CELEX: 62001CJ0194
Fördragsbrott
Direktiv 75/442/EEG
Begreppet avfall
Europeiska avfallskatalogen
Direktiv 91/689/EEG
Förteckning över farligt avfall

Europeiska gemenskapernas kommission har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 4 maj 2001, med stöd av artikel 226
EG väckt talan om fastställelse av att Republiken Österrike genom att inte på ett korrekt sätt införliva vare sig begreppet
avfall i artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område
15, volym 1, s. 238), i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva,
område 15, volym 10, s. 66), eller begreppet farligt avfall i artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991
om farligt avfall (EGT L 377, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 199), i dess lydelse enligt rådets direktiv 94/31/EG
av den 27 juni 1994 (EGT L 168, s. 28; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 200) (nedan kallat direktiv 91/689),
har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt dessa direktiv.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
I artikel 1 a i direktiv 75/442 ges följande definition av begreppet avfall:
”[V]arje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller
avser eller är skyldig att göra sig av med.
Kommissionen skall enligt det förfarande som fastställs i artikel 18 senast den 1 april 1993 upprätta en förteckning över
vilket avfall som tillhör de kategorier som anges i bilaga 1. Denna förteckning skall ses över periodiskt och vid behov omarbetas
med iakttagande av samma förfarande.”
I artikel 2 i samma direktiv anges de områden som inte omfattas av direktivet.
Enligt artikel 168 i akten om villkoren för Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning
till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (EGT C 241, 1994, s. 21, och EGT
L 1, 1995, s. 1) skulle nationella åtgärder för införlivande av direktiv 75/442 vidtas från dagen för anslutningen, det vill
säga den 1 januari 1995.
I kommissionens beslut 94/3/EG av den 20 december 1993 om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442
om avfall (EGT L 5, 1994, s. 15; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 89) upprättas en förteckning över avfall som
kallas Europeiska avfallskatalogen (EAK). Beslutet riktar sig till medlemsstaterna. Inledningen till EAK har följande lydelse:
”1.
I artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG avses med avfall ’varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges
i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med’.
2.
Enligt artikel 1 a andra stycket skall kommissionen enligt det förfarande som fastställs i artikel 18 upprätta en förteckning
över sådant avfall som hör till de kategorier som är förtecknade i bilaga 1. Denna förteckning kallas allmänt Europeiska avfallskatalogen
och är tillämplig på allt avfall, oberoende av om det är ämnat att bortskaffas eller återvinnas.
3.
Europeiska avfallskatalogen är en harmoniserad, icke-uttömmande förteckning över avfallsslag, dvs. en förteckning som skall
ses över periodiskt och vid behov omarbetas enligt kommittéförfarandet.
Att ett material finns med i avfallskatalogen betyder dock inte att detta material betraktas som ett avfall i alla sammanhang.
Endast om materialet utgör avfall enligt definitionen är det av betydelse att det finns med i katalogen.
4.
Sådant avfall som ingår i Europeiska avfallskatalogen omfattas av bestämmelserna i direktivet utom när artikel 2.1 b i detta
är tillämplig.
5.
Europeiska avfallskatalogen skall fungera som en referensnomenklatur med gemensam terminologi för gemenskapen i syfte att
effektivisera avfallshanteringen. I detta sammanhang bör Europeiska avfallskatalogen vara en grundläggande referens för gemenskapens
program om avfallsstatistik, som påbörjats i enlighet med rådets resolution av den 7 maj 1990 om en politik för avfallshantering
…
6.
Europeiska avfallskatalogen skall anpassas till den vetenskapliga och tekniska utvecklingen enligt det förfarande som anges
i artikel 18 i direktivet.
7.
Ett enskilt nummer i Europeiska avfallskatalogen bör inte läsas fristående från rubriken till det avsnitt där det ingår.
8.
Avfallskatalogen skall inte inverka på den förteckning över farligt avfall som krävs enligt artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG
av den 12 december 1991 om farligt avfall …”
Enligt artikel 1.4 i direktiv 91/689 ”avses … med farligt avfall:
–
Avfall som finns upptaget i en förteckning, som senast sex månader före dagen för genomförandet av detta direktiv skall utarbetas
i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 18 i direktiv 75/442/EEG och på grundval av bilaga 1 och 2 till det
här direktivet. Detta avfall skall ha en eller flera av de egenskaper som anges i bilaga 3. Vid utarbetande av denna förteckning
skall hänsyn tas till avfallets ursprung och sammansättning och, när så är relevant, gränsvärden för koncentration. Denna
förteckning skall ses över med jämna mellanrum och vid behov revideras enligt samma förfarande.
–
Allt annat avfall som enligt en medlemsstat företer någon eller några av de egenskaper som anges i bilaga 3. Sådana fall skall
anmälas till kommissionen och ses över i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 18 i direktiv 75/442/EEG för
att anpassa förteckningen.”
Rådets beslut 94/904/EG av den 22 december 1994 om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4
i direktiv 91/689 om farligt avfall (EGT L 356, s. 14; svensk specialutgåva, område 15, volym 14, s. 156) riktades till medlemsstaterna.
Inledningen till förteckningen över farligt avfall har följande lydelse:
”1. De olika typer av avfall som är upptagna i förteckningen definieras fullständigt genom den sexsiffriga koden för avfallet,
och genom de två- respektive fyrsiffriga kapitelkoderna.
2.
Att ett material eller ett föremål är upptaget i förteckningen innebär inte att materialet eller föremålet betraktas som avfall
i alla sammanhang. Det är endast fråga om avfall när definitionen för avfall i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG
är uppfylld, såvida inte artikel 2.1 b i det direktivet är tillämplig.
3.
Det avfall som är upptaget i förteckningen omfattas av bestämmelserna i direktiv 91/689/EEG om farligt avfall, såvida inte
artikel 1.5 i det direktivet är tillämplig.
4.
I enlighet med artikel 1.4 andra strecksatsen i direktiv 91/689/EEG är allt annat avfall än det som är upptaget i nedanstående
förteckning och som enligt en medlemsstat har någon eller några av de egenskaper som anges i bilaga 3 farligt avfall. Sådana
fall skall anmälas till kommissionen och, i enlighet med förfarandet i artikel 18 i direktiv 75/442/EEG, ses över i syfte
att ändra förteckningen.”
