CELEX: 62005CJ0062
Recurs
Regulamentul (CEE) nr. 1430/79
Remiterea drepturilor de import
Încărcătură de țigări cu destinația Spania
Fraudă comisă în cursul unei operațiuni de tranzit comunitar

Prin recursul formulat, Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, aflată în lichidare (denumită în continuare „Nordspedizionieri”), Livio Danielis și Domenico d’Alessandro solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 14 decembrie 2004, Nordspedizionieri di Danielis Livio și alții/Comisia (
T-332/02, Rec., p. II-4405
, denumită în continuare „hotărârea atacată”).
Cadrul juridic
Reglementarea vamală comunitară prevede posibilitatea unei rambursări totale sau parțiale a taxelor de import sau de export achitate sau remiterea unei părți din valoarea datoriei vamale. Condițiile pentru remiterea taxelor aplicabile în speță erau stabilite la articolul 13 din Regulamentul (CEE) nr. 1430/79 al Consiliului din 2 iulie 1979 privind rambursarea sau remiterea taxelor de import sau de export (
JO L 175, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 3069/86 al Consiliului din 7 octombrie 1986 (
JO L 286, p. 1
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1430/79”).
Articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1430/79 prevede:
„(1)   Taxele de import se pot rambursa sau remite în anumite situații […] care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate.” [traducere neoficială]
În conformitate cu articolul 36 din Regulamentul (CEE) nr. 222/77 al Consiliului din 13 decembrie 1976 privind tranzitul comunitar (
JO L 38, p. 1
):
„(1)   În cazul în care se constată că pe parcursul sau cu ocazia unei operațiuni de tranzit comunitar a fost comisă o infracțiune sau o încălcare într-un stat membru determinat, recuperarea taxelor și a altor impuneri eventual exigibile face obiectul urmăririi în acest stat membru, în conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative, fără a aduce atingere exercitării acțiunilor penale.
(2)   În cazul în care locul infracțiunii sau al încălcării nu poate fi stabilit, aceasta este prezumată a fi fost comisă:
(a)
atunci când, pe parcursul operațiunii de tranzit comunitar, infracțiunea sau încălcarea este constatată într-un birou de tranzit situat la o frontieră internă: în ultimul stat membru din care au ieșit mijlocul de transport sau mărfurile;
(b)
atunci când, pe parcursul operațiunii de tranzit comunitar, infracțiunea sau încălcarea este constatată într-un birou de tranzit în sensul articolului 11 litera (d) a doua liniuță: în statul membru de care aparține acest birou;
(c)
atunci când, pe parcursul operațiunii de tranzit comunitar, infracțiunea sau încălcarea este constatată pe teritoriul unui stat membru în alt loc decât într-un birou de tranzit: în statul membru în care a fost făcută constatarea;
(d)
atunci când transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație: în ultimul stat membru pe teritoriul căruia se stabilește, având în vedere avizele de tranzit, că au pătruns mijlocul de transport sau mărfurile;
(e)
atunci când infracțiunea sau încălcarea este constatată după încheierea operațiunii de tranzit comunitar: în statul membru în care s-a făcut constatarea.” [traducere neoficială]
Articolul 1 din Acordul de asistență administrativă reciprocă pentru prevenirea și combaterea fraudelor vamale, încheiat la 10 noiembrie 1965 între Republica Italiană și Republica Socialistă Federativă Iugoslavia (denumit în continuare „acordul de asistență”) prevede:
„Administrațiile vamale ale părților contractante își acordă asistență în mod reciproc în condițiile prevăzute de prezentul acord pentru a preveni, a cerceta și a combate infracțiunile la regimurile lor vamale respective.”
