CELEX: 62004CJ0275
Nesplnění povinnosti státem
Vnější tranzit Společenství
Nařízení (EHS) č. 2913/92 a 2454/93
Vlastní zdroje Společenství
Poskytování
Lhůty
Úroky z prodlení
Neuchovávání a nesdělení podkladů pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že
–        nepoukázalo na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým
se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1) stanovené nároky
v požadovaných lhůtách,
–        neověřilo, zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jiným prodlením v poskytnutí vlastních zdrojů z důvodu opožděného poukázání nároků
na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení 1150/2000, zničilo archivy vztahující se k tomuto období a neuvědomilo o tomto
prodlení Komisi, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 uvedeného nařízení z důvodu opožděného
poskytnutí vlastních zdrojů,
nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. l), mající stejný předmět, a z článku 10 ES.

Právní rámec

Režim vlastních zdrojů Společenství
Článek 2 nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě I nazvané „Obecná ustanovení“, stanoví:
„1.      Pro účely použití tohoto nařízení se nároky Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí
88/376/EHS, Euratom považují za vyměřené, jakmile je o dlužné částce vyrozuměn příslušným orgánem členského státu dlužník.
Toto vyrozumění je provedeno, jakmile je dlužník známý a částka cla může být vypočtená příslušnými správními orgány při dodržení
všech ustanovení práva Společenství použitelných v této oblasti.
[…]“
(neoficiální překlad)
Toto ustanovení bylo změněno s účinností od 14. července 1996 nařízením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996
(Úř. věst. L 175, s. 3), jehož znění bylo převzato v článku 2 nařízení č. 1150/2000, který stanoví:
„1.      Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 94/728/ES,
Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění
dlužníka.
2.      Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.“
Článek 3 první pododstavec nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, který je součástí téže hlavy I, stanoví:
„Členské státy přijmou veškerá vhodná opatření, aby zajistily, že podklady pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů budou
uchovávány nejméně po dobu tří kalendářních let od konce roku, k němuž se vztahují.“
Podle čl. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1552/89:
„Pokud se na základě prověrky podkladů vztahujících se ke stanovení vlastních zdrojů, kterou provedou vnitrostátní orgány
samy nebo společně s Komisí, ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po uplynutí lhůty stanovené v prvním
pododstavci po dostatečně dlouhou dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat.“
(neoficiální překlad)
Podle čl. 3 třetího pododstavce nařízení č. 1150/2000:
„Pokud se na základě prověrky podkladů uvedených v prvním a druhém pododstavci provedené podle článků 18 a 19 tohoto nařízení
nebo podle článku 11 nařízení (EHS, Euratom) č. 1553/89 ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po
uplynutí lhůty stanovené v prvním pododstavci po dostatečně dlouhou dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat ji.“
Článek 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě II, nazvané „Účtování vlastních zdrojů“ [nyní čl.
6 odst. 1 a 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000], stanoví:
„1.      Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem
a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.
2.      a)     Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b) tohoto odstavce, účtují [účet obecně nazývaný ,účet A‘] nejpozději
v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.
b)     Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se
poukáží na zvláštní účet ve lhůtě stanovené v písmenu a) [účet obecně nazývaný ,účet B‘]. Členské státy mohou takto postupovat
také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla
po vyřešení vzniklých sporů změnit.“
(neoficiální překlad)
Článek 9 nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, obsažený v hlavě III, nazvané „Poskytování vlastních zdrojů“, zní následovně:
„1.      Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo
jiného subjektu, který každý členský stát určí.
Tento účet je veden bezplatně.
2.      Komise poukázané částky přepočte a vede je na svých účtech […].“
Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89, respektive nařízení č. 1150/2000, který je součástí téže hlavy III:
„Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 [rozhodnutí 88/376, respektive rozhodnutí
94/728] se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) [těchto rozhodnutí] připisují na příslušné účty nejpozději
v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.
Nicméně nároky uváděné na zvláštním účtu [B] podle [čl. 6 odst. 2 písm. b), respektive čl. 6 odst. 3 písm. b)] musí být zaúčtovány
nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“
Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 a 1150/2000, obsaženého rovněž v uvedené hlavě III:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek [prodlení v poukázání částek] na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí
dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského
státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního
bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“
Článek 18 nařízení č. 1552/89 [nyní článek 18 nařízení č. 1150/2000], který je součástí hlavy VII nazvané „Kontrola“, stanoví:
„1.      Členské státy provádějí kontroly a šetření týkající se stanovování a poskytování vlastních zdrojů uvedených v čl. 2 odst. 1
písm. a) a b) [rozhodnutí 88/376, respektive rozhodnutí 94/728]. Komise vykonává své pravomoci za podmínek stanovených v tomto
článku.
2.      Při uplatňování odstavce 1 členské státy
–        na žádost Komise provádějí doplňkové kontroly. Komise ve své žádosti o doplňkovou kontrolu uvede její důvody;
–        zapojují Komisi na její žádost do kontrol, které provádějí.
Členské státy přijmou veškerá účelná opatření k usnadnění těchto kontrol. Pokud je do nich zapojena Komise, poskytnou jí členské
státy podklady uvedené v článku 3.
[…]“

