CELEX: 62003CJ0319
Sociálna politika
Rovnaké zaobchádzanie s mužmi a ženami
Článok 141 ods. 4 ES
Smernica 76/207/EHS
Podmienky prístupu k zamestnaniu vo verejnej správe
Ustanovenia poskytujúce vdovám, ktoré sa znova nevydali, prospech vyňatím z vekového ohraničenia na prístup k týmto zamestnaniam

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého
zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné
podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40, ďalej len „smernica“).
Táto otázka bola položená v rámci sporu medzi pánom Serge Briheche a ministre de l’Intérieur (ministrom vnútra), ministre
de l’Éducation nationale (ministrom národného vzdelávania) a ministre de la Justice (ministrom spravodlivosti) v súvislosti
s odmietnutím týchto ministrov povoliť jeho účasť v niekoľkých výberových konaniach vyhlásených na účely prijatia správnych
asistentov a tajomníkov, pretože nespĺňal podmienku veku stanovenú francúzskou právnou úpravou pre podanie prihlášky do týchto
výberových konaní.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 141 ods. 4 ES stanovuje:
„Vzhľadom na cieľ plne zabezpečiť v praxi rovnaké zaobchádzanie s mužmi a ženami v pracovnom procese nebráni zásada rovnakého
zaobchádzania žiadnemu členskému štátu zachovať alebo zaviesť opatrenia umožňujúce osobitné výhody menej zastúpenému pohlaviu
pre ľahšie uplatnenie sa v odbornej pracovnej činnosti, alebo ako prevenciu či kompenzáciu nevýhod v profesijnej kariére.“
Podľa článku 2 ods. 1 a 4 smernice:
„1.      Na účely ďalej uvádzaných ustanovení sa zásadou rovnakého zaobchádzania rozumie, že neexistuje žiadna priama ani nepriama
diskriminácia z dôvodu pohlavia, najmä s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav.
…
4.      Táto smernica sa nedotýka opatrení na podporu rovnakej príležitosti pre mužov a ženy, najmä prostredníctvom odstraňovania
existujúcich nerovností ovplyvňujúcich príležitosti žien v oblastiach uvedených v článku 1 ods. (1).“
Podľa článku 3 ods. 1 smernice:
„Uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania znamená, že nesmie existovať žiadna diskriminácia z dôvodu pohlavia, pokiaľ ide
o podmienky prístupu – vrátane kritérií výberu – k akýmkoľvek pracovným miestam alebo pozíciám, bez ohľadu na sektor, alebo
odvetvie činnosti, a k akýmkoľvek úrovniam zamestnaneckej hierarchie.“

Vnútroštátna právna úprava
Podľa článku 5 prvého odseku nariadenia č. 90‑713 z 1. augusta 1990 o spoločných zákonných ustanoveniach vzťahujúcich sa na
správnych asistentov v štátnej správe (JORF z 11. augusta 1990, s. 9795) je vekové ohraničenie pre prijímanie takýchto štátnych
úradníkov vo verejnom výberovom konaní stanovené na 45 rokov.
Článok 1 nariadenia č. 75‑765 zo 14. augusta 1975 o vekových ohraničeniach vzťahujúcich sa na prijímanie štátnych zamestnancov
prostredníctvom výberových konaní zaradených do kategórií B, C a D (JORF z 19. augusta 1975, s. 8444), okrem iného stanovuje,
že vekové ohraničenie pre prihlásenie sa do výberového konania je stanovené na 45 rokov, ak špecifické ustanovenia neustanovia
vyššie vekové ohraničenie.
Podľa článku 8 prvého odseku zákona č. 75‑3 z 3. januára 1975, ktorý stanovuje rôzne vylepšenia a zjednodušenia vo veciach
dôchodkov alebo príspevkov pre pozostalého manžela (manželku), matky a staršie osoby (JORF zo 4. januára 1975, s. 198), „vekové
ohraničenie pre prístup k zamestnaniu vo verejnej správe sa nebude vzťahovať na ženy, ktoré sú po smrti ich manžela nútené
pracovať“.