Potrivit articolului 4 din acest acord:
„Administrația vamală a fiecăreia dintre cele două părți contractante exercită, din proprie inițiativă sau la cererea administrației vamale a celeilalte părți, o supraveghere specială în zona care ține de competența sa:
[…]
—
pentru a asigura protecția intereselor vamale și fiscale ale statelor respective, fiecare dintre cele două administrații vamale va depune toate diligențele în principal pentru a evita ca mărfurile exportate de pe teritoriul său să facă obiectul contrabandei în dauna celeilalte părți contractante.
La cerere, se va organiza o supraveghere specială la exportul produselor grevate de taxe fiscale ridicate și specifice pe teritoriul celeilalte părți contractante.”
Situația de fapt
La 30 octombrie 1991, Nordspedizionieri, constituită de comisionari în vamă, cu sediul în Trieste, a făcut o declarație de tranzit comunitar extern la biroul vamal din Fernetti cu privire la cartoane de ambalaj provenite din Slovenia și care aveau destinația Spania. La 5 și 16 noiembrie 1991, Nordspedizionieri a făcut alte două declarații de tranzit comunitar similare celei din 30 octombrie.
La puțin timp după îndeplinirea formalităților vamale corespunzătoare celei de a treia operațiuni de tranzit, directorul biroului vamal din Fernetti a solicitat Guardia di Finanza (Garda Financiară) să inspecteze conținutul încărcăturii. Camionul în discuție, care părăsise deja zona vamală, a fost urmărit și oprit după câțiva kilometri, apoi condus la punctul vamal. Inspectarea acestuia a scos la iveală că, în realitate, cartoanele de ambalaj nu erau goale, după cum se preciza în declarația de tranzit, ci conțineau țigări. Șoferul camionului a fost reținut, iar camionul, încărcătura și documentele deținute de șofer au fost puse sub sechestru.
Ancheta condusă de autoritățile vamale italiene în colaborare cu autoritățile slovene a permis stabilirea faptului că șoferul camionului participase la alte trei operațiuni similare de contrabandă cu țigări prin utilizarea declarațiilor de tranzit din 30 octombrie și din 5 noiembrie 1991 întocmite de Nordspedizionieri. În cadrul anchetei privind operațiunile de contrabandă în cauză, autoritățile italiene au descoperit un antrepozit în care se aflau mărfuri importate ilegal și din care au confiscat, la 8 aprilie 1992, cu ocazia unei percheziții, 8010 kg de țigări, care au fost puse sub sechestru.
La 16 octombrie 1992, recurenții au primit de la serviciul încasări al biroului vamal principal din Trieste, în calitatea lor de principal obligat al tranzitului comunitar pentru operațiunile din 30 octombrie și din 5 noiembrie 1991, o somație de plată cu privire la suma de 2951462300 ITL, în temeiul impozitelor care grevează țigările străine manufacturate, introduse și oferite spre consum în mod ilegal pe teritoriul vamal comunitar. Întrucât încărcătura din 16 noiembrie 1991 a fost confiscată de autoritățile vamale înainte de a fi oferită spre consum, recurenților nu li s-au aplicat taxe vamale asupra acesteia.
La 14 noiembrie 2000, recurenții au formulat o cerere de remitere a taxelor vamale la serviciile din cadrul Comisiei Comunităților Europene. Această cerere a fost susținută de autoritățile italiene care, în luna iunie 2001, au depus la Comisie o cerere de remitere a taxelor vamale cu privire la o sumă de 497589687 ITL.
La 28 iunie 2002, Comisia a adoptat o decizie REM 1401 (denumită în continuare „decizia în litigiu”) prin care respingea această cerere. Comisia a concluzionat că, în speță, nu exista nicio situație specială care să rezulte din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea recurenților, în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79 și că, prin urmare, remiterea drepturilor de import nu era justificată.
Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 octombrie 2002, recurenții au formulat o acțiune împotriva deciziei în litigiu.
Recurenții invocau două motive în susținerea concluziilor lor prin care urmăreau anularea acestei decizii.