Enligt artikel 10.1 i direktiv 91/689 skulle medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga
för att följa detta direktiv före den 27 juni 1995.
De nationella bestämmelserna
I 2 § punkt 1 i Bundesgesetz über die Vermeidung und Behandlung von Abfällen, även kallad Abfallwirtschaftsgesetz (federal
lag om förebyggande och behandling av avfall), av den 6 juni 1990 (BGB1. 325/1990, i den lydelse som offentliggjorts i BGB1.
I 151/1998, nedan kallad AWG) ges följande definition av begreppet avfall:
”[A]ll lös egendom”
1.

som ägaren eller innehavaren har gjort sig av med eller avser att göra sig av med,
2.

som i egenskap av avfall samlas in och behandlas i allmänhetens intresse (1 § punkt 3).
Insamling och behandling av avfall anses även ske i allmänhetens intresse när betalning kan erhållas för sådan lös egendom.”
I 1 § punkt 3 AWG räknas de omständigheter upp där allmänintresset kräver att insamling, förvaring, transport och behandling
sker av avfall.
Enligt 2 § punkt 5 AWG skall Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie (miljö-, ungdoms- och familjeministern) genom dekret
fastställa vilket avfall som skall anses farligt i syfte att skydda allmänintresset i den mening som avses i 1 § punkt 3 AWG.
Vidare skall samma minister fastställa under vilka förutsättningar sådant avfall i förekommande fall skall anses ofarligt.
I samma bestämmelse i AWG återfinns en förteckning i 15 punkter över egenskaper som gör att avfall skall klassificeras som
farligt enligt bilaga 3 till direktiv 91/689. I 2 § punkt 5 sista stycket i AWG föreskrivs att till förteckningen över farligt
avfall skall läggas samtliga avfallskategorier ”som innehar de egenskaper som räknas upp på den förteckning som upprättats
enligt artikel 1.4 i [direktiv 91/689]. Det kan föreskrivas österrikiska miljönormer för att precisera de aktuella egenskaperna
och fastställa förteckningen över farligt avfall. Endast sådant avfall som avses i dekretet skall anses farligt.”
I den österrikiska normen S 2100 av den 1 september 1997 återfinns den nationella avfallskatalogen. Katalogen innehåller såväl
farligt som ofarligt avfall. Allt avfall har förtecknats och klassificerats enligt den metod som föreskrivs i normen.
Med stöd av artikel 2.5 i AWG antog miljö-, ungdoms- och familjeministern år 1997 ett dekret om fastställande av farligt avfall
och riskfyllda ämnen (BGB1. II 227/1997). Fram till och med den 30 juni 2000 hade 3 § punkt 2 i dekretet följande lydelse:
”Från och med 1 juli 2000 skall avfall som avses i beslutet om en förteckning över farligt avfall och som antagits med stöd
av artikel 1.4 i direktiv [91/689] anses som farligt. Miljö-, ungdoms- och familjeministeriet skall offentliggöra denna förteckning
i Bundesgesetzblatt före den 1 juli 2000.”
Den 30 juni 2000 offentliggjordes ett dekret om ändring av det ovannämnda dekretet (BGB1. II 178/2000). Härigenom upphävdes
3 § punkt 2 i 1997 års dekret och infördes en bestämmelse enligt vilken direktiv 91/689 och beslut 94/904 införlivades genom
dekretet i ändrad lydelse.
Det administrativa förfarandet
Genom skrivelse av den 14 juli 1999 informerade kommissionen Republiken Österrike om att den gjort en prövning av de nationella
införlivandebestämmelserna sedan ett klagomål inkommit. Prövningen hade lett kommissionen till slutsatsen att nämnda bestämmelser
i flera avseenden inte uppfyllde kraven i direktiven 75/442 och 91/689. Kommissionen preciserade sina anmärkningar mot den
österrikiska lagstiftningen och uppmanade Republiken Österrike att yttra sig inom två månader.
Republiken Österrike besvarade den formella underrättelsen genom telefax av den 8 oktober 1999 och bestred därvid kommissionens
slutsatser.
Kommissionen var inte övertygad av de argument som framfördes i svaret och tillställde därför Republiken Österrike ett motiverat
yttrande den 27 juli 2000 med uppmaning att vidta nödvändiga åtgärder för att följa detta yttrande inom två månader från delgivningen.
Republiken Österrike svarade genom telefax av den 2 november 2000 och vidhöll sin inställning att de aktuella direktiven införlivats
med nationell rätt på ett korrekt sätt men att en ändring av AWG var under antagande.
Kommissionen fann att Republiken Österrike inte efterkommit det motiverade yttrandet inom tidsfristen och att den anförda
juridiska argumentationen inte kunde godtas och väckte därför förevarande talan.
Talan
Vid förhandlingen den 14 maj 2003 lade kommissionen uttryckligen ner en del av de anmärkningar som anförts till stöd för talan
och godtog att beakta de lagändringar som Republiken Österrike formellt anmält sedan det skriftliga förfarandet i förevarande
mål hade avslutats. Kommissionen förklarade emellertid att den önskade vidmakthålla de tre anmärkningar som riktats mot de
åtgärder som Republiken Österrike vidtagit för att införliva direktiven 75/442 och 91/698. Talan avser följaktligen endast
de anmärkningar som anförts mot för det första det felaktiga införlivandet av EAK (som upprättats genom beslut 94/3) och för
det andra det felaktiga införlivandet av förteckningen över farligt avfall som upprättats genom beslut 94/904. Talan omfattar
slutligen även det felaktiga införlivandet av bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689.
Felaktigt införlivande av EAK
Kommissionen har i huvudsak yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Österrike, genom att inte på ett korrekt sätt
införliva EAK som upprättats genom beslut 94/3 i enlighet med artikel 1 a i direktiv 75/442, har underlåtit att uppfylla sina
skyldigheter enligt detta direktiv. Såsom framgår av ansökan har kommissionen kritiserat denna medlemsstat för att ha underlåtit
att införliva nämnda avfallsförteckning med nationell rätt. Svaranden har anfört att den uppfyllt sina skyldigheter och anser
att talan inte kan bifallas på denna anmärkning.