Táto výnimka bola zmenená zákonom č. 79‑569 zo 7. júla 1979 o odstránení vekového ohraničenia na získanie prístupu k zamestnaniu
vo verejnej správe pre určité kategórie žien (JORF z 8. júla 1979) tak, aby bola použiteľná na matky s tromi a viac deťmi,
vdovy, ktoré sa znova nevydali, rozvedené ženy, ktoré sa znova nevydali, ženy žijúce z právneho hľadiska oddelene a slobodné
ženy s najmenej jedným nezaopatreným dieťaťom, ktoré sú všetky nútené pracovať.
Článok 34 zákona č. 2001‑397 z 9. mája 2001 o rovnosti v práci medzi ženami a mužmi (JORF z 10. mája 2001, s. 7320) dopĺňa
tento zoznam kategórií osôb uvedených v predchádzajúcom bode o slobodných mužov s aspoň jedným nezaopatreným dieťaťom, ktorí
sú nútení pracovať.

Spor pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
Pán Serge Briheche, vo veku 48 rokov, vdovec, ktorý sa znova neoženil, s jedným nezaopatreným dieťaťom, sa prihlásil do rôznych
výberových konaní vyhlásených francúzskou verejnou správou a, medzi inými, do výberového konania vyhláseného ministerstvom
vnútra roku 2002 na prijatie správnych asistentov do ústrednej štátnej správy.
Jeho prihláška na toto druhé výberové konanie bola zamietnutá rozhodnutím z 28. januára 2002 z dôvodu, že nespĺňal podmienku
veku stanovenú článkom 5 prvým odsekom nariadenia č. 90‑713 pre prihlásenie sa do tohto výberového konania.
Pán Briheche podal voči tomuto rozhodnutiu o zamietnutí svojej prihlášky odvolanie v správnom konaní, v ktorom tvrdil, že
po nadobudnutí účinnosti zákona č. 2001‑397 sa vekové ohraničenie 45 rokov na neho viac nevzťahuje.
Toto odvolanie bolo zamietnuté rozhodnutím ministra vnútra z 8. marca 2002, v ktorom minister na jednej strane znovu zopakoval
znenie svojho rozhodnutia z 28. januára 2002 a na strane druhej upresnil, že s výnimkou určitých kategórií žien len slobodní
muži s aspoň jedným nezaopatreným dieťaťom, ktorí sú nútení pracovať, môžu mať prospech z odstránenia vekového obmedzenia
pre prístup k zamestnaniu vo verejnej správe.
Pán Briheche 28. marca 2002 podal žalobu na tribunal administratif de Paris (správny súd v Paríži), v ktorom okrem iného žiadal
zrušenie rozhodnutí z 28. januára 2002 a 8. marca 2002 o zamietnutí jeho prihlášok zúčastniť sa uvedených výberových konaní.
Tvrdil, že článok 8 prvý odsek zákona č. 75‑3, zmenený zákonom č. 2001‑397, v rozsahu, v ktorom poskytuje „vdovám, ktoré sa
znova nevydali“ prospech vyňatím z vekového ohraničenia na získanie prístupu k zamestnaniu vo verejnej správe, nie je v súlade
s cieľmi smernice. Hoci smernica nie je prekážkou pre opatrenia odstraňujúce faktické nerovnosti, ktoré ovplyvňujú príležitosti
žien na získanie zamestnania, ukladá členským štátom povinnosť zmeniť ustanovenia, ktorých cieľ ochrany, na ktorom boli pôvodne
založené, už nie je opodstatnený.
Za týchto okolností vnútroštátny súd rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto otázku:
„Bránia ustanovenia smernice 76/207/EHS z 9. februára 1976 tomu, aby Francúzsko ponechalo v účinnosti ustanovenia článku 8
zákona č. 75-3 z 3. januára 1975 v znení zákona č. 79‑569 zo 7. júla 1979 a zákona č. 2001‑397 z 9. mája 2001 týkajúce sa
vdov, ktoré sa znova nevydali?“

O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 3 ods. 1 a článok 2 ods. 4 smernice musia byť vykladané v tom
zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako napríklad tej dotknutej v spore pred vnútroštátnym súdom, ktorá poskytuje
vyňatie z vekového ohraničenia pre prístup k zamestnaniu vo verejnej správe vdovám, ktoré sa znova nevydali a ktoré sú nútené
pracovať, pri vylúčení vdovcov, ktorí sa znova neoženili a ktorí sú v rovnakej situácii.
