CELEX: 62004CJ0489
Määrus (EÜ) nr 1019/2002
Artikli 2 esimene lõik
Oliiviõli ja oliivijääkõli
Turustusnormid
Jaemüük
Lõpptarbijale esitlemine
Nn "bag in the box" meetod

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada komisjoni 13. juuni 2002. aasta määrust (EÜ) nr 1019/2002 oliiviõli turustusnormide
kohta (EÜT L 155, lk 27; ELT eriväljaanne 3/36, lk 44), muudetud komisjoni 1. juuli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1176/2003
(EÜT L 164, lk 12; ELT eriväljaanne 3/39, lk 211; edaspidi „määrus nr 1019/2002”).
See taotlus esitati A. Jehle ja poe Weinhaus Kiderleni (edaspidi koos „põhikohtuasja hageja”) ning Land Baden-Württembergi
vahelise kohtuvaidluse raames, mis käsitles põhikohtuasja hageja õigust turustada oliiviõli nn „bag in the box” meetodil.

Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. septembri 1966. aasta määruse nr 136/66/EMÜ õli- ja rasvaturu ühise korralduse kehtestamise kohta (EÜT 1966, 172,
lk 3025), muudetud nõukogu 23. juuli 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1513/2001 (EÜT L 201, lk 4; ELT eriväljaanne 3/33, lk 197;
edaspidi „määrus nr 136/66”) – artikli 1 lõike 1 kohaselt kehtestatakse õliseemnete, õliviljade, taimsete õlide ja rasvade
ning kala ja mereimetajate õlide ja rasvade ühine turukorraldus. Selle artikli lõige 2 loetleb tooted, millele määrust nr 136/66
kohaldatakse; nende hulgas on toodud oliiviõli.
Määruse nr 136/66 artikli 35 lõike 1 kohaselt tuleb oliiviõli ja oliivijääkõli turustamisel kasutada nimetatud määrusele lisatud
kirjeldusi ja määratlusi. Selle artikli lõige 2 täpsustab, et jaemüügi etapis võib turustada üksnes selle määruse lisa punkti 1
alapunktides a ja b ning punktides 3 ja 6 osutatud õli.
Määruse nr 136/66 artikli 35a lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Artiklis 1 osutatud toodete puhul võib sätestada turustusnormid eelkõige seoses kvaliteedi järgi liigitamise, pakendamise
ja esitusviisiga.
Selliste normide sätestamise korral võib tooteid, mille suhtes norme kohaldatakse, turustada üksnes vastavalt kõnealustele
normidele.”
Määruse nr 136/66 lisa „Artiklis 35 osutatud oliiviõlide ja oliivijääkõlide kirjeldused ja määratlused” on sõnastatud järgmiselt:
„1. Neitsioliiviõlid
Õlid, mis on saadud oliivipuu viljadest üksnes mehhaaniliste või muude füüsiliste vahendite abil tingimustel, mis ei põhjusta
õli muutumist, ja mida ei ole töödeldud muul viisil kui pesemine, dekanteerimine, tsentrifuugimine ja filtreerimine, välja
arvatud õlid, mis on saadud lahustite või keemilise või bioloogilise toimega abiainete, või ümberesterdamise abil ja muude
õlidega segamisel.
Neitsioliiviõlisid liigitatakse ja kirjeldatakse järgmiselt:
a) ekstra-neitsioliiviõli:
neitsioliiviõli, mille oleiinhappena väljendatud vabade rasvhapete maksimumsisaldus on 0,8 g 100 g kohta ja mille muud omadused
vastavad kõnealusele kategooriale sätestatud omadustele;
b) neitsioliiviõli
neitsioliiviõli, mille oleiinhappena väljendatud vabade rasvhapete maksimumsisaldus on 2 g 100 g kohta ja mille muud omadused
vastavad kõnealusele kategooriale sätestatud omadustele;
[…]
3. Oliiviõli, mis koosneb rafineeritud oliiviõlist ja neitsioliiviõlist
Rafineeritud oliiviõli ja neitsioliiviõli (v.a lambiõli) segamisel saadud oliiviõli, mille oleiinhappena väljendatud vabade
rasvhapete sisaldus ei ole üle 1 g 100 g kohta ja mille muud omadused vastavad kõnealusele kategooriale sätestatud omadustele.