Parternas argument
Kommissionen anser att Republiken Österrike har åsidosatt sin skyldighet att införliva EAK, som upprättades genom beslut 94/3,
med nationell rätt. Kommissionen har inledningsvis påpekat att enligt artikel 249 fjärde stycket EG är detta beslut bindande
för de adressater som anges i artikel 2 i beslutet, nämligen medlemsstaterna. Kommissionen har därefter understrukit att EAK
har nära samband med bilaga 1 som nämns i artikel 1 a i direktiv 75/442, eftersom den innehåller ”en förteckning över vilket
avfall som tillhör de kategorier som anges i bilaga 1”. Vidare har kommissionen hänvisat till punkt 5 i inledningen till EAK
enligt vilken den ”skall fungera som en referensnomenklatur med gemensam terminologi för gemenskapen i syfte att effektivisera
avfallshanteringen”. Det är således nödvändigt att tillämpa EAK på nationell nivå för att, med hjälp av en terminologi som
harmoniserats på gemenskapsnivå, säkerställa en effektiv europeisk avfallshanteringspolitik.
Kommissionen har medgett att EAK, såsom preciserats i punkt 3 i inledningen, är en icke-uttömmande förteckning. EAK är emellertid
bindande, då det följer av punkterna 1, 3 och 4 i samma inledning att de föremål och substanser som ingår i EAK omfattas av
bestämmelserna i direktiv 75/442 om de uppfyller definitionen av avfall, utom när artikel 2.1 b i samma direktiv är tillämplig.
Punkt 5 i inledningen ger inte stöd för den österrikiska regeringens ståndpunkt att EAK:s enda syfte är att utgöra en gemensam
referens för rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom,
till och från Europeiska gemenskapen (EGT L 30, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 43) och för en förordning
om avfallsstatistik. Vad gäller frågan huruvida Republiken Österrike uppfyllt sina skyldigheter enligt förordning nr 259/93
har kommissionen preciserat att talan inte avser dessa skyldigheter utan endast dem som följer av direktiv 75/442 jämfört
med beslut 94/3.
Republiken Österrike kan inte undgå dessa skyldigheter genom att påstå att den nationella katalogen är mera lämpad att effektivisera
avfallshantering och miljöskydd. De åtgärder som gemenskapen vidtagit genom en gemensam referensnomenklatur hade just detta
syfte. Kommissionen har därför hävdat att medlemsstaterna inte har rätt att frångå EAK med motiveringen att deras nationella
bestämmelser är av bättre kvalitet än gemenskapsbestämmelserna och har vidare understrukit att den kommitté som inrättats
genom artikel 18 i direktiv 75/442 yttrat sig positivt om EAK. Argumentet att EAK:s bristande införlivande med österrikisk
rätt inte har haft någon skadlig inverkan på den inre marknadens funktion kan inte heller godtas, eftersom fastställelsen
av en medlemsstats fördragsbrott inte har något samband med frågan huruvida medlemsstaten har vållat skada (dom av den 18 december 1997
i mål C‑263/96, kommissionen mot Belgien, REG 1997, s. I‑7453, punkt 30).
Under förhandlingen tillade kommissionen att skyldigheten att införliva EAK har fastställts av domstolen i dom av den 15 januari 2002
i mål C‑196/01, kommissionen mot Luxemburg (REG 2002, s. I‑569). Kommissionen har även hänvisat till artikel 4 i kommissionens
beslut 2000/532/EG av den 3 maj 2000 om ersättning av beslut 94/3 och beslut 94/904 (EGT L 226, s. 3). I denna artikel föreskrivs
att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta beslut senast den 1 januari 2002. Enligt
kommissionen medför artikeln en uttrycklig införlivandeskyldighet för medlemsstaterna, vilken underförstått följer redan av
besluten 94/3 och 94/904.
Kommissionen anser dessutom att skillnaderna mellan de klassificeringssystem som används i den österrikiska avfallskatalogen
respektive i EAK är till nackdel för österrikiska aktörer i deras handelskontakter med aktörer i andra medlemsstater. Enligt
kommissionen känner österrikiska aktörer endast till den österrikiska katalogen och tillämpar endast denna då det inte finns
någon bindande bestämmelse som tvingar dem att tillämpa gemenskapens avfallsförteckningar. Användning av gemenskapens avfallsförteckningar
föreskrivs emellertid i kommissionens beslut 94/774/EG av den 24 november 1994 om den standardfraktsedel som avses i rådets
förordning nr 259/93 (EGT L 310, s. 70, svensk specialutgåva, område 15, volym 14, s. 130). Enligt detta beslut skall såväl
det aktuella avfallets nationella kod som gemenskapskoden anges i följeformuläret.
Den österrikiska regeringen har för sin del anfört att gemenskapsrätten inte medför någon skyldighet för medlemsstaterna att
ordagrant återge EAK i en intern rättsakt.
Nämnda regering har inledningsvis uttryckt tvivel om huruvida skyldigheten att införliva begreppet avfall i direktiv 75/442
även medför en formell skyldighet att införliva denna förteckning. Det följer nämligen av punkterna 3 och 5 i inledningen
till EAK att denna inte ingår i begreppet avfall, utan utgör en icke uttömmande förteckning över ämnen avsedd att tjäna som
referensnomenklatur, särskilt vad gäller förordning nr 259/93 eller en förordning om avfallsstatistik.
Enligt den österrikiska regeringen delade kommissionen ursprungligen denna uppfattning om EAK:s rättsliga natur och syfte.
Vidare har denna regering hävdat att användningen av EAK, på grund av praktiska svårigheter, inte ens är tvingande på statistikområdet,
för vilket katalogen skapats. Under dessa omständigheter skulle det krävas att ytterligare skyldigheter föreskrevs i gemenskapsrätten
för att göra användningen av EAK tvingande på andra områden. Så är fallet med den skyldighet som följer av kommissionens beslut
96/302/EG av den 17 april 1996 om uppställningsformen för de uppgifter som skall lämnas enligt artikel 8.3 i rådets direktiv 91/689
(EGT L 116, s. 26) och den skyldighet som föreskrivs i punkt 15 i den mall för standardfraktsedel som återfinns i bilagan
till beslut 94/774.
