CELEX: 62002CJ0200
Právo pobytu
Dítě mající státní příslušnost členského státu, avšak pobývající v jiném členském státě
Rodiče, kteří jsou státními příslušníky třetího státu
Právo pobytu matky v jiném členském státě

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 73/148/EHS ze dne 21. května 1973 o odstranění omezení
pohybu a pobytu státních příslušníků členských států uvnitř Společenství v oblasti usazování a pohybu služeb (Úř. věst. L 172,
s. 14; Zvl. vyd. 05/01, s. 167), směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (Úř. věst. L 180, s. 26; Zvl. vyd.
20/01, s. 3) a článku 18 ES.
Tato žádost byla předložena v rámci odvolání podaného slečnou Kunqian Catherine Zhu (dále jen „Catherine“), irské státní příslušnosti,
a její matkou, paní Man Lavette Chen (dále jen „paní Chen“), čínské státní příslušnosti, proti rozhodnutí Secretary of State
for the Home Department o zamítnutí žádostí Catherine a paní Chen o udělení povolení k dlouhodobému pobytu ve Spojeném království.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Článek 1 směrnice 73/148 stanoví:
„1. Členské státy odstraní za podmínek stanovených v této směrnici omezení pohybu a pobytu:
a)       státních příslušníků členského státu, kteří jsou usazeni nebo se chtějí usadit v jiném členském státě, aby zde mohli vykonávat
samostatně výdělečnou činnost, nebo kteří chtějí v tomto státě poskytovat služby;
b)       státních příslušníků členských států, kteří chtějí vycestovat do jiného členského státu jako příjemci služeb;
c)       manžela nebo manželky a dětí mladších 21 let těchto státních příslušníků bez ohledu na jejich státní občanství;
d)       příbuzných v přímé vzestupné a sestupné linii těchto státních příslušníků a jejich manžela nebo manželky, kteří jsou na nich
závislí, bez ohledu na jejich státní občanství.
2. Členské státy podporují přijetí všech ostatních rodinných příslušníků státního příslušníka uvedeného v odst. 1 písm. a)
nebo b) nebo jejich manžela či manželky, kteří jsou na nich závislí nebo kteří s nimi v zemi posledního pobytu žijí ve společné
domácnosti.“
Článek 4 odst. 2 téže směrnice uvádí:
„Právo pobytu pro osoby poskytující a přijímající služby odpovídá délce poskytování služby.
Je-li tato doba delší než tři měsíce, vydá členský stát, na jehož území je služba poskytována, oprávnění k pobytu k doložení
práva pobytu.
Je-li tato doba kratší nebo rovna třem měsícům, postačuje pro pobyt průkaz totožnosti nebo cestovní pas, s nímž dotyčná osoba
vstoupila na území. Členský stát však může požadovat, aby dotyčná osoba svou přítomnost na jeho území ohlásila.“
Podle článku 1 směrnice 90/364:
„1.      Členské státy udělí právo pobytu státním příslušníkům členských států, kterým toto právo nevzniklo na základě jiných ustanovení
práva Společenství, a jejich rodinným příslušníkům uvedeným v odstavci 2 za podmínky, že mají pro sebe i pro své rodinné příslušníky
uzavřeno nemocenské [zdravotní] pojištění vůči všem rizikům v hostitelském členském státě a že mají dostatečné finanční prostředky,
aby se během svého pobytu nestali zátěží pro sociální pomoc hostitelského členského státu.
Prostředky uvedené v prvním pododstavci jsou považovány za dostatečné, jsou‑li vyšší než úroveň prostředků, pod kterou hostitelský
členský stát může poskytovat sociální pomoc svým státním příslušníkům, přičemž se berou v úvahu osobní poměry žadatele a popřípadě
osob přijatých na základě odstavce 2.
Nemůže-li být v členském státě druhý pododstavec použit, jsou prostředky žadatele považovány za dostatečné, jsou‑li vyšší
než minimální dávky sociálního zabezpečení vyplácené hostitelským členským státem.