Primul motiv era întemeiat pe mai multe erori materiale pe care le-ar conține decizia în litigiu, în timp ce al doilea motiv era întemeiat pe pretinsa existență a unei situații speciale și pe lipsa înșelăciunii sau neglijenței în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79. Recurenții solicitau în subsidiar remiterea parțială a taxelor vamale.
În ceea ce privește primul motiv, Tribunalul a constatat, pe de o parte, că decizia în litigiu nu era afectată de nicio eroare de fapt cu privire la descrierea modului în care a avut loc verificarea încărcăturii. Pe de altă parte, a declarat inadmisibilă critica întemeiată pe pretinsa eroare asupra sumei remiterii solicitate pentru motivul că revenea exclusiv autorităților naționale competența de a calcula această valoare.
În ceea ce privește al doilea motiv, Tribunalul a amintit cu titlu preliminar că, în aplicarea articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1430/79, Comisia dispune de o putere de apreciere care constituie o clauză generală de echitate. De asemenea, a subliniat că pentru aplicarea acestuia sunt necesare două condiții cumulative: i) existența unei situații speciale și ii) lipsa înșelăciunii sau neglijenței evidente din partea operatorului economic vizat.
Referitor la existența unei situații speciale, Tribunalul a apreciat că recurenții nu demonstraseră că autoritățile italiene erau la curent în prealabil cu operațiunile de contrabandă cu țigări. Totodată, a respins argumentul recurenților întemeiat pe faptul că activitatea de contrabandă căreia îi căzuseră victime depășea riscurile comerciale inerente activității lor profesionale. Înainte de a ajunge la concluzia că autoritățile vamale nu erau vinovate de abateri grave, Tribunalul a constatat, pe de o parte, că acestea nu aveau obligația de a controla fizic toate transporturile frontaliere și, pe de altă parte, că acordul de asistență nu impunea autorităților vamale slovene să informeze de îndată autoritățile italiene despre toate transporturile de țigări care ieșeau de pe teritoriul acestora cu destinația Italia.
Pe de altă parte, Tribunalul a apreciat că imposibilitatea invocată de recurenți de a inspecta camionul nu constituie un element de natură a pune recurenții într-o situație excepțională față de ceilalți operatori economici și nu permite, așadar, justificarea unei situații speciale în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79 (Hotărârea Curții din 7 septembrie 1999, De Haan,
C-61/98, Rec., p. I-5003
, punctul 52). În ceea ce privește ponderarea intereselor în joc, Tribunalul a considerat că de fapt Comisia nu se limitase la excluderea aplicabilității articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79, ci a examinat totodată dacă circumstanțele speței țineau de riscul comercial care revine în mod normal comisionarilor în vamă, concluzionând că acestea nu depășeau riscul comercial obișnuit inerent acestei activități.
Tribunalul a ajuns la concluzia că recurenții nu demonstraseră că se săvârșise o eroare evidentă de apreciere de către Comisie atunci când aceasta a apreciat că circumstanțele speței nu constituiau o situație specială. În lipsa acesteia, nu a mai fost considerată necesară examinarea celei de a doua condiții privind lipsa înșelăciunii sau a neglijenței evidente. Prin urmare, Tribunalul a respins al doilea motiv ca neîntemeiat.
În final, Tribunalul a respins și cererea de remitere parțială a drepturilor vamale corespunzătoare țigărilor manufacturate confiscate, deoarece a apreciat că problema stingerii datoriei vamale prin confiscarea unei părți din marfa taxată nu intra în sfera de aplicare a articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79.
Întrucât acțiunea le-a fost respinsă, recurenții au declarat recurs la 10 februarie 2005.
Concluziile părților
Recurenții solicită Curții:
—
anularea deciziei în litigiu prin care Comisia a apreciat ca nejustificată remiterea taxelor de import în cuantum de 497589687 ITL;
—
declararea, în sens invers, că în temeiul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1430/79 remiterea taxelor este admisibilă în speță, deoarece există circumstanțe speciale în favoarea recurenților care nu presupun înșelăciune sau neglijență;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată corespunzătoare atât procedurii în primă instanță, cât și prezentei proceduri în fața Curții.