På de ovannämnda områdena använder Republiken Österrike självklart referensnomenklaturen i EAK. Vad gäller de avfallstransporter
som regleras i förordning nr 259/93 används förutom den nationella förteckningen även EAK eller förteckningen över farligt
avfall. Den österrikiska regeringen menar därför att fördragsbrott inte föreligger och att den inre marknadens funktion inte
hindras. Beträffande sådana avfallstransporter som nämns i bilaga 2 till förordning nr 259/93 har den österrikiska regeringen
betonat att det enligt artikel 11 i denna förordning är tillräckligt att ange avfallets vanliga handelsbeteckning. Vid tillämpning
av denna förordning är det vidare det system för avfallsklassificering som föreskrivs häri som är avgörande och inte det system
som föreskrivs i EAK.
Den österrikiska regeringen har för det andra gjort gällande att de avfall som tas upp i EAK även förekommer i den nationella
förteckning som återfinns i den österrikiska normen S 2100. S 2100 utgör en mera detaljerad avfallsförteckning och innehåller
fler uppgifter än EAK.
Vid förhandlingen underströk den österrikiska regeringen att Republiken Österrike, till skillnad från den situation som domstolen
prövade i sin dom i målet kommissionen mot Luxemburg, alltid hävdat att den nationella katalogen innehållsmässigt införlivar
de bestämmelser som föreskrivs i gemenskapens avfallsförteckningar på ett lämpligt sätt. Enligt den österrikiska regeringen
har medlemsstaten härigenom medgett att bestämmelserna är bindande och genomförs genom den nationella katalogen vilken i sin
tur är bindande. Nämnda regering har även betonat att den österrikiska katalogen, mot bakgrund av gemenskapslagstiftningens
syfte att verka för en rationell och ekologisk avfallshantering, företer vissa fördelar jämfört med EAK. Dessa fördelar underlättar
för aktörer och behöriga myndigheter att tillämpa den. När det i gemenskapslagstiftningen föreskrivs att EAK skall användas
tillämpar dessutom österrikiska myndigheter direkt koderna i referensnomenklaturen. Följaktligen uppfyller Republiken Österrike
sina skyldigheter enligt relevanta gemenskapsbestämmelser.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att det enligt fast rättspraxis åligger kommissionen att i mål om fördragsbrott bevisa
det påstådda fördragsbrottet och förse domstolen med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera om fördragsbrott
föreligger. Kommissionen får därvidlag inte stödja sig på någon presumtion (se bland annat dom av den 25 maj 1982 i mål 96/81,
kommissionen mot Nederländerna, REG 1982, s. 1791, punkt 6, av den 26 juni 2003 i mål C‑404/00, kommissionen mot Spanien,
REG 2003, s. I‑6695, punkt 26, och av den 6 november 2003 i mål C‑434/01, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 2003,
s. I‑0000, punkt 21).
Inom ramen för denna anmärkning ankommer det därför på kommissionen att visa att de nationella bestämmelser som Republiken
Österrike åberopat för att bestrida ett åsidosättande av sina skyldigheter, det vill säga den avfallskatalog som återfinns
i den österrikiska normen S 2100, inte säkerställer ett lämpligt genomförande av EAK.
Det framgår av parternas argument att kommissionen inte bestrider att samtliga föremål, ämnen och substanser som upptas i
EAK i egenskap av avfall även återfinns i den österrikiska avfallskatalogen. Kommissionen har emellertid anfört att Republiken
Österrike har underlåtit att införliva EAK och stöder sig i detta avseende på att den nationella katalogen inte ordagrant
återger avfallsnomenklaturen och det klassificeringssystem som används i gemenskapskatalogen. Kommissionens inställning skall
därför tolkas så, att den anser att medlemsstaterna enligt direktiv 75/442 och beslut 94/3 är skyldiga att ordagrant återge
EAK i en intern rättsakt och att endast antagande av en sådan rättsakt utgör ett korrekt och fullständigt införlivande av
begreppet avfall i artikel 1 a i nämnda direktiv.
Domstolen konstaterar att denna bestämmelse, vari begreppet avfall i direktiv 75/442 definieras, hänvisar till den förteckning
över avfall som senare upprättats genom beslut 94/3. Det föreskrivs emellertid inte i någon bestämmelse i direktiv 75/442
en uttrycklig skyldighet för medlemsstaterna att ordagrant återge denna förteckning över avfall i en intern rättsakt. En skyldighet
att ordagrant återge EAK kan heller inte nödvändigtvis härledas från medlemsstaternas skyldighet att sätta i kraft de lagar
och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktiv 75/442 och som föreskrivs i artikel 19 i direktivet. Det
skall erinras om att ett direktiv enligt artikel 249 tredje stycket EG är bindande för den medlemsstat till vilket det är
riktat med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter till de nationella myndigheterna att bestämma form och
tillvägagångssätt för genomförandet.
Domstolen erinrar även om att enligt fast rättspraxis skall varje medlemsstat som ett direktiv är riktat till i sin nationella
rättsordning vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa direktivets fulla verkan i enlighet med det mål som eftersträvas
med direktivet (se bland annat dom av den 7 maj 2002 i mål C‑478/99, kommissionen mot Sverige, REG 2002, s. I‑4147, punkt 15,
och av den 24 juni 2003 i mål C‑72/02, kommissionen mot Portugal, REG 2003, s. I‑6597, punkt 18).