2.      Právo usadit se v jiném členském státě spolu s osobou mající právo pobytu mají bez ohledu na svou státní příslušnost tyto
osoby:
a)       manžel nebo manželka a jejich vyživovaní potomci;
b)       vyživovaní předci osoby mající právo pobytu a předci jeho [jejího] manžela nebo její [jeho] manželky.“

Právní úprava Spojeného království
Podle článku 5 Immigration (European Economic Area) Regulations 2000 (vyhláška z roku 2000 o imigraci z Evropského hospodářského
prostoru, dále jen „EEA Regulations“):
„1.      Pro účely této vyhlášky se výrazem ,osoba oprávněná k pobytu ve Spojeném království‘ rozumí osoba, která je státním příslušníkem
EHP, usazená ve Spojeném království jako: a) zaměstnanec; b) osoba samostatně výdělečně činná; c) poskytovatel služeb; d)
příjemce služby; e) zaopatřená osoba; f) důchodce; g) student; nebo h) osoba samostatně výdělečně činná, která přestala vykonávat
svoji činnost; nebo jakákoli osoba, na kterou se vztahuje odstavec 4.
[...]“

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Z rozhodnutí o předložení předběžné otázky vyplývá, že paní Chen a její manžel, který má čínskou státní příslušnost, pracují
pro čínský podnik usazený v Číně. Manžel paní Chen je jedním z ředitelů tohoto podniku a drží v něm většinovou účast. V rámci
své profesní činnosti podniká časté obchodní cesty do různých členských států, zejména do Spojeného království.
První dítě se těmto manželům narodilo v Číně v průběhu roku 1998. Paní Chen, která si přála přivést na svět druhé dítě, vstoupila
v měsíci květnu 2000 na území Spojeného království v době, kdy byla přibližně v šestém měsíci těhotenství. V červenci téhož
roku vycestovala do Belfastu, kde se 16. září téhož roku narodila Catherine. Matka i dítě v současné době žijí v Cardiffu
ve Walesu (Spojené království).
V souladu s čl. 6 odst. 1 Irish Nationality and Citizenship Act 1956 (zákon z roku 1956 o irské státní příslušnosti a občanství),
který byl novelizován v průběhu roku 2001 se zpětnou účinností k 2. prosinci 1999, umožňuje Irsko každé osobě narozené na
irském ostrově nabýt irské státní příslušnosti. Podle odstavce 3 uvedeného článku se osoba narozená na irském ostrově stává
irským státním příslušníkem narozením, pokud nemá nárok na státní občanství jiné země.
V souladu s touto právní úpravou byl Catherine v září roku 2000 vydán irský cestovní pas. Podle rozhodnutí o předložení předběžné
otázky Catherine naproti tomu nemá právo nabýt britskou státní příslušnost, jelikož Spojené království se vydáním British
Nationality Act 1981 (zákon z roku 1981 o britské státní příslušnosti) odklonilo od zásady
ius soli
(právo místa narození), takže s narozením na území tohoto členské státu již není automaticky spojeno nabytí britské státní
příslušnosti.
Je nesporné, že pobyt na irském ostrově byl určen k tomu, aby umožnil dítěti narozením nabýt irskou státní příslušnost, a
matce v důsledku toho získat právo, případně se zdržovat se svým dítětem na území Spojeného království.
Předkládající orgán rovněž uvádí, že Irsko je součástí Common Travel Area (společný prostor cestování) ve smyslu Immigration
Acts (právní úprava imigrace), takže  vzhledem k tomu, že irští státní příslušníci zpravidla nepotřebují povolení ke vstupu
a pobytu na území Spojeného království, se Catherine může na rozdíl od paní Chen volně pohybovat na území Spojeného království
a na území Irska. Kromě práva na volný pohyb omezeného na oba zmíněné členské státy, které má Catherine, nemá podle předkládajícího
orgánu žádná z odvolatelek v původním řízení na základě vnitrostátní právní úpravy právo pobývat na území Spojeného království.
Rozhodnutí o předložení předběžné otázky ještě upřesňuje, že Catherine je citově i finančně závislá na své matce, která je
hlavní osobou za ni zodpovědnou, že Catherine je ve Spojeném království příjemcem soukromých lékařských služeb a placených
služeb péče o dítě, že z důvodu svého narození v Severním Irsku a s tím spojeného nabytí irské státní příslušnosti, pozbyla
právo nabýt čínskou státní příslušnost, a že v důsledku toho má právo vstoupit na čínské území pouze na základě víza k pobytu
na dobu nejvýše 30 dnů při jedné návštěvě, že obě odvolatelky v původním řízení jsou zaopatřenými osobami v důsledku profesní
činnosti paní Chen, že odvolatelky nejsou ve Spojeném království závislé na veřejných prostředcích a že neexistuje žádná reálná
možnost, že by se na nich závislými staly, a konečně že dotčené osoby mají uzavřeno zdravotní pojištění.
