CELEX: 62004CJ0237
Valsts atbalsts
EKL 87. un 88. pants
"Atbalsta" jēdziens
Publiska uzņēmuma līdzdalība privāta uzņēmuma kapitālā
Tiesības izstāties, pirms tam atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43., 44., 48., 49. un sekojošo pantu interpretāciju attiecībā uz brīvību veikt
uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī par EKL 87. panta interpretāciju.
2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp
Enirisorse SpA
(turpmāk tekstā – “
Enirisorse
”) un
Sotacarbo SpA
(turpmāk tekstā – “
Sotacarbo
”) par to, ka
Sotacarbo
pēc
Enirisorse
veiktās kapitāla izņemšanas ir atteikusies atlīdzināt to akciju vērtību, kuras
Enirisorse
piederēja sabiedrībā
Sotacarbo
.

Atbilstošās valsts tiesību normas
3       Itālijas Civiltiesību kodeksa 2437. pants nosaka:
“Dalībniekiem, kuri neatbalsta lēmumu mainīt sabiedrības mērķus vai juridisko formu vai pārcelt tās vadības sēdekli uz ārvalstīm,
ir tiesības izstāties no sabiedrības, un to akcijas tiek atpirktas atbilstoši faktiskajai pēdējo sešu mēnešu vidējai cenai,
ja tās ir kotētās akcijas vai, pretējā gadījumā, proporcionāli sabiedrības pašu kapitālam atbilstoši iepriekšējā finanšu perioda
pārskatiem.
Paziņojums par izstāšanos ir jānosūta ar ierakstītu vēstuli ne vēlāk kā trīs dienu laikā pēc dalībnieku sapulces, ja paziņojumu
sniedz dalībnieki, kuri piedalījās sapulcē, vai ne vairāk kā 15 dienu laikā pēc datuma, kad šis lēmums reģistrēts uzņēmumu
reģistrā, ja paziņojumu sniedz dalībnieki, kuri sapulcē nepiedalījās.
Noteikumi, kas izslēdz tiesības izstāties vai apgrūtina izstāšanos, nav spēkā.”
4       Saskaņā ar 1985. gada 27. jūnija Likuma Nr. 351 (
GURI
Nr. 166, 16.07.1985., 5019. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 351/1985”) 5. pantu:
“
ENI
,
ENEL
un
ENEA
ir piešķirta atļauja izveidot publisku akciju sabiedrību ar mērķi attīstīt inovatīvas un uzlabotas tehnoloģijas ogļu izmantošanai
(bagātināšana, sadedzināšanas tehnikas, sašķidrināšana, gazifikācija, organiskā ķīmija u.c.):
a) izveidojot Sardīnijā Pētniecības centru, kas norādīts 1985. gada 9. marta Likuma Nr. 110 1.m pantā;
b) projektējot un uzstādot iekārtas, kas atļautu tehnoloģiju inovācijas ogļu izmantošanā;
c) īstenojot industriālās iekārtas, lai izmantotu ogles citiem mērķiem, izņemot sadedzināšanu.
2. Izmaksas saistībā ar šajā pantā minētās publiskās akciju sabiedrības izveidošanu tiek ieskaitītas pret šī likuma 6. pantā
paredzēto kredītu.
[..]
4. Šī panta pirmajā punktā minētajām vienībām ir atļauts vai nu no saviem līdzekļiem, vai arī, izmantojot līdzekļus, kas tām
piešķirti ar valsts likumiem, veikt ieguldījumus, kas nepieciešami, lai īstenotu projekta industriālo daļu ogļu izmantošanas
tehnoloģiju attīstīšanai.
[..]”