Intimata solicită Curții:
—
respingerea în totalitate a recursului declarat de recurenți;
—
obligarea recurenților să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisie atât în cursul procedurii în primă instanță, cât și în fața Curții.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului lor, recurenții invocă patru motive.
Cu privire la primul motiv
Întemeindu-se pe articolul 36 alineatul (3) din Regulamentul nr. 222/77, recurenții contestă existența datoriei vamale, întrucât nu ar fi fost întrunite toate condițiile pentru nașterea acestei obligații, în special cea care rezultă din jurisprudență, referitoare la notificarea obligatului principal (Hotărârea din 21 octombrie 1999, Lensing & Brockhausen,
C-233/98, Rec., p. I-7349
, punctul 31, precum și Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Honeywell Aerospace,
C-300/03, Rec., p. I-689
, punctul 26). Revine Curții să evidențieze din oficiu lipsa acestei condiții prealabile pentru recuperarea datoriei vamale, întrucât Tribunalul nu a procedat astfel din oficiu.
Comisia susține că acest motiv este inadmisibil, întrucât nu a fost invocat în fața Tribunalului.
Potrivit unei jurisprudențe constante, a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l-a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a-i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul. În cadrul unui recurs, competența Curții este prin urmare limitată la aprecierea soluției legale pronunțate cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe (a se vedea în special Hotărârea din 26 octombrie 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun/Comisia,
C-68/05 P, Rec., p. I-10367
, punctul 96, și Hotărârea din 27 februarie 2007, Gestoras Pro Amnistía și alții/Consiliul,
C-354/04 P, Rep., p. I-1579
, punctul 30).
În prezenta cauză trebuie să se constate că, deși, din cauze străine de prezentul motiv, recurenții au contestat în fața Tribunalului cuantumul exact al datoriei vamale, aceștia nu au invocat în fața Tribunalului niciun argument referitor la existența însăși a acestei datorii.
În plus, în ceea ce privește calificarea prezentului motiv invocat de recurenți ca fiind de ordine publică, trebuie amintit că prevederile articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79 au ca unic obiect să permită, atunci când sunt întrunite anumite circumstanțe speciale și în lipsa neglijenței sau înșelăciunii, exonerarea operatorilor economici de la plata drepturilor pe care sunt obligați să le achite, iar nu contestarea principiului exigibilității datoriei în sine [a se vedea în special Hotărârea din 6 iulie 1993, CT Control (Rotterdam) și JCT Benelux/Comisia,
C-121/91 și C-122/91, Rec., p. I-3873
, punctul 43]. Rezultă că recurenții pot invoca împotriva deciziei în litigiu în mod util numai motive prin care urmăresc să demonstreze, în speță, existența unor circumstanțe speciale, precum și lipsa neglijenței sau înșelăciunii din partea lor, iar nu motive prin care urmăresc să demonstreze nelegalitatea deciziilor autorităților naționale competente care îi supun la plata taxelor în litigiu [a se vedea Hotărârea CT Control (Rotterdam) și JCT Benelux/Comisia, citată anterior, punctul 44]. Așadar, Tribunalul nu avea obligația de a invoca din oficiu o dispoziție pentru a cărei aplicare nu era competent.
Rezultă că primul motiv trebuie respins ca inadmisibil.