Zamítnutí žádosti o udělení povolení k dlouhodobému pobytu oběma odvolatelkám v původním řízení ze strany Secretary of State
for the Home Department je odůvodněno tou okolností, že Catherine, jíž je osm měsíců, nevykonává žádné takové právo vyplývající
ze Smlouvy o ES, jako jsou práva uvedená v čl. 5 odst. 1 EEA Regulations, a že paní Chen není pro účely této vyhlášky osobou
oprávněnou k pobytu ve Spojeném království.
Proti předmětnému rozhodnutí o zamítnutí bylo podáno odvolání k předkládajícímu Immigration Appellate Authority, který rozhodl
přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1.      Ve světle skutkových okolností projednávané věci:
a)      zakládá článek 1 směrnice Rady 73/148/EHS nebo eventuálně článek 1 směrnice Rady 90/364/EHS právo první odvolatelky, která
je nezletilou osobou a občankou Unie, vstoupit na území hostitelského členského státu a v tomto státě pobývat?
b)       v případě kladné odpovědi, zakládají tyto články v důsledku toho právo druhé odvolatelky, která je státní příslušnicí třetího
státu a je matkou první odvolatelky a hlavní osobou za ni zodpovědnou, pobývat s první odvolatelkou i) jako vyživovaný rodinný
příslušník nebo ii) z důvodu, že s první odvolatelkou žila v její zemi původu nebo iii) z jakéhokoliv jiného zvláštního důvodu?
2.      Pokud by první odvolatelka nebyla ,státní příslušnicí členského státu‘ pro účely výkonu práv vyplývajících z právního řádu
Společenství na základě směrnice Rady 73/148/EHS nebo článku 1 směrnice Rady 90/364/EHS, jaká jsou rozhodná kritéria pro určení,
zda dítě, které je občanem Unie, je státním příslušníkem členského státu pro účely výkonu práv založených právním řádem Společenství?
3.      Za okolností, jaké jsou dány v projednávané věci, představují služby péče o dítě, jejichž příjemcem je první odvolatelka,
služby pro účely směrnice Rady 73/148/EHS?
4.       Za okolností, jaké jsou dány v projednávané věci, je první odvolatelka zbavena práva pobývat v hostitelském státě založeného
na základě článku 1 směrnice Rady 90/364/EHS, z důvodu té skutečnosti, že její prostředky pocházejí výlučně od rodiče, který
ji doprovází a který je státním příslušníkem třetího státu?
5.      Ve světle zvláštních skutkových okolností, jaké jsou dány v projednávané věci, zakládá čl. 18 odst. 1 ES právo první odvolatelky
vstoupit na území hostitelského členského státu a v tomto státě pobývat i v případě, že právo v něm pobývat jí nevzniká na
základě žádného jiného ustanovení práva Společenství?
6.      V případě kladné odpovědi, je v důsledku toho druhá odvolatelka oprávněna zdržovat se s první odvolatelkou, pokud ta pobývá
na území hostitelského členského státu?
7.      Jaký je v tomto kontextu důsledek zásady dodržování základních lidských práv v právu Společenství, jíž se dovolávají odvolatelky,
zejména s přihlédnutím ke skutečnosti, že poukazují na článek 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod,
podle něhož každý má právo na respektování svého soukromého a rodinného života a svého obydlí, ve spojení s článkem 14 téže
Úmluvy, a dále ke skutečnosti, že první odvolatelka nemůže žít v Číně s druhou odvolatelkou, svým otcem a svým bratrem?“

K předběžným otázkám
Svými otázkami se předkládající orgán v podstatě snaží zjistit, zda směrnice 73/148, směrnice 90/364 nebo článek 18 ES, případně
ve spojení s články 8 a 14 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (EÚLP), zakládají za okolností, jaké
jsou dány ve věci, která je předmětem původního řízení, právo státního příslušníka některého členského státu, který je nezletilou
osobou nízkého věku a je vyživován rodičem, který je sám státním příslušníkem třetího státu, pobývat v jiném členském státě,
v němž je tato nezletilá osoba příjemcem služeb péče o dítě. V případě kladné odpovědi by si předkládající orgán přál vědět,
zda tatáž ustanovení v důsledku toho rovněž zakládají právo pobytu ve prospěch uvedeného rodiče.