5       Likuma Nr. 351/1985 6. pants paredz, ka “šī likuma ieviešanas izdevumi, 80 miljardu ITL apmērā par 1985. gadu, 90 miljardu
ITL apmērā par 1986. gadu un 100 miljardu ITL apmērā par 1987. gadu tiek apmaksāti ar atbilstošu samazinājumu budžeta projektā
attiecībā uz trīsgadu budžetu 1985.–1987. gadam, kas paredzēts Valsts kases prognožu 9001. nodaļā par 1985. finanšu gadu,
šim mērķim izmantojot rezerves fondu “Intervence par labu Sardīnijas reģionam, minerālu enerģijas sektorā aizstājot visaptverošo
metanizācijas projektu””.
6       1999. gada 11. maija likuma Nr. 140 (
GURI
Nr. 117, 21.05.1999., 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 140/1999”) 7. panta 4. un 5. punkts nosaka:
“4.
ENI
un
ENEL
ir atļauts izstāties no 1985. gada 27. jūnija Likuma Nr. 351 5. panta 1. punktā norādītās publiskās akciju sabiedrības, kas
izveidota, lai attīstītu inovatīvas un uzlabotas tehnoloģijas no
Sulcis
ogļraktuvēm iegūto ogļu izmantošanai, pēc tam, kad tās ir apmaksājušas vēl neapmaksātās akcijas.
5. 4. punktā minētajai sabiedrībai 90 dienu laikā no šī likuma spēkā stāšanās brīža ir jāiesniedz jauns biznesa plāns savas
darbības turpināšanai.”
7       2002. gada 12. decembra Likuma Nr. 273 33. pants (
GURI
papildizdevums Nr. 293, 14.12.2002.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 273/2002”) ir formulēts šādi:
“Lai nodrošinātu
Sotacarbo
finanšu resursus, kas nepieciešami 1999. gada 11. maija Likuma Nr. 140 7. panta 5. punktā paredzētās darbības programmas īstenošanai,
sabiedrības akcionāriem jāapmaksā vēl neapmaksātās akcijas sešdesmit dienu laikā no šī likuma spēkā stāšanās brīža un tiem
ir tiesības izstāties no sabiedrības, atsakoties no visām pretenzijām uz sabiedrības kapitālu un apmaksājot vēl neapmaksātās
akcijas. Paziņojumus par izstāšanos, kas
Sotacarbo SpA
jau ir iesniegti saskaņā ar 1999. gada 11. maija Likuma Nr. 140 7. panta 4. punktu, var atsaukt trīsdesmit dienu laikā no
šī Likuma spēkā stāšanās brīža. Pēc šī datuma izstāšanās tiks uzskatīta par galīgu un tiks uzskatīts, ka dalībnieks, kurš
ir izstājies, ir pilnībā piekritis iepriekš minētajiem nosacījumiem.”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
8       Likuma Nr. 351/1985 5. pantā norādītā sabiedrība tika izveidota ar nosaukumu
Sotacarbo
. Tās trīs akcionāri attiecīgi bija publiski nodibinājumi (
Ente Nazionale idrocarburi
, turpmāk tekstā – “
ENI
”, un
Ente nazionale per l’energia elettrica
, turpmāk tekstā – “
ENEL
”) un publiska organizācija (
Comitato nazionale per la ricerca e lo sviluppo dell’energia nucleare e delle energie alternative
, turpmāk tekstā – “
ENEA
”). Kā tas izriet no šī likuma 6. panta, ar
Sotacarbo
izveidošanas procesu saistītos izdevumus apmaksāja valsts.
9       1987. gadā
ENI Sotacarbo
pārskaitīja naudas summu ITL 12 708 900 033 apmērā kā ieguldījumu kapitālā ar mērķi Sardīnijā izveidot ogļu pētniecības centru.
10     1992. gadā
ENI
un
ENEL
tika privatizētas un pārveidotas par publiskām akciju sabiedrībām.
