumită în continuare „VPDN”) este asociația concesionarilor și a agenților mărcii Peugeot în Țările de Jos.
În 1997 și în 1998, Comisia Comunităților Europene a luat cunoștință, prin intermediul a trei plângeri, de informații potrivit cărora AP, în asociere cu PNE, (denumite în continuare, împreună, „reclamantele”), a aplicat măsuri vizând restrângerea exporturilor paralele din Țările de Jos către alte state membre, cu încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE.
La 10 septembrie 1999 și la , Comisia a adoptat decizii prin care a dispus efectuarea de verificări în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din , Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (
JO 1962, 13, p. 204
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3). Aceste verificări au avut loc la și la și, respectiv, la și la .
Prin scrisoarea din 29 aprilie 2004, Comisia a adresat reclamantelor o comunicare privind obiecțiunile.
Prin scrisoarea din 30 iulie 2004, AP a răspuns la comunicarea privind obiecțiunile.
Prin scrisorile din 17 noiembrie 2004, Comisia a adresat concesionarilor Peugeot din Țările de Jos solicitări de informații în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), având ca obiect clarificarea temeiniciei anumitor susțineri care se regăseau în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile.
Prin scrisoarea din 26 mai 2005, Comisia a comunicat AP elementele rezultând din aceste solicitări de informații.
Prin scrisoarea din 27 iunie 2005, AP a răspuns la scrisoarea din .
La 5 octombrie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2005) 3683 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] (Cazurile F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP și alții/Automobiles Peugeot SA, denumită în continuare „decizia atacată”), care a fost notificată AP prin scrisoarea din . Un rezumat al deciziei atacate a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din (
JO L 173, p. 20
).
În decizia atacată, Comisia a apreciat că reclamantele au încălcat, cu acordul concesionarilor membri ai rețelei Peugeot din Țările de Jos, articolul 81 alineatul (1) CE, prin punerea în aplicare a unor măsuri vizând împiedicarea exporturilor paralele de mașini din Țările de Jos și având ca destinație consumatori finali stabiliți în alte state membre [considerentul (136) și articolul 1 al deciziei atacate].
Mai întâi, Comisia a constatat existența unui sistem de remunerare pus în aplicare prin intermediul unor circulare în perioada 1997-2003 și care prevedeau plata către concesionarii care atingeau și chiar depășeau obiectivul de vânzări a unui bonus pentru fiecare vânzare a unui autovehicul înmatriculat în Țările de Jos, excluzându-se, așadar, în opinia Comisiei, vânzările la export [considerentele (23)-(51) ale deciziei atacate].
Ca răspuns la o obiecțiune formulată de AP potrivit căreia în aceste circulare nu s-ar mai fi făcut, după 1997, referire la o înmatriculare în Țările de Jos, ci numai la înmatriculări „placă galbenă” sau „placă gri”, considerate ca făcând distincție între înmatricularea autovehiculelor particulare și cea a autovehiculelor utilitare, indiferent de locul înmatriculării, Comisia a considerat că sistemul de remunerare a continuat și după 1997 să excludă exporturile de la beneficiul bonusului [considerentele (52)-(59) ale deciziei atacate].
În continuare, Comisia a arătat că reclamantele au pus în aplicare nu doar sistemul de remunerare descris, dar au exercitat și presiuni asupra concesionarilor olandezi, vizând limitarea vânzărilor la export [considerentul (73) al deciziei atacate].
Ca exemple de presiuni, Comisia a identificat în primul rând inițiative de sensibilizare a concesionarilor cu privire la necesitatea limitării exporturilor [considerentele (74)-(76) și (125) ale deciziei atacate], în al doilea rând, presiuni directe asupra concesionarilor particulari [considerentele (77) și (78), (126) și (127) ale deciziei atacate], în al treilea rând, amenințări cu reducerea livrărilor privind modelele cele mai exportate [considerentele (79)-(81) și (128) ale deciziei atacate] și, în al patrulea rând, restricții de livrare [considerentele (82)-(85) și (128) ale deciziei atacate].
Comisia, întemeindu-se pe jurisprudența Curții și a Tribunalului în materia restricțiilor la exporturile paralele în sectorul distribuției de autovehicule [considerentele (102)-(104) ale deciziei atacate], a apreciat că măsurile adoptate de reclamante, reprezentate de sistemul de remunerare și de presiuni, constituiau, prin obiectul lor, măsuri anticoncurențiale [a se vedea considerentele (105)-(123) și, respectiv, (124)-(129) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește concursul de voințe necesar pentru a constata existența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia a apreciat că aceste măsuri nu au reprezentat comportamente unilaterale din partea reclamantelor, ci erau incluse în relațiile contractuale cu concesionarii [considerentul (89) al deciziei atacate].
Astfel, în ceea ce privește mai întâi sistemul de remunerare, Comisia a apreciat că dovada acceptării de către concesionari decurgea din faptul că aceștia au continuat să cumpere autovehicule de la PNE în cadrul acestui sistem [considerentul (95) al deciziei atacate]. Comisia a mai evocat, cu titlu de indiciu, existența unui sistem de control și de sancțiuni
a posteriori
[considerentul (96) al deciziei atacate] și faptul că sistemul de remunerare era rezultatul discuțiilor îndelungate cu VPDN care urmăreau obținerea adeziunii membrilor rețelei olandeze la condițiile comerciale impuse de reclamante și care făceau, cel puțin, poziția PNE transparentă pentru aceștia [considerentele (97) și (98) ale deciziei atacate]. În opinia Comisiei, împrejurarea că, începând din anul 2000, reclamantele au solicitat concesionarilor să își exprime în mod expres orice eventuală opoziție față de sistemul de remunerare nu este decât manifestarea explicită a unei oferte de acord care a prilejuit o reală întâlnire de voințe începând din 1997 [considerentul (99) al deciziei atacate].
În continuare, în ceea ce privește presiunile, Comisia a apreciat că invitația adresată de reclamante concesionarilor, pentru a se asigura că activitățile la export ale acestora din urmă păstrează un caracter excepțional, a obținut o adeziune de principiu din partea tuturor membrilor rețelei, cu excepția unor intervenții punctuale prin care constructorul a putut menține disciplina stabilită în acest fel [considerentul (100) final al deciziei atacate]. Comisia a apreciat că presiunile asupra concesionarilor în vederea împiedicării exporturilor paralele a făcut, așadar, parte integrantă din acordurile de distribuție încheiate de reclamante cu membrii rețelei din Țările de Jos [considerentul (101) al deciziei atacate].
După ce a indicat, în esență, că luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este superfluă din moment ce acesta are ca obiect, precum în speță, restrângerea concurenței [considerentul (130) al deciziei atacate], Comisia a examinat totuși aceste efecte, făcând încă o dată distincție între sistemul de remunerare [considerentele (131)-(134) ale deciziei atacate] și presiuni [considerentul (135) al deciziei atacate]. Comisia a concluzionat că strategia adoptată de reclamante și aplicată cu acordul concesionarilor, precum și fiecare dintre măsurile care o alcătuiesc au avut nu doar ca obiect, ci și ca efect restrângerea concurenței în sensul articolului 81 alineatul (1) CE [considerentul (136) al deciziei atacate].
Comisia a examinat de asemenea afectarea comerțului intracomunitar [considerentele (137) și (138) ale deciziei atacate] și a considerat că derogarea prevăzută la articolul 81 alineatul (3) CE de la interdicția menționată la alineatul (1) al aceluiași articol nu era aplicabilă în speță, în special având în vedere contradicția dintre sistemul de remunerare și articolul 6 alineatul (1) punctul (8) din Regulamentul (CE) nr. 1475/95 al Comisiei din 28 iunie 1995 privind aplicarea articolului [81 alineatul (3) CE] anumitor categorii de acorduri de distribuție de autovehicule și de service (
JO L 145, p. 25
) [considerentele (139)-(148) ale deciziei atacate], care prevede că „[s]cutirea nu se aplică din momentul […] în care furnizorul, fără a avea un motiv obiectiv justificat, acordă distribuitorilor remunerații calculate în funcție de locul de destinație al autovehiculelor revândute sau de domiciliul cumpărătorului”. Comisia a examinat și aspectele referitoare la durata încălcării [considerentele (149)-(153) ale deciziei atacate], la destinatarii deciziei atacate [considerentele (155) și (156) ale deciziei atacate] și la aplicarea unei amenzi [considerentele (157)-(181) ale deciziei atacate].
În acest context, Comisia a constatat existența unei încălcări foarte grave, care justifica stabilirea cuantumului de plecare al amenzii la 30 de milioane de euro [considerentele (163)-(173) ale deciziei atacate] și a unei durate de șase ani și nouă luni, care justifica stabilirea unui cuantum adițional de amendă de 10% pe fiecare an de încălcare și de 5% pe fiecare semestru împlinit [considerentele (174)-(178) ale deciziei atacate].
Decizia atacată conține următoarele dispoziții:
„Articolul 1
[AP] și filiala acesteia, [PNE], au încălcat articolul 81 alineatul (l) [CE] prin încheierea unor acorduri cu concesionari din rețeaua de distribuție Peugeot din Țările de Jos având ca obiect și ca efect împiedicarea vânzărilor către consumatori finali din alte state membre, fie personal, fie prin intermediari care acționează în numele cumpărătorilor. Încălcarea a debutat la începutul lunii ianuarie 1997 și a continuat până la sfârșitul lunii septembrie 2003.
Articolul 2
Întreprinderile menționate la articolul 1 încetează săvârșirea încălcării constate la articolul menționat, în măsura în care nu au procedat deja în acest sens. Pe viitor, acestea se abțin să pună în aplicare din nou sau să continue să aplice orice măsură care constituie această încălcare și să adopte măsuri cu un obiect sau cu un efect echivalent.
Articolul 3
Pentru încălcarea menționată la articolul 1, se aplică o amendă de 49,5 milioane de euro [AP] și filialei acesteia, [PNE], care sunt solidar responsabile.
[…]”
Procedura și concluziile părților
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 21 decembrie 2005, reclamantele au introdus prezenta acțiune.
Reclamantele solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
în subsidiar, modificarea articolului 3 din decizia atacată prin reducerea cuantumului amenzii;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea prezentei acțiuni, reclamantele invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe lipsa unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Al doilea motiv este întemeiat pe lipsa unui obiect anticoncurențial în ceea ce privește sistemul de remunerare a concesionarilor și presiunile. Al treilea motiv este întemeiat pe aprecierea eronată a duratei încălcării și pe caracterul contradictoriu al motivării. Al patrulea motiv se întemeiază pe aprecierea eronată a efectelor acordului anticoncurențial invocat. Al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 și a Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (
JO 1998, C 9, p. 3
, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „linii directoare”), vizează reducerea cuantumului amenzii.
Tribunalul apreciază că trebuie examinat mai întâi al doilea motiv de anulare, întemeiat pe lipsa unui obiect anticoncurențial în ceea ce privește sistemul de remunerare și presiunile.
1.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unui obiect anticoncurențial în ceea ce privește sistemul de remunerare și presiunile
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, exceptând observațiile formulate cu privire la anul 1997, sistemul de remunerare a concesionarilor nu a avut un obiect anticoncurențial, ci a avut ca obiect doar dezvoltarea cotelor de piață ale PNE în Țările de Jos.
Circularele adresate concesionarilor cu privire la acest sistem nu ar fi permis în niciun fel să se presupună că acesta avea ca obiectiv, fie chiar secundar, restrângerea exporturilor, ci ar fi reflectat numai intenția de a dezvolta marca Peugeot în Țările de Jos. Aceste circulare nu ar fi cuprins mențiuni de natură să limiteze exporturile. Deși este adevărat că circularele referitoare la anul 1997 ar fi cuprins o mențiune privind înmatriculările de autovehicule noi pe piața olandeză, această mențiune ar fi fost suprimată din circularele ulterioare, care ar fi fost neutre în ceea ce privește exporturile. Nu ar exista niciun motiv de a limita, în circulare, referirea privind „înmatriculările” sau chiar „plăcile galbene” și „plăcile gri” la vânzări pe teritoriul Țărilor de Jos.
În fond, PNE a efectuat plata bonusului pentru exportul de autovehicule atunci când concesionarul a solicitat acest lucru, mai mulți concesionari confirmând că au avut cunoștință despre posibilitatea plății bonusului pentru export în măsura în care raportează, în numele unui client final, documentele justificativele ale unei înmatriculări. Alți concesionari și-au exprimat lipsa interesului pentru obținerea bonusului pentru export, iar alții au fost chiar de rea-credință în răspunsurile date Comisiei. În orice caz, diversitatea răspunsurilor oferite de concesionari la întrebările adresate de Comisie ar fi suficientă pentru a contesta concluziile pripite ale acesteia față de o realitate mai complexă.
Sistemul de operare DIALOG, utilizat de concesionari și de reclamante pentru efectuarea și gestionarea comenzilor de autovehicule și sistemul de informare RDC, care furniza reclamantelor informații detaliate cu privire la toate autovehiculele Peugeot vândute în Țările de Jos [a se vedea considerentele (60)-(72) ale deciziei atacate], ar reprezenta instrumente neutre, care urmăresc obiective de gestionare și obiective fiscale, și nu instrumente destinate controlului și limitării fluxurilor de export.
Penuria din aprovizionarea concesionarilor olandezi cu autovehicule nu ar fi depins de voința PNE de a restrânge exporturile, ci ar fi constituit un fenomen răspândit în toată Europa, iar aprovizionările cu autovehicule în Țările de Jos ar fi fost, cu o mică excepție, întotdeauna sensibil mai mari decât bugetele prevăzute. Fenomenul de penurie ar fi, prin natura sa, extrinsec sistemului de remunerare și nu ar permite Comisiei să aprecieze că un astfel sistem avea ca obiect limitarea exporturilor.
Comisia ar aprecia în mod greșit drept presiuni ceea ce ar fi simple reflecții și declarații, care de multe ori nu provin de la PNE însăși. PNE nu ar fi încercat să descurajeze exporturile, ci doar ar fi amintit concesionarilor regulile privind vânzarea către mandatari.
Comisia susține că în speță nu este vorba despre stabilirea obiectivelor de vânzare pe teritoriul la care se referă contractul de concesiune, ci tocmai despre excluderea vânzărilor la export de la acordarea bonusului. Ceea ce s-ar putea admite, raportat la dreptul concurenței, ar fi incitarea concesionarilor să își extindă la maximum prezența pe teritoriile lor contractuale respective, dar nu și pe teritoriul național.
Reclamantele par să admită că circulara privind anul 1997 se referea la acordarea bonusului doar pentru înmatriculări în Țările de Jos. Afirmația potrivit căreia bonusul avea ca obiect unic dezvoltarea cotelor de piață nu ar fi întemeiată. De fapt, obiectul restrictiv care rezultă din excluderea exporturilor de la acordarea bonusului ar înlătura orice relevanță a altor eventuale obiective legitime ale acestui sistem.
În ceea ce privește circularele referitoare la anii 1998-2003, Comisia nu vede cum ar putea fi înțelese expresiile „plăci galbene” și „plăci gri” existente în conținutul acestora altfel decât desemnând înmatriculările în Țările de Jos. Aceste circulare nu ar putea fi interpretate ca fiind redactate în termeni neutri. Decizia atacată nu ar ascunde faptul că bonusul a putut fi plătit unor concesionari exportatori care au făcut o cerere specială, dar acest aspect nu ar lipsi respectivele circulare de obiectul lor restrictiv, întrucât majoritatea concesionarilor nu ar fi introdus niciodată astfel de cereri. În opinia Comisiei, PNE, care trebuia să fie conștientă de faptul că era nelegal să se excludă acordarea bonusurilor pentru exporturi, a putut efectiv aprecia că era mai prudent să accepte cererile rar formulate de acordare a bonusului pentru exporturi. Poziția Comisiei ar fi confirmată de răspunsurile concesionarilor cunoscuți pentru dezvoltarea unei activități de export în perioada în discuție, iar reclamantele nu ar reuși să dezmintă acest fapt.
În opinia Comisiei, referitor la instrumentele de operare DIALOG și RDC, faptul invocat că acestea ar fi servit un obiectiv fiscal nu ar exclude posibilitatea de a fi utilizate, precum în speță, în sensul indicat de Comisie, respectiv al identificării și al controlării exporturilor [considerentul (122) al deciziei atacate].
În ceea ce privește penuria, reclamantele nu ar interpreta corect decizia atacată. În această decizie, Comisia nu le reproșează că au provocat penurie pentru a restrânge exporturile, ci se limitează să constate că această penurie a consolidat efectul sistemului de remunerare. Pe lângă penurie, ar trebui subliniat că ar fi fost exprimate anumite amenințări privind limitarea distribuirii în ceea ce privește vânzările la export.
În ceea ce privește presiunile, ar fi clar că acestea ar fi avut ca obiect chiar descurajarea exporturilor.
Aprecierea Tribunalului
Obiectul anticoncurențial al sistemul de remunerare
Trebuie amintit că, pentru a intra sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE, un acord trebuie să aibă „ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune”. Potrivit unei jurisprudențe constante, caracterul alternativ al acestei condiții, indicat prin conjuncția „sau”, conduce mai întâi la necesitatea de a analiza însuși obiectul acordului, ținând seama de contextul economic în care acesta trebuie să fie aplicat. Cu toate acestea, în cazul în care analiza clauzelor acestui acord nu ar indica un grad suficient de nocivitate pentru concurență, ar trebui, prin urmare, să se examineze efectele acestuia și, pentru a fi interzis, să se impună întrunirea elementelor care probează că, în fapt, concurența a fost fie împiedicată, fie restrânsă sau denaturată în mod semnificativ (Hotărârea Curții din 30 iunie 1966, LTM, 56/65, Rec., p. 337, 359, și Hotărârea Curții din , Beef Industry Development Society și Barry Brothers,
C-209/07, Rep., p. I-8637
, punctul 15).
Prin urmare, pentru a aprecia dacă un acord este interzis prin articolul 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor sale concrete este superfluă atunci când se dovedește că acesta are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune (Hotărârea Curții din 13 iulie 1966, Consten și Grundig/Comisia, 56/64 și 58/64, Rec., p. 429, 496, precum și Hotărârea Curții din , Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C-105/04 P, Rec., p. I-8725, punctul 125). Această examinare trebuie să fie efectuată în lumina conținutului acordului și a contextului economic în care se înscrie acesta (Hotărârea Curții din , CRAM și Rheinzink/Comisia, 29/83 și 30/83, Rec., p. 1679, punctul 26, Hotărârea Curții din , General Motors/Comisia, C-551/03 P, Rec., p. I-3173, punctul 66, și Hotărârea Beef Industry Development Society și Barry Brothers, punctul 43 de mai sus, punctul 16).
Distincția dintre „încălcarea prin obiect” și „încălcarea prin efect” rezultă din împrejurarea că anumite forme de coluziune între întreprinderi pot fi considerate, prin însăși natura lor, ca fiind dăunătoare pentru buna funcționare a concurenței (Hotărârea Beef Industry Development Society și Barry Brothers, punctul 43 de mai sus, punctul 17).
Rezultă din jurisprudență că un acord în materie de distribuție are un obiect restrictiv în sensul articolului 81 CE dacă exprimă voința de a trata vânzările la export într-un mod mai puțin favorabil în raport cu vânzările naționale, determinând astfel o împărțire a pieței relevante (a se vedea Hotărârea General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 67 și jurisprudența citată; a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 18 septembrie 2003, Volkswagen/Comisia, C-338/00 P, Rec., p. I-9189, punctele 44 și 49).
Un astfel de obiectiv poate fi atins nu doar prin restricții directe la export, dar și prin măsuri indirecte, cum ar fi excluderea vânzărilor la export de la un sistem de prime, din moment ce acestea influențează condițiile economice ale acestor operațiuni (Hotărârea General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 68).
În decizia atacată, Comisia, care a făcut în mod expres trimitere la jurisprudența sus-menționată [considerentele (102)-(104) ale deciziei atacate] și a amintit că „[această] jurisprudență […], precum și practica [sa] […], califică în mod clar natura măsurilor vizând restrângerea importurilor paralele de mașini drept restricții prin obiect” [considerentul (102) al deciziei atacate], a apreciat că sistemul de bonusuri aplicat între 1997-2003 a avut scopul de a incita concesionarii să renunțe la unele vânzări pe care aceștia le-ar fi realizat dacă ar fi beneficiat de marja suplimentară decurgând din bonus [considerentul (110) al deciziei atacate] și că acest sistem avea ca obiect, în sine, restrângerea concurenței în sensul articolului 81 alineatul (1) CE [considerentul (123) al deciziei atacate].
Tribunalul apreciază că, în pofida obiecțiilor reclamantelor, această concluzie a Comisiei este corectă.
În ceea ce privește perioada 1997-2003, care a făcut obiectul deciziei atacate, trebuie să se facă distincție între anul 1997, pe de o parte, și anii 1998-2003, pe de altă parte.
Referitor la anul 1997, pentru care circularele reclamantelor privind sistemul de remunerare se refereau în mod expres la înmatriculările pe teritoriul Țărilor de Jos, chiar dacă reclamantele solicită anularea deciziei atacate în totalitate, acestea nu contestă totuși în mod serios faptul că sistemul de bonusuri în vigoare pentru acel an urmărea recompensarea concesionarului pe baza înmatriculărilor în Țările de Jos, că, prin urmare, vânzările la export erau excluse de la acest sistem de prime și că, din acest motiv, sistemul de bonusuri putea, așadar, să fie contrar normelor de concurență.
Această lipsă a unei contestări serioase, atât cu privire la modalitățile concrete ale sistemului de remunerare în 1997, cât și cu privire la caracterul său obiectiv anticoncurențial, rezultă în mod repetat din înscrisurile prezentate de reclamante la Tribunal, înscrisuri în care se reiau în realitate argumentele acestora din urmă lor referitoare la perioada 1998-2003.