Je třeba tudíž zkoumat ustanovení práva Společenství v oblasti práva pobytu nejdříve s ohledem na postavení nezletilého státního
příslušníka, jako je Catherine, a poté s ohledem na postavení rodiče tohoto vyživovaného dítěte, který je státním příslušníkem
třetí země.

K právu pobytu osoby v situaci Catherine
Úvodní úvahy
Je namístě rovnou odmítnout tezi, kterou zastává irská vláda a vláda Spojeného království, podle níž se osoba v postavení
Catherine nemůže dovolávat výhod vyplývajících z ustanovení práva Společenství v oblasti volného pohybu a pobytu osob, a to
již v důsledku pouhé skutečnosti, že dotčená osoba nikdy necestovala z jednoho členského státu do jiného.
Situace státního příslušníka členského státu, který se narodil v hostitelském členském státě a který nepoužil práva na volný
pohyb, totiž nemůže být v důsledku této pouhé skutečnosti postavena na roveň čistě vnitrostátní situaci, čímž by uvedený státní
příslušník byl zbaven výhod, které mu v hostitelském členském státě vyplývají z ustanovení práva Společenství v oblasti volného
pohybu a pobytu osob (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 2. října 2003, Garcia Avello, C-148/02, Recueil, s. I-11613,
body 13 a 27).
Mimoto v rozporu s tím, co tvrdí irská vláda, může dítě nízkého věku uplatňovat právo na volný pohyb a pobyt, které zaručuje
právo Společenství. Způsobilost státního příslušníka členského státu mít práva zaručená Smlouvou a sekundárním právem v oblasti
volného pohybu osob nemůže podléhat podmínce, že dotyčná osoba dosáhla věku požadovaného pro způsobilost k právním úkonům,
která je potřebná k tomu, aby sama mohla vykonávat uvedená práva [viz v tomto smyslu, zejména v souvislosti s nařízením Rady
(EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01,
s. 15), rozsudky ze dne 15. března 1989, Echternach a Moritz, C‑389/87 a C‑390/87, Recueil, s. 723, bod 21, a ze dne 17. září
2002, Baumbast a R., C‑413/99, Recueil, s. I‑7091, body 52 až 63, a, pokud se jedná o článek 17 ES, výše uvedený rozsudek
Garcia Avello, bod 21]. Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodech 47 až 52 svého stanoviska, ani ze znění, ani z účelů
sledovaných články 18 ES a 49 ES, jakož i směrnicemi 73/148 a 90/364 nevyplývá, že samotné požívání práv, která jsou předmětem
těchto ustanovení, podléhá podmínce nějakého minimálního věku.
Směrnice 73/148
Předkládající orgán by chtěl vědět, zda se osoba v situaci Catherine může dovolávat ustanovení směrnice 73/148 za účelem toho,
aby trvale pobývala ve Spojeném království jako příjemce služeb péče o děti poskytovaných za úplatu.
V souladu s judikaturou Soudního dvora se ustanovení v oblasti volného pohybu služeb nevztahují na situaci státního příslušníka
jednoho členského státu, který umístí své hlavní bydliště na území jiného členského státu s cílem stát se v něm příjemcem
služeb na dobu neurčitou (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 5. října 1988, Steymann, C‑196/87, Recueil, s. 6159).
Právě tak tomu přitom je ve věci v původním řízení ve vztahu ke službám péče o dítě, o nichž se zmiňuje předkládající orgán.
Pokud se jedná o lékařské služby, které jsou dočasně poskytovány Catherine, je třeba uvést, že v souladu s prvním pododstavcem
čl. 4 odst. 2 směrnice 73/148 odpovídá právo pobytu, které má příjemce služeb na základě volného pohybu služeb, délce poskytování
služby. V důsledku toho uvedená směrnice nemůže v žádném případě založit právo pobytu na dobu neurčitou, jaké je předmětem
sporu v původním řízení.