[…]
6. Oliivijääkõli
Rafineeritud oliivijääkõli ja neitsioliiviõli (v.a lambiõli) segamisel saadud õli, mille oleiinhappena väljendatud vabade
rasvhapete sisaldus ei ole üle 1 g 100 g kohta ja mille muud omadused vastavad kõnealusele kategooriale sätestatud omadustele.”
Määruse nr 1019/2002 artikkel 1 sätestab:
„1.      Ilma et see piiraks direktiivi 2000/13/EÜ kohaldamist, sätestatakse käesolevas määruses erinormid määruse nr 136/66/EMÜ lisa
punkti 1 alapunkides a ja b ning punktides 3 ja 6 osutatud oliiviõlide ja oliivijääkõlide turustamiseks jaemüügietapis.
2.      Käesoleva määruse kohaldamisel tähendab jaemüügietapp lõikes 1 osutatud õli müüki lõpptarbijale töötlemata kujul või mõne
toiduaine koostises.”
Määruse nr 1019/2002 artikkel 2 sätestab:
„Artikli 1 lõikes 1 osutatud õlisid pakutakse lõpptarbijale kuni 5‑liitristes pakendites. Pakendil on ühekordne avamissüsteem
ning pakend märgistatakse kooskõlas artiklitega 3–6.
Restoranides, haiglates, sööklates ja muudes ühendettevõtetes tarbimiseks ettenähtud õlide puhul võivad liikmesriigid asjaomase
asutuse laadi arvesse võttes kehtestada suurema lubatud mahu kui 5 liitrit.”
Määruse nr 1019/2002 artiklid 3–7 käsitlevad pakendi etiketti ja artiklid 8–10 reguleerivad selle määruse kohaldamise jälgimist
ning selle määruse järgimise tagamiseks vajalikke meetmeid.
Määruse nr 1019/2002 artiklid 11 ja 12 näevad ette erinevad üleminekusätted selle määrusega kehtestatud uute normidega kohanemiseks
ning nende kohaldamiseks vajalike vahendite kehtestamiseks.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiivi 2000/13/EÜ toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 109, lk 29; ELT eriväljaanne 15/05, lk 75) – muudetud Euroopa Parlamendi
ja nõukogu 10. novembri 2003. aasta direktiiviga 2003/89/EÜ toidu koostisosi puudutavate andmete osas (ELT L 308, lk 15; ELT eriväljaanne 15/07,
lk 661; edaspidi „direktiiv 2000/13”) – eesmärgiks on selle neljanda põhjenduse kohaselt sätestada ühenduse üldist laadi eeskirjad,
mida kohaldatakse horisontaalselt kogu turuleviidava toidu suhtes.
See direktiiv kehtestab põhimõtted, mida märgistus ja selle meetodid peavad järgima (artikkel 2) ning igasuguse toidu märgistamisel
kohustuslikult esitatavad andmed nagu näiteks nimetus, mille all toodet müüakse, koostisosade loetelu, minimaalne säilimisaeg
(artikkel 3). Nende andmetega seonduvad tingimused ja erandid on kehtestatud artiklites 4–17.