Astfel, reclamantele arată că „circularele nu mai conțineau vreo mențiune contestabilă începând din 1998”, că „[dacă] se putea considera că circularele referitoare la anul 1997 conțineau de fapt o mențiune contestabilă, aceasta a fost suprimată din 1998” sau că „[c]ircularele care stabilesc bonusul nu conțin nicio mențiune privind excluderea plății bonusului pentru exporturi, cu excepția mențiunii contestabile din circulara din 1997, care a fost corectată din 1998”. Circularele „dovedesc lipsa unui obiect anticoncurențial al sistemului de remunerare (cu excepția observațiilor referitoare la anul 1997)”. În aceste observații se recunoaște că „[e]ste adevărat că circularele privind sistemul de remunerare pe anul 1997 conțineau o mențiune privind [înmatriculările] de autovehicule noi pe piața olandeză”. Ele „contestă existența vreunui caracter anticoncurențial al sistemului de remunerare al PNE în Țările de Jos pentru perioada 1998-2003”. La nivelul contestării duratei încălcării, reclamantele invocă, în legătură cu sistemul de remunerare, faptul că „elementele de probă invocate de Comisie […] nu dovedesc participarea [lor] […] la încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE în perioada 1998-septembrie 2003”. Apreciind că au „demonstrat […] că referirea la Țările de Jos din sistemul de remunerare pe anul 1997 a fost suprimată începând din 1998”, reclamantele susțin că, „[î]n consecință, Comisia săvârșește o eroare […] în ceea ce privește durata încălcării, care trebuie redusă doar la anul 1997, în măsura în care ar exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE”.
În apărare, reclamantele susțin cel mult că sistemul de remunerare nu ar fi fost rezultatul unei intenții anticoncurențiale din partea lor, ci numai al unei voințe de a stimula concesionarii olandezi să exploateze mai bine teritoriile lor contractuale respective, în scopul creșterii cotei de piață a Peugeot în Țările de Jos.
Cu toate aceste, pe lângă faptul că – astfel cum subliniază în esență Comisia în considerentul (142) al deciziei atacate – acest argument nu este în concordanță cu faptul constant că dreptul la bonus nu se dobândea doar pe baza vânzărilor pe teritoriul contractual al unui concesionar, ci, mai general, pe baza vânzărilor acestui concesionar la nivel național, acest argument contravine noțiunii de acord anticoncurențial prin obiect, care se aplică independent de împrejurarea eventuală că părțile la acord nu au avut intenția de a încălca concurența și nici măcar nu au fost conștiente de acest fapt. Astfel, dovada intenției de a restrânge concurența nu este un element necesar pentru a stabili dacă un acord are ca obiect o astfel de restricție (Hotărârea Curții din 1 februarie 1978, Miller Internațional Schallplatten/Comisia, 19/77, Rec., p. 131, punctul 18, Hotărârea CRAM și Rheinzink/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 26, și Hotărârea General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 77; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, Rec., p. I-3177, punctul 77).
Trebuie în plus amintit că, potrivit jurisprudenței, un acord poate fi considerat ca având obiect restrictiv chiar dacă nu are drept unic obiectiv restrângerea concurenței, ci urmărește și alte obiective legitime (a se vedea Hotărârea General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 64 și jurisprudența citată).
Rezultă că argumentul reclamantelor întemeiat pe faptul că ele pretind a fi urmărit doar dinamizarea vânzărilor în Țările de Jos nu este în contradicție cu faptul, necontestat de altfel în mod serios, că sistemul de remunerare în vigoare în 1997 urmărea, prin înseși dispozițiile sale, să trateze vânzările de autovehicule noi Peugeot la export într-un mod mai puțin favorabil față de vânzările naționale și avea, prin urmare, obiect anticoncurențial potrivit jurisprudenței menționate la punctele 46 și 47 de mai sus.
În orice caz și astfel cum urmează a fi expus în continuare, Comisia a constatat în mod corect în decizia atacată că reclamantele erau pe deplin conștiente de natura anticoncurențială a sistemului de remunerare pe care îl puseseră în aplicare.
Rezultă din considerațiile care preced că, dincolo de o revendicare a bunei-credințe lipsită în fond de relevanță, reclamantele nu formulează în fața Tribunalului, pentru anul 1997, nicio contestare serioasă cu privire la faptul că sistemul de remunerare pe acel an excludea exporturile de la beneficiul bonusului și că, din acest motiv, conținea o restrângere a concurenței prin obiect.
În ceea ce privește anii 1998-2003, reclamantele susțin că sistemul de remunerare nu mai putea fi considerat anticoncurențial din moment ce mențiunea problematică din cuprinsul circularelor aplicabile în anul 1997 și referitoare la înmatriculările în Țările de Jos nu mai figura în circularele adresate concesionarilor cu începere din 1998. Aceste din urmă circulare nu ar mai fi conținut decât mențiuni susceptibile de a se aplica atât în cazul înmatriculărilor în Țările de Jos, cât și în cazul înmatriculărilor în străinătate. Astfel, ar fi existat în cuprinsul acestor circulare referiri la „plăci gri” și la „plăci galbene”, referiri considerate a face trimitere în mod generic la autovehiculele utilitare și, respectiv, la autovehicule particulare, indiferent de locul lor de înmatriculare. Reclamantele susțin de asemenea că anumiți concesionari ar fi solicitat și ar fi obținut plata bonusului pentru vânzările la export.
Tribunalul subliniază că este adevărat că mențiunile care figurează în circularele referitoare la anul 1997 și care fac în mod expres trimitere la înmatriculările pe teritoriul Țărilor de Jos nu mai apar în circulara din 24 decembrie 1997 privind sistemul de bonus pentru 1998 și nici în circularele referitoare la următorii ani. Expresia utilizată în continuare descrie obiectivul sistemului de bonusuri în termeni de „remunerare mai bună a concesionarului Peugeot care realizează operațiuni eficiente și este activ pe plan comercial”.
Drept urmare, reclamantele nu indică nicăieri în circulara lor pentru anul 1998, și de altfel în nicio altă circulară referitoare la anii următori, că sistemul de bonusuri se aplică pe viitor și în cazul vânzărilor la export și nici nu furnizează indicații în ceea ce privește eventualele modalități procedurale care trebuie respectate în vederea obținerii unui bonus pentru aceste vânzări. Dimpotrivă, în circulara din 24 decembrie 1997, acestea le scriu concesionarilor că, „în esență, nu se va aduce nicio schimbare sistemului în 1998”, reiterând mențiuni similare în cuprinsul circularelor pentru fiecare dintre anii următori.
În ceea ce privește expresiile „plăci gri” și „plăci galbene”, deși este adevărat că acestea sunt folosite în circularele referitoare la perioada 1998-2003 pentru a desemna, pe de o parte, autovehiculele utilitare ușoare și, pe de altă parte, mașinile particulare pentru care se aplicau bonusuri diferite și care trebuiau în mod inevitabil diferențiate, nu este mai puțin adevărat că folosirea acestor expresii nu informa în vreun fel concesionarii că, pe viitor, pentru vânzările de autovehicule la export s-ar acorda de asemenea un bonus.
Dimpotrivă, astfel cum a considerat în mod întemeiat Comisia în a doua teză a considerentului (54) al deciziei atacate, Tribunalul apreciază că utilizarea de către reclamante a acestei terminologii, „plăci galbene” și „plăci gri”, care corespundea sistemului olandez de diferențiere a tipurilor de autovehicule prin aspectul plăcilor lor de înmatriculare, sistem nepracticat în alte state membre, precum și codului de culori propriu Țărilor de Jos, le sugera concesionarilor ideea de înmatriculări efectuate pe teritoriul național.
Ținând cont de considerațiile care preced, în mod greșit reclamantele contestă concluziile Comisiei, pretinzând că circularele pentru perioada ulterioară anului 1997 ar fi fost formulate în termeni neutri în ceea ce privește exporturile, fapt care nu ar permite să se considere că au obiect anticoncurențial. Dimpotrivă, aceste circulare, redactate astfel încât să se evite pe viitor orice formulare clar anticoncurențială, urmăreau în realitate perpetuarea în conștiința concesionarilor, cărora le erau adresate, a sistemului, astfel cum a fost instituit în 1997, care limita beneficiul bonusului la vânzările pe teritoriul național.
Această percepție a concesionarilor asupra sistemului de bonusuri nu putea decât să fie consolidată de prezentarea concretă făcută acestui sistem de PNE, prezentare cu privire la care Comisia furnizează un exemplu în considerentul (55) al deciziei atacate, și care nu avea în vedere în niciun fel contabilizarea exporturilor în vederea obținerii bonusurilor.
În ceea ce privește împrejurarea că PNE ar fi admis punctual cereri de plată a bonusului pentru exporturi [a se vedea în special considerentul (57) ultima liniuță și considerentul (109) a patra și a șasea teză ale deciziei atacate], aceasta nu poate, în sine, să repună în discuție concluzia Comisiei potrivit căreia sistemul de remunerare a continuat să excludă, între 1998-2003, exporturile de la sistemul de bonusuri.
Astfel, trebuie subliniat, pe de o parte, că, întrucât reclamantele nu puteau oricum intenționa să refuze formal plata bonusului pentru vânzări la export fără să reveleze în mod deschis caracterul anticoncurențial al sistemului de remunerare, faptul că acestea au admis punctual cereri de acordare a bonusurilor nu este, în sine, o probă.
Pe de altă parte și îndeosebi, cazurile de cereri de plată a bonusurilor pentru exporturi și, după caz, cele de plată a respectivelor bonusuri de către PNE au fost total izolate, în contextul unei interpretări, împărtășite larg de concesionari, potrivit căreia sistemul de bonusuri pus în practică nu se aplica pentru exporturi.
În această privință, trebuie amintit că, la 17 noiembrie 2004, Comisia a adresat o solicitare de informații unui număr de șaisprezece concesionari identificați ca fiind exportatori și care au reprezentat, potrivit Comisiei, aproximativ 40% din exporturile derulate în perioada supusă investigației. În considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate, Comisia a constatat că, „din [treisprezece] întreprinderi care au răspuns la [această] solicitare de informații […], nouă […] au răspuns în mod explicit că din îndrumările PNE rezulta suficient de clar că autovehiculele exportate nu erau eligibile pentru a obține bonusul de performanță și nu au solicitat, prin urmare, bonusuri pentru autovehiculele exportate”. Acest grup de nouă concesionari este compus din concesionarii [
confidențial
] (
).
Această constatare a Comisiei, realizată în lumina răspunsurilor concesionarilor la solicitarea de informații menționată, a permis acesteia să se asigure că interpretarea sa privind mecanismul de bonusuri de după 1997 nu cuprindea o interpretare eronată și izolată a acestui mecanism, ci că era tocmai interpretarea împărtășită, dacă nu de toți concesionarii, cel puțin de majoritatea acestora.
Reclamantele urmăresc să pună în discuție validitatea acestei constatări prin două argumente. Pe de o parte, diversitatea răspunsurilor oferite de concesionari ar demonstra că nu a existat o îngrijorare evidentă față de politica PNE în materie de bonusuri. Pe de altă parte, răspunsurile furnizate de concesionari nu ar confirma analiza Comisiei privind sistemul de remunerare.
În ceea ce privește mai întâi primul argument al reclamantelor, întemeiat pe diversitatea răspunsurilor concesionarilor, este suficient să se sublinieze că acesta nu repune în discuție constatarea din decizia atacată potrivit căreia marea majoritate a concesionarilor care au răspuns la solicitarea de informații au indicat în mod explicit că sistemul de bonusuri nu se aplica pentru exporturi.
În continuare, în ceea ce privește al doilea argument, potrivit căruia răspunsurile concesionarilor nu ar confirma analiza Comisiei privind sistemul de remunerare, reclamantele susțin, în primul rând, că „mai mulți concesionari au confirmat că au avut cunoștință despre posibilitatea plății bonusului pentru export, în măsura în care puteau raporta, în numele clientului final, documentele justificative ale unei înmatriculări”, în al doilea rând, că „[a]lți [concesionari] și-au afirmat în mod clar lipsa de interes privind plata bonusului pentru autovehicule exportate” și, în al treilea rând, că „[u]nii concesionari excluși din rețeaua Peugeot” erau de „rea-credință”.
Mai întâi, în ceea ce privește prima afirmație, susținută prin referirea la punctul 3 din scrisoarea AP din 27 iunie 2005, concesionarii pe care îi vizează în mod implicit această afirmație sunt: [
confidențial
] (punctul 3.1. din scrisoarea din ), [
confidențial
] (punctul 3.2 din această scrisoare), [
confidențial
] (punctul 3.3 din această scrisoare) și [
confidențial
] (punctul 3.4 din această scrisoare).
Referitor la [
confidențial
], la [
confidențial
] și la [
confidențial
], acești concesionari nu fac oricum parte din grupul celor nouă concesionari menționat în considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate și la punctul 70 de mai sus.
Prin urmare, prima susținere a reclamantelor, chiar dacă ar fi exactă în ceea ce privește acești concesionari, nu repune deloc în discuție constatarea Comisiei din considerentul (56) al deciziei atacate.
În fond și cu titlu suplimentar, în ceea ce privește [
confidențial
], trebuie subliniat că AP, prin scrisoarea din 27 iunie 2005, interpretează într-un mod discutabil răspunsurile acestui concesionar la chestionarul Comisiei atunci când pretinde că răspunsurile ar fi avut semnificația că acest concesionar înțelegea sistemul de remunerare în sensul că se aplica pentru exporturi.
Astfel, împrejurarea că acest concesionar, pentru a obține bonusul calitativ pe durata preavizului de reziliere a contractului său de concesiune, a renunțat, de acord cu PNE, la bonusul cantitativ nu înseamnă deloc că acest concesionar considera că exporturile beneficiau de respectivul bonus cantitativ.
În plus, dacă este adevărat că [
confidențial
] nu a realizat exporturi decât în 2002 și, prin urmare, că răspunsul său la chestionar în sensul că nu a solicitat bonusul înainte de 2000 „întrucât nu s-a gândit la acest lucru” poate surprinde, nu este mai puțin adevărat că acest răspuns relevă mai curând ideea că [
confidențial
] considera că bonusul nu se aplica pentru exporturi.
Trebuie de asemenea subliniat că în mod întemeiat Comisia reține în apărare, în ceea ce privește [
confidențial
], că nu este dovedită susținerea AP de la punctele 3.2.31 și 3.2.32 din scrisoarea din 27 iunie 2005, potrivit căreia acest concesionar ar fi formulat o cerere de acordare a bonusului neînsoțită de înscrisuri justificative. Astfel, punctele 3.2.31 și 3.2.32 din scrisoarea din nu sunt dovedite.
În ceea ce privește [
confidențial
], acest concesionar face parte din grupul de nouă concesionari despre care Comisia apreciază că, în răspunsurile la solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004, au răspuns în mod explicit că din îndrumările PNE rezulta suficient de clar că autovehiculele exportate nu erau eligibile pentru a obține bonusuri.
Prin contestarea formulată, reclamantele urmăresc, în esență, să invoce că, deși este adevărat că [
confidențial
] nu a solicitat bonusul decât începând din 2003, nu este mai puțin adevărat că din scrisoarea acestui concesionar, datată 2 mai 2001, ar rezulta că era „informat cu privire la această posibilitate” de a solicita bonusul înainte de această dată.
Cu toate acestea, rezultă literalmente din explicațiile furnizate de [
confidențial
] în răspunsul dat la solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004 că, dacă acest concesionar a început să solicite bonusul pentru exporturile realizate doar în 2003, acest lucru se datorează faptului că anterior „nu a fost la curent cu posibilitatea de a-l solicita” și că „abia în 2003 [a] descoperit” această posibilitate.
Tribunalul apreciază, similar Comisiei, că acest răspuns nu poate fi interpretat decât în sensul că, anterior anului 2003, [
confidențial
] considera că bonusul nu se aplica pentru exporturi.
Această interpretare este consolidată, contrar celor susținute de reclamante, de scrisoarea adresată Peugeot de acest concesionar la 2 mai 2001, prezentată de Comisie în apărarea sa. Astfel, din această scrisoare rezultă că acest concesionar, departe de a fi, astfel cum se pretinde, „informat cu privire la posibilitatea” de a solicita bonusurile pentru exporturi, interpreta sistemul de bonusuri ca nefiind aplicabil pentru exporturi, sens în care a formulat la Peugeot o plângere prin care solicita să se repună în discuție această excludere în privința sa.
Referitor la existența, evocată de AP în răspunsul său din 30 iulie 2004 la comunicarea privind obiecțiunile și în scrisoarea din , a unei mențiuni olografe „in principe wel! Jc” (în principiu da! Jc) pe marginea acestei scrisori din și care ar semnifica, în opinia AP, „în principiu da” în legătură cu plata bonusului pentru exporturi, aceasta nu este de natură să repună în discuție poziția Comisiei.
Astfel, sensul acestei mențiuni olografe este nedeterminat, contrar celor pretinse de AP. În orice caz, această mențiune nu constituie decât o adnotare internă inserată de AP pe marginea unei scrisori care aparent nu a fost niciodată adusă la cunoștința [
confidențial
]. De altfel, reclamantele nu pretind – și, mai mult, nu dovedesc – că respectiva mențiune ar fi fost adusă la cunoștință, și nici că ar fi fost adusă la cunoștință în sensul avut în vedere de AP. Dacă situația s-ar fi prezentat astfel, atunci în mod cert [
confidențial
] nu ar mai fi așteptat până în anul 2003, precum în speță, pentru a solicita bonusul pentru exporturi.
Referitor la remarcile AP de la punctul 3.3.33 din scrisoarea sa din 27 iunie 2005, legate de faptul că [
confidențial
] ar fi recunoscut că a formulat necorespunzător cererile de acordare a bonusurilor, acestea privesc, prin ipoteză, anul 2003, în cursul căruia acest concesionar a început să solicite bonusul și, prin urmare, nu repun în discuție concluzia Comisiei potrivit căreia [
confidențial
] considera, anterior anului 2003, că bonusul nu se aplica pentru exporturi.
Rezultă, așadar, din considerațiile de la punctele 75-89 de mai sus că prima susținere a reclamantelor, potrivit căreia „mai mulți concesionari au confirmat că au avut cunoștință despre posibilitatea plății bonusului pentru export în măsura în care puteau raporta, în numele clientului final, documentele justificative ale unei înmatriculări”, și elementele la care face trimitere această susținere nu repun în discuție constatarea Comisiei din considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate, potrivit căreia marea majoritate a concesionarilor care au răspuns la solicitarea de informații au indicat că din îndrumările PNE rezulta în mod clar că autovehiculele exportate nu erau eligibile pentru a obține bonusuri.
În continuare, în ceea ce privește a doua susținere a reclamantelor, potrivit căreia alți concesionari și-ar fi afirmat în mod clar lipsa de interes cu privire la plata bonusului pentru autovehiculele exportate, aceasta trimite la punctul 1 din scrisoarea din 27 iunie 2005. Concesionarii vizați implicit de această susținere sunt concesionarii [
confidențial
], [
confidențial
] și [
confidențial
].
În ceea ce privește [
confidențial
], acest concesionar nu face, în orice caz, parte din grupul de nouă concesionari menționat în considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate și la punctul 70 de mai sus. Astfel, pentru aceleași motive expuse la punctele 76 și 77 de mai sus referitoare la [
confidențial
], [
confidențial
] și [
confidențial
], a doua susținere a reclamantelor, aplicată în cazul [
confidențial
], este lipsită de relevanță pentru a repune în discuție constatarea Comisiei de la considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate.
În ceea ce privește [
confidențial
], acest concesionar face parte din acest grup de nouă concesionari.
În răspunsul său la solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004, [
confidențial
] a afirmat, în esență, că interpreta sistemul de bonusuri în sensul că viza atingerea de către concesionari a obiectivelor lor în sectorul care le fusese încredințat și că, prin urmare, nu era logic să solicite bonusul pentru exporturi. Astfel cum subliniază Comisia în mod întemeiat, faptul că [
confidențial
] a indicat că realizarea unui maxim de vânzări în sectorul său corespundea propriei strategii nu înseamnă că nu ar fi fost interesat de un bonus pentru export. Răspunsul său reflectă tocmai faptul că el considera că nu avea dreptul la bonusul pentru exporturi.
Astfel, contrar celor pretinse de reclamante, [
confidențial
] nu a manifestat o lipsă de interes pentru bonus, ci a arătat că modul în care înțelegea bonusul nu viza în mod logic exporturile. [
confidențial
] percepea, așadar, sistemul de remunerare în mod clar în sensul dorit de reclamante în ceea ce privește concesionarii.
În ceea ce privește [
confidențial
], care face de asemenea parte din grupul de nouă concesionari amintit mai sus, acesta este menționat la punctul 1.13 din scrisoarea din 27 iunie 2005.
În răspunsul său la întrebarea 6 din solicitarea de informații a Comisiei, acest concesionar a indicat că faptul că nu a solicitat acordarea bonusului „se explică prin [împrejurarea] că numărul de exporturi nu merita efortul și că exportul nu este activitatea centrală a întreprinderii [sale]”.
Având în vedere acest răspuns, rezultă că este eronată includerea de către Comisie a acestui concesionar printre cei care ar fi indicat, în opinia sa, în mod clar că interpretau sistemul de bonusuri în sensul că nu se aplica pentru exporturi.
Rezultă, așadar, din considerațiile de la punctele 91-98 de mai sus că a doua susținere a reclamantelor, potrivit căreia „[a]lți concesionari și-ar fi afirmat în mod clar lipsa de interes cu privire la plata bonusului pentru autovehicule exportate”, este corectă în ceea ce privește [
confidențial
], dar că, în ceea ce privește [
confidențial
] și [
confidențial
] este irelevantă și, respectiv, inexactă pentru a putea susține repunerea în discuție a afirmației Comisiei de la considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate.
În sfârșit, a treia susținere a reclamantelor, care trimite la punctul 4 din scrisoarea din 27 iunie 2005, sugerează că, la solicitarea de informații din , unii concesionari ar fi oferit, cu rea-credință, răspunsuri inexacte și defavorabile Peugeot. Concesionarii vizați implicit prin această susținere sunt concesionarii [
confidențial
] și [
confidențial
].
În ceea ce privește [
confidențial
], AP a apreciat, la punctele 4.1.38 și 4.1.39 din scrisoarea sa din 27 iunie 2005, că răspunsul acestui concesionar, potrivit căruia nu a solicitat bonusul (pentru exporturile sale realizate în 1997 și în 1998) din teama de represalii sub forma termenelor de livrare prelungite, a comenzilor reduse sau a pierderii contractului său de concesiune, este o acuzație răuvoitoare și nefondată. AP și-a întemeiat poziția invocând împrejurarea potrivit căreia condițiile în care a intervenit rezilierea contractului de concesiune între 2000-2003 ar fi respectat drepturile [
confidențial
] și ar fi fost lipsite de orice amenințare susceptibilă să îi fi produs teamă de represalii în cazul realizării de exporturi pe parcursul respectivei perioade de reziliere (punctul 4.1.39 final și punctele 4.1.40-4.1.42 din scrisoarea din ).
Cu toate acestea, astfel cum subliniază, în esență, Comisia în apărare, această explicație a AP, care trimite la condițiile de reziliere a contractului de concesiune a [
confidențial
], se referă la perioada 2000-2003, care diferă de perioada 1997-1998, la care răspunsul oferit de [
confidențial
] la chestionarul Comisiei face evident referire, întrucât [
confidențial
] a exportat doar în această perioadă, 1997-1998.
Prin urmare, explicația AP privind imposibilitatea [
confidențial
] de a se prevala de riscul de represalii asupra activităților sale din perioada 2000-2003, mai puțin în caz de rea-credință din partea acestuia, nu dovedește în vreun fel susținerea reclamantelor în fața Tribunalului potrivit căreia răspunsul oferit de [
confidențial
] la solicitarea de informații ar fi fost de rea-credință.