Článek 18 ES a směrnice 90/364
Vzhledem k tomu, že Catherine se nemůže dovolávat směrnice 73/148 za účelem dlouhodobého pobytu ve Spojeném království, přál
by si předkládající orgán vědět, zda právo dlouhodobého pobytu ve prospěch Catherine lze opřít o článek 18 ES a směrnici 90/364,
která za určitých podmínek zaručuje takové právo státním příslušníkům členských států, kterým toto právo nevzniklo na základě
jiných ustanovení práva Společenství, a jejich rodinným příslušníkům.
Podle čl. 17 odst. 1 ES je občanem Unie každá osoba, která má státní příslušnost členského státu. Statut občana Unie je předurčen
k tomu, aby byl základním statutem státních příslušníků členských států (viz zejména výše uvedený rozsudek Baumbast a R.,
bod 82).
Pokud se týče práva pobývat na území členských států upraveného v čl. 18 odst. 1 ES, je třeba uvést, že toto právo je přiznáno
přímo každému občanu Unie jasným a přesným ustanovením Smlouvy. Catherine již pouze coby státní příslušník členského státu,
a tudíž občan Unie, má právo dovolat se čl. 18 odst. 1 ES. Toto právo občanů Unie pobývat na území jiného členského státu
je přiznáno s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení (viz zejména
výše uvedený rozsudek Baumbast a R., body 84 a 85).
Co se týče uvedených omezení a podmínek, stanoví čl. 1 odst. 1 směrnice 90/364, že členské státy mohou požadovat, aby státní
příslušníci členského státu, kteří chtějí využít práva pobytu na jejich území, měli pro sebe i pro své rodinné příslušníky
uzavřeno zdravotní pojištění proti všem rizikům v hostitelském členském státě a aby měli dostatečné finanční prostředky, aby
se během svého pobytu nestali zátěží pro sociální pomoc hostitelského členského státu.
Z rozhodnutí o předložení předběžné otázky vyplývá, že Catherine má uzavřeno zdravotní pojištění a současně má dostatečné
finanční prostředky, které jí poskytuje její matka, aby se nestala zátěží pro sociální pomoc hostitelského členského státu.
Námitka irské vlády a vlády Spojeného království, podle níž podmínka týkající se existence dostatečných finančních prostředků
znamená, že dotyčná osoba na rozdíl od toho, jak tomu je v případě Catherine, musí mít takové finanční prostředky sama, aniž
by v tomto ohledu mohla spoléhat na finanční prostředky rodinného příslušníka, který ji jako paní Chen doprovází, není opodstatněná.
Již podle samotného znění čl. 1 odst. 1 směrnice 90/364 postačuje, aby státní příslušníci členských států „měli“ dostatečné
finanční prostředky, aniž by toto ustanovení obsahovalo byť i sebemenší požadavek ohledně původu těchto prostředků.
Tento výklad je jediný možný tím spíše, že ustanovení, která zakotvují základní zásadu, jakou je volný pohyb osob, musí být
vykládána extenzivně.
Nadto jsou omezení a podmínky zmíněné v článku 18 ES a stanovené ve směrnici 90/364 inspirovány myšlenkou, že výkon práva
pobytu občanů Unie může být podřízen legitimním zájmům členských států. Tedy vyplývá‑li ze čtvrtého bodu odůvodnění uvedené
směrnice, že osoby požívající práva pobytu se nesmějí stát „nepřiměřeným“ zatížením veřejných financí hostitelského státu,
Soudní dvůr nicméně již poznamenal, že tato omezení a podmínky je třeba uplatňovat při zachovávání mezí předepsaných právem
Společenství a v souladu se zásadou proporcionality (viz zejména výše uvedený rozsudek Baumbast a R., body 90 a 91).
Výklad podmínky týkající se dostatečnosti finančních prostředků ve smyslu směrnice 90/364, takový, jaký navrhují irská vláda
a vláda Spojeného království, by k této podmínce, jak je vyjádřena v této směrnici, doplnil požadavek ohledně původu finančních
prostředků, což by představovalo nepřiměřený zásah do výkonu základního práva na volný pohyb a pobyt zaručeného článkem 18
ES, jelikož takový zásah není nezbytný k dosažení sledovaného cíle, totiž ochrany veřejných financí členských států.