ENI
, kas vairs nevēlējās turēt
Sotacarbo
akcijas, nodeva līdzdalību savai meitas sabiedrībai –
Enirisorse
. Šī sabiedrība atbilstoši Likuma Nr. 140/1999 7. panta 4. punktam izmantoja savas tiesības izstāties no
Sotacarbo
un samaksāja tai summu, kas atbilda tās vēl neapmaksāto akciju cenai. Vienlaicīgi tā lūdza
Sotacarbo
atlīdzināt tās akciju vērtību proporcionāli
Sotacarbo
kapitālam.
11
Sotacarbo
uz šo lūgumu neatbildēja un 2001. gada 12. martā informēja
Enirisorse
, ka ārkārtas akcionāru sapulces laikā šā paša gada 12. februārī tā ir izlēmusi dzēst
Enirisorse
akcijas, neatlīdzinot tai šo akciju vērtību.
12
Enirisorse
iesniedza prasību
Tribunale di Cagliari
, prasot atlīdzināt šo akciju vērtību. Pamatojot savu prasību, tā norādīja, ka Likuma Nr. 140/1999 7. panta 4. punkts tai
piešķir tiesības izstāties no
Sotacarbo
un ka saskaņā ar Civiltiesību kodeksa 2437. pantu
Sotacarbo
bija tai jāatlīdzina attiecīgo akciju vērtība.
13     Tā kā pēc tam, kad
Enirisorse
bija iesniegusi prasību, spēkā stājās Likums Nr. 273/2002 un īpaši šī likuma 33. pants,
Enirisorse
lūdza, lai šī tiesa Eiropas Kopienu tiesai uzdod jautājumu par to, vai šī likuma 33. pantā paredzētais pasākums ir uzskatāms
par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.
14     Uzskatot, ka, pirmkārt, tas, ka Likuma Nr. 273/2002 33. pants atļauj
Sotacarbo
gūt labumu no subsīdijām, kuras ir jāizvērtē no EK līguma normu par valsts atbalstu viedokļa, un, otrkārt, pastāvot šaubām
par šī panta saderīgumu ar vienlīdzīgas attieksmes principu “tirgus ekonomikā”,
Tribunale di Cagliari
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Likuma Nr. [273/2002] 33. pantā ietvertais noteikums ir valsts atbalsts, kas sniegts
Sotacarbo SpA
un kas nav savienojams ar EKL 87. pantu, un vai tas turklāt ir nelikumīgs atbalsts, jo par to netika paziņots saskaņā ar
EKL 88. panta 3. punktu?
2)      Vai minētais noteikums ir pretrunā EKL 43., 44., 48., 49. un turpmākajiem pantiem, kuri attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību
un pakalpojumu sniegšanas brīvību?”

Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību

Tiesai iesniegtie apsvērumi
15     Ievadā
Sotacarbo
apgalvo, ka, ņemot vērā Tiesas norādītos kritērijus par uzdoto prejudiciālo jautājumu pieņemamību, šajā gadījumā iesniedzējtiesas
uzdotie jautājumi ir jāatzīst par nepieņemamiem. Vispirms lēmums par prejudiciālo jautājumu uzdošanu neietver sabiedrības
Sotacarbo
īpašā juridiskā statusa aprakstu, tai uzticēto īpašo ar sabiedriskajām interesēm saistīto pienākumu aprakstu vai īpašā režīma,
kam šī sabiedrība ir pakļauta, aprakstu. Turklāt iesniedzējtiesa nav pietiekoši detalizēti aprakstījusi atbilstošās valsts
tiesību normas, kuru daļa ir Likuma Nr. 273/2002 33. pants. Visbeidzot, lēmums par prejudiciālo jautājumu uzdošanu nesniedz
paskaidrojumus attiecībā uz saikni, kas pastāv starp Līguma pantiem, kuri ir pirmā jautājuma priekšmets, un otrajā jautājumā
norādītajiem pantiem. Turklāt otrajam jautājumam vispār nav nozīmes attiecībā uz pamata prāvas iznākumu.