Näiteks direktiivi 2000/13 artikkel 14 sätestab, et kui toit müüakse lõpptarbijale või toitlustusettevõtetele müügipakenditesse
pakendamata kujul või kui toit pakitakse tarbija soovil müügikohas või kui see pakitakse müügipakendisse vahetult müügiks,
siis võtavad liikmesriigid vastu üksikasjalikud eeskirjad kohustuslike andmete esitamise viisi kohta ja võivad otsustada loobuda
nende andmete esitamisest kas osaliselt või tervikuna tingimusel, et ostja saab siiski piisavalt infot.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja hageja tegeleb oliiviõli jaemüügiga nn „bag in the box” meetodil. Selleks valab villija õliga viieliitrisesse
kahekordsesse plastikust kotti („bag”), mis kannab päritolutähist ja kontrollimistähist. Kotil on spetsiaalne ühekordne avamissüsteem,
mille kelme peab õli valamiseks läbi torkama. See plastikust kott asetatakse savipoti sisse („box”), millel on õli kallamiseks
vaid üks tila. Sellest seadeldisest („bag in the box”) kallatakse kliendi poolt soovitud õli kogus anumasse, mille klient
on ise kaasa toonud või mille ta samast poest ostab. Klient saab tutvuda õli päritolu, kvaliteeti ja hinda puudutavate viidetega
etiketil, mille põhikohtuasja hageja on kinnitanud savipotile („box”).
2004. aasta veebruaris käskis Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (Ravensburgi liidumaavalitsuse
veterinaarküsimuste ja tarbijakaitse amet; edaspidi „Landratsamt Ravensburg”) hagejal lõpetada oliiviõli turustamine eespool
kirjeldatud meetodil. Landratsamt Ravensburg märkis, et määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimesest lõigust tulenevalt võib oliiviõli
tarbijatele müüa vaid eelnevalt kuni 5‑liitristesse pakenditesse pakendatuna.
Põhikohtuasja hageja esitas seepeale Verwaltungsgericht Sigmaringenile tuvastushagi, paludes tuvastada, et määrus nr 1019/2002
ei keela tal oliiviõli müümise jätkamist nn „bag in the box” meetodil. Ta viitas eelkõige sellele, et määrus nr 1019/2002
ei reguleeri pakendamata oliiviõli müüki, vaid ainult pakendatud oliiviõli müüki ja seega ei sisalda määruse artikkel 2 pakendamata
oliiviõli müümise keeldu, vaid ainult pakendatud oliiviõli turustamisega seonduvaid ettekirjutusi.
Kuna määrus nr 1019/2002 võeti vastu direktiivi 2000/13 täiendamiseks, siis kohaldatakse seda direktiivi endiselt nimetatud
määrusega spetsiaalselt reguleerimata valdkondadele. Direktiivi 2000/13 artikkel 14 lubab müüa lõpptarbijale müügipakenditesse
pakendamata toitu, kohustades liikmesriike võtma vastu üksikasjalikud eeskirjad kohustuslike andmete esitamise viisi kohta.
Muuseas väitis põhikohtuasja hageja, et nn „bag in the box” meetod tagab tarbijale sarnase kaitse sellega, mida pakub oliiviõli
müügi piiramine pakendatud oliiviõli müügiga. Nimetatud meetod tagab eelkõige selle, et tarbijale ei müüda teiste ainete lisamise
tõttu halva kvaliteediga õli või õli, mille päritolutähised on võltsitud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on selles osas siiski kahtlusi, mis tulenevad eelkõige sellest, et plastikust kotti on võimalik
suurema vaevata uuesti täita, või sellest, et tarbija ei näe nimetatud kotile kinnitatud etiketti, vaid ainult selle etiketi
koopiat, mis on kinnitatud kotti ümbritsevale anumale.
Põhikohtuasja hageja tõlgenduse vaidlustab Landratsamt Ravensburg. Ta väidab, et määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimene lõik
sisaldab pakendamata oliiviõli lõpptarbijale müümise keeldu.
Neil tingimustel otsustas Verwaltungsgericht Sigmaringen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse
küsimused:
„1.      Kas […] määruse (EÜ) nr 1019/2002 […] artikleid 1–12 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega kehtestatud regulatsioon laieneb
ka pakendamata oliiviõli ja oliivijääkõli müümisele lõpptarbijale?
2.      Kas […] määruse (EÜ) nr 1019/2002 […] artikli 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et see säte sisaldab pakendamata oliiviõli
ja oliivijääkõli lõpptarbijale müümise keeldu?
3.      Teise võimalusena, kas […] määruse nr 1019/2002 […] artikli 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada kitsendavalt nii, et see säte
sisaldab küll pakendamata oliiviõli ja oliivijääkõli lõpptarbijale müümise keeldu, kuid see keeld ei laiene pakendamata oliiviõli
ja oliivijääkõli müümisele „bag in the box” meetodil?”