Cu privire la al doilea motiv
Recurenții susțin că Tribunalul a aplicat în mod incorect articolul 13 din Regulamentul nr. 1430/79 în ceea ce privește aprecierea existenței unei situații speciale, întrucât a făcut constatări de fapt inexacte și incomplete cu privire la circumstanțele descoperirii încărcăturii de țigări și a denaturat elementele de probă. La punctul 29 din hotărârea atacată, Tribunalul s-ar fi întemeiat pe o reconstituire inexactă a faptelor atunci când a afirmat că biroul vamal din Fernetti procedase la verificarea, prin intermediul Guardia di Finanza, a încărcăturii corespunzătoare declarației din 16 noiembrie 1991, or, în realitate inspecția fusese efectuată în afara zonei vamale, odată formalitățile îndeplinite și după ce camionul parcursese câțiva kilometri pe teritoriul italian. Cronologia exactă a faptelor și motivele care au condus cu adevărat la ordonarea verificării încărcăturii camionului ar reieși totuși din hotărârea pronunțată de Tribunale penale di Trieste (Italia) la 4 noiembrie 1998, prin care sunt condamnați autorii actelor de contrabandă în cauză. Această ordine cronologică își găsește totodată confirmarea într-o declarație scrisă din data de 15 ianuarie 2005 a domnului Portale, directorul biroului vamal din Fernetti la momentul faptelor .
Dimpotrivă, Comisia apreciază că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare în reconstituirea faptelor și nici în aprecierea acestora, că decizia în litigiu nu este viciată de nicio eroare de fapt și că Tribunalul cunoștea perfect momentul la care avusese loc controlul încărcăturii de țigări. În plus, aceasta consideră că declarația domnului Portale constituie un element nou de probă în cadrul acestei proceduri care trebuie declarat, așadar, inadmisibil.
În această privință, este suficient să se constate că prezentarea faptelor de către Tribunal cu privire la circumstanțele descoperirii încărcăturii de țigări coincide perfect cu cronologia evenimentelor, astfel cum este expusă de recurenți. Într-adevăr, punctul 11 din hotărârea atacată are următorul cuprins: „După îndeplinirea formalităților vamale […] camionul a fost autorizat să își continue drumul. La puțin timp după aceasta, directorul biroului vamal din Fernetti a cerut Guardia di Finanza de pe lângă platforma de staționare a acestei localități să inspecteze încărcătura camionului. Dat fiind că acesta din urmă părăsise deja zona vamală, Guardia di Finanza a început urmărirea acestuia și l-a oprit la câțiva kilometri de frontieră.”
Al doilea motiv, rezultat dintr-o pretinsă inexactitate sau denaturare a constatărilor de fapt, este astfel îndreptat împotriva constatărilor de fapt ale Tribunalului care, în realitate, coincid cu prezentarea faptelor pe care recurenții vor să le-o substituie. Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al treilea motiv
Recurenții invocă nerespectarea de către Tribunal a articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79. Aceștia își dezvoltă motivul prin mai multe argumente care, în opinia lor, permit să se concluzioneze în sensul existenței unei circumstanțe speciale în sensul acestei dispoziții, și anume că:
—
au fost victimele unei fraude care depășește riscul comercial inerent în mod normal activității acestora;
—
Guardia di Finanza avea cunoștință despre activitatea de contrabandă și nu a intervenit imediat pentru a desființa rețeaua de contrabandă;
—
aceștia erau de bună-credință și aveau încredere legitimă în documentele primite;
—
autoritățile vamale nu controlaseră încărcătura;
—
pentru recurenți era imposibil să supervizeze operațiunile de transport și
—
decizia în litigiu nu a procedat la ponderarea intereselor în joc.
Cu privire la prima critică
— Argumentele părților
Principala critică formulată de recurenți în mod clar privește eroarea de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit-o în interpretarea acordului de asistență. Într-adevăr, spre deosebire de cele consemnate la punctul 79 din hotărârea atacată, în temeiul acestui acord, autoritățile vamale slovene ar fi avut obligația de a preveni actele de contrabandă semnalând autorităților italiene tranzitul unor mărfuri sensibile din punct de vedere fiscal, în caz contrar acest acord pierzându-și utilitatea.