V súlade s ustálenou judikatúrou má zásada rovnakého zaobchádzania zavedená smernicou všeobecný dosah a táto smernica sa vzťahuje
na zamestnávanie vo verejnej správe (pozri najmä rozsudky z 11. januára 2000, Kreil, C‑285/98, Zb. s. I‑69, bod 18, a z 19.
marca 2002, Lommers, C‑476/99, Zb. s. I‑2891, bod 25).
Táto zásada podľa článku 3 ods. 1 smernice znamená, že: „nesmie existovať žiadna diskriminácia z dôvodu pohlavia, pokiaľ ide
o podmienky prístupu, vrátane kritérií výberu k akýmkoľvek pracovným miestam alebo pozíciám, bez ohľadu na sektor, alebo odvetvie
činnosti, a k akýmkoľvek úrovniam zamestnaneckej hierarchie“.
Vnútroštátna právna úprava, ako napríklad tá dotknutá v spore pred vnútroštátnym súdom, ktorá v súvislosti s prihlásením sa
do verejných výberových konaní vyhlasovaných na prijatie štátnych zamestnancov stanovuje, že vekové obmedzenie sa nevzťahuje
na vdovy, ktoré sa znova nevydali a ktoré sú nútené pracovať, vedie k diskriminácii z dôvodu pohlavia v rozpore s článkom
3 ods. 1 smernice s ohľadom na vdovcov, ktorí sa znova neoženili a ktorí sú v rovnakej situácii ako spomenuté vdovy.
Za týchto okolností treba uvážiť, či takéto ustanovenie môže byť napriek tomu povolené podľa článku 2 ods. 4 smernice, ktorá
stanovuje, že „sa nedotýka opatrení na podporu rovnakej príležitosti pre mužov a ženy, najmä prostredníctvom odstraňovania
existujúcich nerovností ovplyvňujúcich príležitosti žien v oblastiach uvedených v článku 1 ods. (1)“.
Ako už Súdny dvor rozhodol, presným a výhradným cieľom tohto posledne menovaného ustanovenia je oprávniť opatrenia, ktoré,
hoci sú podľa ich prejavu diskriminačné, účinne smerujú k odstráneniu alebo k obmedzeniu faktických nerovností, ktoré môžu
v skutočnosti v sociálnom živote existovať (rozsudok z 11. novembra 1997, Marschall, C‑409/95, Zb. s. I‑6363, bod 26).
Opatrenie, ktoré smeruje k uprednostňovaniu ženských uchádzačiek v sektoroch verejnej služby, musí byť považované za zlučiteľné
s právom Spoločenstva, pokiaľ nedáva automaticky a nepodmienečne prednosť ženským uchádzačkám, ktoré majú rovnakú kvalifikáciu
ako ich konkurenti zo strany mužov a pokiaľ je ich účasť predmetom objektívneho posúdenia, ktoré berie do úvahy špecifickú
osobnú situáciu všetkých uchádzačov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. marca 2000, Badeck a i., C‑158/97, Zb. s. I‑1875,
bod 23).
Tieto podmienky sú založené na skutočnosti, že pri určení rozsahu každého obmedzenia individuálneho práva, akým je rovnaké
zaobchádzanie s mužmi a ženami ustanovené smernicou, je na mieste rešpektovať zásadu primeranosti, ktorá vyžaduje, aby tieto
obmedzenia neprekročili hranice toho, čo je vhodné a nevyhnutné na dosiahnutie hľadaného cieľa a aby boli v najvyššej možnej
miere zlučiteľné so zásadou rovnakého zaobchádzania a s požiadavkami takto sledovaného cieľa (rozsudok Lommers, už citovaný,
bod 39).