În orice caz, reclamantele nu contestă nicidecum în replică afirmațiile Comisiei invocate în apărare. În aceste condiții, trebuie concluzionat că reclamantele nu dovedesc corespunzător cerințelor legale în înscrisurile lor afirmația privind reaua-credință a [
confidențial
].
Aceeași concluzie se impune în situația concesionarului [
confidențial
], cu privire la care, în esență, Comisia invocă în apărare aceleași considerații ca și în cazul [
confidențial
], fără a fi contestate, nici de această dată, de reclamante în replică.
Rezultă, așadar, din considerațiile de la punctele 100-105 de mai sus că a treia susținere a reclamantelor, potrivit căreia, la solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004, unii concesionari ar fi oferit, cu rea-credință, răspunsuri inexacte și defavorabile Peugeot, nu este dovedită corespunzător cerințelor legale în fața Tribunalului.
Având în vedere ansamblul considerațiilor dezvoltate la punctele 73-106 de mai sus, susținerile reclamantelor, chiar dacă se dovedesc punctual întemeiate, precum în cazul concesionarului [
confidențial
] evocat la punctele 96-98 de mai sus, nu repun în discuție constatarea Comisiei de la considerentul (56) a patra teză al deciziei atacate.
În ceea ce privește argumentul reclamantelor întemeiat pe faptul că sistemele de operare DIALOG și RDC ar fi fost instrumente neutre, care urmăreau obiective de gestionare și obiective fiscale, trebuie subliniat că împrejurarea că aceste sisteme au urmărit în mod efectiv astfel de obiective nu exclude nicidecum posibilitatea ca reclamantele să exploateze informații conținute de aceste instrumente și în scopul de a urmări și de a controla activitatea la export a concesionarilor. În această privință, nu se contestă în mod serios faptul că aceste instrumente permiteau reclamantelor să identifice exporturile realizate de concesionari și că au fost utilizate pentru necesitățile punerii în aplicare a sistemului de remunerare și, în special, astfel cum a remarcat Comisia [considerentul (37) a patra liniuță, considerentul (57) prima liniuță, considerentele (60)-(72) și (122) ale deciziei atacate], pentru identificarea autovehiculelor exportate și pentru excluderea lor de la acordarea bonusului.
În ceea ce privește argumentul reclamantelor potrivit căruia penuria din aprovizionarea concesionarilor olandezi nu ar fi depins de voința de a restrânge exporturile, este suficient să se răspundă că, în considerentele (117)-(120) ale deciziei atacate, Comisia nu a considerat penuria drept o restricție de concurență, ci doar drept un fenomen care a consolidat
de facto
impactul sistemului de remunerare aplicat de reclamante.
În sfârșit, trebuie subliniat că, la punctul 115 din cererea introductivă, reclamantele prezintă un raționament care susține concluzia potrivit căreia acest sistem viza restrângerea exporturilor paralele.
Reclamantele invocă astfel faptul că piața europeană de automobile este denaturată fundamental prin diferențele naționale dintre taxele aplicate la achiziționarea de autovehicule noi, că aceste diferențe îi determină pe constructori să își majoreze prețurile în țările cu taxe scăzute și să le reducă în țările cu taxe ridicate, fapt care antrenează la rândul său fluxuri de importuri paralele. Reclamantele adaugă că, prin faptul că se concentrează mai curând asupra constructorilor de automobile decât asupra sistemelor fiscale naționale, Comisia își asumă riscul de a incita constructorii să își majoreze tarifele în țările cu fiscalitate ridicată, și aceasta în detrimentul consumatorilor locali.
Prin urmare, dacă este adevărat, astfel cum pretind reclamantele pe de altă parte (a se vedea punctul 54 de mai sus), că mecanismul privind bonusurile urmărea doar dinamizarea vânzărilor realizate de concesionari pe teritoriile lor contractuale, atunci acestea nu ar avea niciun motiv să perceapă condamnarea acestui mecanism de către Comisie ca fiind o împrejurare de natură a le incita să majoreze prețurile în țările cu fiscalitate ridicată, în scopul de a lupta tocmai împotriva exporturilor paralele. Altfel spus, perceperea de către reclamante a condamnării sistemului privind bonusurile ca fiind un fapt de natură a le determina să își majoreze tarifele în țările cu fiscalitate scăzută susține concluzia potrivit căreia acest sistem viza restrângerea exporturilor paralele.
Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că, spre deosebire de cele susținute de reclamante, Comisia a constatat în mod corect în decizia atacată existența unui sistem de remunerare al cărui obiect anticoncurențial, evident și necontestat de altfel în mod serios pentru anul 1997, nu a fost suprimat nici ulterior acestui an, ci, dimpotrivă, a fost perpetuat de reclamante. În aceste condiții, prezentul motiv trebuie respins în ceea ce privește sistemul de remunerare.
Obiectul anticoncurențial al presiunilor
Expresia „presiuni” utilizată de Comisie în decizia atacată desemnează, în primul rând, inițiative care au vizat sensibilizarea concesionarilor cu privire la necesitatea limitării exporturilor, în al doilea rând, presiuni directe asupra concesionarilor particulari, în al treilea rând, amenințări cu reducerea livrărilor, în special privind cele mai exportate modele, și, în al patrulea rând, restricții de livrare.
Reclamantele contestă că presiunile identificate de Comisie în decizia atacată au urmărit un scop anticoncurențial.
În primul rând, în ceea ce privește inițiativele care au vizat sensibilizarea concesionarilor cu privire la necesitatea limitării exporturilor [considerentele (74)-(76) ale deciziei atacate și notele de subsol 127-130 de la aceste considerente], reclamantele susțin că nu pot fi considerate presiuni simplele reflecții sau declarații și că anumite declarații avute în vedere de Comisie ar fi fost formulate în absența concesionarilor sau nu ar putea fi atribuite PNE. Circulara menționată la finalul considerentului (75) al deciziei atacate ar fi urmărit doar să reamintească regulile stricte aplicabile vânzărilor prin mandatari.
Această argumentare nu poate fi reținută.
Astfel, după cum subliniază în esență și Comisia, atunci când reclamantele pretind că nu ar putea fi considerate presiuni simplele reflecții sau declarații sau că anumite declarații în litigiu ar fi fost formulate în absența concesionarilor, ele nu contestă în vreun fel obiectul anticoncurențial al acestor inițiative, ci se limitează să conteste cel mult că aceste inițiative au făcut obiectul unui acord.
În fond, se poate cu greu contesta că exemplele concrete furnizate de Comisie, în notele de subsol 127-130 de la considerentele (75) și (76) ale deciziei atacate, corespund sau, cel puțin, reflectă unele inițiative ale reclamantelor vizând restrângerea exporturilor din Țările de Jos.
Astfel, în ceea ce privește, în primul rând, documentul intitulat „Raport succint cu privire la misiunea în Țările de Jos din 4 și ” și menționat la nota de subsol 127 de la considerentul (75) prima teză al deciziei atacate, deși este adevărat că este un raport intern al AP, care nu era în mod cert destinat concesionarilor, nu este mai puțin adevărat că extrasul din acest document citat la această notă de subsol, potrivit căruia „numărul crescut al reexporturilor determină [PNE] să reducă acest volum prin intermediul [concesionar], cu respectarea strictă a legii”, reflectă clar existența unor inițiative ale PNE care urmăreau împiedicarea numărului crescând de reexporturi realizate de concesionarii olandezi.
În ceea ce privește, în al doilea rând, considerentul (75) penultima și ultima teză al deciziei atacate și nota de subsol 128 de la acest considerent, extrasul procesului-verbal al reuniunii din 24 septembrie 1996 dintre PNE și comisia de consiliere a VPDN, reprodus în această notă de subsol 128, reflectă de asemenea în mod evident o inițiativă a PNE vizând restrângerea exporturilor. Astfel, rezultă din acest extras că „conducerea [PNE] se declară contrariată de constatarea că […] există probleme de livrare pe piața olandeză ca urmare a activităților de (re)export desfășurate de concesionari”, că „[PNE] este de acord [cu faptul că unele comenzi pentru livrări pe piața olandeză trebuie să aibă întotdeauna prioritate] și [că] va face un inventar al comenzilor aflate în portofoliu în această privință”.
Potrivit aceluiași extras, „[PNE] va reaminti de asemenea concesionarilor, printr-o circulară, regulile stricte referitoare la livrările în afara Țărilor de Jos […] și are intenția de a aplica sancțiuni severe în acest domeniu dacă se constată că un concesionar nu s-a conformat cu strictețe acestor reguli”.
Susținerea reclamantelor potrivit căreia această din urmă circulară anunțată de PNE ar fi urmărit doar să asigure respectarea procedurilor privind vânzările prin mandatari, și nu să limiteze exporturile nu repune în discuție concluzia de la punctul 121 de mai sus, care este suficient de întemeiată în raport cu conținutul, amintit la același punct, al primelor fraze din extrasul procesului-verbal din 24 septembrie 1996.
În plus, chiar dacă obiectul acestei circulare ar fi fost cel descris de reclamante, faptul că PNE decide să reamintească concesionarilor regulile care trebuie respectate în cazul vânzărilor prin mandatari nu este deloc incompatibil cu voința de a limita exporturile. Mai mult decât atât, intenția PNE, redată în procesul-verbal al reuniunii din 24 septembrie 1996 în termeni vădit amenințători, de „a aplica sancțiuni severe în acest domeniu dacă se constată că un concesionar nu s-a conformat cu strictețe acestor reguli”, a putut constitui un element dintr-o strategie mai largă care urmărea, în definitiv, descurajarea concesionarilor de a se îndrepta spre activități de export.
În ceea ce privește, în al treilea rând, considerentul (76) al deciziei atacate, este adevărat, iar Comisia de altfel nu contestă în vreun fel, că exemplele menționate la acest considerent și la nota de subsol 129 de la acesta se referă la luări de poziție și la inițiative exprimate în cadrul VPDN. Cu toate acestea, deși aceste exemple concrete nu provin efectiv de la reclamantele însele, ci de la membri ai VPDN, tot atât de adevărat este că, astfel cum Comisia a subliniat în mod întemeiat [considerentul (100) a doua teză al deciziei atacate], reclamantele s-au folosit practic de VPDN pentru a răspândi mesajul potrivit căruia concesionarii trebuiau să limiteze exporturile.
În ceea ce privește, în al patrulea rând, exemplul concret furnizat de Comisie în considerentul (76) final al deciziei atacate și în nota de subsol 130 de la acest considerent, referitor la voința constructorului, exprimată de [
confidențial
], director general al PNE, de a nu exista exporturi, acesta reflectă de asemenea clar intenția restrictivă a reclamantelor.
În al doilea rând, în ceea ce privește presiunile directe asupra concesionarilor particulari [considerentele (77) și (78) ale deciziei atacate], reclamantele susțin că faptul că un concesionar își exprimă poziția cu privire la exporturi în fața Account Managers Dealernets (responsabilul de audit al concesionarilor, denumit în continuare „AMD”) nu ar însemna în mod obligatoriu că a existat presiune. Exporturile ar face parte din activitatea normală a concesionarilor și, în consecință, ar fi logic ca acest aspect să poată fi abordat de AMD, ceea ce s-ar fi realizat, în fond, în termeni neutri.
Acest argument nu este convingător și trebuie respins. În această privință, trebuie subliniat că din interpretarea considerentului (77) al deciziei atacate, precum și din examinarea notelor de subsol de la acest considerent, în particular notele de subsol 132-134, care se referă la rapoartele de vizită ale AMD la concesionari, precum și la o notă internă a Peugeot, rezultă că AMD făceau presiuni, în cursul vizitelor la concesionari, pentru a-i descuraja să exporte. Astfel cum arată Comisia în considerentul (77) al deciziei atacate, remarcile făcute de AMD, redate pe scurt în rapoartele de vizită, nu au sens decât în contextul în care, din punctul de vedere al reclamantelor, exporturile trebuiau să își păstreze un caracter excepțional.
În ceea ce privește considerentul (78) al deciziei atacate, referitor la unele presiuni a căror punere în aplicare nu se baza pe AMD, simpla contestare care se poate deduce din argumentarea reclamantelor în legătură cu aprecierea pretins eronată de către Comisie a presiunilor este că exemplele prezentate în acest considerent (78) și la notele de subsol 136-140 de la acest considerent nu ar proveni de la PNE. Desigur, este adevărat că aceste exemple se întemeiază pe scrisori de la concesionari, în speță [
confidențial
] (notele de subsol sus-menționate 136, 137 și 138), [
confidențial
] (nota de subsol 139, menționată anterior) și [
confidențial
] (nota de subsol 140, menționată anterior). Nu este mai puțin adevărat că aceste scrisori, în care se indică teama de „probleme cu Peugeot Țările de Jos” și „frica de represalii” în caz de continuare a exporturilor sau chiar „marea presiune” exercitată de Peugeot și perspectiva unor „sancțiuni prea severe”, în special „rezilierea contractului de concesiune”, reflectă în mod clar existența unor presiuni din partea PNE.
În al treilea rând, în ceea ce privește amenințările cu reducerea livrărilor, în special privind cele mai exportate modele [considerentele (79)-(81) ale deciziei atacate], reclamantele nu repun în mod serios în discuție constatările potrivit cărora Comisia a operat pe baza proceselor-verbale ale unor reuniuni dintre comisia comercială a VPDN și reprezentanții PNE [a se vedea notele de subsol 141 și 142 de la considerentul (79) al deciziei atacate, 143 de la considerentul (80) al deciziei atacate și 144 de la considerentul (81) al deciziei atacate].
Singurele contestări ale reclamantelor identificabile în această privință se limitează, în primul rând, la susținerea că mențiunile de la notele de subsol 142 și 144 de la considerentele (79) și (81) ale deciziei atacate nu ar putea fi atribuite PNE, ci VPDN și unor concesionari și, în al doilea rând, la susținerea că mențiunea de la nota de subsol 143 de la considerentul (80) al deciziei atacate ar corespunde unei declarații făcute de PNE în absența concesionarilor.
Cu toate acestea, în ceea ce privește prima susținere, rezultă în mod clar din procesul-verbal al reuniunii comisiei comerciale a VPDN din 16 iunie 1997 că extrasul reprodus la nota de subsol 142 corespunde unor afirmații făcute de PNE prin intermediul reprezentanților săi, și nu unor afirmații făcute de concesionari. Referitor la mențiunea de la nota de subsol 144, respectiv „Se solicită să nu se exporte modelele 206, ci să fie păstrate pentru piața olandeză!”, rezultă din procesul-verbal de reuniune al VPDN din că această mențiune este extrasă din răspunsurile pe care [
confidențial
], director de vânzări și reprezentant al PNE, prezent în cea de a doua parte a acestei reuniuni, le-a furnizat la întrebările pregătite de concesionari pentru a-i fi adresate și reproduse cu litere italice în procesul-verbal.
În ceea ce privește a doua susținere, că mențiunea de la nota de subsol 143 de la considerentul (80) al deciziei atacate, extrasă dintr-un „memoriu-plan rețea Țările de Jos din 30 mai 1997” și potrivit căreia „[PNE] reflectează asupra unei restrângeri a ofertei sale privind modelul 806 prin eliminarea celor mai exportate modele”, ar corespunde unei declarații făcute de PNE în absența concesionarilor, această contestare este exactă în ceea ce privește situația de fapt, dar nu este mai puțin adevărat că mențiunea în cauză reflectă, desigur, o voință a PNE de a-și reduce oferta către concesionari privind cele mai exportate modele.
Rezultă din considerațiile precedente că, pentru a repune în discuție aprecierile Comisiei, contestările formulate de reclamante nu sunt suficiente.
În al patrulea rând, în ceea ce privește restricțiile la livrările de autovehicule destinate exportului [considerentele (82)-(85) ale deciziei atacate], Comisia a furnizat exemple de astfel de restricții. Aceste restricții la livrări ar fi existat sub forma termenelor de livrare importante [considerentul (82)], a impunerii de condiții financiare particulare [considerentul (83)] sau chiar a unor exigențe ca o comandă să fie însoțită de o cerere de înmatriculare în Țările de Jos [considerentele (83)-(85)].
Reclamantele nu contestă în mod serios existența acestor restricții la livrări aplicate în cazul comenzilor făcute de concesionari pentru autovehicule destinate exportului.
Astfel, argumentul reclamantelor întemeiat pe faptul că înscrisurile citate la notele de subsol 145-147 și 150 de la considerentele (83) și (84) ale deciziei atacate, care corespund unor reclamații formulate de cumpărători și de mandatari și unor răspunsuri date de concesionari la aceste reclamații, conțin declarații care nu pot fi atribuite PNE nu poate fi acceptat, din moment ce acest argument nu repune în discuție existența restricțiilor la livrări descrise în aceste înscrisuri.
Trebuie de asemenea respins argumentul reclamantelor potrivit căruia înscrisul menționat la nota de subsol 152 de la considerentul (85) al deciziei atacate se referă la o discuție între PNE și VPDN în legătură cu penuria de autovehicule, ceea ce nu s-ar putea considera drept o manifestare a unor presiuni. Astfel, împrejurarea, corectă din punct de vedere formal, că acest înscris, un proces-verbal al reuniunii dintre conducerea PNE și comisia consultativă a VPDN din 2 noiembrie 1999, vizează o discuție între PNE și VPDN referitoare, printre altele, la penurie nu repune deloc în discuție existența restricțiilor la livrare descrise în considerentul (85) al deciziei atacate și aplicate în mod selectiv la autovehiculele comandate de concesionari cu cod de operare corespunzător comenzilor pentru export.
În sfârșit, nici argumentele invocate de reclamante privind sensul scrisorii concesionarului [
confidențial
] adresate la 31 iulie 1997 către Système européen promotion SARL (denumit în continuare „SEP”), mandatar francez pentru achiziționarea de autovehicule și autor al uneia dintre plângerile către Comisie, nu pot fi acceptate. Este clar că problemele de care [
confidențial
] arată în această scrisoare că se temea în cazul efectuării de exporturi suplimentare în favoarea SEP erau rezultatul politicii restrictive a Peugeot, și nu al faptului că i s-ar putea reproșa [
confidențial
] efectuarea de vânzări către dealeri din afara rețelei, cu încălcarea obligațiilor sale contractuale în cadrul rețelei de distribuție Peugeot. Astfel, SEP, destinatarul acestei scrisori, nu era un astfel de dealer din afara rețelei, ci un mandatar care acționa în numele clienților finali.
Rezultă din considerațiile de la punctele 116-139 de mai sus că reclamantele nu reușesc să repună în discuție constatarea Comisiei potrivit căreia diversele inițiative indicate în decizia atacată și calificate drept presiuni urmăreau dacă nu suprimarea, cel puțin restrângerea exporturilor paralele și, prin urmare, aveau obiect anticoncurențial.
În aceste condiții, întrucât reclamantele nu reușesc să combată constatările Comisiei referitoare la obiectul anticoncurențial atât al sistemului de remunerare, cât și al diverselor presiuni descrise de Comisie în decizia atacată, prezentul motiv trebuie respins.
În continuare, trebuie examinat primul motiv, întemeiat pe inexistența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE pentru motivul că sistemul de remunerare și presiunile nu ar fi făcut obiectul unei acceptări din partea concesionarilor.
2.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe inexistența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE
Argumentele părților
În opinia reclamantelor, Comisia a încălcat articolul 81 alineatul (1) CE prin faptul că a apreciat în decizia atacată că măsurile puse în aplicare de PNE puteau fi calificate drept acord în sensul acestui articol.
Noțiunea de acord s-ar întemeia pe existența unui concurs de voințe și, prin urmare, Comisia ar avea sarcina de a dovedi, pe de o parte, o invitație, pe de altă parte, o acceptare, expresă sau tacită, a acestei invitații, ceea ce Comisia nu ar fi făcut.
În ceea ce privește sistemul de remunerare al concesionarilor, acesta ar fi fost impus în mod unilateral de PNE. În plus, circularele, redactate în termeni neutri, ar trebui considerate legale, iar o încălcare ar putea cel mult rezulta dintr-o eventuală practică a PNE de a nu plăti bonusul pentru exporturi.
Or, un acord cu privire la o asemenea practică nu ar fi existat, întrucât simpla continuare a achiziționării de mașini de către concesionari nu ar fi putut să fie asimilată cu un astfel de acord. Un astfel de acord nu ar putea fi prezumat, pentru că neplata bonusului nu ar fi în interesul concesionarului și pentru că o astfel de evoluție contractuală nelegală nu poate fi considerată ca fiind adoptată anterior, la momentul semnării contractului de concesiune.
Controlul înmatriculărilor nu ar avea legătură cu exporturile, ci ar fi rezultatul obligațiilor impuse de reglementarea fiscală națională și ar urmări dezvoltarea vânzărilor către clienții finali.
Rolul VPDN, care nu ar reprezenta concesionarii, nu poate conduce la constatarea existenței unui acord între PNE și aceștia din urmă.
În concluzie, nu ar fi existat niciun acord între concesionari și PNE asupra unei pretinse excluderi a exporturilor de la plata bonusurilor. Aceasta ar rezulta din diversitatea răspunsurilor concesionarilor la întrebările adresate de Comisie cu privire la acest aspect.
În ceea ce privește presiunile pretins exercitate de PNE asupra concesionarilor, chiar dacă s-ar confirma, acestea ar constitui doar comportamente unilaterale ale PNE, și nu acorduri în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Cea mai bună dovadă a inexistenței unei acceptări de către concesionari a acestor pretinse presiuni ar consta de fapt în importanța exporturilor efectuate de aceștia. În sfârșit, acceptarea unei pretinse politici a PNE de restrângere sau de interzicere a exporturilor nu poate fi prezumată, din moment ce o astfel de politică ar fi contrară interesului concesionarilor și clar anticoncurențială.
Inițiativele adoptate și dorințele exprimate de VPDN nu ar constitui decât luări de poziție punctuale, care, presupunând că au putut avea o oarecare influență, nu ar fi creat obligații pentru concesionari și nu ar demonstra acceptarea lor.
Pretinsa limitare în aprovizionarea concesionarilor cu mașini de către PNE, precum și reducerea numărului acestora ar fi măsuri unilaterale. În fond, nu ar fi existat vreo limitare a aprovizionării, iar reducerea numărului de concesionari nu ar fi vizat principalii concesionari exportatori.
Simpla existență a unor presiuni sau a unor sancțiuni ar demonstra dezacordul concesionarilor și, implicit, inexistența unei acceptări de către aceștia a unei ipotetice invitații din partea PNE. Comisia nu ar fi demonstrat existența unei acceptări exprese sau tacite din partea concesionarilor, luați individual.
Comisia susține că circularele și invitațiile adresate de PNE concesionarilor, având drept scop influențarea acestora în executarea contractului de distribuție și cărora niciunul dintre acești concesionari nu li s-a opus în mod clar, constituie acorduri care se integrează în ansamblul relațiilor comerciale continue reglementate de un acord general prestabilit și care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE.
Comisia ar fi identificat un număr suficient de elemente care ar confirma acceptarea, cel puțin tacită, a concesionarilor.