Eelotsuse küsimused

Esimene ja teine küsimus
Oma esimese ja teise küsimusega, mida on sobilik uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas
määrust nr 1019/2002 ja eelkõige selle artikli 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et oliiviõli ja oliivijääkõli võib lõpptarbijale
müüa vaid selle sätte ettekirjutustele vastavas pakendis.
Tuleb märkida, et põhikohtuasja hageja kaitstava teesiga – mille kohaselt on pakendamata oliiviõli ja oliivijääkõli müümine
lõpptarbijale siiski lubatud, kuna määruse nr 1019/2002 eesmärgiks on ainult pakendatud oliiviõli ja oliivijääkõli turustusnormide
kehtestamine ja selle kohaldamisalast jääb välja nende õlide turustamine pakendamata kujul – ei saa nõustuda.
Määruse nr 1019/2002 õiguslikuks aluseks on määruse nr 136/66 artikkel 35a, mille lõike 1 esimene lõik sätestab, et selle
määruse artiklis 1 osutatud toodete puhul võib sätestada turustusnormid eelkõige seoses kvaliteedi järgi liigitamise, pakendamise
ja esitusviisiga. Selles sättes loetletud tooted, mille hulgas esinevad ka oliiviõli ja oliivijääkõli, identifitseeritakse
kombineeritud nomenklatuuris neile omistatud kaupade kirjelduste ja tariifirubriikide numbrite järgi. Neid tooteid ei määratleta
ega eristata nende pakendiga seonduvate kaalutluste alusel.
Tooted, mida määrus nr 1019/2002 täpsemalt reguleerib, on toodud selle määruse artikli 1 lõikes 1. Nendeks on määruse nr 136/66
lisa – milles tooted on liigitatud kvaliteedi alusel ja sõltumatult turustamise viisist, mis võib toimuda nii pakendatult
kui ka pakendamata – punkti 1 alapunktides a ja b ning punktides 3 ja 6 nimetatud oliiviõli ja oliivijääkõli.
Oliiviõli ehtsuse tagamiseks kehtestas määrus nr 1019/2002 nende õlide pakendiga seonduvad turustusnormid. Selle määruse artikli 2
esimene lõik sätestab, et õlisid pakutakse lõpptarbijale kuni 5‑liitristes pakendites, millel on ühekordne avamissüsteem.
Lisaks märgistatakse need pakendid kooskõlas määruse nr 1019/2002 artiklitega 3–6.
Neid sätteid kohaldatakse kõigile määruse nr 1019/2002 artikli 1 lõikes 1 nimetatud õlidele ja nad näevad ette vaid ühe erandi,
mis on selgesõnaliselt sätestatud selle määruse artikli 2 teises lõigus. See erand, mis ei puuduta muuseas õli pakendatud
kujul müümise kohustust, vaid üksnes nende pakendite mahtu, annab liikmesriikidele ühendettevõtetes tarbimiseks ettenähtud
õlide puhul õiguse kehtestada asjaomast asutust arvesse võttes suurema lubatud mahu kui 5 liitrit.
Eelnevate järelduste kogumist tulenevalt – välja arvatud eelmises punktis nimetatud erand – võib oliiviõli ja oliivijääkõli
lõpptarbijale müüa vaid siis, kui nad vastavad määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimeses lõigus sätestatud tingimustele ja eelkõige
pakendamise nõudele, millele see säte viitab. Vastavalt määruse nr 136/66 artikli 35a lõike 1 teisele lõigule võib turustusnormide
sätestamise korral tooteid, mille suhtes norme kohaldatakse, turustada üksnes vastavalt kõnealustele normidele.
Seda tõlgendust ei kahjusta määruse nr 1019/2002 artikli 1 esimeses lõigus kehtestatud erand, mille kohaselt sätestatakse
oliiviõlide ja oliivijääkõlide turustamisnormid, „[i]lma et see piiraks direktiivi 2000/13/EÜ kohaldamist”.