Skyldigheten att säkerställa direktivets fulla verkan i enlighet med dess målsättning kan inte tolkas så, att medlemsstaterna
är befriade från att vidta införlivandeåtgärder om de anser att de nationella bestämmelserna är bättre än de aktuella gemenskapsbestämmelserna
och att nationella bestämmelser av detta skäl är bättre lämpade att genomföra målsättningen med direktivet. Införlivande genom
särskilda lagar och andra författningsåtgärder blir enligt domstolens rättspraxis överflödigt endast när redan befintliga
nationella bestämmelser verkligen säkerställer direktivets fulla tillämpning av nationella myndigheter. För det fall den aktuella
bestämmelsen i direktivet syftar till att skapa rättigheter för enskilda krävs dessutom att den rättsliga situation som följer
av nämnda nationella bestämmelser är tillräckligt precis och klar och att de personer som berörs ges möjlighet att få full
kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och, i förekommande fall, ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella
domstolarna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 november 2003 i mål C‑296/01, kommissionen mot Frankrike, REG 2003,
s. I‑0000, punkt 55 och där nämnd rättspraxis.
Den österrikiska regeringen har i förevarande mål vid ett flertal tillfällen poängterat de fördelar som den nationella katalogen
medför ur avfallshanteringssynpunkt jämfört med EAK. Nämnda regering har även påpekat att den ansåg den senare katalogen otillräcklig
i vissa avseenden. I den mån som den österrikiska regeringen genom denna argumentation ifrågasätter kommissionens beslut om
antagande av EAK, och därigenom söker motivera varför EAK inte införlivats med den österrikiska rättsordningen, kan domstolen
inte beakta den.
Republiken Österrike kan nämligen inte bestrida lagenligheten av en rättsakt som gemenskapslagstiftaren antagit och som blivit
bindande i förhållande till mottagaren efter den tidsfrist som föreskrivs i artikel 230 EG. En medlemsstat kan enligt fast
rättspraxis inte framgångsrikt göra gällande att ett till den riktat direktiv eller beslut är rättsstridigt, för att försvara
sig mot en talan om fördragsbrott som grundas på ett åsidosättande av nämnda beslut eller direktiv (se bland annat dom av
den 27 oktober 1992 i mål C‑74/91, kommissionen mot Tyskland, REG 1992, s. I‑5437, punkt 10, och av den 25 april 2002 i mål C‑154/00,
kommissionen mot Grekland, REG 2002, s. I‑3879, punkt 28).
Vad beträffar beslut 94/3 är det ostridigt att detta enligt artikel 249 fjärde stycket EG är bindande för dem som det är riktat
till och att det riktas till samtliga medlemsstater. Frågan uppstår emellertid huruvida beslutet medför en skyldighet för
dessa att ordagrant återge EAK i en intern rättsakt.
Domstolen erinrar härvid om att EAK enligt punkt 5 i sin inledning skall fungera som en referensnomenklatur med gemensam terminologi
för gemenskapen i syfte att effektivisera avfallshanteringen. I samma punkt preciseras emellertid att EAK ”bör … vara en grundläggande
referens för gemenskapens program om avfallsstatistik”. Enligt punkt 3 i inledningen är EAK dessutom en icke uttömmande förteckning
över avfallsslag. Att ett material finns med i avfallskatalogen betyder dock enligt samma punkt inte att detta material betraktas
som ett avfall i alla sammanhang.
Eftersom det varken i direktiv 75/442 eller i beslut 94/3 eller i inledningen till EAK ges några ytterligare uppgifter om
omfattningen av de skyldigheter som beslutet föreskriver för medlemsstaterna kan det inte därav slutas att Republiken Österrike
är skyldig att ordagrant återge EAK i en intern rättsakt. Av det faktum att beslut 94/3 är bindande för medlemsstaterna kan
nämligen endast den slutsatsen dras att de senare är skyldiga att säkerställa att EAK används och tillämpas som referensnomenklatur,
eftersom den tillhandahåller en gemensam terminologi som är giltig inom hela gemenskapen. Republiken Österrike har emellertid,
utan att motsägas av kommissionen på den punkten, påstått att behöriga myndigheter i medlemsstaten säkerställer användning
av denna referensnomenklatur när så krävs enligt gemenskapsrätten, till exempel när den kod som ges ett visst avfall i EAK
skall anges på den standardfraktsedel som avses i förordning nr 259/93.
Domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Luxemburg möjliggör heller inte slutsatsen att gemenskapsrätten kräver att den
nationella avfallsnomenklatur som används av en medlemsstat skall ersättas av en intern rättsakt vari EAK ordagrant återges.
Det följer av punkterna 6 och 7 i denna dom att den luxemburgska regeringen medgav att antagandet av en rent nationell nomenklatur,
som skiljer sig från EAK och som syftar till att EAK inte skall tillämpas på en mängd transaktioner, inte var tillräckligt
för att fullt ut och troget använda EAK. I förevarande fall har den österrikiska regeringen hävdat att förekomsten av en nationell
avfallskatalog inte utgör hinder för användning av EAK när sådan användning föreskrivs i gemenskapsrätten.
I detta sammanhang skall det betonas att förekomsten av en nationell avfallsnomenklatur inte i sig är oförenlig med tillämpningen
av relevant gemenskapslagstiftning. Såväl den österrikiska regeringen som kommissionen har erinrat om att den mall för standardfraktsedel
som antogs genom beslut 94/774 inte enbart föreskriver angivande av den kod i EAK som motsvarar det avfall som skall transporteras
utan även av motsvarande kod i den nationella katalogen. Enbart samexistensen av EAK och den österrikiska avfallskatalogen
är därför inte tillräcklig för att styrka att Republiken Österrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt direktiv 75/442
och beslut 94/3.
Det kan förvisso inte uteslutas att skillnaderna mellan den nationella avfallsförteckningen och EAK kan ge upphov till svårigheter
och osäkerhet för berörda aktörer, vilka då skulle sakna kunskap om omfattningen av sina rättigheter och skyldigheter på ett
område som regleras av gemenskapsrätten. Även sedan domstolen uttryckligen uppmanat kommissionen att ange dessa svårigheter
har den inte på ett tillräckligt sätt identifierat de konkreta svårigheter som för aktörer och behöriga myndigheter följer
av att den österrikiska katalogen använder ett annat klassificeringssystem än EAK. Republiken Österrike har i detta hänseende
vidhållit att de två systemen, trots sina skillnader, är förenliga. Kommissionen har endast hävdat att den österrikiska avfallskatalogen
inte utgör en lämplig införlivandeåtgärd då den inte ordagrant återger systemet i EAK.