Vláda Spojeného království konečně tvrdí, že odvolatelky v původním řízení se nemohou spoléhat na předmětná ustanovení práva
Společenství, jelikož vycestování paní Chen do Severního Irska za účelem, aby její dítě nabylo státní příslušnosti jiného
členského státu, představuje pokus o zneužití práv vyplývajících z norem práva Společenství. Cíle sledované těmito ustanoveními
práva Společenství podle jejího názoru nejsou dosaženy v případě, kdy státní příslušník třetího státu, který si přeje pobývat
v některém členském státě, aniž by se však pohyboval z jednoho členského státu do jiného, uspořádá své záležitosti takovým
způsobem, aby přivedl na svět dítě v části území hostitelského členského státu, ve vztahu k níž jiný členský stát uplatňuje
svá pravidla o nabývání státní příslušnosti založená na právu místa narození. Podle jejího názoru existuje ustálená judikatura,
podle níž jsou členské státy oprávněny přijmout opatření určená k zamezení tomu, aby jednotlivci k vlastnímu prospěchu zneužívali
ustanovení práva Společenství nebo pod rouškou výhod vytvořených Smlouvou protiprávně obcházeli vnitrostátní právní předpisy.
Toto pravidlo, které je v souladu se zásadou zneužití práva, bylo podle jejich názoru potvrzeno Soudním dvorem v jeho rozsudku
ze dne 9. března 1999, Centros (C‑212/97, Recueil, s. I‑1459).
Tato argumentace musí rovněž být odmítnuta.
Paní Chen sice připouští, že její pobyt ve Spojeném království směřoval k vytvoření podmínek, které měly umožnit jejímu očekávanému
dítěti nabytí státní příslušnosti jiného členského státu za účelem, aby dítě a ona sama nabyly právo dlouhodobého pobytu ve
Spojeném království.
Avšak vymezení podmínek nabytí a pozbytí státní příslušnosti spadá v souladu s mezinárodním právem do pravomoci každého členského
státu, přičemž při výkonu této pravomoci musí být zachováváno právo Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 7. července
1992, Micheletti a další, C‑369/90, Recueil, s. I‑4239, bod 10, a ze dne 20. února 2001, Kaur, C‑192/99, Recueil, s. I‑1237,
bod 19).
Žádný z účastníků, kteří předložili Soudnímu dvoru svá vyjádření, nezpochybnil legalitu nabytí irské státní příslušnosti Catherine
ani skutečnost, že k takovému nabytí došlo.
Mimoto nepřísluší členskému státu, aby omezoval účinky udělení státní příslušnosti jiného členského státu tím, že by vyžadoval
splnění dodatečné podmínky pro uznání této státní příslušnosti za účelem výkonu základních svobod stanovených ve Smlouvě (viz
zejména výše uvedené rozsudky Micheletti a další, bod 10, a Garcia Avello, bod 28).
Přesně tak by tomu však bylo, pokud by Spojené království bylo oprávněno odepřít státním příslušníkům jiných členských států,
jako je Catherine, výhody plynoucí ze základní svobody zaručené právem Společenství z toho jediného důvodu, že nabytí státní
příslušnosti členského státu ve skutečnosti směřovalo k tomu, aby státní příslušník třetího státu získal právo pobytu na základě
práva Společenství.
Za těchto podmínek je třeba odpovědět tak, že článek 18 ES a směrnice 90/364 zakládají za okolností, jaké jsou dány ve věci
v původním řízení, ve prospěch státního příslušníka členského státu, který je nezletilou osobou nízkého věku, má uzavřeno
příslušné zdravotní pojištění a je osobou vyživovanou rodičem, který je sám státním příslušníkem třetího státu a jehož finanční
prostředky jsou dostatečné k tomu, aby se prvně jmenovaná osoba nestala zátěží pro veřejné finance hostitelského státu, právo
pobytu na dobu neurčitou na území posledně uvedeného státu.

