CELEX: 62008CJ0462
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antroji pastraipa
Darbuotojo turko vaiko teisė priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti priimančiojoje valstybėje narėje, kurioje jis įgijo profesinį parengimą
Profesinio parengimo pradžia iš šios valstybės narės tėvams išvykus visam laikui

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros (toliau – Sprendimas Nr. 1/80) 7 straipsnio antros pastraipos išaiškinimo. Asociacijos taryba buvo įsteigta susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika bei Europos ekonominės bendrijos valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu buvo sudarytas, aprobuotas bei patvirtintas Tarybos sprendimu 64/732/EEB (
OL 217, 1964, p. 3685
).
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Turkijos pilietės Ü. Bekleyen ir
Land Berlin
dėl pastarosios sprendimo atmesti prašymą suteikti leidimą gyventi Vokietijoje.
Teisinis pagrindas
Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociacija
Papildomo protokolo, pasirašyto 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto bei patvirtinto Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (
OL L 293, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 11 sk., 11 t., p. 41), 59 straipsnis suformuluotas taip:
„Srityse, kuriose taikomas šis protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal Bendrijos steigimo sutartį sudaro viena kitai.“
Pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį:
„1.   Išskyrus 7 straipsnyje, susijusiame su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, numatytus atvejus, darbuotojas turkas, priklausantis valstybės narės teisėtai darbo rinkai, turi teisę:
—
teisėtai išdirbęs vienus metus prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti pas tą patį darbdavį, jei pastarasis turi laisvą darbo vietą,
—
teisėtai išdirbęs trejus metus ir, išskyrus atvejus, kai Bendrijos valstybių narių darbuotojams yra teikiama pirmenybė, šioje valstybėje narėje priimti kitą tai pačiai profesijai skirtą jo pasirinkto darbdavio pasiūlymą įsidarbinti, pateiktą įprastomis sąlygoms ir įregistruotą šios valstybės narės įdarbinimo įstaigose,
—
teisėtai išdirbęs ketverius metus šioje valstybėje narėje laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą.“
Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnis suformuluotas taip:
„Priklausančio valstybės narės teisėtai darbo rinkai darbuotojo turko šeimos nariai, kuriems buvo suteikta teisė atvykti pas jį, turi teisę:
—
išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Bendrijos valstybių narių darbuotojams, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, jeigu jie bent trejus metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje,
—
laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą, jeigu jie bent penkerius metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje.
Darbuotojų turkų vaikai, įgiję profesinį parengimą priimančiojoje šalyje, gali, nepaisant jų gyvenimo šioje valstybėje narėje trukmės, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti šioje valstybėje narėje su sąlyga, kad vienas iš jų tėvų bent trejus metus joje teisėtai dirbo.“ (Neoficialus vertimas)
Direktyva 2004/38/EB
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (
OL L 158, 2004 p.
77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 5 sk., 5 t., p. 46), 7 straipsnyje nustatyta:
„1.   Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie:
<…>
c)
—
yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal jos įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų tikslą studijuoti, įskaitant profesinį rengimą, ir
—
turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jos pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai <…>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
1975 m. Berlyne gimusi Ü. Bekleyen iki keturiolikos metų su savo šeima gyveno Vokietijos teritorijoje. Abu jos tėvai, Turkijos piliečiai, nuo 1971 m. pagal darbo sutartis dirbo Vokietijos Federacinėje Respublikoje. 1989 m. Ü. Bekleyen su visa šeima grįžo į Turkiją, kur įgijo vidurinį išsilavinimą ir baigė kraštovaizdžio architektūros studijas.
1999 m. sausio mėn. Ü. Bekleyen, gavusi
Land Berlin
leidimą, be savo šeimos grįžo į Vokietijos Federacinę Respubliką siekdama ten tęsti studijas. 1999 m. kovo mėn. ji gavo leidimą gyventi, kuris buvo pratęstas keletą kartų, paskutinį kartą išdavus leidimą gyventi iki 2005 m. gruodžio 31 dienos. 2005 m. vasarą Ü. Bekleyen baigė studijas Berlyno technikos universitete ir įgijo kraštovaizdžio planavimo inžinierės specialybę.