Eftersom kommissionen inte styrkt att skillnaderna mellan den nationella avfallsförteckningen och EAK kan skada berörda aktörers
intressen och åsidosätta rättssäkerhetsprincipen, kan talan inte vinna bifall på anmärkningen avseende ett felaktigt införlivande
av EAK.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts saknas skäl att fastställa att Republiken Österrike har åsidosatt sina skyldigheter enligt
direktiv 75/442.
Felaktigt införlivande av den förteckning över farligt avfall som upprättas genom beslut 94/904
Parternas argument
Kommissionen har kritiserat Republiken Österrike för att ha åsidosatt sina skyldigheter enligt direktiv 91/689, eftersom den
förteckning över farligt avfall (nedan kallad FFA) som upprättas genom beslut 94/904 i enlighet med detta direktiv inte införlivats
på ett korrekt sätt.
Kommissionen anser att den definition av farligt avfall som ges i artikel 1.4 i direktiv 91/689 är av yttersta vikt för tillämpningen
av detta direktiv. Definitionen hänvisar till bilagorna 1–3 till direktiv 91/689 samt till FFA som upprättats enligt förfarandet
i artikel 18 i direktiv 75/442. Enligt femte skälet i direktiv 91/689 är det nödvändigt att använda en exakt och enhetlig
definition av farligt avfall för att förbättra effektiviteten vid hanteringen av sådant avfall inom gemenskapen. Härav följer
vidare att bilagorna 1–3 till direktiv 91/689 samt FFA, som antogs genom beslut 94/904 som komplement till direktivet (dom
av den 22 juni 2000 i mål C‑318/98, Fornasar m.fl., REG 2000, s. I‑4785, punkt 44), utgör en grundval på vilken medlemsstaterna
skall basera de åtgärder som de vidtar för att genomföra nämnda direktiv .
Kommissionen har påpekat att Republiken Österrike ännu inte antagit nödvändiga åtgärder för att införliva FFA som upprättas
genom beslut 94/904. Kommissionen har härvid anfört att det i ministerdekretet om fastställande av farligt avfall och riskfyllda
ämnen som antogs år 1997 föreskrevs att den förteckning som antogs genom beslut nr 94/904 var tillämplig först från och med
den 1 juli 2000. Under tiden upphävdes emellertid denna bestämmelse utan att ersättas. Genom ändringsdekretet från år 2000
infördes för första gången, i en ny punkt 3 som lades till 1 § i 1997 års dekret, en hänvisning till införlivandet av direktiv 91/689
och beslut 94/904.
Kommissionen har medgett att vare sig direktiv 91/689 eller den förteckning som upprättas genom beslut 94/904 är uttömmande.
Medlemsstaterna har således möjlighet att anse som farligt även annat avfall än det som återfinns i bilagorna 1 och 2 till
detta direktiv eller i förteckningen över farligt avfall. Härigenom kan medlemsstaterna vidta strängare skyddsåtgärder i syfte
att förbjuda övergivande, dumpning och okontrollerat slutligt omhändertagande av sådant avfall (domen i det ovannämnda målet
Fornasar m.fl. punkterna 46–51). Kommissionen har emellertid erinrat om att dessa fall i denna händelse skall anmälas till
kommissionen i enlighet med artikel 176 EG och artikel 1.4 andra strecksatsen i direktiv 91/689 (domen i det ovannämnda målet
Fornasar m.fl., punkt 51).
Kommissionen har betonat att medlemsstaternas möjlighet att vidta strängare skyddsåtgärder på miljöområden som harmoniserats
genom gemenskapsrätten inte kan likställas med friheten att inte införliva dessa harmoniseringsåtgärder. Kommissionen har
gjort gällande att medlemsstaterna är skyldiga att införliva hela direktiv 91/689 inklusive bilagorna 1 och 2 och det kompletterande
beslutet 94/904 och att de endast kan gå längre på vissa villkor och under förutsättning att förfarandet respekteras.
Enligt kommissionen har medlemsstaterna ett visst handlingsutrymme för att införliva direktiv. När det gäller införlivande
av en förteckning över farligt avfall som kompletterar en grundläggande definition i ett direktiv och som följer ett tydligt
och bestämt system vari särskilda koder föreskrivs för föremål, ämnen eller substanser möjliggör emellertid inte detta handlingsutrymme
att dessa föremål, ämnen eller substanser endast anges i de nationella bestämmelserna och klassificeras som farliga. Kommissionen
anser därför att nationella införlivandeåtgärder noggrant skall följa det system som fastställts på gemenskapsnivå.
Kommissionen har härvid påpekat att beslut 94/904 är bindande för medlemsstaterna och att det har ett så nära samband med
direktiv 91/689 att tidsfristen för att införliva direktivet förlängdes genom direktiv 94/31 för att beakta förseningen vid
antagandet av FFA. Kommissionen har vidare anfört att det i punkt 1 i inledningen till förteckningen föreskrivs att de olika
typer av avfall som är upptagna i förteckningen definieras fullständigt genom respektive avfallskod, och att det är ostridigt
att gällande nationell lagstiftning genom att hänvisa till österrikiska normer använder ett annat system och andra koder.
Den kritik som den österrikiska regeringen har framfört beträffande innehållet i den förteckning som upprättas genom beslut
94/904 och dess otillräckliga kvalitet kan enligt kommissionen inte rättfärdiga att införlivandeskyldigheten åsidosätts. Även
om det inte kan bestridas att FFA kan förbättras, har kommissionen påpekat att gemenskapslagstiftaren själv har föreskrivit
ett anpassningsförfarande i artikel 9 i direktiv 91/689. Kommissionen har vidare gjort gällande att en medlemsstat inte kan
åberopa artikel 176 EG för att försvara sig i ett förfarande om fördragsbrott som inletts mot den på grund av felaktigt införlivande
av ett direktiv om inte det förfarande som föreskrivs i denna bestämmelse följts. Republiken Österrike har emellertid inte
åberopat artikel 176 EG när den anmälde 1997 års dekret om fastställande av farligt avfall och riskfyllda ämnen.