În decizia atacată, Comisia nu ar reține o participare a VPDN la acordurile în discuție, ci ar fi ținut cont de rezoluțiile, de comunicările și de discuțiile din cadrul acestei asociații, din care ar fi rezultat că, în ceea ce privește cel puțin concesionarii direct implicați în operațiunile de export, aceștia s-ar fi exprimat clar cu privire la interesul pe care îl aveau de a urma politica PNE în materie de exporturi și, în consecință, ar fi acceptat această politică pe care ar fi considerat-o de altfel ca parte a relațiilor contractuale cu constructorul.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe pretinsul eșec al tentativelor de a frâna exporturile paralele, Comisia susține că nerespectarea unei invitații adresate de furnizor nu infirmă teza privind existența unui acord, din moment ce acceptarea tacită a acestei invitații nu este dovedită doar pe baza comportamentului distribuitorilor în perioada în discuție. În orice caz, Comisia nu ar fi pretins că sistemul de bonusuri viza el singur o interzicere a vânzărilor la export. Aceasta ar fi apreciat că sistemul antrena o reducere sensibilă a marjei de manevră economică a concesionarilor pentru a efectua astfel de exporturi.
Deși este adevărat că, inițial, PNE a decis în mod unilateral noi condiții propuse concesionarilor, acestea, odată comunicate concesionarilor prin circulare anuale, s-ar fi integrat în contractul de distribuție. În perioada 2000-2003, în care sistemul de remunerare ar fi prevăzut expres că sistemul se considera acceptat de către un concesionar în cazul în care acesta nu formula vreo obiecție clară, concesionarii nu ar fi invocat decât două obiecții împotriva sistemului, care ulterior ar fi fost retrase. Ar fi dificil de imaginat că același sistem a putut fi aplicat în mod unilateral în perioada 1997-1999.
Comisia apreciază că prevederile circularelor PNE nu au fost neutre în niciun moment al perioadei supuse investigației și că aplicarea concretă a sistemului de remunerare de către PNE nu ar face decât să confirme interpretarea sa cu privire la aceste circulare. Referitor la aplicarea sistemului de către concesionari, o majoritate zdrobitoare a acestora ar fi omis să solicite acordarea bonusului pentru mașinile exportate.
În sfârșit, ar fi necesar să se distingă clar între o invitație referitoare la prețul final la care revând concesionarii și, precum în speță, o dispoziție care determină prețul la care concesionarii cumpără de la constructor. În principal pentru acest motiv Comisia ar fi putut constata, în speță, existența unui acord privind prețurile, pe baza multiplelor acte de cumpărare realizate de concesionari.
Pretinsa lipsă de interes a concesionarilor față de acord nu poate împiedica constatarea existenței acestui acord. Astfel, nu ar fi suficient să se evoce interesul fiecărui concesionar de a-și majora vânzările pe termen scurt (prin exporturi), dacă ar fi evident că opoziția față de politica constructorului riscă să antreneze consecințe nefaste pentru concesionar în privința prețurilor, a aprovizionării și chiar a continuării relației contractuale. În plus, posibilitatea ca PNE să identifice cu ușurință orice vânzare la export ar fi motivat concesionarii să adere la sistem.
Faptul că sistemele de control ale PNE au putut urmări alte scopuri decât identificarea vânzărilor la export nu ar împiedica posibilitatea de a concepe că ele au putut avea și această funcție de identificare. Reclamantele, care ar deplânge lipsa unei bănci de date privind înmatriculările la nivel comunitar, nu ar sugera în vreun fel că au făcut tot ceea ce era posibil pentru a atenua această lacună în vederea asigurării plății bonusurilor pentru vânzările la export.
Cu privire la rolul VPDN, acesta ar fi fost cel al unei „cutii de rezonanță” pentru discuțiile asupra sistemului de remunerare. Decizia atacată s-ar sprijini doar cu titlu suplimentar pe intervențiile acestei asociații. Circularele sau, cel puțin, comenzile făcute în cadrul sistemului de remunerare ar fi suficiente pentru a constata existența unui acord. În aceste condiții, Comisia ar putea ține cont, pentru a confirma existența acceptării de către concesionari, de faptul că o asociație care le reprezintă interesele a participat la elaborarea și la îmbunătățirea sistemului de remunerare. Dacă s-ar fi opus acestui sistem, opoziția concesionarilor ar fi trebuit să își găsească ecou în deliberările VPDN.
Referitor la pretinsa divergență de interpretare a circularelor de către concesionari, ar fi suficient să se sublinieze că cea mai mare parte dintre aceștia, inclusiv cel mai important exportator, ar fi oferit răspunsuri care confirmă poziția Comisiei.
În ceea ce privește presiunile exercitate asupra anumitor concesionari, acestea nu au făcut decât să completeze un acord mai general, el însuși restrictiv în ceea ce privește exporturile și la care aproape toți concesionarii au aderat în mod tacit. Existența unor controale și a unor presiuni, precum și reacția anumitor concesionari ar confirma credibilitatea unei astfel de acceptări a sistemului de remunerare. Din punctul de vedere al PNE, precum și din punctul de vedere al concesionarilor nerespectarea instrucțiunilor date de PNE ar fi constituit un caz de nerespectare a contractului de distribuție.
Argumentul potrivit căruia presiunile ar fi fost urmate de vârfuri de exporturi nu ar fi concludent. Ar fi normal ca presiunile să se accentueze în perioadele în care sunt constatate creșteri ale exporturilor paralele. Faptul că au existat totuși exporturi nu ar permite să se constate inexistența unui acord. Presiunile ar fi fost citate ca elemente de fapt care dovedesc un acord preexistent. Diminuarea exporturilor începând din 1997, apoi scăderea lor accentuată începând din 1999 ar demonstra în schimb eficacitatea acordului.
În decizia atacată, Comisia nu ar constata nici existența unui acord general între concesionari și constructor cu privire la o distribuire a aprovizionării pentru a răspunde exclusiv necesităților pieței interne, nici încheierea unei înțelegeri privind excluderea concesionarilor care exportau cel mai mult. În schimb, decizia atacată ar releva faptul că puterea constructorului în materie de aprovizionare îi permitea să creeze motive pentru a determina concesionarii să se ralieze la politica sa restrictivă generală și să renunțe la export. În opinia Comisiei, politica de reducere drastică a rețelei de distribuție nu putea, în plus, să nu suscite teama concesionarilor, mai ales a celor care făceau obiectul amenințărilor din partea reprezentanților PNE pe teren din cauza exporturilor realizate de ei.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într-un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T-7/89, Rec., p. II-1711, punctul 256, Hotărârea Tribunalului din , Bayer/Comisia, T-41/96, Rec., p. II-3383, punctul 67, și Hotărârea Tribunalului din , Volkswagen/Comisia, T-208/01, Rec., p. II-5141, punctul 30; a se vedea în acest sens, Hotărârea Curții din , ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul 112, și Hotărârea Curții din , van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125, punctul 86).
În ce privește forma de exprimare a respectivei voințe comune, este suficient ca o prevedere să reprezinte expresia voinței părților de a se comporta pe piață în conformitate cu termenii acesteia (Hotărârile Bayer/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 68, și Volkswagen/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 31; a se vedea în acest sens Hotărârile ACF Chemiefarma/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 112, și van Landewyck și alții/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 86).
Rezultă că noțiunea de acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, astfel cum a fost interpretată de jurisprudență, se fundamentează pe existența unui concurs de voințe între cel puțin două părți, a căror formă de manifestare nu este importantă, cu condiția să constituie expresia lor fidelă (Hotărârea Curții din 13 iulie 2006, Comisia/Volkswagen, C-74/04 P, Rec., p. I-6585, punctul 37, Hotărârile Bayer/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 69, și Volkswagen/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 32).
Rezultă de asemenea din jurisprudență că, atunci când o decizie a fabricantului constituie un comportament unilateral al întreprinderii, acestei decizii nu i se aplică interdicția prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Bayer/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 66, Hotărârea din 21 octombrie 2003, General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, T-368/00, Rec., p. II-4491, punctele 58 și 79, și Hotărârea Volkswagen/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 33; a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din , AEG-Telefunken/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 38, Hotărârea Curții din , Ford-Werke și Ford of Europe/Comisia, 25/84 și 26/84, Rec., p. 2725, punctul 21, Hotărârea Tribunalului din , Dunlop Slazenger/Comisia, T-43/92, Rec., p. II-441, punctul 56).
Cu toate acestea, în anumite împrejurări, s-a considerat că unele măsuri adoptate sau impuse de fabricant în mod aparent unilateral în cadrul relațiilor comerciale continue întreținute cu distribuitorii săi constituie un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 12 iulie 1979, BMW Belgium și alții/Comisia, 32/78, 36/78-82/78, Rec., p. 2435, punctele 28-30, Hotărârile AEG-Telefunken/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 38, Ford/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 21, Hotărârea din , Sandoz prodotti farmaceutici/Comisia, C-277/87, Rec., p. I-45, punctele 7-12, Hotărârea din , Bayerische Motorenwerke, C-70/93, Rec., p. I-3439, punctele 16 și 17, precum și Hotărârea Bayer/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 70).
Rezultă din această jurisprudență că trebuie să se opereze o distincție între situația în care o întreprindere a adoptat o măsură cu adevărat unilaterală, așadar, fără participarea expresă sau tacită a unei alte întreprinderi, și situația în care caracterul unilateral este doar aparent. Dacă prima situație nu intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE, cea de a doua trebuie considerată ca revelând existența unui acord între întreprinderi și, prin urmare, poate intra în domeniul de aplicare al acestui articol. Este cazul, printre altele, al practicilor și al măsurilor restrictive de concurență care, deși sunt adoptate de fabricant în mod aparent unilateral în cadrul relațiilor sale contractuale cu distribuitorii săi, primesc totuși acceptarea, cel puțin tacită, a acestora din urmă (Hotărârile Bayer/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 71, și Volkswagen/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 35).
Or, rezultă de asemenea din această jurisprudență că un comportament aparent unilateral al unui fabricant, adoptat în cadrul relațiilor contractuale întreținute cu distribuitorii săi, nu poate fi considerat de Comisie ca fiind în realitate la originea unui acord între întreprinderi în sensul articolului 81 alineatul (1) CE dacă aceasta nu demonstrează acceptarea de către ceilalți parteneri, în mod expres sau tacit, a atitudinii adoptate de fabricant (Hotărârile Bayer/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 72, și Volkswagen/Comisia, punctul 168 de mai sus, punctul 36; a se vedea în acest sens Hotărârile BMW Belgium și alții/Comisia, punctul 172 de mai sus, punctele 28-30, AEG-Telefunken/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 38, Ford/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 21, și Sandoz prodotti farmaceutici/Comisia, punctul 172 de mai sus, punctele 7-12).
În sfârșit, trebuie reamintit că revine Comisiei obligația de a reuni elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată a avut loc (Hotărârea CRAM și Rheinzink/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 20, și Hotărârea Tribunalului din 21 ianuarie 1999, Riviera Auto Service și alții/Comisia,
T-185/96, T-189/96 și T-190/96, Rec., p. II-93
, punctul 47).
În speță, trebuie subliniat că, în mod contrar celor sugerate de reclamante, pentru a constata existența unui acord în speță, Comisia nu a aplicat, spre deosebire de cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Volkswagen/Comisia, punctul 168 de mai sus, un raționament constând în a se limita să fundamenteze acceptarea de către concesionari doar pe apartenența acestora la rețeaua de distribuție.
Dimpotrivă, Comisia, după ce a reamintit în mod expres în decizia atacată necesitatea acceptării de către concesionari, cel puțin tacit, a inițiativelor în litigiu [a se vedea în special considerentul (90) final și considerentul (91) a doua teză final ale deciziei atacate], a căutat dovezile unei astfel de acceptări [considerentele (94)-(101) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește, mai întâi, sistemul de remunerare, Comisia a dedus această acceptare, în considerentul (95) al deciziei atacate, din faptul că toți concesionarii au continuat să comande autovehicule în cadrul sistemului instituit din 1997 de reclamante. Comisia a reținut drept indicii ale acestui acord existența unui sistem de control
a posteriori
și posibilitatea aplicării de sancțiuni [considerentul (96) al deciziei atacate]. Comisia a remarcat de asemenea rolul jucat de VPDN, cel puțin de „cutie de rezonanță” și de organ de informare a concesionarilor, precizând că „informațiile detaliate difuzate de VPDN membrilor săi au condus la o creștere a transparenței față de aceștia a poziției PNE referitoare la aplicarea sistemului de remunerare” [considerentul (98) al deciziei atacate].
Comisia a concluzionat că un acord între reclamante și concesionari exista deja din 1997. Prin urmare, în opinia Comisiei, faptul că începând din 2000 AP a specificat în circulare că lipsa unei contestări exprese a acestora echivala cu adeziunea nu era decât manifestarea explicită a unei oferte de acord care prilejuise o întâlnire reală a voințelor încă din 1997 [considerentul (99) al deciziei atacate].
Tribunalul consideră că această concluzie a Comisiei privind existența unui acord în privința sistemului de remunerare nu este repusă în discuție de argumentul reclamantelor.
Astfel, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia circularele de după 1997 ar fi fost redactate în termeni neutri, fapt care nu ar permite să fie calificate drept nelegale și din care ar rezulta că unicul comportament susceptibil de a face obiectul unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE ar fi o pretinsă practică unilaterală a PNE de a nu plăti bonusurile, nu poate fi reținut.
Astfel, în cadrul examinării celui de al doilea motiv de anulare s-a constatat deja că circularele ulterioare anului 1997 nu erau redactate în termeni neutri, ci în termeni care mențineau restricția de concurență instituită în 1997. Restricția de concurență provine, așadar, tocmai din sistemul de remunerare însuși, astfel cum a fost conceput de reclamante și descris în aceste circulare, și nu dintr-o practică prin care PNE s-ar fi îndepărtat de la prevederile contractuale legale. Argumentul reclamantelor, întemeiat pe caracterul pretins legal al circularelor, trebuie, prin urmare, respins.
Ținând seama de faptul că restricția de concurență rezulta din sistemul de remunerare însuși și că acest sistem determina, în definitiv, prețul de cumpărare al autovehiculelor Peugeot plătit de concesionari, Comisia a dedus în mod întemeiat că acest sistem a fost acceptat de concesionari din faptul că aceștia au continuat să comande autovehicule în cadrul și în condițiile financiare ale acestui sistem.
Astfel, concesionarii nu ar fi continuat să cumpere, fără să conteste, autovehicule în condițiile stabilite prin sistemul de remunerare dacă nu ar fi fost de acord cu aceste condiții și, în special cu faptul că la acordarea bonusului se luau în considerare numai vânzările realizate pe plan național.
Faptul că excluderea exporturilor de la acordarea bonusului era în sine defavorabilă intereselor financiare ale concesionarilor nu schimbă cu nimic realitatea continuării comenzilor de către concesionari. Astfel cum subliniază Comisia, existența unui acord nu ar putea fi exclusă pentru motivul că acesta pare a fi contrar intereselor unei părți a concesionarilor, din moment ce, precum în speță, există dovada acceptării acordului de către această parte a concesionarilor.
În continuare, în ceea ce privește diversele inițiative calificate în decizia atacată drept presiuni, Comisia a apreciat că aceste inițiative ale reclamantelor față de concesionari, care urmăreau menținerea caracterului excepțional al exporturilor, au obținut o adeziune de principiu din partea tuturor membrilor rețelei, fără a aduce atingere intervențiilor punctuale prin care constructorul a putut menține disciplina stabilită în acest fel [considerentul (100) final al deciziei atacate].
Reclamantele contestă faptul că presiunile au putut fi sursa unui acord. Aceste presiuni ar fi prin natura lor acte unilaterale, iar aplicarea unor sancțiuni ar consolida acest caracter unilateral, întrucât ar demonstra opoziția concesionarilor față de măsurile care le erau impuse. Comisia nu ar fi făcut dovada acceptării de către concesionari a pretinsei politici a reclamantelor de limitare a exporturilor.
În considerentul (100) al deciziei atacate, Comisia menționează trei manifestări concrete de acceptare tacită de către concesionari a inițiativelor reclamantelor care urmăreau limitarea exporturilor.
Aceste trei manifestări se referă la concesionarul [
confidențial
], la concesionarul [
confidențial
] [a se vedea considerentul (100) a cincea și a șasea teză al deciziei atacate], și, respectiv, la concesionarii care, într-o adunare generală a VPDN, s-au exprimat în favoarea interzicerii exporturilor [considerentul (100) a zecea teză al deciziei atacate].
În primul rând, în ceea ce privește concesionarul [
confidențial
], este adevărat că inițiativele reclamantelor au avut ca efect determinarea acestui concesionar să își modifice relațiile comerciale cu clienții.
Rezultă astfel din dosar că, prin nota din 16 iulie 1997, PNE, ca răspuns la o comandă a concesionarului [
confidențial
], făcută ea însăși ca urmare a unei comenzi din partea mandatarului francez SEP concesionarului menționat pentru, printre altele, patru autovehicule modelul 306 break, a informat acest concesionar că autovehiculele „modelul 306 break [ar fi] livrate numai însoțite de cererea de înmatriculare”, prin această cerere de înmatriculare înțelegându-se, după cum recunoaște însuși AP, o înmatriculare în Țările de Jos. La această notă din , PNE anexase o listă în care li se precizau concesionarilor termenele de livrare, dar nu li se indica totuși niciun termen pentru autovehiculele modelul 306 break comandate de SEP.
Ca urmare a acestei note a PNE din 16 iulie 1997, concesionarul [
confidențial
], în loc să formuleze opoziție, a repercutat pur și simplu asupra mandatarului francez SEP, prin scrisoarea din , restricțiile provenind de la PNE, retransmițând acestui mandatar și respectiva notă care impunea o înmatriculare în Țările de Jos, precum și lista anexată, și, mai mult, făcând trimitere de la acea parte a listei referitoare la modelul 306 break către această notă.
Împrejurarea invocată de reclamante că toate autovehiculele comandate pentru SEP de concesionarul [
confidențial
] ar fi fost în final livrate nu este de natură să repună în discuție faptul că acest concesionar s-a mulțumit să repercuteze asupra acestui mandatar restricțiile de livrare care îi fuseseră indicate de PNE.
În această privință, trebuie subliniat că, odată ce [
confidențial
] a comunicat SEP motivele anticoncurențiale reale pe care se întemeiau restricțiile de livrare, AP nu putea, pentru a încerca restabilirea situației, decât să „[convină] cu [PNE] că nu exista în mod evident altă soluție decât anunțarea de îndată a unui [termen de livrare de către concesionar] […], astfel încât să se corecteze rapid greșeala comisă involuntar” (al patrulea paragraf din scrisoarea internă a PNE din 18 iulie 1997).
În al doilea rând, în ceea ce privește concesionarul [
confidențial
], Comisia menționează că, „[î]n 1997, [… a]cest concesionar […] a fost obligat să refuze unele livrări de autovehicule către consumatori finali din străinătate” [considerentul (100) a opta teză al deciziei atacate]. Comisia face trimitere și la considerentul (78) al deciziei atacate (a treia și a patra teză), în care precizează că, din cauza presiunilor exercitate de PNE, acest concesionar a fost determinat „să anuleze sau să nu accepte comenzi […] de autovehicule noi” provenind de la SEP, iar ulterior „să își diminueze exporturile în mod deosebit de drastic în 1998 pentru ca [în] 1999 să înceteze definitiv să mai exporte”.
Reclamantele nu reușesc să conteste acest exemplu. Ele se limitează să invoce că acest concesionar ar fi exportat totuși 30 de autovehicule în 1997, fapt care, astfel cum a subliniat, în esență, Comisia, nu este în contradicție nici cu constatarea potrivit căreia acest concesionar a ales să refuze unele vânzări în acel an decât să se opună presiunilor exercitate de reclamante, nici cu realitatea privind reducerea exporturilor realizate de [
confidențial
] începând din 1998 și încetarea acestei activități în 1999.
În al treilea rând, în ceea ce privește cererea formulată în cadrul VPDN, Comisia a constatat în mod corect, în considerentul (100) a zecea teză al deciziei atacate, că toți concesionarii au convenit și au propus în cadrul VPDN trimiterea unei circulare prin care să se solicite să nu se mai efectueze exporturi. Mai precis, este vorba despre propunerea făcută în cursul adunării generale a VPDN din 11 noiembrie 1997„de a comunica membrilor asociației concesionarilor o scrisoare în care să se precizeze că nu trebuie să se implice în activități de reexport”.
Desigur, această propunere formulată de concesionari nu a fost, se pare, pusă în aplicare în final, președintele VPDN remarcând, în cursul respectivei adunări generale, că „acest lucru nu este posibil în contextul legislației europene actuale”. Nu este mai puțin adevărat că formularea acestei propuneri în cadrul respectivei adunări era de natură să reflecte o adeziune de principiu a concesionarilor la politica de restrângere a exporturilor urmată de PNE.
Din faptul că această propunere prevedea că toți concesionarii ar fi fost invitați să contrasemneze această scrisoare pentru a-și manifesta acordul nu se poate deduce, astfel cum susțin reclamantele, că o acceptare tacită a politicii de restrângere a exporturilor nu este de conceput. După cum arată și Comisia, jurisprudența comunitară menționată la punctele 168-174 de mai sus prevede clar posibilitatea acceptării tacite a unei propuneri de acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE.
Mai general, în ceea ce privește rolul jucat de VPDN, trebuie subliniat, similar Comisiei, că reclamantele nu contestă în mod serios constatarea efectuată, în esență, în considerentul (100) a doua teză al deciziei atacate în sensul că PNE s-a folosit de VPDN pentru a transmite mesajul potrivit căruia concesionarii trebuiau să limiteze exporturile. Or, astfel cum remarcă și Comisia, faptul că VPDN a încurajat astfel concesionarii să își limiteze exporturile, fără să se consemneze din partea concesionarilor vreo obiecție sau vreo disociere în această privință, este de natură să demonstreze acceptarea de către concesionari a politicii restrictive urmate de PNE.