16     Savukārt Itālijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija atgādina, ka no 1999. gada 17. jūnija sprieduma lietā C‑295/97
Piaggio
(
Recueil
, I‑3735. lpp., 29.–33. punkts) izriet, ka prejudiciālā jautājuma uzdošanas ietvaros Tiesai nav jālemj par potenciālā valsts
atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu. Tātad Tiesa var vienīgi izlemt, vai attiecīgā valsts tiesību norma ietilpst “valsts atbalsta”
definīcijā. Šajos apstākļos Itālijas valdība uzskata, ka pirmais uzdotais prejudicālais jautājums, ar kuru tiek mēģināts noskaidrot,
vai pasākums pamata prāvā ir uzskatāms par valsts atbalstu, kas ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, ir nepieņemams. Komisija ierosina
šo pirmo jautājumu formulēt citādi, lai Tiesa varētu valsts tiesai sniegt lietderīgu atbildi. Attiecībā uz otro uzdoto prejudiciālo
jautājumu Itālijas valdība un Komisija uzskata, ka jautājums ir nepieņemams tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa nav norādījusi,
kādi iemesli lika tai šo jautājumu uzdot.

Tiesas atbilde
17     Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu Kopienu tiesību interpretāciju,
valsts tiesai jānorāda faktiskie apstākļi un atbilstošais tiesiskais regulējums, kas veido kontekstu tās uzdotajiem jautājumiem,
vai vismaz jāpaskaidro faktiskie pieņēmumi, uz kuriem šie jautājumi ir balstīti (skat. it īpaši 1999. gada 21. septembra spriedumu
apvienotajās lietās no C‑115/97 līdz C‑117/97
Brentjens’
,
Recueil
, I‑6025. lpp., 38. punkts; 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑207/01
Altair Chimica
,
Recueil
, I‑8875. lpp., 24. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑72/03
Carbonati Apuani
, Krājums, 8027. lpp., 10. punkts).
18     Tādējādi informācijai, ko ietver iesniedzējtiesas lēmumi, ir ne tikai jāļauj Tiesai sniegt lietderīgas atbildes, bet arī jādod
iespēja dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu 23. pantam.
Tiesas pienākums ir nodrošināt, lai šī iespēja tiktu aizsargāta, ņemot vērā, ka atbilstoši iepriekš minētajai normai attiecīgajām
personām tiek darīti zināmi tikai iesniedzējtiesas lēmumi (skat. it īpaši 1998. gada 30. aprīļa rīkojumus lietās C‑128/97
un C‑137/97
Testa
un
Modesti
,
Recueil
, I‑2181. lpp., 6. punkts; 1999. gada 11. maija spriedumu lietā C‑325/98
Anssens
,
Recueil
, I‑2969. lpp., 8. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Altair Chimica
, 25. punkts).
19     Izskatāmajā lietā lēmums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu lakoniski, taču precīzi norāda atbilstošās valsts tiesību normas,
prāvas iemeslus un raksturu. No tā izriet, ka valsts tiesa ir pienācīgi paskaidrojusi faktu un juridisko kontekstu savam lūgumam
sniegt Kopienu tiesību interpretāciju un ka tā ir Tiesai sniegusi visu nepieciešamo informāciju, lai tā varētu uz šo lūgumu
sniegt lietderīgu atbildi.
20     Tāpēc
Sotacarbo
arguments, lūdzot kopumā par nepieņemamu atzīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir noraidāms.
21     Tāpat attiecībā uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka ir būtiski, lai valsts tiesa sniegtu
vismaz minimālu skaidrojumu par to, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju,
un par saikni, kāda, pēc tās domām, ir starp šīm normām un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām (2000. gada 28. jūnija
rīkojums lietā C‑116/00
Laguillaumie
,
Recueil
, I‑4979. lpp., 16. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Carbonati Apuani
, 11. punkts).