2005 m. gruodžio 19 d. Ü. Bekleyen, remdamasi tuo, kad Vokietijos Federacinėje Respublikoje yra baigusi aukštojo mokslo studijas, pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antrą pastraipą kreipėsi dėl leidimo gyventi išdavimo. Sprendimu
Land Berlin
atmetė šį prašymą, nes nebuvo įvykdyti susitarime, įsteigiančiame Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, numatyti reikalavimai įgyti teisę gyventi.
Land Berlin
nurodo, jog šio 7 straipsnio antroje pastraipoje reikalaujama, kad egzistuotų laiko ryšys tarp tėvų ir vaikų gyvenimo valstybėje narėje, tačiau šioje byloje ši sąlyga nebuvo įvykdyta. Šios nuostatos formuluotė ir tikslas suponuoja, kad siekiant įgyti teisę įsidarbinti ir gyventi bent vienas iš tėvų, vaikui pradėjus profesinį parengimą, dar turi gyventi priimančiojoje valstybėje narėje.
2007 m. gegužės mėn. Ü. Bekleyen pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalies pirmąją įtrauką gavo laikiną leidimą gyventi, galiojantį iki 2009 m. gegužės 13 d., nes įsidarbino Vokietijos bendrovėje.
2006 m. liepos mėn. pareikštu ieškiniu dėl neveikimo, kuris vėliau buvo pakeistas ieškiniu dėl 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo, Ü. Bekleyen prašė, kad būtų patvirtinta jos teisė gauti leidimą gyventi pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antrą pastraipą.
2007 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimu
Verwaltungsgericht Berlin
atmetė šį ieškinį. Šis teismas nurodė, kad ieškinys buvo visiškai priimtinas, nes, nepaisant to, jog Ü. Bekleyen buvo suteikta teisė gauti leidimą gyventi pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį, ji turėjo suinteresuotumą pareikšti tokį ieškinį. Iš tiesų, jeigu jai būtų pripažinta teisė remtis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antra pastraipa, ji turėtų teisę laisvai įsidarbinti Vokietijos Federacinėje Respublikoje. Tačiau ieškinys yra nepagrįstas, nes ilgai trukęs Ü. Bekleyen gyvenimas Turkijoje lėmė tai, kad ji prarado teisę pasinaudoti Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antroje pastraipoje numatyta privilegija.
Tada Ü. Bekleyen pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
Manydamas, jog šiomis sąlygomis ginčui išspręsti reikalingas Sprendimo Nr. 1/80 išaiškinimas,
Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
„Ar Sprendimo Nr. 1/80 <…> 7 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinama taip, kad teise įsidarbinti ir atitinkama teise gyventi priimančiojoje valstybėje narėje baigus profesinį parengimą galima pasinaudoti, jei priimančiojoje šalyje gimęs vaikas su tėvais grįžta į kilmės valstybę, bet sulaukęs pilnametystės vienas grįžta į priimančiąją valstybę narę pradėti profesinio parengimo tuo metu, kai jo tėvai, Turkijos piliečiai, dirbę toje valstybėje, jau dešimt metų visam laikui iš jos išvykę?“
Dėl prejudicinio klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar daugiau nei trejus metus priimančiojoje valstybėje narėje teisėtai išdirbusio darbuotojo turko vaikas, įgijęs šioje valstybėje narėje profesinį parengimą, gali pasinaudoti teise laisvai įsidarbinti šioje valstybėje ir atitinkama teise apsigyventi, nepaisant to, kad jis su tėvais grįžo į kilmės valstybę, o vėliau vienas atvyko į šią valstybę narę pradėti šias studijas.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antra pastraipa tiesiogiai veikia valstybėse narėse, todėl Turkijos piliečiai, atitinkantys nustatytas sąlygas, gali tiesiogiai remtis ja suteikiamomis teisėmis (1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Eroglu
, C-355/93, Rink. p. I-5113, 17 punktas ir Sprendimo
Torun
, C-502/04, Rink. p. I-1563, 19 punktas).
Pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą darbuotojo turko vaikui atitinkamoje valstybėje narėje suteikiamos su įsidarbinimu susijusios teisės būtinai apima iš jų kildinamą šio asmens teisę gyventi šalyje, antraip teisė įsidarbinti ir teisė dirbti samdomą darbą taptų neveiksmingos (minėtų sprendimų
Eroglu
20 ir 23 punktai bei
Torun
20 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad, kaip matyti iš 7 straipsnio antros pastraipos, joje pripažįstamai darbuotojo turko vaiko teisei priimti bet kokį darbo pasiūlymą priimančioje valstybėje narėje nustatomos dvi sąlygos, t. y. kad atitinkamo darbuotojo vaikas įgytų profesinį parengimą aptariamoje valstybėje narėje ir kad vienas iš jo tėvų šioje valstybėje būtų teisėtai išdirbęs bent trejus metus (1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Akman
, C-210/97, Rink. p. I-7519, 25 punktas).
Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką nebūtina, kad tuo metu, kai vaikas baigia studijas ir įgyja teisę įsidarbinti priimančioje valstybėje narėje ir todėl teisę gauti leidimą gyventi joje šiuo tikslu, jo tėvai vis dar turėtų darbuotojų statusą ar kad dar gyventų šios valstybės teritorijoje, nes praeityje teisėtai dirbo bent trejus metus (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Akman
51 punktą ir 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo
Ergat
, C-329/97, Rink. p. I-1487, 44 punktą).
Šioje byloje neginčytina, kad Ü. Bekleyen įgijo profesinį parengimą Vokietijoje, o jos tėvai dirbo joje pagal darbo sutartis daugiau nei trejus metus.
Tačiau Danijos ir Nyderlandų vyriausybės teigia, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antroje pastraipoje turkų darbuotojo vaiko įsidabinimui nustatyta sąlyga, kad turi egzistuoti vienalaikiškumas tarp tėvų darbo ar bent jau gyvenimo priimančioje valstybėje narėje ir vaiko profesinio parengimo pradžios. Kadangi pagrindinėje byloje tokio laiko ryšio nebuvo, Ü. Bekleyen negalėjo remtis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antroje pastraipoje suteikta teise.
Su šiuo argumentu negalima sutikti.
Svarbu bendrai pabrėžti, kad tokia sąlyga nėra aiškiai numatyta Sprendimo 1/80 7 straipsnio antroje pastraipoje ir kad, kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė, ši nuostata neturi būti aiškinama ribojančiai (minėto sprendimo
Akman
39 punktas).
Sprendimu Nr. 1/80 siekiama skatinti vienoje iš šio sprendimo nuostatų numatytas sąlygas atitinkančių ir todėl galinčių pasinaudoti jame suteikiamomis teisėmis Turkijos piliečių laipsnišką integraciją priimančiojoje valstybėje narėje (2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Altun
, Rink. p. I-10323, 29 punktas).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antra pastraipa, palyginti su to paties straipsnio pirma pastraipa, yra palankesnė nuostata, kuria siekiama specialias sąlygas taikyti vaikams, darbuotojų turkų šeimų nariams, tam, kad jiems būtų lengviau patekti į darbo rinką įgijus profesinį parengimą, pagal šio sprendimo tikslą siekiant laipsniškai užtikrinti laisvą darbuotojų judėjimą (minėtų sprendimų
Akman
38 punktas ir
Torun
23 punktas).
Priešingai nei Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa, kurioje numatyta darbuotojo turko šeimos nario pareiga tam tikrą laikotarpį nepertraukiamai gyventi kartu su darbuotoju turku (minėto sprendimo
Altun
30 punktas), antroje pastraipoje nenumatyta jokia sąlyga, susijusi su realiu gyvenimu kartu su darbuotoju.