Dincolo de aceste trei manifestări concrete de acceptare de către concesionari a inițiativelor reclamantelor vizând, dacă nu încetarea, cel puțin limitarea exporturilor, Comisia evocă, tot în considerentul (100) al deciziei atacate (a șasea teză), pe lângă concesionarul [
confidențial
], și pe concesionarii [
confidențial
] și [
confidențial
] și face trimitere în acest sens la considerentul (78) al deciziei atacate.
În ceea ce privește [
confidențial
], din considerentul (78) a șasea teză al deciziei atacate și din răspunsul acestui concesionar la solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004, la care se face trimitere în nota de subsol 139 de la acest considerent, rezultă că acest concesionar „[a] încetat să exporte autovehicule marca Peugeot începând din al doilea trimestru [al] anului 1997 [d]in cauza presiunii ridicate exercitate de Peugeot asupra [sa]”. Acest concesionar a preferat, așadar, să își înceteze activitatea de export decât să se opună inițiativelor reclamantelor. Trebuie amintit, referitor la acest concesionar, că nu a fost reținută alegația de rea-credință făcută de reclamante în privința sa.
În ceea ce privește acceptarea sau neacceptarea presiunilor de către [
confidențial
], reclamantele susțin că scrisoare adresată Peugeot de [
confidențial
] la 19 noiembrie 2001, menționată în considerentul (78) al deciziei atacate, ar fi dovada că acest concesionar ar adopta independent propriile decizii. În aceste condiții, reclamantele susțin că acceptarea de către acest concesionar a presiunilor exercitate de Peugeot nu ar fi demonstrată.
Cu toate acestea, astfel cum subliniază în mod întemeiat Comisia, răspunsul oferit de [
confidențial
] trebuie acceptat cu rezerve, întrucât este vorba despre un concesionar care apără exporturile ce par să îi fie indispensabile pentru acoperirea cheltuielilor sale. Astfel, în această scrisoare din 19 noiembrie 2001, respectivul concesionar caută atât să își protejeze interesele imediate, invocând faptul că vânzările la export îi sunt necesare, cel puțin pe termen scurt, cât și să asigure Peugeot că această situație derogă de la politica sa anterioară și nu face parte din strategia sa pe termen lung. Scrisoarea adresată de [
confidențial
] nu permite, așadar, să se constate o reală independență a acestui concesionar față de presiunile reclamantelor, ci demonstrează mai curând, dincolo de o justificare a exporturilor pe termen scurt, o acceptare de principiu, pe termen lung, a limitării și chiar a dispariției exporturilor paralele.
Această concluzie este pe deplin susținută de termenii utilizați în nota internă a PNE din 2 noiembrie 2001, cu doar câteva zile înainte de această scrisoare de la [
confidențial
], și în care [
confidențial
], AMD al PNE, informează PNE cu privire la reacția avută de „[
confidențial
]”, o societate care depindea de același concesionar, dar situat în [
confidențial
] (Țările de Jos), și nu în [
confidențial
] (Țările de Jos). Rezultă, astfel, din această notă internă a PNE că responsabilul întâlnit de AMD pe site-ul [
confidențial
] „nu este deloc mândru de activitățile sale de export[, dar] nu vede totuși alte posibilități, date fiind problemele enorme ale [
confidențial
] (în special de ordin financiar)”. AMD adaugă în această notă că acest responsabil a precizat că „nu [făcea] acest lucru decât pe o perioadă scurtă și [spera] să poată să își înceteze aceste activități rapid în următorul an”, că „înțeleg[ea] gravitatea acțiunilor sale”, deoarece „defavoriz[a] proprii clienți și Peugeot în general”, dar că, „totuși, încă o dată, nu [avea], potrivit spuselor sale, altă opțiune în acel moment pentru a obține bani pe termen scurt”.
Rezultă din considerațiile de la punctele 186-205 de mai sus că reclamantele nu reușesc să combată dovezile concrete ale acceptării presiunilor de către concesionari prezentate de Comisie în decizia atacată.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că importanța exporturilor ar infirma concluzia Comisiei potrivit căreia presiunile ar fi fost acceptate de concesionari, trebuie subliniat în primul rând că, în decizia atacată, Comisia nu a constatat existența unui acord privind suprimarea pură și simplă a exporturilor, ci existența unui acord privind o limitare a exporturilor [considerentele (100) și (136) ale deciziei atacate]. În al doilea rând, este cert că după 1997 exporturile s-au redus, în timp ce, concomitent și exceptând situația specială a anului 1998, care a corespuns unei scăderi importante, dar tranzitorii, a cererii interne de mașini Peugeot [a se vedea nota de subsol 28 de la considerentul (17) al deciziei atacate], vânzările totale în Țările de Jos au crescut în mod constant.
Rezultă că împrejurarea că exporturile au fost menținute, dar într-o măsură mai mică, după diferitele inițiative ale reclamantelor, nu este de natură să repună în discuție realitatea acceptării politicii reclamantelor de către concesionari, demonstrată de un ansamblu de indicii precise și concordante.
În concluzie, din moment ce reclamantele nu reușesc să conteste validitatea aprecierilor făcute de Comisie atât în ceea ce privește acceptarea de către concesionari a sistemului de remunerare, cât și în ceea ce privește acceptarea presiunilor, prezentul motiv trebuie respins.
3.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o apreciere eronată a duratei încălcării și pe motivarea contradictorie
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, întrucât referirea la o înmatriculare în Țările de Jos a fost suprimată din circularele ulterioare anului 1997, durata încălcării trebuie redusă doar la anul 1997.
În plus, nu ar exista suficiente elemente care să demonstreze existența unor presiuni între 1998-2000. Comisia ar evoca, în esență, înscrisuri referitoare la anii 1997 și 2001, lipsite în fond de pertinență și, în orice caz, referitoare la fapte care s-au desfășurat la o distanță de patru ani, care nu permit, prin urmare, să se caracterizeze încălcarea drept continuă. Înscrisurile referitoare la anii 1998 și 1999 nu ar infirma această poziție, întrucât nu reflectă existența unor presiuni. Comisia ar fi săvârșit, așadar, o eroare considerând că presiunile au durat din 1997 până în 2001. Comisia ar fi trebuit cel puțin să nu rețină existența unor presiuni în perioada 1998-2000.
În ceea ce privește motivarea contradictorie, reclamantele susțin că este contradictoriu să se indice că încălcarea a durat, sub toate aspectele sale, din ianuarie 1997 până în septembrie 2003, admițându-se în același timp că presiunile au încetat în noiembrie 2001.
Referitor la pretinsa motivare contradictorie, Comisia arată că nu a indicat niciodată în decizia atacată, contrar celor susținute în mod implicit de reclamante, că posibilitatea de a constata o încălcare depinde de posibilitatea de a constata în același timp, la un anumit moment dat, existența unui sistem de remunerare discriminatoriu privind exporturile și a unor presiuni asupra concesionarilor.
În primul rând, semnificația constatării din considerentul (175) al deciziei atacate, potrivit căreia încălcarea, sub toate aspectele ei, ar fi fost săvârșită de la începutul lunii ianuarie 1997 și până la sfârșitul lunii septembrie 2003, ar fi aceea că încălcarea, sub un aspect sau altul, ar fi fost săvârșită pe durata întregii perioade.
În al doilea rând, Comisia nu ar susține că încălcarea ar fi constituită doar din două măsuri restrictive (politica de remunerare și presiunile). Deși Comisia a făcut distincție între aceste două aspecte ale încălcării pentru o mai mare claritate, aceasta nu înseamnă că inexistența unor presiuni dovedite într-o anumită perioadă ar trebui să determine inexistența încălcării în cursul acestei perioade. Dimpotrivă, încălcarea este comisă tocmai prin existența sistemului de remunerare. Presiunile nu ar fi făcut decât să însoțească și să susțină acest sistem.
În ceea ce privește argumentul privind durata încălcării, întemeiat pe înlăturarea anumitor mențiuni din circularele de după 1997, Comisia ar fi demonstrat deja că sistemul de remunerare instituit de reclamante constituia o încălcare prin obiect și prin efect, care se întindea, așadar, din ianuarie 1997 până în septembrie 2003.
Referitor la pretinsa lipsă de probe care să demonstreze exercitarea unor presiuni între 1998 și 2000, Comisia amintește că dovedirea caracterului ilicit al sistemului de remunerare între ianuarie 1997 și septembrie 2003 este suficientă pentru a se constata existența unei încălcări pe parcursul întregii perioade. Existența și dovedirea presiunilor nu ar fi indispensabile pentru a face această constatare, ci doar un element suplimentar al unei încălcări deja comise.
În orice caz, aceste presiuni ar fi inevitabil dovedite în baza unor elemente de probă cu privire la fapte suficient de apropiate în timp.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit unei jurisprudențe constante, pe de o parte, partea sau autoritatea care invocă o încălcare a normelor de concurență are obligația de a o dovedi prin stabilirea, corespunzător cerințelor legale, a faptelor care constituie încălcarea, iar, pe de altă parte, revine întreprinderii care invocă un motiv de apărare împotriva constatării unei încălcări sarcina de a dovedi îndeplinirea tuturor condițiilor de aplicare a acestui motiv, astfel încât autoritatea menționată să trebuiască, așadar, să recurgă la alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T-120/04, Rec., p. II-4441, punctul 50; a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din , Baustahlgewebe/Comisia, C-185/95 P, Rec., p. I-8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din , Aalborg Portland și alții/Comisia, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P și C-219/00 P, Rec., p. I-123, punctul 78).
Pe de altă parte, durata încălcării este un element constitutiv al noțiunii de încălcare în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, revenind în principal Comisiei sarcina probei acestuia. În această privință, jurisprudența impune ca, în lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod direct durata unei încălcări, Comisia să se întemeieze cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s-a desfășurat fără întrerupere între două date precise (Hotărârile Dunlop Slazenger/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 79, și Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 219 de mai sus, punctul 51).
În ceea ce privește sistemul de remunerare, reclamantele se limitează în cadrul prezentului motiv să reia contestarea obiectului anticoncurențial al sistemului de remunerare, respinsă deja în cadrul examinării celui de al doilea motiv de anulare. Reclamantele nu repun în discuție faptul că acest sistem a fost în vigoare pe parcursul perioadei indicate de Comisie în decizia atacată, mai precis ianuarie 1997-septembrie 2003 inclusiv [considerentul (151) prima liniuță și articolul 1 al deciziei atacate].
În ceea ce privește inițiativele calificate de Comisie drept presiuni, reclamantele se limitează, în esență, să reitereze contestările privind materializarea acestor inițiative. În particular, ele susțin că anumite înscrisuri referitoare la anii 1998 și 1999, respectiv un proces-verbal de reuniune al VPDN din 8 iunie 1998 (citat la nota de subsol 144 de la considerentul (81) al deciziei atacate], un proces-verbal de reuniune al PNE și al VPDN din (citat la nota de subsol 152 de la considerentul (85) al deciziei atacate] și un raport de vizită al AMD la concesionarul [
confidențial
] (citat la nota de subsol 132 de la considerentul (77) al deciziei atacate], nu ar dovedi existența unor presiuni, ceea ce ar avea drept consecință posibilitatea Comisiei de a constata cel mult existența unor presiuni doar în cursul anilor 1997 și 2001, iar nu existența unei încălcări continue din 1997 până în 2001.
Cu toate acestea, se impune constatarea faptului că toate contestările formulate de reclamante privind pertinența și caracterul probatoriu al acestor înscrisuri pe care s-a întemeiat Comisia în decizia atacată au fost deja examinate și respinse în cursul examinării celui de al doilea motiv de anulare (a se vedea punctele 128, 132 și 138 de mai sus).
Rezultă că argumentele reclamantelor nu repun în discuție constatarea Comisiei de la considerentul (151) a doua liniuță al deciziei atacate, potrivit căreia au fost aplicate presiuni asupra concesionarilor începând din 1997 și până în noiembrie 2001.
Reclamantele invocă, pe de altă parte, că este contradictoriu să se indice că încălcarea a durat, sub toate aspectele sale, din ianuarie 1997 până în septembrie 2003, deși s-a admis că presiunile au încetat în noiembrie 2001.
Acest argument trebuie respins. Astfel, Comisia nu a reținut în decizia atacată existența unor comportamente ilicite a căror juxtapunere, în orice moment al perioadei 1997-2003, ar fi necesară pentru a constata existența încălcării pe întreaga perioadă.
Comisia a reținut, pe de o parte, existența unui sistem de remunerare capabil să caracterizeze prin el însuși existența încălcării și, pe de altă parte, existența presiunilor care veneau în completarea măsurilor prin care se recurgea la remunerarea concesionarilor pentru a se restrânge exporturile paralele [considerentele (151) și (177) ale deciziei atacate].
Nu există, așadar, nicio contradicție dacă se indică, astfel cum a făcut Comisia în considerentul (175) al deciziei atacate, că încălcarea, „sub toate aspectele sale”, mai precis, cel puțin sub unul dintre aspectele sale, a fost săvârșită în perioada ianuarie 1997-septembrie 2003. Împrejurarea că presiunile nu au fost puse integral în aplicare în perioada ilicită a fost luată în considerare la aprecierea gravității încălcării [considerentul (172) penultima teză al deciziei atacate].
Rezultă din considerațiile precedente că durata încălcării nu a fost apreciată eronat de Comisie și că nici nu există o motivare contradictorie a deciziei atacate. Prezentul motiv trebuie, așadar, respins.
4.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe aprecierea eronată a efectelor acordului anticoncurențial invocat
Argumentele părților
Cu titlu prealabil, reclamantele reamintesc că piața europeană de automobile este denaturată prin diferențele fiscale naționale, care au determinat constructorii să își adapteze tarifele pentru a compensa obligațiile fiscale aflate în sarcina consumatorilor din anumite țări. Această diferențiere tarifară ar antrena fluxuri de importuri paralele. Concentrându-se mai curând asupra constructorilor decât asupra sistemelor fiscale, Comisia și-ar asuma riscul de a incita acești constructori să își majoreze tarifele în țările cu fiscalitate ridicată, în detrimentul consumatorilor locali.
În ceea ce privește efectele practicilor invocate, Comisia nu ar fi urmat o abordare economică, ci o abordare formală. Dispensându-se de analiza economică, Comisia ar fi concluzionat că încălcarea reproșată ar fi restrâns considerabil libertatea consumatorilor de a beneficia de piața unică. Or, efectele măsurilor în discuție nu ar fi considerabile, ci nesemnificative, contrar a ceea ce ar fi invocat Comisia în termeni vădit exagerați în decizia atacată.
Exporturile ar fi vânzări pasive și auxiliare în raport cu activitatea principală a concesionarului, care ar fi vânzarea activă pe teritoriul său. Comisia nu ar putea reproșa VPDN faptul că a acordat preferință vânzării în Țările de Jos față de exporturi.
Pe de altă parte, exporturile reprezentau vânzări suplimentare profitabile, independent de acordarea bonusului. Marja unitară medie la export ar fi comparabilă cu cea realizată la vânzările locale datorită prețurilor mai scăzute întâlnite în cazul vânzărilor la export. Comisia ar pretinde în mod greșit că doar prin investiții pe teritoriul său un concesionar ar dobândi o notorietate și o dimensiune suficiente pentru a atrage clienții nerezidenți. În plus, mandatarii care realizau constant exporturi ar lucra cel mai adesea cu aceiași concesionari și ar fi puțin sensibili la aceste investiții.
Legătura dintre atribuirea bonusurilor și posibilitatea de a majora reducerile, și, prin urmare, vânzările, ar fi, desigur, posibilă din punct de vedere teoretic, dar nu ar fi una automată și nu ar fi fost demonstrată. Valoarea bonusului ar rămâne scăzută în raport cu prețul unei mașini și ar fi, prin urmare, puțin probabil ca această diferență marginală să poată influența fluxul exporturilor. De altfel, reclamantele ar fi demonstrat că nivelul reducerilor la export este echivalent cu cel al reducerilor la vânzările locale. Totul ar lăsa să se înțeleagă că eventuala diferență de preț ar fi oricum absorbită de mandatar. În orice caz, nimic nu ar permite să se aprecieze, astfel cum a procedat Comisia, că este vorba despre un efect „considerabil”.
Comisia ar aprecia în mod eronat că diminuarea exporturilor ar fi determinată de caracteristicile sistemului de remunerare. În realitate, evoluția exporturilor s-ar datora esențialmente altor cauze, respectiv evoluției atractivității autovehiculelor Peugeot, precum și variațiilor diferențelor de preț în decursul timpului. Scăderea exporturilor după 1997 nu ar fi fost, așadar, anormală. Volumul important al exporturilor din 1997 și din 1998 ar fi atipic, întrucât ar avea legătură cu combinația dintre, pe de o parte, pătrunderea pe piață a unor modele Peugeot foarte căutate și, pe de altă parte, importanța diferențelor de preț existente la acel moment. Valoarea bonusurilor nu ar fi fost de natură să diminueze interesul vânzărilor la export, având în vedere nivelul scăzut al acestei valori în comparație cu diferențele de preț de origine fiscală.
În ceea ce privește nota internă a PNE din 14 octombrie 2002, evocată de Comisie în considerentul (134) al deciziei atacate, PNE s-ar fi limitat să evalueze consecințele bugetare ale eventualei instituiri a unei proceduri de plată automată a bonusurilor. Această notă nu ar dovedi, așadar, existența unui efect semnificativ al sistemului de remunerare asupra exporturilor.
În sfârșit, Comisia ar aprecia în mod eronat răspunsurile concesionarilor la întrebările sale din 17 noiembrie 2004. Trei concesionari, care au efectuat aproape 72% din totalul exporturilor realizate de toți concesionarii intervievați, ar fi oferit răspunsuri care confirmau faptul că bonusurile aveau o importanță secundară pentru exporturi. Investigația Comisiei nu ar fi vizat în fond decât o mică parte a concesionarilor.
Comisia, care pretinde că presiunile au avut efecte negative directe asupra exporturilor, nu ar explica motivul pentru care, în timp ce, aparent, presiunile ar data din 1997 și din 1998, tocmai în decursul acestor doi ani ar fi existat cele mai mari exporturi, pentru ca abia în 1999 acestea să scadă. Doi concesionari și-ar fi majorat considerabil exporturile ulterior pretinselor presiuni.
Prin urmare, Comisia nu ar fi demonstrat în nici un mod faptul că sistemul de remunerare sau presiunile ar fi avut efecte asupra exporturilor sau, cel puțin, că astfel de efecte ar fi fost considerabile.
Comisia s-ar înșela atunci când pretinde că bonusurile se plătesc în anul următor anului vânzării, întrucât în realitate ar fi plătite în trimestrul ulterior celui al vânzării.
În general, Comisia nu ar face în mod serios dovada contrară celor demonstrate de reclamante în sensul că pretinsa influență a bonusurilor asupra exporturilor nu putea fi decât nesemnificativă.
Comisia reamintește mai întâi că, pentru a constata existența unui acord anticoncurențial prin obiect, nu este necesară dovedirea efectelor acestui acord. Chiar dacă ar rezulta că efectele acordului anticoncurențial, constatat în speță, nu sunt dovedite, constatarea încălcării nu ar fi afectată. Chiar în această situație, tot ar exista probe cu privire la efectele sistemului de remunerare și ale presiunilor asupra exporturilor, deși ar fi dificilă cuantificarea exactă a acestor efecte.
Diferențele fiscale dintre statele membre ar fi irelevante, întrucât ar fi în discuție sistemul de bonusuri, și nu diferența de preț înainte de impozitare. Instituirea unui sistem de bonusuri care remunerează, fără deosebire, și exporturile nu ar risca, așadar, să incite constructorii să își majoreze tarifele în țările cu fiscalitate ridicată.
Nota internă a PNE din 14 octombrie 2002 ar cuantifica efectul unei eventuale plăți a bonusurilor la export în 2003 la nivelul a [
confidențial
] vânzări suplimentare la export. Reclamantele ar pretinde în mod eronat, pentru a limita valoarea probatorie a acestei note, că se referea la instituirea plății automate a bonusurilor și ar încerca să limiteze aplicarea într-o simplă proiecție lineară care trebuia să mai fie corectată. Această notă ar fi prevăzut clar introducerea bonusurilor pentru mașinile exportate, și nu doar instituirea plății automate a bonusurilor. Nota ar stabili, cu valoare probatorie, nu doar faptul că bonusurile nu erau plătite pentru exporturi, ci mai ales faptul că reclamantele anticipau un efect semnificativ al acestui schimb al politicii privind exporturile.
Reclamantele s-ar strădui să minimalizeze efectele încălcării și ar acuza Comisia că le exagerează, dar în același timp nu ar reuși să respingă existența oricărui efect și ar admite unele efecte „calificate, cel mult, ca fiind foarte limitate”.
Susținerile acestora, potrivit cărora exporturile ar fi profitabile independent de acordarea bonusurilor și nu ar avea legătură cu investițiile concesionarilor, nu ar fi dovedite. Prin faptul că nu ar remunera exporturile, sistemul de bonusuri ar diminua în mod obiectiv interesul pentru aceste exporturi în raport cu vânzările locale. Ar fi incontestabil că, pentru a reuși să vândă la export, un concesionar ar trebui să facă investiții de personal, de marketing și de logistică. Chiar dacă o parte a acestor investiții ar fi relevantă și pentru vânzările locale, acest lucru nu ar afecta faptul că costul fix la export nu ar fi nul. În considerentul (115) al deciziei atacate, Comisia ar fi dorit să exprime doar acest lucru, și nu să emită o teorie privind legătura directă și lineară dintre vânzările naționale și vânzările la export.
Argumentul că bonusul ar fi prea insignifiant pentru a influența exporturile nu ar fi convingător. Dacă bonusurile sunt eficace pe plan național, ar fi puțin probabil să nu aibă niciun impact la nivelul exporturilor. Nu ar fi credibilă susținerea că bonusul nu are efect asupra cuantumului reducerilor acordate și nici presupunerea că acordarea unui eventual bonus ar fi fost absorbită de mandatari.
Argumentele reclamantelor cu privire la cauzele scăderii exporturilor din Țările de Jos s-ar întemeia pe o interpretare eronată a deciziei atacate. Comisia nu ar fi susținut că neplata bonusurilor era factorul determinant al evoluției exporturilor și nici că efectul a fost unul imediat, ci că neplata bonusurilor a avut un rol. Comisia recunoaște că decalajul în plata bonusurilor nu este de un an, ci de un trimestru, deși arată că acest lucru nu exclude un anumit decalaj în timp al efectelor restrictive ale sistemului de remunerare, ținând cont de perioada necesară procesului de conștientizare de către concesionari a implicațiilor acestui sistem asupra strategiei comerciale.
În orice caz, reclamantele nu ar putea contesta scăderea foarte mare a exporturilor, scădere în privința căreia Comisia ar fi apreciat, pe baza a numeroase indicii (mărturii ale concesionarilor și documente interne ale reclamantelor), că sistemul de remunerare și presiunile ar constitui una dintre cauze, fără a fi obligatoriu și singura.