Den österrikiska regeringen har gjort gällande att den införlivat direktiv 91/689 och FFA genom 1997 års dekret om fastställande
av farligt avfall och riskfyllda ämnen, vars senaste ändringar publicerades år 2000, och genom bestämmelserna i den österrikiska
normen S 2100.
Nämnda regering har understrukit att medlemsstaterna enligt artikel 1.4 i direktiv 91/689 under vissa förutsättningar kan
anse även annat avfall som farligt. Mot bakgrund av att FFA har upprättats med tillämpning av denna bestämmelse anser den
österrikiska regeringen att direktivets målsättning uppnåtts genom den nationella införlivandeåtgärden. Den erinrar om att
medlemsstaterna enligt artikel 249 tredje stycket EG får bestämma form och tillvägagångssätt för att uppnå det resultat som
skall uppnås med ett direktiv. Enligt regeringen leder bestämmelserna i 1997 års dekret och i den österrikiska normen S 2100
till att allt avfall som anses farligt i direktiv 91/689 och i FFA även anses som farligt i nationell rätt.
I 1997 års dekret använde Republiken Österrike sig av möjligheten enligt artikel 1.4 i direktiv 91/689 och i punkt 4 i inledningen
till den förteckning som upprättas genom beslut 94/904 att anse även annat avfall än det som anges i denna förteckning som
farligt. Avfallet ansågs nämligen ha någon av de egenskaper som gör att avfall skall klassificeras som farligt. Detta dekret
anmäldes formellt till kommissionen som införlivandeåtgärd.
Den österrikiska regeringen anser att den i den skrivelse som bifogades den formella anmälan av det ovannämnda dekretet har
styrkt att dekretet innebar ett fullständigt införlivande av innehållet i den förteckning som upprättas genom beslut 94/904.
Republiken Österrike har försäkrat sig om att allt avfall som förekommer på förteckningen klassificeras med en kod för farligt
avfall enligt den österrikiska normen S 2100 och att de båda förteckningarna är helt överensstämmande.
Den omständigheten att ett beslut enligt artikel 249 fjärde stycket EG är bindande i alla delar för dem som det är riktat
till medför enligt den österrikiska regeringen inte en skyldighet att ordagrant återge förteckningen över farligt avfall i
bilagan till beslut 94/904.
Nämnda regering har påpekat att även om det är ostridigt att förteckningen är bindande för medlemsstaterna, följer skyldigheten
att införliva den med nationell rätt i sin tur av den allmänna skyldigheten att införliva direktiv 91/689 och begreppet farligt
avfall som definieras häri. Vad gäller införlivandet med nationell rätt är förteckningen över farligt avfall bindande endast
i fråga om fastställande av vilket avfall som skall anses farligt, och det ankommer på medlemsstaterna att välja form och
tillvägagångssätt för att uppnå detta resultat.
Vad beträffar sambandet mellan FFA och den nationella avfallskatalogen har den österrikiska regeringen anfört att den österrikiska
normen S 2100 innehåller en mer exakt numrering och föreskriver strängare kriterier än gemenskapsförteckningen. Denna regering
har påpekat att Republiken Österrike aktivt samarbetar för att omarbeta FFA. Eftersom denna omarbetning ännu inte kan anses
avslutad är det nödvändigt att behålla den nationella avfallskatalogen för att säkerställa den höga skyddsnivå som österrikisk
rätt erbjuder.
Den österrikiska regeringen har påpekat att gemenskapsrätten inte syftar till att genomföra en fullständig harmonisering på
miljöområdet och att medlemsstaterna enligt såväl artikel 176 EG som direktiv 91/689 har möjlighet att vidta strängare skyddsåtgärder.
I detta sammanhang är det således motiverat att bibehålla de österrikiska bestämmelserna som innehållsmässigt är strängare.
Gemenskapsförteckningen är inte tillfredsställande, eftersom den dels är starkt inspirerad av avfallets ursprung, dels inte
är uttömmande. Följaktligen nämns inte ett stort antal avfallsslag om de kommer från en viss sektor trots att de skulle anses
farliga inom ett annat tillämpningsområde. Det faktum att ett flertal avfallsslag i princip kan klassificeras under flera
olika koder innebär också ett problem. Den österrikiska regeringen har illustrerat det ovannämnda problemet med hjälp av ett
exempel för att jämföra hur kabelrester innehållande PVC klassificeras enligt gemenskapsförteckningen och enligt den österrikiska
förteckningen. Av jämförelsen framgår att tillämpningen av de strängare nationella kriterierna gör det möjligt att alltid
anse det aktuella avfallet som farligt.
Den österrikiska regeringen har därefter anfört att den österrikiska förteckningen helt överensstämmer med domstolens rättspraxis
enligt vilken det avgörande kriteriet för att anse avfall som farligt är dess egenskaper och inte dess ursprung (domen i det
ovannämnda målet Fornasar m.fl., punkt 56). Nämnda regering har även hänvisat till den pågående omarbetningen av gemenskapsförteckningen
och andra initiativ beträffande kriterier för att fastställa vad som är farligt avfall och möjliga föroreningar. Den österrikiska
regeringen har dragit slutsatsen att de koder och beskrivningar som föreskrivs i gemenskapsförteckningarna, oavsett om det
rör sig om FFA eller EAK, är otillräckliga för att säkerställa skyddet för miljön, särskilt vid avfallsåtervinning. Den österrikiska
regeringen anser därför att de miljöstandarder som gäller i Österrike skulle försämras, utan att den inre marknadens funktion
därigenom förbättrades, om dessa förteckningar direkt inbegreps i nationell rätt.
Med hänsyn till fördelarna med det nationella systemet för klassificering av avfall menar den österrikiska regeringen att
användningen av den nationella förteckningen överensstämmer med gemenskapsrättens syften och principer på avfallshanteringsområdet
samtidigt som samordningen med FFA säkerställs.