Taip yra todėl, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antra pastraipa siekiama ne sukurti palankias sąlygas šeimos susijungimui priimančioje valstybėje narėje (minėto sprendimo
Akman
43 punktas), bet skatinti darbuotojų turkų vaikų patekimą į darbo rinką.
Šis konstatavimas skatina aiškinti Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antrą pastraipą taip, jog šioje nuostatoje numatytai darbuotojų turkų vaikų teisei netaikoma sąlyga, kad vienas iš jų tėvų vis dar turėtų darbuotojo statusą ar dar gyventų priimančios valstybės narės teritorijoje, kai vaikas joje pradeda profesinį parengimą.
Kai Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antroje pastraipoje numatytos sąlygos įvykdytos, šia nuostata darbuotojo turko vaikui suteikiama teisė įsidarbinti priimančioje valstybėje narėje ir kartu teisė joje gyventi.
Tiesa, kad darbuotojo turko vaiko teisė laisvai įsidarbinti pagrįsta darbuotojo darbu šioje valstybėje narėje praeityje.
Tačiau, kaip generalinis advokatas teigia savo išvados 63 punkte, šio 7 straipsnio antros pastraipos specialios funkcijos, susijusios su darbuotojų turkų vaikų integracija į priimančios valstybės narės darbo rinką, pasekmė ta, kad reikalavimas, pagal kurį vienas iš tėvų turi dirbti šioje valstybėje bent trejus metus, neturi būti suprantamas kaip nustatantis, jog kai vaikas pradeda profesinį parengimą, šis tėvas vis dar privalo turėti darbuotojo statusą. Šio reikalavimo vienintelis tikslas – paraleliai su vaiko profesiniu parengimu nustatyti jam palankų integracijos lygį priimančioje valstybėje narėje tam, kad jam galėtų būti taikomas specialus šioje nuostatoje numatytas požiūris.
Reikalavimai, kad vienas iš tėvų privalo išlaikyti darbuotojo statusą, taip pat, kad turi būti laiko ryšys tarp tėvų gyvenimo priimančioje valstybėje narėje ir vaiko profesinio parengimo pradžios, sunkiai suderinami su Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antros pastraipos tikslu, kuriuo, kaip pažymėta šio sprendimo 27 punkte, nesiekiama sukurti palankių sąlygų šeimos susijungimui šioje valstybėje narėje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be to, klausia, ar toks Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antros pastraipos aiškinimas negali reikšti, kad, pažeidžiant Papildomo protokolo, pasirašyto 1970 m. lapkričio 23 d., 59 straipsnį, darbuotojų turkų vaikai būtų vertinami palankiau nei pagal Sąjungos teisę vertinami valstybių narių piliečių vaikai.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinė byla susijusi tik su klausimu, ar teisė gyventi, kurią Ü. Bekleyen teigia turinti Vokietijoje, joje įgijusi profesinį parengimą ir įsidarbinusi, turi būti pagrįsta, kaip ji pati teigia, Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antra pastraipa arba šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies pirma įtrauka, kaip matyti iš iki 2009 m. gegužės 13 d. jai išduoto leidimo gyventi. Tačiau atrodo, kad nacionalinio teismo abejonės kyla iš fakto, kad jis mano, jog valstybės narės piliečio vaikas pagal Bendrijos teisę neturi autonominės teisės gyventi, jeigu jo tėvai išvyko iš priimančios valstybės narės, o šis vaikas vienas grįžta į šią valstybę įgyti profesinį parengimą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Sprendimas Nr. 1/80 neriboja valstybių narių kompetencijos reglamentuoti Turkijos piliečių atvykimo į jų teritoriją bei pirmojo įdarbinimo tvarkos (1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Kus
, C-237/91, Rink. p. I-6781, 25 punktas ir minėto sprendimo
Altun
48 punktas).
Valstybės narės taip pat išsaugojo kompetenciją reglamentuoti turko darbuotojo šeimos nario atvykimą į valstybę narę ir jo gyvenimo per pradinį trejų metų laikotarpį, po kurio jis turi teisę priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, sąlygas (minėto sprendimo
Ergat
42 punktas).