În ceea ce privește importanța ciclurilor de comercializare a noilor modele și efectele acestor cicluri asupra exporturilor, acestea nu ar fi foarte relevante pentru exporturi, întrucât succesiunea lor în Țările de Jos ar fi aceeași ca în străinătate, iar argumentul reclamantelor cu privire la acest aspect ar fi oricum foarte selectiv. Referitor la diferența de preț, faptul că aceasta a scăzut în 1997 și în 1998 nu îi schimbă caracterul foarte semnificativ după anul 1999, de natură a-i determina pe unii cumpărători să își dorească să cumpere din Țările de Jos.
În ceea ce privește investigația efectuată asupra concesionarilor din Țările de Jos, Comisia subliniază că argumentul reclamantelor potrivit căruia cei mai importanți concesionari ar fi considerat bonusurile de o importanță secundară implică faptul că o parte dintre concesionari îi recunoșteau, dimpotrivă, o importanță determinantă. Această investigație ar fi demonstrat că toți concesionarii erau conștienți că nu aveau dreptul la plata automată a bonusurilor, că cei mai mulți au înțeles că nu aveau dreptul la bonusuri și că majoritatea concesionarilor care au încercat să îl obțină au eșuat. În sfârșit, Comisia, care nu avea capacitatea materială de a intervieva toți concesionarii, ar fi avut dreptul să își limiteze investigația la un eșantion reprezentativ al acestora, în speță șaisprezece concesionari identificați ca având activități la export și care realizau aproximativ 40% din totalul exporturilor din perioada de referință.
În ceea ce privește efectele presiunilor, Comisia subliniază că aceste presiuni au fost puse în aplicare chiar în cursul unei perioade care nu era limitată la anul 1997 și că împrejurarea că scăderea puternică a exporturile a avut loc în 1999 nu repune în discuție faptul că aceste presiuni au avut un anumit efect. Alte exemple decât cele indicate selectiv de reclamante ar demonstra eficacitatea presiunilor. În orice caz, în ceea ce privește o încălcare prin obiect, nu ar fi necesară dovedirea eficacității concrete a presiunilor pentru a se constata existența încălcării.
Comisia susține că problema bonusurilor, pentru a fi bine înțeleasă, trebuie apreciată nu într-un cadru de incitare la export, astfel cum sugerează reclamantele, ci într-un cadru de descurajare a exporturilor, în care efectele obiective ale neplății bonusurilor se văd în mod clar.
Întrucât marjele concesionarilor de autovehicule sunt în scădere, nu se poate susține că neplata bonusurilor la export nu ar avea efect asupra exporturilor sau că ar avea doar un efect nesemnificativ.
Contrar celor sugerate de reclamante, clienții străini și clienții locali ar trebui, în cadrul pieței unice, să fie tratați în mod egal în raport cu concesionarul. Faptul că motivația clientului străin de a cumpăra din Țările de Jos poate fi diferența de preț ar trebui să iasă din sfera preocupărilor reclamantelor, mai puțin în cazul în care se admite că acestea vizează în mod evident împărțirea piețelor.
Deși reclamantele neagă, totuși influența sistemului de bonusuri asupra deciziilor comerciale ale concesionarilor în defavoarea exporturilor ar fi evidentă. Pentru a arăta faptul că lipsa bonusurilor ar fi pretins indiferentă cumpărătorului din străinătate, reclamantele s-ar plasa în poziția acestuia din urmă. Or, pe lângă faptul că această poziție este eronată și nedovedită, Comisia apreciază că trebuie să se plaseze în poziția concesionarului pentru a constata că, deși există o egalitate de tratament, concesionarul este privat de bonusurile pentru exporturi și este, așadar, într-un fel sau altul, determinat de sistemul de remunerare să favorizeze vânzările locale.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este superfluă, din moment ce acesta are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței (a se vedea Hotărârea Curții Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 136, și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C-407/04 P, Rep., p. I-829, punctul 84 și jurisprudența citată; a se vedea Hotărârea Tribunalului General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 104, și Hotărârea Tribunalului din , Roquette Frères/Comisia, T-322/01, Rec., p. II-3137, punctul 201 și jurisprudența citată).
Rezultă că, din moment ce Comisia a constatat în mod corect în decizia atacată existența unui acord anticoncurențial prin obiect (a se vedea punctele 113, 140 și 141 de mai sus), prezentul motiv trebuie respins ca fiind lipsit de relevanță în măsura în care ar urmări contestarea existenței unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE.
Cu toate acestea, în măsura în care acest motiv conține o contestare a aprecierii Comisiei privind gravitatea încălcării, această contestare trebuie examinată împreună cu al cincilea motiv de anulare, referitor la calculul cuantumului amenzii.
5.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 și a liniilor directoare și prin care se urmărește reducerea cuantumului amenzii
Argumentele părților
Reclamantele susțin că încălcarea nu poate fi considerată „foarte gravă”, având în vedere prevederile liniilor directoare (punctul 29 de mai sus), din moment ce sistemul de remunerare nu ar fi avut ca obiect împărțirea piețelor.
Acesta ar fi avut ca obiect doar eficiența sistemului de distribuție și dezvoltarea cotei de piață a Peugeot în Țările de Jos. În plus, sistemul nu ar fi conținut nicio interzicere formală a exportului, spre deosebire de alte cazuri privind sectorul automobilelor. Dimpotrivă, PNE ar fi difuzat concesionarilor săi circulare referitoare la procedura care trebuie urmată în cazul vânzării către mandatari și nu ar fi sancționat concesionarii care efectuau exporturi. Chiar presupunând că s-ar aprecia că sistemul de remunerare ar fi redus incitarea de a exporta, ar trebui adăugat că limitarea exporturilor nu ar echivala cu împărțirea piețelor. Neluarea în considerare a acestei diferențe ar contraveni liniilor directoare. Încălcarea reproșată reclamantelor ar putea chiar să fie calificată drept „puțin gravă” sau „gravă”. Pe de altă parte, Comisia ar fi exagerat mult efectele pretinsei încălcări.
Contrar celor susținute de Comisie, deosebirea dintre împărțirea piețelor și reducerea exporturilor nu ar fi una artificială. În cauza în care s-au pronunțat Hotărârile General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, și General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, punctul 171 de mai sus, încălcarea ar fi urmărit în mod direct interzicerea exporturilor cu voința clară de a împărți piața, ceea ce nu ar fi cazul în speță.
Reclamantele contestă faptul că, după o analiză îndelungată a efectelor încălcării pentru a le califica drept considerabile, Comisia pretinde că o astfel de calificare a fost inutilă sau nu a avut efect asupra calificării drept încălcare foarte gravă și asupra stabilirii amenzii. Prin urmare, cuantumul amenzii ar trebui revizuit, deoarece unele dintre elementele de bază utilizate la calculul său ar lipsi, reclamantele făcând dovada că sistemul de remunerare nu a avut efecte asupra exporturilor.
În ceea ce privește durata încălcării, Comisia ar fi majorat-o în mod exagerat. Elementele de probă invocate de Comisie nu ar demonstra existența unei încălcări în perioada 1998-septembrie 2003 pentru aspectele care țin de sistemul de remunerare, pe de o parte, sau în perioada 1998-2000 pentru aspectele care țin de presiuni, pe de altă parte. În subsidiar, chiar dacă s-ar admite o durată a încălcării de șase ani și jumătate în legătură cu sistemul de remunerare și de patru ani și jumătate în legătură cu presiunile, majorarea aplicată de Comisie nu ar fi uniformă pe întreaga perioadă, ținând cont de variația intensității încălcării în decursul perioadei. Comisia ar fi trebuit să ia în considerare această variație a intensității în cadrul aprecierii privind durata încălcării.
În consecință, Tribunalul ar trebui să reducă valoarea amenzii.
Comisia susține că a aplicat în mod corect liniile directoare. Nicio dispoziție din aceste linii directoare nu ar exclude posibilitatea ca unele restricții verticale să poată fi calificate drept „foarte grave”.
Sistemul de remunerare ar fi avut ca obiect și ca efect restrângerea exporturilor. Afirmația potrivit căreia ar fi avut de asemenea ca obiect eficiența rețelei de distribuție din Țările de Jos și pătrunderea pe această piață nu poate să repună în discuție constatarea inițială și, prin urmare, nici să atenueze gravitatea încălcării constatate.
Argumentul că practicile în discuție nu ar fi conținut interdicția formală de a exporta ar trebui înlăturată. Astfel, acest fapt nu ar schimba cu nimic constatarea că sistemul în cauză avea ca obiect o restricție privind exporturile, deci împărțirea piețelor, și că putea fi, așadar, calificat ca fiind o încălcare foarte gravă. Ar fi artificial să se facă distincție între limitarea vânzărilor către cumpărători nerezidenți în Țările de Jos și împărțirea piețelor. Împrejurarea că este vorba doar despre o limitare nu ar interzice calificarea sa drept încălcare foarte gravă.
În ceea ce privește efectele încălcării, a căror dovadă nu ar fi necesară în fond pentru a se constata încălcarea, s-ar fi stabilit faptul că acestea ar fi fost importante. În orice caz, Comisia ar fi constatat caracterul foarte grav prin natura încălcării. Comisia ar fi constatat în special intenția subiectivă a reclamantelor de a restrânge comerțul dintre statele membre, chiar dacă aceasta și-ar fi precizat încă din 1988 punctul de vedere referitor la politicile care constau în excluderea vânzărilor de mașini noi către consumatorii finali nerezidenți.
Comisia subliniază că practica sa decizională anterioară nu servește drept cadru juridic pentru amenzi în domeniul concurenței și că se bucură de o putere de apreciere pentru a stabili, în funcție de împrejurările cauzei, dacă încălcarea vizată este foarte gravă.
Aceasta adaugă că, din moment ce pentru a aprecia gravitatea încălcării nu trebuie să ia în considerare, potrivit liniilor directoare, impactul concret al încălcării decât atunci când poate fi măsurat, fapt dificil de realizat în speță, Comisia nu era obligată să stabilească cu exactitate impactul înțelegerii asupra pieței și să îl cuantifice, ci putea să se limiteze la aprecieri de probabilitate privind un astfel de efect. Prin urmare, reclamantele nu ar fi îndreptățite să invoce inexistența sau caracterul limitat al efectelor acordului.
În ceea ce privește aprecierea privind durata încălcării, Comisia reiterează că a stabilit existența încălcării pentru întreaga durată analizată. Cu privire la argumentul referitor la faptul că majorarea amenzii ar fi trebuit să varieze în funcție de intensitatea încălcării în decursul timpului, Comisia subliniază că intensitatea nu are legătură cu durata, ci cu gravitatea încălcării. Aceasta ar fi luat în considerare variația de intensitate a încălcării tocmai în cadrul aprecierii sale privind gravitatea.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu prealabil, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul determinării cuantumului fiecărei amenzi, Comisia dispune de o putere de apreciere (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Martinelli/Comisia, T-150/89, Rec., p. II-1165, punctul 59, și Hotărârea Tribunalului din , Mo och Domsjö/Comisia, T-352/94, Rec., p. II-1989, punctul 268, confirmată în recurs prin Hotărârea Curții din , Mo och Domsjö/Comisia, C-283/98 P, Rec., p. I-9855, punctul 47). Cu toate acestea, aprecierea sa trebuie să respecte dreptul comunitar, care cuprinde nu doar dispozițiile tratatului, ci și principiile generale de drept (Hotărârea Curții din , Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul, C-50/00 P, Rec., p. I-6677, punctul 38).
Potrivit unei jurisprudențe constante, gravitatea unei încălcări se stabilește ținând seama de numeroase elemente, cum ar fi circumstanțele particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P și C-213/02 P, Rec., p. I-5425, punctul 241, și Hotărârea Curții din , SGL Carbon/Comisia, C-328/05 P, Rep., p. I-3921, punctul 43).
Trebuie de asemenea subliniat că aprecierea caracterului proporțional al amenzii aplicate în raport cu gravitatea și cu durata încălcării, criterii prevăzute anterior la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și ulterior la articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, face obiectul controlului de fond exercitat de Tribunal în temeiul articolului 31 din același regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia, T-304/02, Rec., p. II-1887, punctul 69).
În speță, rezultă din decizia atacată că, deși Comisia nu a menționat explicit liniile directoare în această decizie, a stabilit cuantumul amenzii aplicate reclamantelor în baza metodei generale pe care aceasta se întemeiază în liniile directoare amintite, care prevăd, la punctul 1 primul paragraf, că, în ceea ce privește calculul cuantumului amenzilor, „[c]uantumul de bază [al amenzii] se determină în funcție de gravitatea și de durata încălcării, acestea fiind singurele criterii menționate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17”.
Cu privire la contestarea aprecierii Comisiei privind gravitatea încălcării în vederea calculării amenzii
Liniile directoare prevăd la punctul 1 A că, „[l]a evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante”. În continuare, încălcările sunt clasificate în trei categorii, cărora li se asociază cuantumuri de sancțiuni care pot fi avute în vedere, și anume: încălcări minore (de la 1000 la 1 milion de euro), încălcări grave (de la 1 milion la 20 de milioane de euro) și încălcări foarte grave (peste 20 de milioane de euro).
— Cu privire la criteriul de evaluare a gravității încălcării referitor la însăși natura încălcării
Reclamantele se opun calificării drept încălcare „foarte gravă” în sensul punctului 1 A din liniile directoare pentru motivul că scopul pe care l-ar fi urmărit ar fi fost exclusiv acela de a dinamiza vânzările de mașini Peugeot în Țările de Jos și că, în orice caz, o simplă limitare a exporturilor nu poate constitui o împărțire a piețelor. Reclamantele invocă de asemenea că în speță, spre deosebire de cauza în care s-au pronunțat Hotărârile General Motors/Comisia, punctul 44 de mai sus, și General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, punctul 171 de mai sus, nu ar exista restricții de concurență care să urmărească interzicerea directă a exporturilor și, prin urmare, nici voința clară de a împărți piața.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe obiectivul pretins exclusiv proconcurențial al acțiunilor reclamantelor, trebuie reamintit, în măsura în care se reafirmă existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, că acesta a fost respins în cadrul examinării celui de al doilea motiv de anulare. Astfel, Comisia a concluzionat în mod întemeiat că sistemul de remunerare și diversele inițiative ale reclamantelor au constituit măsuri anticoncurențiale prin obiect (a se vedea punctele 113, 140 și 141 de mai sus).
Dacă acest argument ar trebui interpretat în sensul că reclamantele ar fi acționat oricum cu bună-credință, atât din decizia atacată [a se vedea în special considerentele (58), (73)-(84), (145), (170) și (171)], cât și din analiza prezentei acțiuni (a se vedea în special punctele 54-68 și 116-140 de mai sus) rezultă că reclamantele, departe de a ignora dimensiunea anticoncurențială a inițiativelor lor, au acționat în realitate în deplină cunoștință de cauză.
În ceea ce privește argumentul potrivit căruia nu poate exista o împărțire a piețelor decât în cazul unui acord care conține o interdicție formală de a exporta, acesta trebuie respins. Astfel, încercarea de a se opune pe cât posibil, precum în speță, fără a se ajunge la exprimarea unei interdicții formale de a exporta, exporturilor paralele prin intermediul unui sistem de remunerare și prin presiuni reprezintă o inițiativă care urmărește împărțirea pieței interne, la fel de gravă și de condamnabilă, în ceea ce privește natura sa, precum o interdicție pură și simplă de a exporta. O astfel de opoziție constituie o încălcare evidentă a dreptului concurenței în aceeași măsură ca o interdicție (a se vedea în acest sens Hotărârea General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 191). Aceasta împiedică realizarea efectelor fundamentale ale Comunității Europene și, în particular, realizarea pieței unice.
Prin urmare, argumentul reclamantelor potrivit căruia încălcarea săvârșită în speță nu ar putea fi calificată drept foarte gravă în ceea ce privește natura sa, în sensul liniilor directoare, pentru motivul că aceasta nu ar fi conținut o interdicție formală de a exporta este eronat și trebuie, așadar, respins.
Trebuie adăugat că, deși sistemul pus în aplicare în speță nu a conținut o interdicție pură și simplă a exporturilor, totuși aceasta nu se datorează în niciun caz unor considerații proconcurențiale din partea reclamantelor, ci, dimpotrivă, unor considerații legate de grija pentru evitarea instituirii unui sistem care, dat fiind că ar fi fost prea explicit anticoncurențial, ar fi fost și prea ușor decelabil. Astfel cum s-a constatat (a se vedea punctele 51-68 și 113 de mai sus), după instituirea, în 1997, a unui sistem de remunerare cu un evident caracter anticoncurențial, reclamantele au urmărit începând din 1998, evitând pentru viitor orice formulare vădit anticoncurențială, menținerea sistemului restrictiv de concurență instituit în 1997, completându-l în același timp cu diverse inițiative care au vizat, în esență, să garanteze că exporturile păstrau un caracter excepțional.
În această privință, trebuie apreciat că încălcarea are, în ceea ce privește natura sa, un caracter de o gravitate deosebită, având în vedere modalitățile speciale de disimulare care au condus astfel la permanentizarea sistemului de remunerare până în 2003, și aceasta într-un context în care, astfel cum precizează Comisia [considerentul (171) a doua teză al deciziei atacate) și cum a subliniat deja Tribunalul în Hotărârea General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, punctul 171 de mai sus (punctul 192), practica anterioară a Comisiei și jurisprudența constantă în materie de importuri paralele, în special în sectorul automobilelor, constituiau avertismente clare referitoare la nelegalitatea unui astfel de sistem.
Trebuie totodată subliniat, asemenea Comisiei, că reclamantele sunt membre ale unui mare grup industrial care ocupă o poziție importantă pe piețele relevante [a se vedea în acest sens considerentul (167) al deciziei atacate] și că ele dispuneau de servicii de consiliere juridică pe deplin în măsură să aprecieze – cum, de altfel, au și făcut – natura anticoncurențială a comportamentelor în cauză [a se vedea în această privință considerentul (170) al deciziei atacate].
Rezultă din considerațiile precedente că, în exercitarea puterii sale de apreciere, Comisia nu a săvârșit o eroare prin calificarea naturii încălcării drept foarte gravă.
— Cu privire la criteriul de evaluare a gravității încălcării în ceea ce privește impactul concret al încălcării asupra pieței
Reclamantele contestă luarea în considerare, în decizia atacată, a impactului concret al încălcării asupra pieței. Acestea susțin că efectele încălcării au fost exagerate de Comisie atunci când le-a calificat drept considerabile. În realitate, încălcarea nu ar fi avut efecte sau ar fi avut doar efecte nesemnificative.
Contestând această critică, Comisia apreciază că, în orice caz, acest caracter foarte grav al încălcării a fost îndeajuns constatat în decizia atacată pe baza naturii încălcării și că, deși în motivarea aprecierii sale privind gravitatea încălcării a făcut mențiune cu privire la impact, în niciun caz nu s-a întemeiat în mod expres pe efectele încălcării pentru a o clasifica drept „foarte gravă”.
În ceea ce privește acest ultim argument al Comisiei, chiar formulările din decizia atacată impun respingerea sa.
Astfel, orice ar afirma Comisia în faza acțiunii, în decizia atacată, aceasta nu a calificat încălcarea drept foarte gravă doar pe baza naturii sale. În considerentul (166) al deciziei atacate, Comisia a constatat că, prin acțiunile sale, întreprinderea a împiedicat realizarea obiectivului pieței unice astfel cum este stabilit prin tratat și că „natura încălcării trebuie calificată drept foarte gravă doar pentru acest simplu motiv”. Procedând astfel, Comisia a calificat, la acel moment, drept foarte gravă nu încălcarea însăși, ci natura acesteia, natura încălcării fiind primul criteriu stabilit în liniile directoare pentru aprecierea gravității încălcării și reamintit la punctul 277 de mai sus.
Doar la finalul unei analize în care au fost avute în vedere și alte elemente, printre care unele considerații referitoare la efectele încălcării, calificate de Comisie drept „considerabile” [a se vedea în special considerentul (166) a treia teză și considerentul (168) a doua teză ale deciziei atacate], Comisia și-a exprimat, în considerentul (172) al deciziei atacate, opinia că, „în temeiul considerațiilor precedente, încălcarea articolului 81 [CE] săvârșită de [reclamante] trebuie calificată drept foarte gravă”.
Trebuie, așadar, examinat dacă, în decizia atacată, Comisia a făcut constatări de natură să îi permită să rețină, în aprecierea sa privind gravitatea încălcării, existența unor efecte considerabile.
În considerentul (131) al deciziei atacate, Comisia a remarcat o diminuare a exporturilor după 1997, iar ulterior o scădere de 50% după 1999. Ca răspuns la argumentul formulat de AP potrivit căruia această scădere ar fi fost cauzată nu de sistemul de remunerare, ci de o diminuare a diferențelor de preț care ar fi redus interesul cumpărătorilor din străinătate de a-și cumpăra un autoturism din Țările de Jos, Comisia a subliniat, printre altele, că diferențele de preț au rămas semnificative pe întreaga perioadă analizată [considerentul (132) al deciziei atacate].
Comisia a mai remarcat că, în orice caz, restricția privind dreptul la bonusuri pentru vânzările la export a privat parțial concesionarii olandezi de flexibilitatea lor, independent de eventualele variații ale diferențelor de preț [considerentul (133) final al deciziei atacate].
După ce a amintit că, „în general, este dificilă cuantificarea exactă a efectului unor astfel de măsuri, ba chiar este imposibil să se determine numărul de exporturi pe care măsurile le-au împiedicat efectiv”, Comisia a adăugat, în considerentul (134) al deciziei atacate, că „[t]otuși, în cazul în speță, elementele de fapt colectate în cursul investigației […] permit dovedirea existenței unui efect semnificativ al sistemului de remunerare în cauză asupra evoluției fluxului de exporturi paralele provenind din Țările de Jos”.
Comisia a evocat în special o notă internă a PNE, redactată de [
confidențial
], „Responsable Dealer Support” (responsabilul pentru consilierea concesionarilor) al PNE și anexată la decizia atacată, din care ar fi rezultat că, dacă plata bonusurilor pentru export ar fi fost instituită pentru anul 2003, aceasta ar fi determinat o majorare semnificativă a volumului exporturilor [considerentul (134) prima liniuță al deciziei atacate].
În primul rând, trebuie analizată constatarea Comisiei, reamintită la punctul 293 de mai sus, cu privire la o diminuare a exporturilor după 1997 și, ulterior, la o scădere de 50% după 1999.
Reclamantele invocă, în esență, în cadrul celui de al patrulea motiv de anulare (a se vedea punctul 235 de mai sus) faptul că volumul important al exporturilor din 1997 și din 1998 ar fi atipic. Astfel, acest volum ar fi rezultatul combinației dintre, în primul rând, pătrunderea pe piață a unor modele Peugeot foarte căutate și, în al doilea rând, importanța diferențelor de preț la acel moment, diferențe a căror reducere în următorii anii ar fi fost cauza esențială a scăderii exporturilor.