Määruse nr 1019/2002 esimese põhjenduse kohaselt täiendavad selle määrusega kehtestatud märgistamist käsitlevad erieeskirjad
direktiivis 2000/13 sätestatuid, mis kujutavad endast üldist laadi eeskirju, mida kohaldatakse horisontaalselt kogu turuleviidava
toidu suhtes. Seetõttu ei tule määruse nr 1019/2002 artikli 1 lõikes 1 sisalduvat viidet direktiivile 2000/13 mõista nii,
et sellega kehtestatakse erand või vabastus määruse nr 1019/2002 oliiviõli ja oliivijääkõli märgistamise valdkonda puudutavatest
erieeskirjadest, vaid nii, et sellega tagatakse lisaks nimetatud erieeskirjade järgimisele ka direktiiviga 2000/13 kehtestatud
üldisemate eeskirjade järgimine.
Seega kohaldatakse oliiviõli ja oliivijääkõli märgistamise valdkonnas direktiivi 2000/13 sätteid, mis näevad ette näiteks
netomassi või säilivusaja märkimise kohustuse, paralleelselt määruses nr 1019/2002 ja täpsemalt selle artiklites 3–6 ettenähtud
erieeskirjadega.
Seevastu ei ole asjakohane direktiivi 2000/13 artikkel 14, millele viitas põhikohtuasja hageja, kuivõrd see volitab liikmesriike
võtma vastu üksikasjalikud eeskirjad selle direktiivi artiklis 3 ja artikli 4 lõikes 2 ettenähtud andmete esitamise viisi
kohta müügipakenditesse pakendamata toidul, kuna ühelt poolt keelab määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimene lõik oliiviõli
ja oliivijääkõli müügi sellisel kujul ja teiseks piirdub liikmesriikide pädevus vaid ühendettevõtetes tarbimiseks ettenähtud
pakendite maksimaalse mahu määratlemisega.
Seega tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et määrust nr 1019/2002 ja eelkõige selle artikli 2 esimest lõiku tuleb
tõlgendada nii, et oliiviõli ja oliivijääkõli võib lõpptarbijale müüa vaid selle sätte ettekirjutustele vastavas pakendis.

Kolmas küsimus
Teise võimalusena esitatud kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1019/2002
artikli 2 esimest lõiku võib tõlgendada nii, et see ei keela põhikohtuasja hageja poolt kasutatava meetodi (nn „bag in the
box” meetod) tüüpi turustamisviisi kasutamist.
Põhikohtuasja hageja väidab, et nn „bag in the box” meetod tagab tarbijale sarnase kaitse sellega, mida pakub oliiviõli müügi
piiramine pakendatud oliiviõli müügiga. Seetõttu huvitab eelotsusetaotluse esitanud kohut, kas selle turustamisviisi eripärad
võivad välistada selle keelamise.
Selles osas on sobilik meenutada, et EÜ artiklis 234 sätestatud menetluse raames, mis põhineb siseriiklike kohtute ja Euroopa
Kohtu ülesannete selgel jaotusel, kuulub asjaolude hindamine siseriikliku kohtu pädevusse. Euroopa Kohtul puudub niisiis pädevus
lahendada põhikohtuasja vaidlus või kohaldada Euroopa Kohtu poolt tõlgendatavaid ühenduse õigusnorme siseriiklikele meetmete
ja asjaolude suhtes, kuna nimetatud küsimused kuuluvad siseriikliku kohtu ainupädevusse (9. juuni 2005. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑211/03, C‑299/03 ja C‑316/03–C‑318/03: HLH Warenvertrieb ja Orthica, EKL 2005, lk I‑5141, punkt 96).
Euroopa Kohus võib siiski esitada siseriiklikele kohtutele ühenduse õiguse tõlgendamiseks juhtnööre, mida nad saavad kasutada
ühenduse eeskirjade kohaldamisel (23. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 35/75: Matisa Maschinen, EKL 1975, lk 1205, punkt 3).