Be to, skirtingai nuo valstybių narių darbuotojų, Turkijos piliečiai neturi teisės laisvai judėti Bendrijos viduje ir tam tikromis teisėmis gali pasinaudoti tik vienos priimančiosios valstybės narės teritorijoje (2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Derin
, C-325/05, Rink. p. I-6495, 66 punktas).
Tiksliau kalbant apie įsidarbinimo priimančioje valstybėje narėje sąlygas, svarbu priminti, kad nors Ü. Bekleyen turi laikytis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antroje pastraipoje numatytų sąlygų, darbuotojo valstybės narės piliečio vaikas įgyja tokią teisę tiesiogiai remiantis EB 39 straipsnio 1 dalimi, kuria siekiama užtikrinti laisvą darbuotojų judėjimą Sąjungoje.
Be to, kalbant apie atvykimo į priimančią valstybę narę ir gyvenimo joje sąlygas, aišku, kad Ü. Bekleyen grįžimas į Vokietiją studijuoti ir šiuo tikslu jai išduotas leidimas gyventi buvo pagrįsti nacionalinių institucijų sprendimais, priimtais ne pagal Sprendimą Nr. 1/80, o tik pagal nacionalinę teisę.
Tačiau analogiškoje situacijoje kaip Ü. Bekleyen kitos valstybės narės piliečio, kuris praeityje priimančioje valstybėje narėje dirbo pagal darbo sutartį, vaiko grįžimas ir gyvenimas priimančioje valstybėje narėje priklauso Sąjungos teisės taikymo sričiai.
Tokiu atveju valstybės narės piliečio vaikas turėtų teisę apsigyventi priimančioje valstybėje narėje siekdamas studijuoti remdamasis EB 18 straipsnio 1 dalimi, kuria visiems Sąjungos piliečiams suteikiama teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijose.
Naudojimuisi šia teise gyventi nustatomos tik sąlygos, numatytos Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies c punkte, pagal kurias Sąjungos pilietis turi, be kita ko, turėti priimančios valstybės narės visavertį sveikatos draudimą ir pakankamai išteklių, kad netaptų našta šios valstybės socialinės paramos sistemai.
Be to, Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su sąlygomis, kuriomis gali būti ribojamos Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsniu suteikiamos teisės, be išimties, susijusios su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ir visuomenės sveikata, kuri vienodai taikytina tiek Turkijos, tiek Bendrijos piliečiams, nurodoma antra šių teisių netekimo priežastis, taikytina tik migrantams iš Turkijos, t. y. faktas, kad jie išvyko iš priimančiosios valstybės narės teritorijos ilgam laikotarpiui ir be pateisinamų priežasčių (minėto sprendimo
Derin
67 punktas).
Taigi negalima teigti, kad dėl Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antros pastraipos aiškinimo, kuris matyti iš šio sprendimo 23–32 punktų, darbuotojo turko vaikas yra palankesnėje padėtyje nei valstybės narės piliečio vaikas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinama taip, jog jei darbuotojas turkas teisėtai dirbo priimančioje valstybėje narėje daugiau nei trejus metus, tokio darbuotojo vaikas, šioje valstybėje narėje įgijęs profesinį parengimą, gali pasinaudoti teise laisvai įsidarbinti šioje valstybėje narėje ir atitinkama teise apsigyventi, nepaisant to, kad po to, kai su tėvais grįžo į kilmės šalį, jis vienas grįžo į šią valstybę narę tam, kad pradėtų šį parengimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros, priimto Asociacijos tarybos, įsteigtos susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, 7 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinama taip, jog jei darbuotojas turkas teisėtai dirbo priimančioje valstybėje narėje daugiau nei trejus metus, tokio darbuotojo vaikas, šioje valstybėje narėje įgijęs profesinį parengimą, gali pasinaudoti teise laisvai įsidarbinti šioje valstybėje narėje ir atitinkama teise apsigyventi, nepaisant to, kad po to, kai su tėvais grįžo į kilmės šalį, jis vienas grįžo į šią valstybę narę tam, kad pradėtų šį parengimą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.