Článok 2 ods. 4 smernice tak povoľuje vnútroštátne opatrenia v oblasti prístupu k zamestnaniu, ktoré majú za cieľ špeciálnym
uprednostňovaním žien zlepšiť ich možnosti súťažiť na pracovnom trhu a vykonávať svoje povolanie zarovno s mužmi. Toto ustanovenie
smeruje k dosiahnutiu materiálnej, a nie formálnej rovnosti obmedzením faktických nerovností, ktoré sa môžu vyskytovať v spoločnosti
a takto v súlade s článkom 141 ods. 4 ES predchádzať alebo vyrovnávať nevýhody v profesionálnej kariére dotknutých osôb (pozri
v tomto zmysle rozsudky zo 17. októbra 1995, Kalanke, C‑450/93, Zb. s. I-3051, bod 19, a zo 16. júla 2000, Abrahamsson a Anderson,
C‑407/98, Zb. s. I‑5539, bod 48).
Vo svojich pripomienkach francúzska vláda tvrdí, že vnútroštátna právna úprava dotknutá v spore pred vnútroštátnym súdom bola
prijatá s cieľom obmedziť faktické nerovnosti medzi mužmi a ženami, najmä následkom skutočnosti, že ženy vykonávajú hlavnú
časť domácich prác, najmä keď rodina zahŕňa deti, a s cieľom uľahčiť pracovné zaradenie žien.
Takáto právna úprava poskytuje, ako Komisia správne uviedla, absolútnu a bezpodmienečnú prednosť pre účasť určitých kategórií
žien, vrátane vdov, ktoré sa znova nevydali a ktoré sú nútené pracovať, pričom im poskytuje prospech vyňatím z vekového ohraničenia,
na získanie prístupu k zamestnaniu vo verejnej správe, a vylučuje z neho vdovcov, ktorí sa znova neoženili a ktorí sú v rovnakej
situácii.
Z toho vyplýva, že taká právna úprava, na základe ktorej sa vekové obmedzenie pre prístup k zamestnaniu vo verejnej správe
nevzťahuje na určitú kategóriu žien, zatiaľ čo sa vzťahuje na mužov, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii ako tieto ženy,
nemôže byť podľa článku 2 ods. 4 smernice povolená.
Za týchto okolností treba určiť, či právna úprava, akou je tá dotknutá v spore pred vnútroštátnym súdom, je napriek tomu povolená
podľa článku 141 ods. 4 ES.
Článok 141 ods. 4 ES oprávňuje členské štáty, aby ponechali v účinnosti alebo prijali opatrenia ustanovujúce špecifické výhody
určené najmä na predchádzanie alebo vyrovnávanie znevýhodňovania v profesionálnej kariére s cieľom zaistiť úplnú rovnosť medzi
mužmi a ženami v profesionálnom živote.
Nezávisle na otázke, či pozitívne opatrenia, ktoré nie sú povolené podľa článku 2 ods. 4 smernice, by mohli byť eventuálne
povolené na základe článku 141 ods. 4 ES, stačí konštatovať, že toto posledné ustanovenie neumožňuje členským štátom prijať
podmienky prístupu k zamestnaniu vo verejnej správe, aké sú dotknuté v spore pred vnútroštátnym súdom, ktoré sa v každom prípade
zdajú neprimerané vo vzťahu k sledovanému cieľu (pozri v tomto zmysle rozsudok Abrahamsson a Anderson, už citovaný, bod 55).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že odpoveď na položenú otázku musí byť taká, že článok 3 ods. 1 a článok 2 ods. 4 smernice 76/207
musia byť vykladané v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, aká je v spore pred vnútroštátnym súdom, ktorá poskytuje
vyňatie z vekového ohraničenia pre prístup k zamestnaniu vo verejnej správe vdovám, ktoré sa znova nevydali a ktoré sú nútené
pracovať, a vylučuje z neho vdovcov, ktorí sa znova neoženili a ktorí sú v rovnakej situácii.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Článok 3 ods. 1 a článok 2 ods. 4 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania
s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky musia
byť vykladané v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, aká je dotknutá v spore pred vnútroštátnym súdom, ktorá
poskytuje vyňatie z vekového ohraničenia pre prístup k zamestnaniu vo verejnej správe vdovám, ktoré sa znova nevydali a ktoré
sú nútené pracovať, a vylučuje z neho vdovcov, ktorí sa znova neoženili a ktorí sú v rovnakej situácii.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.