Recurenții invocă în repetate rânduri acordul de asistență, a cărui interpretare eronată ar fi avut consecințe asupra aprecierii mai multor argumente prezentate de aceștia. În acest sens, recurenții invocă buna lor credință cu privire la documentele care le-au fost trimise și încrederea lor legitimă față de exactitatea acestora. Recurenții ar fi crezut în mod necondiționat în executarea obligațiilor internaționale de către autoritățile vamale slovene care ar fi trebuit să semnaleze tranzitul unor mărfuri sensibile. În ceea ce privește riscul comercial care le revenea, recurenții susțin că nu se găsesc într-o situație asemănătoare cu cea a oricărui comisionar în vamă, ci asemănătoare doar cu situația comisionarilor care se pot încrede în respectarea unei obligații internaționale. Referitor la afirmația potrivit căreia faptul de a-și desfășura activitatea la frontieră și imposibilitatea de a inspecta camionul nu i-ar fi pus într-o situație excepțională din moment ce aceste circumstanțe afectează un număr nedefinit de operatori, aceasta ar fi greșită, dat fiind că Tribunalul ar fi trebuit să țină cont în această apreciere de situația anormală de nerespectare a obligației rezultate din acordul de asistență.
În contextul observațiilor acestora cu privire la pretinsa cunoaștere a activității de contrabandă de către Guardia di Finanza, recurenții susțin, în plus, că principiul stabilit de Hotărârea De Haan, citată anterior la punctul 19 din prezenta hotărâre, trebuie în orice caz să se aplice în speță, deoarece autoritățile slovene au încălcat acordul de asistență neinformând omologii italieni din proprie inițiativă despre tranzitul unor încărcături de țigări.
Comisia susține că, din cuprinsul acordului de asistență și în special din articolul 4 ultima liniuță, reiese că nu poate fi instituită o supraveghere specială a mărfurilor sensibile decât la cererea autorităților italiene și că din acest fapt nu poate fi dedusă nicio obligație de informare. Acest acord nu ar prevedea nicio obligație generală în sarcina autorităților slovene de a informa autoritățile italiene despre natura încărcăturii. Prin urmare, Comisia apreciază că recurenții nu puteau invoca încrederea legitimă, aceasta din urmă nefiind demnă de protecție decât dacă autoritățile competente menționate au creat ele însele premisele pe care se întemeia încrederea contribuabililor, ceea ce nu putea fi cazul dacă autoritățile au fost induse în eroare prin declarații inexacte ale contribuabililor (Hotărârea Tribunalului din 10 mai 2001, Kaufring și alții,
T-186/97, T-187/97, T-190/97-T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97-T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 și T-147/99, Rec., p. II-1337
).
— Aprecierea Curții
Trebuie amintit că articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1430/79 prevede o clauză generală de echitate destinată să acopere o situație excepțională în care s-ar găsi declarantul în raport cu ceilalți operatori care desfășoară aceeași activitate (Hotărârea De Haan, citată anterior, punctul 52). Or, recurenții susțin că existența unei situații speciale în sensul acestei jurisprudențe ar putea fi justificată de nerespectarea obligațiilor care decurg din acordul de asistență pe care Tribunalul l-a interpretat însă greșit. Pentru a se putea aprecia temeinicia prezentului motiv este necesar, prin urmare, să se determine dacă acordul de asistență impune într-adevăr autorităților vamale semnalarea oricărui transport de mărfuri sensibile din punct de vedere fiscal, în special țigări.
Desigur, articolul 1 din acordul de asistență prevede în mod general intenția de a preveni, de a descoperi și de a sancționa infracțiunile la regimul vamal, dar dispozitivul acestui articol precizează că această asistență reciprocă va fi acordată potrivit modalităților și condițiilor prevăzute de acordul respectiv. Prin urmare, se impune evocarea dispozițiilor specifice care urmează.
În temeiul articolului 4 alineatul 1 din acordul de asistență, autoritățile vamale exercită o supraveghere specială cu privire la circulația persoanelor, a mărfurilor și a vehiculelor considerate suspecte și aceasta în măsura posibilului și fie din proprie inițiativă, fie la cererea autorităților vamale ale celeilalte părți contractante. Această dublă precizare lasă să se subînțeleagă că nu există o obligație generală a autorităților vamale de a exercita din proprie inițiativă o supraveghere specială.