22     Jāatzīst, ka izskatāmajā lietā iesniedzējtiesa vispār nav sniegusi nekādas norādes par iemesliem, kuru dēļ tā ir izvēlējusies
otrajā jautājumā norādītās Kopienu tiesību normas. Tāpēc šis jautājums ir jānoraida kā nepieņemams.
23     Visbeidzot, attiecībā uz pirmo prejudiciālo jautājumu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka atbalsta pasākumu vai atbalstu
shēmas saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas, kuras rīcību kontrolē Kopienu tiesas, kompetencē (1991. gada
21. novembra spriedums lietā C‑354/90
Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
un
Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon
,
Recueil
, I‑5505. lpp., 14. punkts; 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑39/94
SFEI
u.c.,
Recueil
, I‑3547. lpp., 42. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Piaggio
, 31. punkts). Tātad valsts tiesa nevar lūgumā par prejudiciāla nolēmuma sniegšanu atbilstoši EKL 234. pantam jautāt Tiesai
par valsts atbalsta vai atbalsta shēmas saderīgumu ar kopējo tirgu (2003. gada 24. jūlija rīkojums lietā C‑297/01
Sicilcassa
u.c.,
Recueil
, I‑7849. lpp., 47. punkts).
24     Tomēr tāpat Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka, lai gan atbilstoši EKL 234. pantam uzsāktās tiesvedības ietvaros Tiesa nevar
lemt par valsts tiesību normas saderīgumu ar Kopienu tiesībām vai interpretēt valsts tiesību normas, tā tomēr var iesniedzējtiesai
sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kura tai ļautu izlemt jautājumu par šādu saderīgumu tās izskatīšanā esošajā lietā (skat.
it īpaši 1993. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑292/92
Hünermund
u.c.,
Recueil
, I‑6787. lpp., 8. punkts; 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑28/99
Verdonck
u.c.
Recueil
, I‑3399. lpp., 28. punkts; 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑399/98
Ordine degli Architetti
u.c.,
Recueil
, I‑5409. lpp., 48. punkts, un 2001. gada 27. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑285/99 un C‑286/99
Lombardini
un
Mantovani
,
Recueil
, I‑9233. lpp., 27. punkts).
25     Šajos apstākļos pirmais uzdotais prejudiciālais jautājums ir pieņemams vienīgi tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot,
vai tāds valsts pasākums kā pamata prāvā apskatāmais, kas valsts kontrolētas sabiedrības akcionāriem piešķir atkāpi no vispārējām
tiesībām, atļaujot izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atkāpjas no jebkādām pretenzijām uz šīs sabiedrības
kapitālu, ir uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

Par pirmo jautājumu
26     Vispirms jāatgādina, ka šādi formulēts jautājums attiecas vienīgi uz EKL 87. panta 1. punkta interpretāciju. Tāpēc jāizvērtē,
vai ir izpildīti nosacījumi šis tiesību normas piemērošanai.
27     Vispirms ir jānovērtē, vai
Sotacarbo
ir uzņēmums šīs tiesību normas izpratnē.
28     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru, kas attiecas uz konkurences tiesībām, “uzņēmuma” jēdziens
ietver ikvienu vienību, kas veic ekonomisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansējuma veida
(skat. it īpaši 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑41/90
Höfner
un
Elser
,
Recueil
, I‑1979. lpp., 21. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑67/96
Albany
,
Recueil
, I‑5751. lpp., 77. punkts; 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98
Pavlov
u.c.,
Recueil
, I‑6451. lpp., 74. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑222/04
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., Krājums, I‑289. lpp., 107. punkts).
29     Ikviena darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā tirgū, ir ekonomiska darbība (1987. gada 16. jūnija
spriedums lietā 118/85 Komisija/Itālija,
Recueil
, 2599. lpp., 7. punkts; 1998. gada 18. jūnija spriedums lietā C‑35/96 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑3851. lpp., 36. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
Pavlov
u.c., 75. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., 108. punkts).