Domstolens bedömning
Parternas argument inom ramen för denna anmärkning är i stor utsträckning desamma som dem som anförts inom ramen för den första
anmärkningen. Det är därför tillräckligt att härvidlag erinra om de huvudsakliga aspekterna i domstolens bedömning av de argument
som parterna redan anfört.
Av de skäl som framgår av punkterna 39–41 i denna dom kan domstolen inte godta den argumentation som Republiken Österrike
utvecklat för att styrka att dess nationella bestämmelser är bättre än FFA, som rådet antagit, och att dessa bestämmelser
säkerställer en högre miljöskyddsnivå än gemenskapsbestämmelserna.
Vad gäller det handlingsutrymme som medlemsstaterna förfogar över för att anta åtgärder för införlivande av FFA med nationell
rätt är det av vikt att pröva huruvida direktiv 91/689 och beslut 94/904, såsom kommissionen har anfört, begränsar utövandet
av denna behörighet till att gälla endast antagande av en intern rättsakt för införlivande som ordagrant upptar koderna och
klassificeringssystemet i gemenskapsförteckningen.
Det är ostridigt att FFA upprättats med tillämpning av artikel 1.4 i direktiv 91/689 vari begreppet farligt avfall definieras
vad gäller direktivet. Det är likaså ostridigt att beslut 94/904 är bindande för medlemsstaterna och att förteckningen, såsom
följer av artikel 1.4 andra strecksatsen i direktiv 91/689 och av punkt 4 i inledningen till FFA, inte är uttömmande. Kommissionen
och Republiken Österrike förefaller emellertid ha skilda uppfattningar om huruvida en medlemsstat har möjlighet att anse även
annat avfall än det som nämns i FFA som farligt och om det förfarande som skall tillämpas vid utövandet av denna behörighet.
Kommissionen har med fog erinrat om att den berörda medlemsstaten enligt artikel 1.4 andra strecksatsen i direktiv 91/689
skall anmäla de fall till kommissionen där medlemsstaten anser annat avfall än det som återfinns i FFA som farligt (domen
i det ovannämnda målet Fornasar m.fl., punkt 51). Kommissionen har emellertid inte bemött argumentet att Republiken Österrike
anser sig ha uppfyllt denna skyldighet då den formellt anmälde 1997 års dekret såsom införlivande av FFA.
Domstolen erinrar om att kommissionen inte heller bestridit att allt avfall som förekommer i FFA anses som farligt i den österrikiska
avfallskatalogen. Kommissionen har således inte styrkt att Republiken Österrike, genom att anta en förteckning där annat avfall
anses som farligt, åsidosätter sina skyldigheter enligt direktiv 91/689 och beslut 94/904.
Kommissionen kan inte heller på grundval av punkt 1 i inledningen till FFA, som endast innehåller en förklaring av det kodsystem
som används i förteckningen, kräva att medlemsstaterna noggrant följer detta system. Det skulle nämligen innebära att hela
deras handlingsutrymme omintetgjordes. Det nära sambandet mellan direktiv 91/689 och FFA samt det faktum att FFA syftar till
att komplettera ett grundläggande begrepp i direktivet möjliggör inte heller slutsatsen att Republiken Österrike, med hänsyn
till vad som stadgas i artikel 249 tredje stycket EG, endast borde återge den aktuella förteckningen ordagrant i en intern
rättsakt.
Under dessa omständigheter och med hänsyn till att kommissionen inte på ett tillräckligt sätt har identifierat de konkreta
svårigheter som för aktörer och behöriga myndigheter följer av att den österrikiska katalogen följer ett annat system för
avfallsklassificering än det som finns i FFA (se punkterna 47 och 48 i denna dom), anser domstolen att kommissionen inte försett
den med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera om det påstådda fördragsbrottet föreligger (se punkt 34 i denna
dom).
Talan kan därför inte vinna bifall på anmärkningen om felaktigt införlivande av FFA.
Felaktigt införlivande av bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689
Kommissionen har även kritiserat Republiken Österrike för att ha underlåtit att införliva bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689,
vilka enligt kommissionen ingår i direktivet och omfattas av skyldigheten att införliva nämnda direktiv. Den österrikiska
regeringen har anfört att medlemsstaterna inte är skyldiga att införliva dessa bilagor med nationell rätt, eftersom de fastställer
bindande bestämmelser för den beslutsprocess som beskrivs i artikel 18 i direktiv 75/442 och denna beslutsprocess inte omfattas
av skyldigheten att införliva direktiven.
Det skall härvid påpekas att bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689 endast nämns i artikel 1.4 första strecksatsen i detta
direktiv. Enligt denna bestämmelse skall en förteckning över farligt avfall utarbetas senast sex månader före dagen för genomförandet
av direktiv 91/689 i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 18 i direktiv 75/442 och på grundval av nämnda bilagor.
Det är därför med fog som Republiken Österrike anser att bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689, med hänsyn till denna ordalydelse,
utgör instrument som skall användas för att upprätta FFA.
Domstolen konstaterar vidare att kommissionen inte anfört några argument för att styrka nyttan med att dessa bilagor införlivas
med nationell rätt eller att det skulle skada tillämpningen av gemenskapslagstiftningen i fråga om avfallshantering om dessa
bilagor inte införlivades. Kommissionen har endast anfört att bilagorna 1 och 2 utgör en del av direktiv 91/689 och att införlivandeåtgärder
därför skall vidtas på samma sätt som för övriga bestämmelser i direktivet.
Av det ovan anförda följer att kommissionen inte styrkt att Republiken Österrike var skyldig att vidta åtgärder för att införliva
bilagorna 1 och 2 till direktiv 91/689. Talan kan därför inte vinna bifall på anmärkningen om felaktigt införlivande av dessa
bilagor.
Eftersom domstolen inte anser någon av de anmärkningar som kommissionen vidmakthållit mot Republiken Österrike (se punkt 20
i denna dom) som välgrundade skall talan följaktligen ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Republiken Österrike har yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen
har tappat målet, skall Republiken Österrikes yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
följande dom:
1)
Talan ogillas.
2)
Europeiska gemenskapernas kommission skall ersätta rättegångskostnaderna.
Jann
Rosas
von Bahr
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justititesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: tyska.