Alineatul 2 al doilea paragraf al acestui articol privește în mod specific exportul de produse care, pe teritoriul celeilalte părți contractante, sunt grevate de taxe fiscale ridicate și specifice. Având în vedere că această ipoteză se aplica exportului de țigări către Italia, prevederea menționată este pertinentă în speță. Aceasta prevede că, la cerere, se va exercita o supraveghere specială cu privire la aceste produse. Or, nimic nu pledează în sensul că ar fi fost introdusă o astfel de cerere.
Pe de altă parte, după cum precizează avocatul general la punctul 103 din concluzii, să i se impună unui stat contractant să supravegheze și să comunice în mod sistematic și fără o solicitare specială toate informațiile referitoare la mărfurile sensibile din punct de vedere fiscal ar depăși ceea ce se poate aștepta în mod rezonabil de la un astfel de acord de asistență. Circulara din 14 ianuarie 1985, publicată de Ministerul Finanțelor italian, care privește aplicarea acestui acord, nu conține de altfel niciun indiciu care ar putea sugera existența unei obligații atât de stricte.
Rezultă că Tribunalul a constatat în mod corect că acordul de asistență nu impunea autorităților vamale slovene obligația de a semnala orice transport de țigări cu destinația Italia. Prin urmare, prima critică trebuie respinsă ca neîntemeiată.
Cu privire la a doua critică
— Argumentele părților
Recurenții afirmă că, spre deosebire de cele susținute de Tribunal, controlul din 16 noiembrie 1991 nu a fost deloc întâmplător, ci un control focalizat, efectuat în urma informației primite cu privire la adevărata natură a încărcăturii. Declarația domnului Portale confirmă de altfel acest fapt. Astfel, potrivit recurenților, Guardia di Finanza era la curent cu traficul de țigări manufacturate și ar fi permis în mod deliberat săvârșirea operațiunilor de contrabandă pentru a desființa rețeaua de traficanți. Aceasta ar explica în special din ce cauză, la puțin timp după descoperirea încărcăturii de țigări, autoritățile italiene dispuneau deja de informațiile necesare pentru a proceda la arestarea a numeroase alte persoane implicate în această operațiune, precum și la percheziționarea antrepozitului de țigări în discuție. În Hotărârea De Haan, citată anterior, Curtea ar fi calificat fapte asemănătoare ca reprezentând o situație specială.
Potrivit Comisiei, neregularitățile anterioare au fost descoperite numai după controlul din 16 noiembrie 1991 și ancheta care a urmat. În consecință, Tribunalul ar fi reținut în mod corect că nu erau îndeplinite condițiile necesare pentru aplicarea principiului enunțat în Hotărârea De Haan, citată anterior.
— Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, potrivit articolului 225 alineatul (1) CE, recursul se limitează la chestiuni de drept. Așadar, Tribunalul este singurul competent să constate și să aprecieze faptele pertinente, precum și să aprecieze elementele de probă, cu excepția cazului denaturării acestor fapte și elemente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 1994, Comisia/Brazzelli Lualdi și alții,
C-136/92 P, Rec., p. I-1981
, punctele 49 și 66, precum și Hotărârea din 10 decembrie 2002, Comisia/Camar și Tico,
C-312/00 P, Rec., p. I-11355
, punctul 69).
Trebuie să se sublinieze că, în speță, argumentația recurenților nu urmărește să demonstreze o denaturare a faptelor de către Tribunal, ci se limitează la a repune în discuție faptele astfel cum au fost constatate de către acesta.