În ceea ce privește prima dintre aceste susțineri, potrivit căreia exporturile din 1997 și din 1998 ar fi fost neobișnuit de ridicate datorită unei puternice atractivități a noilor modele asupra cumpărătorilor (fapt care ar împiedica, în opinia reclamantelor, să se tragă vreo concluzie utilă privind scăderea exporturilor în anii următori), Tribunalul apreciază, asemenea Comisiei, că, în măsura în care introducerea de noi modele intervine atât în Țările de Jos, cât și în străinătate, efectul atractivității acestor noi modele asupra volumului vânzărilor este, în principiu, același în Țările de Jos și în celelalte state membre. Astfel, dacă această atractivitate este, desigur, de natură să mărească volumul vânzărilor constructorului, atât la nivel național, cât și la export – cu condiția ca diferența prețurilor de catalog și perspectiva reducerilor să le facă interesante –, această atractivitate nu implică în sine o majorare a cotei exporturilor paralele în raport cu vânzările naționale. În orice caz, reclamantele nu prezintă niciun element care să determine în speță o concluzie inversă.
Se impune a se constata că împrejurarea că un model ar putea fi mai atractiv pentru consumatorii din alte țări decât pentru consumatorii olandezi nu pare nici a fi de natură să determine o majorare, pentru concesionarii olandezi, a cotei exporturilor paralele în raport cu vânzările naționale. Astfel, susținerea reclamantelor potrivit căreia motorizarea diesel ar fi puțin apreciată de consumatorii olandezi, dar foarte apreciată de consumatorii francezi, deși poate avea, desigur, drept consecință faptul că cea mai mare parte a eventualelor exporturi paralele către Franța va viza motorizarea diesel, nu pare totuși a fi de natură să aibă ca efect o majorare a exporturilor paralele olandeze în raport cu vânzările naționale olandeze. Astfel, nimic nu permite să se creadă
a priori
, iar reclamantele nu invocă în orice caz elemente probatorii în acest sens, că preferința menționată a consumatorului francez pentru motorizarea diesel ar trebui să îl determine să nu mai cumpere autovehiculul de la un concesionar francez. Acțiunea acestui consumator de a cumpăra din străinătate va depinde în definitiv de avantajul financiar pe care îl poate obține dintr-o astfel de operațiune.
Referitor la cea de a doua susținere a reclamantelor, potrivit căreia scăderea diferențelor de preț – și nu excluderea acordării bonusurilor pentru exporturi – ar fi cauza esențială a scăderii exporturilor după 1997, trebuie amintit că, în decizia atacată, Comisia nu a susținut că excluderea acordării bonusurilor ar fi fost singura cauză a diminuării exporturilor. Comisia ar fi apreciat doar că este dificil să se atribuie această diminuare a exporturilor începând din 1997 unei simple scăderi a diferențelor de preț [considerentul (132) final al deciziei atacate].
Cu toate acestea, rezultă că atunci când Comisia a menționat, în considerentul (131) prima teză al deciziei atacate, în temeiul primei considerații de fond referitoare la efectele sistemului de remunerare, o „diminuare a exporturilor începând din 1997 și ulterior o scădere de aproape 50% după 1999”, aceasta nu a luat suficient în considerare, în continuarea raționamentului său și în special în considerentul (132) al deciziei atacate, obiecția formulată de AP, întemeiată pe faptul că această evoluție a exporturilor ar fi fost esențialmente cauzată de variația diferențelor de preț.
Astfel, deși această obiecție a fost menționată în considerentul (131) al deciziei atacate, Comisia s-a limitat în considerentul (132) să aprecieze că „diferențele de preț cu Țările de Jos ar fi rămas semnificative pe parcursul perioadei analizate în raport cu cele mai scumpe piețe”, ceea ce înseamnă astfel, în esență, că, indiferent de evoluția acestor diferențe de preț, incitarea consumatorilor străini să își achiziționeze o mașină din Țările de Jos ar fi continuat pe întreaga perioadă analizată.
Deși este corectă această ultimă considerație cu privire la persistența interesului consumatorilor pentru exporturile paralele pe toată perioada analizată, nu este mai puțin adevărat că evidențierea de către Comisie, la începutul analizei sale privind efectele sistemului de remunerare asupra concurenței, a importantei scăderi a exporturilor în perioada analizată, fără să se acorde, în cursul raționamentului, o atenție suficientă rolului jucat în această scădere de evoluția diferențelor de preț, a condus la o prezentare a situației de fapt care diminua practic rolul acestei evoluții în scăderea exporturilor.
Trebuie, așadar, să se aprecieze că neacordarea de către Comisie, în susținerile din considerentele (131) și (132) ale deciziei atacate, referitoare la diminuarea exporturilor, a unei atenții suficiente rolului jucat de evoluția diferențelor de preț în scăderea exporturilor reflectă o anumită minimalizare a acestui rol de către această instituție.
În al doilea rând, în ceea ce privește constatarea acesteia amintită la punctul 294 de mai sus, Comisia a menționat, în considerentul (133) al deciziei atacate, de această dată plasându-se nu în poziția cumpărătorului, ci a concesionarului, că „restricția privind dreptul la bonusuri pentru exporturi a privat parțial concesionarii olandezi de flexibilitatea lor, independent de eventualele variații ale diferențelor de preț”.
Reclamantele contestă această mențiune, invocând faptul că vânzările la export erau profitabile independent chiar de acordarea bonusurilor, că valoarea bonusurilor era neglijabilă în raport cu prețul de vânzare al mașinilor și cu diferența de preț și că, prin urmare, bonusurile nu ar fi putut juca niciun rol (a se vedea, în cadrul celui de al patrulea motiv de anulare, punctele 233 și 234 de mai sus).
În ceea ce privește argumentele întemeiate pe caracterul pretins neglijabil al bonusurilor în raport cu prețul de vânzare al autovehiculelor sau cu diferența de preț, trebuie constatat că aceste argumente confundă situația cumpărătorului cu cea a concesionarului. Deși este adevărat că, pentru cumpărător, bonusul nu reprezenta în valoare absolută decât o mică parte din prețul de vânzare al autovehiculului, sau chiar din diferența de preț, nu este mai puțin adevărat că, pentru concesionar, valoarea acestui bonus nu putea fi considerată neglijabilă, deoarece reprezenta un element semnificativ al marjei realizate de concesionar în cursul vânzării de autovehicule, iar neacordarea acestuia pentru vânzările la export juca, așadar, un rol deloc neglijabil în detrimentul acestor vânzări (a se vedea în această privință considerentul (116) al deciziei atacate].
În plus, se impune constatarea faptului că toate obiecțiile formulate de reclamante, care, în esență, urmăresc prezentarea bonusului ca fiind un element financiar fără impact real asupra concesionarului, vin în contradicție directă cu susținerea lor potrivit căreia sistemul de bonusuri urmărea în mod evident dinamizarea vânzărilor de autovehicule Peugeot în Țările de Jos (a se vedea în acest sens, pentru un raționament similar, Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza General Motors/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 76). Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia în considerentul (112) al deciziei atacate, dacă, „potrivit precizărilor făcute de [Peugeot], acest sistem de remunerare a concesionarilor avea ca scop incitarea concesionarilor olandezi să își intensifice eforturile în vederea dezvoltării vânzărilor pe teritoriul care le fusese acordat”, atunci acest lucru presupunea că acest sistem de remunerare și, prin urmare, valoarea bonusului „era[u] în același timp suficient[e] pentru ca refuzarea acordării sale să descurajeze anumite vânzări la export”.
Referitor la argumentul, invocat în cadrul celui de al patrulea motiv de anulare (a se vedea punctul 237 de mai sus), potrivit căruia trei concesionari care au efectuat peste 72% din exporturile concesionarilor intervievați ar fi oferit răspunsuri care confirmau faptul că bonusurile aveau o importanță secundară pentru exporturi, se impune constatarea faptului că această afirmație nu este dovedită în nici un mod, nici prin trimitere la unii concesionari particulari, nici prin trimitere la valori ale exporturilor, și că, prin urmare, aceasta trebuie, pentru acest simplu motiv, să fie respinsă.
În orice caz, presupunând că această afirmație i-ar viza implicit pe concesionarii [
confidențial
], [
confidențial
] și [
confidențial
], care au făcut obiectul unei afirmații similare din partea AP, enunțate la punctul 91 de mai sus, s-a constatat că, în ceea ce privește [
confidențial
], acest concesionar, care a declarat că a exportat autovehicule către [
confidențial
] pe perioada supusă investigației, nu a manifestat o lipsă de interes pentru bonus, ci doar a înțeles că acesta nu se acorda pentru exporturi (a se vedea punctul 95 de mai sus). Astfel, afirmația reclamantelor, presupunând că îi viza tocmai pe cei trei concesionari menționați la punctul precedent, ar putea cel mult să îi privească pe doi dintre aceștia, care reprezintă, împreună cu exporturile realizate de [
confidențial
] (a se vedea răspunsurile la solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004) și luând ca bază de calcul propria susținere a reclamantelor referitoare la procentajul de [
confidențial
]%, numai [
confidențial
]% din exporturile concesionarilor intervievați.
Referitor la aprecierea, invocată în cadrul celui de al patrulea motiv de anulare (a se vedea punctul 237 de mai sus), potrivit căreia solicitarea de informații din 17 noiembrie 2004 nu s-ar fi adresat decât unei mici părți a concesionarilor, nu există indicii, iar reclamantele nu invocă elemente probatorii în acest sens, că grupul de concesionari destinatari ai solicitării de informații, compus din întreprinderi care au realizat, potrivit Comisiei, 40% din exporturi în cursul perioadei supuse investigației, nu ar fi constituit un eșantion reprezentativ, în special pentru analizarea impactului concret al încălcării asupra pieței.
Rezultă din considerațiile precedente că argumentele reclamantelor potrivit cărora bonusul ar fi fost prea insignifiant pentru a influența nivelul exporturilor trebuie respinse.
În al treilea rând, trebuie examinate susținerile (a se vedea punctele 295 și 296 de mai sus) prin care Comisia, după ce a amintit dificultatea de a cuantifica cu exactitate efectul unor măsuri precum sistemul de remunerare [considerentul (134) al deciziei atacate], a menționat totuși elemente de fapt de natură să dovedească un efect semnificativ al acestui sistem asupra exporturilor și a evocat în special nota internă a PNE din 14 octombrie 2002, redactată de [
confidențial
] [considerentul (134) prima liniuță al deciziei atacate].
Reclamantele contestă în cadrul celui de al patrulea motiv de anulare (a se vedea punctul 236 de mai sus) că această notă a avut sensul atribuit de Comisie. Astfel, departe de a reflecta o modificare de fond a sistemului de remunerare astfel încât acest sistem să prevadă plata pe viitor a bonusului și pentru exporturi, această notă nu ar fi avut în vedere decât o modificare pur procedurală a unui sistem care ar fi prevăzut deja această plată, modificare constând în înlocuirea plății bazate pe prezentarea în prealabil a documentelor justificative ale înmatriculării în străinătate cu plata automată, însoțită de verificarea ulterioară a respectivelor documente.
Se impune a se constata că premisa acestei contestări formulate de reclamante, premisă potrivit căreia sistemul de remunerare ar fi prevăzut deja plata bonusului pentru exporturi, este eronată. În această privință, s-a constatat în cadrul examinării celui de al doilea motiv de anulare că acest sistem, astfel cum este descris în circularele adresate concesionarilor, nu prevedea plata bonusului pentru exporturi, și chiar mai puțin procedura de urmat în acest sens (a se vedea punctul 62 de mai sus).
În realitate, nota internă din 14 octombrie 2002, în care [
confidențial
] sugera, „dată fiind reglementarea în curs de modificare, […] să fie luate în calcul toate autoturismele (inclusiv cele înmatriculate în final în alte țări ale UE) pentru o primă în anul următor”, nu poate fi interpretată decât ca o propunere internă a PNE, prin care se urmărea în definitiv să se pună capăt excluderii exporturilor de la beneficiul acordării bonusurilor, excludere perpetuată de reclamante potrivit modalităților descrise de Comisie în decizia atacată și examinate la punctele 60-65 de mai sus.
Cu toate acestea, se pune problema dacă această notă, dincolo de aplicabilitatea sa, permitea Comisiei să aprecieze, astfel cum a procedat în considerentul (134) prima liniuță al deciziei atacate, că impactul unei instituiri a bonusului pentru vânzările la export pe anul 2003 ar fi reprezentat, în opinia PNE însuși, [
confidențial
] de vânzări în plus.
Pentru a ajunge la această cifră, Comisia a făcut diferența dintre previziunea, menționată în această notă, de majorare a vânzărilor la export prevăzută în planul industrial și comercial (PIC) 2003, sistemul de remunerare rămânând neschimbat ([
confidențial
] de vânzări), și previziunea de majorare a vânzărilor la export prevăzută de [
confidențial
] în ipoteza unei modificări a sistemului de remunerare ([
confidențial
] de vânzări).
Reclamantele pretind că Comisia se înșală și enunță două obiecții în acest sens. Pe de o parte, [
confidențial
] de vânzări prevăzut de [
confidențial
] nu ar fi decât o proiecție lineară a acestuia privind majorarea constantă a volumului exporturilor începând din 2000. Pe de altă parte, [
confidențial
] din vânzările PIC 2003, menționate în nota din 14 octombrie 2002, ar fi fost doar o cifră provizorie, întemeiată pe exporturile din 2001 și care excludea stocurile de autovehicule deținute deja de concesionari. PIC 2003, care nu ar fi fost definitiv stabilit la momentul redactării acestei note, ar fi prevăzut în final un volum al exporturilor în același timp mai important ([
confidențial
] de autovehicule) și mai realist, întrucât [
confidențial
] de autovehicule ar fi fost exportate în 2003.
În ceea ce privește prima obiecție, referitoare la faptul că cifra de [
confidențial
] de vânzări ar fi o simplă proiecție lineară a autorului notei privind majorarea constantă a volumului exporturilor din 2000, se impune constatarea faptului că aceasta se întemeiază implicit, dar obligatoriu, pe teza eronată (a se vedea punctele 314-317 de mai sus) potrivit căreia modificarea propusă de acest autor ar fi fost o modificare pur procedurală a unui sistem de remunerare care ar fi instituit de la început plata bonusurilor pentru exporturi.
În fond și cu titlu prealabil, trebuie subliniat, asemenea Comisiei, pe de o parte, că această obiecție rezultă dintr-o simplă afirmație a reclamantelor, întocmirea de către acestea a unui tabel care propune o astfel de proiecție neînsemnând nicidecum că acesta ar fi fost demersul făcut de [
confidențial
] în nota sa, și că, pe de altă parte, dacă acesta a fost demersul făcut de [
confidențial
], atunci faptul că previziunile provizorii ([
confidențial
] de vânzări) și definitive ([
confidențial
] de vânzări) din PIC 2003 au fost determinate în mare măsură sub această așa-zisă proiecție pare de neînțeles.
Referitor la cea de a doua obiecție, potrivit căreia [
confidențial
] de vânzări din PIC 2003, menționate în nota din 14 octombrie 2002, ar fi reprezentat o cifră provizorie, majorată ulterior, și ar trebui mai curând să se ia în considerare cifra de [
confidențial
] de vânzări, aceasta nu schimbă cu nimic faptul că autorul acestei note prevedea, în esență, pe baza unui PIC 2003 evaluat la [
confidențial
] de vânzări la export, o creștere a exporturilor de [
confidențial
] autovehicule în cazul instituirii bonusului pentru exporturi. Faptul că PIC 2003 a fost majorat nu înseamnă nicidecum că previziunea făcută de [
confidențial
] în legătură cu impactul instituirii bonusului pentru exporturi ([
confidențial
] de autovehicule) ar trebui în mod obligatoriu diminuată.
Rezultă din considerațiile precedente că reclamantele nu dovedesc eroarea săvârșită de Comisie atunci când aceasta s-a întemeiat pe nota internă a PNE din 14 octombrie 2002 pentru a deduce că instituirea unui sistem de bonusuri pentru vânzările la export ar fi determinat o majorare foarte semnificativă pe anul 2003 a volumului exporturilor cu destinația spre alte state membre.
În sfârșit, legat de inițiativele calificate generic de Comisie drept presiuni, din constatările Comisiei din decizia atacată [a se vedea în special considerentele (126)-(128), (135) și (166)], care nu au fost contestate în mod serios în cadrul prezentei acțiuni, rezultă în mod evident că aceste presiuni au avut un efect semnificativ asupra comportamentului concesionarilor în materie de exporturi.
În această privință, în ceea ce privește în special argumentul invocat de reclamante în cadrul celui de al patrulea motiv de anulare (a se vedea punctul 238 de mai sus), potrivit căruia doi concesionari, respectiv [
confidențial
] și [
confidențial
], și-ar fi majorat „în mod considerabil” exporturile ulterior exercitării presiunilor, acesta trebuie cel puțin să fie relativizat. Astfel, din nota din 2 noiembrie 2001, aparținând [
confidențial
], rezultă că, în opinia [
confidențial
], majorarea exporturilor consta în realitate într-o singură operațiune la export. În plus, din această notă rezultă că, pentru acești doi concesionari, exportul era doar o soluție pe termen scurt necesară pentru a face față obligațiilor financiare imediate (a se vedea, în ceea ce privește [
confidențial
], punctele 204 și 205 de mai sus). În sfârșit, rezultă din dosar că exporturile acestor doi concesionari au scăzut efectiv foarte mult în 2003.
În concluzie, rezultă din considerațiile precedente, referitoare la analiza Comisiei privind impactul concret al încălcării asupra pieței, că aceasta nu a săvârșit o eroare de apreciere atunci când, poziționându-se în locul concesionarilor, a considerat, în esență, că excluderea bonusului pentru exporturi a avut un impact foarte semnificativ asupra capacității concesionarilor de a vinde la export [considerentul (169) al deciziei atacate], impact cu privire la care nota din 14 octombrie 2002 oferea o perspectivă pentru anul 2003, și că presiunile au contribuit la restrângerea vânzărilor transfrontaliere de autovehicule [considerentul (135) al deciziei atacate].
Totuși, din aceste considerații rezultă de asemenea (a se vedea punctele 302-305 de mai sus) că, în considerentele (131) și (132) ale deciziei atacate, Comisia a prezentat și a analizat o situație de fapt de natură să diminueze importanța rolului jucat de evoluția diferențelor de preț în scăderea exporturilor, având drept consecință faptul că aceasta a supraevaluat impactul concret al încălcării asupra pieței în această privință.
Ținând cont de considerațiile precedente referitoare la aprecierea Comisiei privind gravitatea încălcării, Tribunalul, în exercitarea competenței sale de fond, deși confirmă calificarea încălcării reținute de Comisie în decizia atacată ca fiind foarte gravă, consideră că decizia atacată trebuie reformată pentru motivele arătate la punctele 302-305 și 328 de mai sus, în sensul de a reduce cu 10% cuantumul amenzii reținute în considerentul (173) al deciziei atacate în funcție de gravitatea încălcării.
Cu privire la contestarea aprecierii Comisiei privind durata încălcării în vederea calculării cuantumului amenzii
Liniile directoare precizează, la punctul 1 B că durata încălcării ar trebui luată în considerare pentru a se face distincția între încălcări de scurtă durată (în general, mai mici de un an), fără stabilirea niciunei creșteri a cuantumului amenzii, încălcări de durată medie (în general, de la unu la cinci ani), cu stabilirea unei creșteri a cuantumului amenzii de până la 50% din cuantumul stabilit în funcție de gravitate, și încălcări de lungă durată (în general, peste cinci ani), cu stabilirea unei creșteri a cuantumului amenzii de până la 10% pe an din cuantumul stabilit în funcție de gravitate.
Referitor la contestarea de către reclamante a aprecierii Comisiei privind durata încălcării, s-a constatat deja în cadrul examinării celui de al treilea motiv de anulare (a se vedea punctul 228 de mai sus) că, stabilind că „încălcarea, sub toate aspectele sale, a fost săvârșită [de reclamante] de la începutul lunii […] ianuarie 1997 până la finalul lunii septembrie 2003, mai precis timp de șase ani și nouă luni” [considerentul (175) al deciziei atacate], Comisia nu a săvârșit o eroare.
Cu toate acestea, reclamantele susțin că majorarea uniformă aplicată pe toată această perioadă nu s-ar justifica, având în vedere că încălcarea ar fi variat în intensitate în decursul timpului. Această variație de intensitate ar trebui luată în considerare în cadrul aprecierii privind durata încălcării.
Trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, majorarea cuantumului amenzii în funcție de durată se realizează prin aplicarea la cuantumul de plecare a unui anumit procentaj care se stabilește în funcție de gravitatea întregii încălcări și care deja reflectă, așadar, diferitele intensități ale încălcării. Astfel, nu este logic să se ia în considerare pentru majorarea acestui cuantum în funcție de durata încălcării o variație a intensității încălcării în perioada avută în vedere (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T-53/03, Rep., p. II-1333, punctul 364).
Rezultă că nu se poate reproșa Comisiei, după ce a luat în considerare, în cadrul aprecierii sale privind gravitatea, variația de intensitate a încălcării în decursul timpului [considerentul (172) a treia teză al deciziei atacate] și constatarea sa că încălcarea a fost săvârșită pe o perioadă de șase ani și nouă luni [considerentul (175) al deciziei atacate], că a aplicat majorarea în funcție de durata prevăzută de liniile directoare pentru încălcări de peste cinci ani.
Trebuie, așadar, respinse contestările formulate de reclamante referitoare la aprecierea, în decizia atacată, privind durata încălcării în vederea calculării amenzii.
Ținând seama de toate considerațiile care precedă și, în special, de cele de la punctul 329 de mai sus, cuantumul final al amenzii aplicate reclamantelor este stabilit la 44,55 milioane de euro. Sunt respinse celelalte capete de cerere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul alineatului (3) primul paragraf al aceleiași dispoziții, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere.
Întrucât acțiunea este respinsă pe fond, Tribunal va aprecia în mod întemeiat împrejurările cauzei statuând că reclamantele vor suporta 9/10 din propriile cheltuieli de judecată și 9/10 din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, iar Comisia va suporta un 1/10 din propriile cheltuieli de judecată și 1/10 din cheltuielile de judecată efectuate de reclamante.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Stabilește cuantumul amenzii aplicate societăților Automobiles Peugeot SA și Peugeot Nederland NV prin articolul 3 din Decizia C(2005) 3683 final a Comisiei din 5 octombrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului articolul 81 [CE] (cazurile F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP și alții/Automobiles Peugeot SA) la 44,55 milioane de euro.