Nagu juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 28, sätestab määruse nr 136/66 artikli 35a lõike 1 teine lõik, et turustusnormide
sätestamise korral võib tooteid, mille suhtes norme kohaldatakse, turustada üksnes vastavalt kõnealustele normidele.
Sellest tuleneb, et oliiviõli ja oliivijääkõli turustamisviisi tuleb hinnata, arvestades määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimeses
lõigus sätestatud tingimustega, ja see tuleb lugeda selle määrusega vastuolus olevaks niipea, kui need tingimused ei ole täidetud.
Käesoleval juhul tuleb sedastada, et põhikohtuasja hageja poolt kasutatava taolise turustamisviisi korral eeldab oliiviõli
ja oliivijääkõli ostmine lõpptarbija poolt seda, et need õlid valatakse ostukohas juba avatud või avatavast anumast ümber
tarbija ostetud või tema enda poolt toodud anumasse.
Kuid sellise ümbervalamise vajaduse tõttu ei ole sellise turustamisviisi puhul võimalik täita määruse nr 1019/2002 artikli 2
esimeses lõigus kehtestatud tingimust, mille kohaselt tuleb oliiviõli lõpptarbijale pakkuda, st turustada pakendis, millel
on ühekordne avamissüsteem.
Neil tingimustel ei saa viidata, nagu seda teeb põhikohtuasja hageja, et anum, millest oliiviõli ja oliivijääkõli ümber valatakse,
on kooskõlas määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimeses lõigus kehtestatud maksimaalse mahu, avamissüsteemi ja märgistamisega
seonduvate tingimustega. Asjakohase avamissüsteemiga seonduv tingimus, mis kehtestati vastavalt määruse nr 1019/2002 teisele
põhjendusele eesmärgiga tagada oliiviõli ehtsus, eeldab, et lõpptarbija saab ise pakendi avada.
Samuti ei saa väita, nagu seda tegi Euroopa Ühenduste Komisjon, et põhikohtuasjas käsitletavaga sarnast turustamisviisi tuleb
käsitleda seaduslikuna, kuivõrd anumad, millesse õli valatakse, vastavad määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimeses lõigus ettenähtud
maksimaalse mahu, avamissüsteemi ja märgistamisega seonduvatele tingimustele. Asjakohase avamissüsteemi paigaldamine anumale
alles selle lõpptarbija käsutusse andmisel ei täida selle süsteemi kehtestamisel järgitud eesmärki, kuna oliiviõli ja oliivijääkõli
ehtsuse kahjustamine võib toimuda lõpptarbija käsutusse andmisele eelneval etapil.
Lisaks, kui siduda turustamisviisi seaduslikkuse hindamine anumate uurimisega – millesse ostukohas valatakse ümber oliiviõli
ja oliivijääkõli ja mis on teatud juhtudel tarbijate endi poolt toodud –, siis viiks see selleni, et see turustamisviis oleks
teatud juhtudel seaduslik ja teatud juhtudel – mis ometi esimestest sisuliselt ei erine – ebaseaduslik. Selline lahendus raskendaks
määruse nr 1019/2002 täitmise kontrollimist.
Arvestades eespool toodud järeldustega, tuleb kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 1019/2002 artikli 2 esimest lõiku
tuleb tõlgendada nii, et see keelab põhikohtuasja hageja poolt kasutatava turustamisviisi, mis ei vasta selles sättes kehtestatud
tingimustele.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Komisjoni 13. juuni 2002. aasta määrust (EÜ) nr 1019/2002 oliiviõli turustusnormide kohta, muudetud komisjoni 1. juuli 2003. aasta
määrusega (EÜ) nr 1176/2003, ja eelkõige selle artikli 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et oliiviõli ja oliivijääkõli
võib lõpptarbijale müüa vaid selle sätte ettekirjutustele vastavas pakendis.
2.
Määruse nr 1019/2002 (muudetud komisjoni määrusega (EÜ) nr 1176/2003) artikli 2 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et see
keelab põhikohtuasja hageja poolt kasutatava turustamisviisi, mis ei vasta selles sättes kehtestatud tingimustele.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.