K právu pobytu osoby v situaci paní Chen
Článek 1 odst. 2 písm. b) směrnice 90/364, který „vyživovaným“ předkům osoby mající právo pobytu bez ohledu na jejich státní
příslušnost zaručuje právo usadit se s uvedenou osobou mající právo pobytu, nemůže založit právo pobytu ve prospěch státního
příslušníka třetího státu v postavení paní Chen ani z důvodu citového svazku pojícího matku s jejím dítětem, ani z důvodu,
že od práva pobytu tohoto dítěte by bylo odvozeno právo matky vstoupit na území Spojeného království a v tomto státě pobývat.
Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že to, zda rodinný příslušník je „vyživován“ osobou mající právo pobytu, je výsledkem
faktické situace, která se vyznačuje okolností, že materiální podpora rodinného příslušníka je zajištěna osobou mající právo
pobytu (viz v tomto smyslu, ve vztahu k článku 10 nařízení č. 1612/68, rozsudek ze dne 18. června 1987, Lebon, C‑316/85, Recueil,
s. 2811, body 20 až 22).
V případě takovém jako ve věci, která je předmětem původního řízení, se naskýtá právě opačná situace, jelikož osoba mající
právo pobytu je vyživovanou osobou státního příslušníka třetího státu, který se o ni stará a který si přeje prvně uvedenou
osobu doprovázet. Za těchto podmínek se nemůže paní Chen za účelem uplatnění práva pobytu ve Spojeném království odvolávat
na to, že je „vyživovaným“ předkem Catherine ve smyslu směrnice 90/364.
Naproti tomu odmítnutím umožnit rodiči, který je státním příslušníkem členského státu nebo třetího státu, který se skutečně
stará o dítě, jemuž článek 18 ES a směrnice 90/364 přiznávají právo pobytu, aby s tímto dítětem pobýval v hostitelském členském
státě, by právo pobytu posledně uvedené osoby bylo zbaveno veškerého užitečného účinku. Je totiž jasné, že požívání práva
pobytu dítětem nízkého věku nezbytně znamená, že toto dítě má právo být doprovázeno osobou, která jej skutečně vychovává,
a tudíž že tato osoba s ním po dobu tohoto pobytu může pobývat v hostitelském členském státě (viz
mutatis mutandis
, pokud jde o článek 12 nařízení č. 1612/68, výše uvedený rozsudek Baumbast a R., body 71 až 75).
Již z tohoto pouhého důvodu je namístě odpovědět tak, že v případě, že článek 18 ES a směrnice 90/364 jako ve věci, která
je předmětem původního řízení, zakládají právo pobytu na dobu neurčitou v hostitelském členském státě ve prospěch státního
příslušníka jiného členského státu, který je nezletilou osobou nízkého věku, umožňují tatáž ustanovení rodiči, který tohoto
státního příslušníka  skutečně vychovává, aby s ním pobýval v hostitelském členském státě.
Je tudíž třeba odpovědět předkládajícímu orgánu tak, že článek 18 ES a směrnice 90/364 zakládají za okolností, jaké jsou dány
ve věci v původním řízení, ve prospěch státního příslušníka členského státu, který je nezletilou osobou nízkého věku, má uzavřeno
příslušné zdravotní pojištění a je osobou vyživovanou rodičem, který je sám státním příslušníkem třetího státu a jehož finanční
prostředky jsou dostatečné k tomu, aby se prvně jmenovaná osoba nestala zátěží pro veřejné finance hostitelského členského
státu, právo pobytu na dobu neurčitou na území posledně uvedeného státu. V takovém případě umožňují tatáž ustanovení rodiči,
který tohoto státního příslušníka skutečně vychovává, aby s ním pobýval v hostitelském členském státě.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (plénum) rozhodl takto:
Článek 18 ES a směrnice Rady 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu zakládají za okolností, jaké jsou dány ve věci
v původním řízení, ve prospěch státního příslušníka členského státu, který je nezletilou osobou nízkého věku, má uzavřeno
příslušné zdravotní pojištění a je osobou vyživovanou rodičem, který je sám státním příslušníkem třetího státu a jehož finanční
prostředky jsou dostatečné k tomu, aby se prvně jmenovaná osoba nestala zátěží pro veřejné finance hostitelského státu, právo
pobytu na dobu neurčitou na území posledně uvedeného státu. V takovém případě umožňují tatáž ustanovení rodiči, který tohoto
státního příslušníka skutečně vychovává, aby s ním pobýval v hostitelském členském státě.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: angličtina.