30     Izskatāmajā lietā, lai arī galīgais novērtējums jāveic valsts tiesai, vairāki Tiesai pieejamo dokumentu aspekti norāda, ka
Sotacarbo
darbība ir ekonomiska rakstura darbība.
31     Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. punktā,
Sotacarbo
mērķi tostarp ietver ogļu izmantošanas jaunu tehnoloģiju attīstīšanu un speciālistu atbalsta pakalpojumu sniegšanu iestādēm,
publiskām organizācijām un sabiedrībām, kuras ir ieinteresētas šo tehnoloģiju attīstībā. Uzņēmuma ekonomiskā darbība parasti
ietver tieši šādus darbību veidus. Turklāt nav apstrīdēts, ka
Sotacarbo
darbojas peļņas gūšanas nolūkā.
32     Pretēji tam, ko norādījusi Itālijas valdība, šo novērtējumu neiespaido fakts, ka
Sotacarbo
ir izveidojušas publiskas organizācijas un tā tiek finansēta no Itālijas valsts līdzekļiem ar mērķi īstenot noteiktas pētniecības
darbības.
33     No vienas puses, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka finansējuma formai nav nozīmes, izvērtējot, vai vienība veic ekonomisku
darbību (skat. šī sprieduma 28. punktu).
34     No otras puses, Tiesa jau ir nospriedusi, ka tas, ka vienībai ir uzticēti noteikti ar sabiedriskām interesēm saistīti pienākumi,
neliedz attiecīgo darbību uzskatīt par ekonomisku darbību (šajā sakarā skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑475/99
Ambulanz Glöckner
,
Recueil
, I‑8089. lpp., 21. punkts).
35     No tā izriet, ka tas, ka
Sotacarbo
ir izveidota ar mērķi veikt noteiktas pētniecības darbības, pretēji tās norādītajam šajā sakarā nav izšķirošs fakts.
36     Šajos apstākļos ir iespējams, ka
Sotacarbo
veic ekonomisku darbību un tātad var tikt uzskatīta par uzņēmumu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
37     Tālāk ir jāizvērtē minētajā tiesību normā norādītie dažādie valsts atbalsta jēdzienu veidojošie elementi.
38     Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka, lai uzskatītu, ka pastāv atbalsts, ir jābūt izpildītiem visiem EKL 87. panta 1. punktā
paredzētajiem nosacījumiem (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, dēvēts par “Tubemeuse”,
Recueil
, I‑959. lpp., 25. punkts; 1994. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑4103. lpp., 20. punkts; 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑482/99 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑4397. lpp., 68. punkts, un 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
,
Recueil
, I‑7747. lpp., 74. punkts).
39     Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai vismaz ar valsts līdzekļiem. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai,
kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, kas rada priekšrocības tā saņēmējam.
Ceturtkārt, tam jāizkropļo konkurence vai jādraud to izkropļot (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, 75. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑172/03
Heiser
, Krājums, I‑1627. lpp., 27. punkts).
40     Izskatāmajā lietā, ņemot vērā, ka lietas dalībnieku apsvērumi galvenokārt attiecas uz trešo nosacījumu, šis nosacījums ir
jāizvērtē vispirms.
41     Tādējādi, lai gan prasītāja pamata prāvā uzskata, ka Likuma Nr. 273/2002 33. pants ir priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta
izpratnē tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Sotacarbo
, pati
Sotacarbo
, kuru atbalsta Komisija, uzskata, ka tas tā nav.
42     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar atbalsta jēdzienu saprot ne tikai pozitīvus pakalpojumus,
bet arī intervences, kuras dažādos veidos samazina izdevumus, kas parasti tiek segti no uzņēmuma budžeta un kam piemīt tāds
pats raksturs un ir identiskas sekas, kaut arī šīs intervences tiešā šā vārda nozīmē nav subsīdijas (skat. it īpaši 2001. gada
8. novembra spriedumu lietā C‑143/99
Adria-Wien Pipeline
un
Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
,
Recueil
, I‑8365. lpp., 38. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Heiser
, 36. punkts).