La aceasta se adaugă faptul că, în orice caz, trebuie să se sublinieze că, independent de problema dacă declarația domnului Portale ar fi fost admisibilă, conținutul său nu cuprinde niciun element care să demonstreze că autoritățile italiene cunoșteau deja existența traficului. Dimpotrivă, domnul Portale pretinde că, tocmai în urma informației comunicate în mod informal de colegul său sloven, autoritățile vamale din Fernetti au procedat imediat la controlarea camionului în discuție. Prin urmare, această declarație nu ar putea fi utilă pentru a demonstra că autoritățile italiene permiseseră în mod deliberat săvârșirea operațiunilor de contrabandă în vederea desființării rețelei de traficanți.
Așadar, trebuie să se constate că, în măsura în care a doua critică a celui de al treilea motiv contestă constatarea de fapt reținută de Tribunal, aceasta trebuie declarată inadmisibilă.
Cu privire la celelalte argumente invocate de recurenți
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că recurenții au invocat numeroase alte argumente, în special referitoare la lipsa oricărui control al încărcăturilor de către autoritățile vamale, imposibilitatea recurenților de a superviza operațiunile de transport și ponderarea intereselor în joc.
Cu toate acestea, se impune constatarea că, în argumentarea lor, recurenții nu formulează în această privință nicio critică împotriva hotărârii atacate, ci se limitează la repetarea argumentelor deja invocate în fața Tribunalului și la expunerea propriilor opinii împotriva deciziei în litigiu. În replică, aceștia reproșează, de exemplu, Comisiei că nu ar fi ținut cont, la momentul ponderării intereselor în joc, de acordul pe care aceasta îl semnase cu societatea Philip Morris, care se angajase să achite suma de 1,25 miliarde USD pentru compensarea prejudiciului suferit de Comunitate în urma delictelor de contrabandă comise anterior acestui acord, dar fără a indica ce anume reproșează Tribunalului.
Or, din articolul 225 CE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și din articolul 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate ale hotărârii sau ale ordonanței a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere. Nu îndeplinește această condiție recursul care, fără a cuprinde cel puțin o argumentare prin care să se urmărească în mod precis identificarea erorii de drept care ar vicia hotărârea atacată, se limitează la reproducerea motivelor și a argumentelor care au fost deja prezentate în fața Tribunalului. Într-adevăr, un astfel de recurs constituie în realitate o cerere prin care se urmărește o simplă reexaminare a cererii introductive depuse la Tribunal, ceea ce nu este de competența Curții (Hotărârea din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia,
C-352/98 P, Rec., p. I-5291
, punctele 34 și 35, precum și Hotărârea din 30 septembrie 2003, Eurocoton și alții/Consiliul,
C-76/01 P, Rec., p. I-10091
, punctele 46 și 47).
În consecință, dat fiind că argumentele invocate de recurenți în cadrul celui de al treilea motiv nu cuprind critici precise împotriva hotărârii atacate, este necesară respingerea acestor argumente ca inadmisibile. În ceea ce privește prima și a doua critică, acestea trebuie respinse ca neîntemeiate și, respectiv, ca inadmisibile.
Cu privire la al patrulea motiv
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurenții susțin că, în cazul în care Curtea ar considera, după cum solicită aceștia, că în speță există o situație specială în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79, este îndeplinită și cea de a doua condiție referitoare la aplicabilitatea acestei dispoziții privind inexistența oricărei „înșelăciuni sau neglijențe” din partea operatorului.
Se impune constatarea că, întrucât cel de al treilea motiv a fost respins și, prin urmare, Tribunalul a considerat în mod temeinic că, în speță, nu exista o situație specială în sensul articolului 13 din Regulamentul nr. 1430/79, acest motiv trebuie respins ca inoperant.
Din toate considerațiile ce precedă, rezultă că recursul este în parte inadmisibil, în parte inoperant și în parte nefondat. În consecință, acesta trebuie respins.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată, iar aceștia au căzut în pretenții, se impune obligarea lor la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, aflată în lichidare, precum și pe domnii Danielis și D’Alessandro la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.