2)
Respinge celelalte capete de cerere.

3)
Obligă Automobiles Peugeot și Peugeot Nederland să suporte 9/10 din propriile cheltuieli de judecată, precum și 9/10 din cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Comunităților Europene.

4)
Obligă Comisia să suporte 1/10 din propriile cheltuieli de judecată, precum și 1/10 din cheltuielile de judecată efectuate de Automobiles Peugeot și de Peugeot Nederland.

Vilaras
Prek
Ciucă
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 iulie 2009.
Semnături
Cuprins

Istoricul cauzei

Procedura și concluziile părților

În drept

1. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe lipsa unui obiect anticoncurențial în ceea ce privește sistemul de remunerare și presiunile

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

Obiectul anticoncurențial al sistemul de remunerare

Obiectul anticoncurențial al presiunilor

2. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe inexistența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

3. Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o apreciere eronată a duratei încălcării și pe motivarea contradictorie

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

4. Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe aprecierea eronată a efectelor acordului anticoncurențial invocat

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

5. Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 și a liniilor directoare și prin care se urmărește reducerea cuantumului amenzii

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

Cu privire la contestarea aprecierii Comisiei privind gravitatea încălcării în vederea calculării amenzii

— Cu privire la criteriul de evaluare a gravității încălcării referitor la însăși natura încălcării

— Cu privire la criteriul de evaluare a gravității încălcării în ceea ce privește impactul concret al încălcării asupra pieței

Cu privire la contestarea aprecierii Comisiei privind durata încălcării în vederea calculării cuantumului amenzii

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.
(
)	Date confidenţiale ocultate.