43     Izskatāmajā lietā ir jāatzīst, ka Likums Nr. 140/1999 un Likums Nr. 273/2002, kurus, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu
32. punktā, nevar apskatīt izolēti, izveido atkāpes sistēmu no vispārējām tiesībām, kuras regulē publisko akciju sabiedrību
akcionāru tiesības izstāties, kuras izriet cita starpā no Civiltiesību kodeksa 2437. panta. Faktiski šis pants tiesības izstāties
paredz vienīgi akcionāriem, kuri ir pret lēmumiem, ar kuriem maina sabiedrības mērķus, tās juridisko formu vai arī nolemj
pārcelt tās vadības sēdekli uz ārvalstīm.
44     Tādējādi Likums Nr. 140/1999 izņēmuma kārtā sabiedrības
Sotacarbo
akcionāriem paredz tiesības izstāties apmaiņā pret to, ka tie apmaksā vēl neapmaksātās akcijas, ko tie nevarētu, ja likums
nebūtu pieņemts, jo tādos apstākļos kā pamata prāvā nav izpildīti Civiltiesību kodeksa 2437. panta piemērošanas nosacījumi.
45     Turklāt Likuma Nr. 273/2002 33. pants atlīdzību akcionāriem izslēdz vienīgi tad, ja tie šīs tiesības izmantojuši atkāpes veidā
no vispārējo tiesību režīma.
46     Šīs tiesības nav uzskatāmas par priekšrocībām
Sotacarbo
EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
47     Kā pareizi norādījusi Komisija, valsts tiesiskais regulējums, kas tiek apskatīts pamata prāvā, neparedz priekšrocības ne akcionāriem,
kuri izņēmuma kārtā varētu izstāties no
Sotacarbo
, nesaņemot atlīdzību par savām akcijām, ne šai sabiedrībai, kuras akcionāriem ir tiesības, bet nav pienākuma izstāties no
sabiedrības, pat ja nav izpildīti šajā sakarā vispārējās tiesībās paredzētie nosacījumi.
48     No tā izriet, ka Likums Nr. 273/2002 vienīgi novērš
Sotacarbo
budžeta izdevumus, kuri parasti nerastos. Tātad šis likums aprobežojas ar to, ka tas paredz izvēli izstāties, kas izņēmuma
kārtā piešķirta šīs sabiedrības akcionāriem saskaņā ar Likumu Nr. 140/1999, bez mērķa samazināt izdevumus, kādi šai sabiedrībai
parasti rastos.
49     Šajā sakarā būtu jāpiebilst, ka, ja Likuma Nr. 273/2002 33. pants izslēgtu tiesības uz atlīdzību arī gadījumā, ja izstāšanās
notiktu, izpildot Civiltiesību kodeksa 2437. pantā paredzētos nosacījumus, šī norma, visticamāk, būtu uzskatāma par priekšrocībām
EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka tas tā būtu šajā gadījumā.
50     Tā kā EKL 87. panta 1. punktā minētie nosacījumi ir kumulatīvi (skat. šī sprieduma 38. punktu), nav tālāk jāizvērtē, vai izskatāmajā
lietā ir izpildīti citi valsts atbalsta elementi.
51     Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāds valsts regulējums kā pamata lietā apskatītais, kas atkāpes veidā no vispārējām
tiesībām ļauj valsts kontrolētas sabiedrības dalībniekiem izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām
pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu, nav uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.

Par tiesāšanās izdevumiem
52     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
tāds valsts regulējums kā pamata lietā apskatītais, kas ļauj valsts kontrolētas sabiedrības dalībniekiem atkāpes veidā no
vispārējām tiesībām izstāties no šīs sabiedrības ar nosacījumu, ka tie atsakās no visām pretenzijām uz šīs sabiedrības kapitālu,
nav uzskatāms par valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.