Celní předpisy Společenství
Článek 217 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst.
L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), stanoví:
„Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu (dále jen ,částku cla‘), jakmile
mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).
[…]“
Podle čl. 218 odst. 3 téhož kodexu:
„Vznikl-li celní dluh za jiných podmínek, než které jsou uvedeny v odstavci 1, je nutno odpovídající částku cla zaúčtovat
do dvou dnů ode dne, kdy celní orgány mohou
a)      vypočítat částku příslušného cla a
b)      určit dlužníka.“
Podle článku 219 tohoto kodexu:
„1.      Lhůty pro zaúčtování stanovené v článku 218 lze prodloužit
a)      z důvodů vyplývajících ze správního uspořádání členských států, a zejména tehdy, jsou-li účty centralizovány, nebo
b)      brání-li zvláštní okolnosti celním orgánům, aby tyto lhůty dodržely.
Takto prodloužené lhůty nesmí být delší než 14 dní.
2.      Lhůty uvedené v odstavci 1 se nepoužijí za nepředvídatelných okolností nebo v případech vyšší moci.“
Podle čl. 220 odst. 1 celního kodexu:
„Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši,
která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne,
kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování).
Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.“
Podle čl. 221 odst. 1 uvedeného kodexu:
„Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.“
Podle článku 243 téhož kodexu:
„1.      Každá osoba má právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí celních orgánů v rámci celních předpisů, jež se jí přímo a osobně
dotýká.
Právo podat opravný prostředek má rovněž každá osoba, která požádala celní orgány o rozhodnutí v rámci celních předpisů a ve
lhůtě uvedené v čl. 6 odst. 2 neobdržela rozhodnutí o své žádosti.
Opravný prostředek musí být podán ve členském státě, kde bylo rozhodnutí učiněno nebo o ně bylo požádáno.
2.      Opravný prostředek lze podat
a)      v prvním stupni u celních orgánů určených k tomuto účelu členskými státy;
b)      ve druhém stupni u nezávislého orgánu, jímž může být v souladu s platnými předpisy členských států soud nebo rovnocenný zvláštní
orgán.“
Podle článku 245 celního kodexu:
„Předpisy o postupu při podávání opravného prostředku přijmou členské státy.“
Podle článku 246 uvedeného kodexu:
„Ustanovení této hlavy se nevztahují na opravné prostředky, které směřují ke zrušení nebo změně rozhodnutí přijatých celními
orgány na základě předpisů trestního a přestupkového práva.“
Článek 378 odst. 1 a 2 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (Úř.
věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení“), stanoví:
„1.      Aniž je dotčen článek 215 [celního] kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit
místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané
–        v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,
nebo
–        v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu
hranice,
není-li ve lhůtě stanovené v čl. 379 odst. 2 celním orgánům věrohodně prokázáno řádné provedení operace nebo místo, na kterém
byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.
2.      Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání
nebo v členském státě vstupu ve smyslu odst. 1 druhé odrážky, uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného
zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.“
Podle článku 379 prováděcího nařízení:
„1.      Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti,
oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace
prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
2.      V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné
provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení
podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní
dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně
uvedenému členskému státu.“

Postup před zahájením soudního řízení
V rámci kontroly tradičních vlastních zdrojů provedené ve dnech 1. až 5. prosince 1997 na celním úřadě v Antverpách zaměstnanci
Komise kromě jiného zjistili, že pokud jde o tři případy nevyřízení prohlášení pro vnější tranzit Společenství (prohlášení
T1 ze dne 10. června 1996, respektive ze dne 20. prosince 1995 a ze dne 17. ledna 1996), požadované vybrání odpovídajících
vlastních zdrojů se týkalo částek, na které bylo podle Komise poskytnuto zajištění a proti kterým nebyly vzneseny námitky,
ačkoli byly poukázány na účet B při jejich stanovení a na účet A teprve při jejich skutečném vybrání. Částky dotyčných cel
činily 1 800 BEF (44,62 eur), respektive 8 292 BEF (205,55 eur) a 4 509 BEF (111,78 eur).
Dopisem ze dne 28. dubna 1998 uvědomila Komise belgické orgány o zprávě č. 97-0-1 o kontrole z prosince 1997 a vyzvala je,
aby přijaly nezbytná opatření, jimiž má být zajištěno dodržování právních předpisů Společenství v oblasti účetních zápisů,
a automaticky poukázaly částky stanovených nároků, na které bylo poskytnuto zajištění a proti kterým nebyly vzneseny námitky,
na účet A, neboť jejich nevyřízení bylo zjištěno v požadovaných lhůtách. Komise uvedené orgány rovněž požádala o ověření,
zda od 1. ledna 1995 nedošlo k dalším prodlením v poskytování vlastních zdrojů v důsledku opožděného poukázání částek na účet
A. Komise konečně tyto orgány upozornila na ustanovení článku 11 nařízení č. 1552/89, týkající se placení úroků z prodlení.
Belgické orgány ve své odpovědi ze dne 8. října 1998 tvrdily, že jednají v souladu s pravidly Společenství a že z tohoto důvodu
je žádost o provedení šetření na všech belgických celních úřadech od 1. ledna 1995 již bezpředmětná.
Komise ve svém dopise ze dne 2. února 2000 zdůraznila, že členské státy mají povinnosti účinně vybírat vlastní zdroje, a zejména
částky, na které bylo poskytnuto zajištění v rámci řízení o režimu vnějšího tranzitu (prohlášení T1, karnet TIR, karnet ATA
atd.). Z tohoto důvodu mohou být takové částky poukázány na účet B pouze za podmínky, že proti nim byly v náležité formě vzneseny
námitky, což předpokládá zejména dodržení lhůt stanovených v tomto ohledu a podání písemného opravného prostředku. Komise
tedy zopakovala svou žádost směřující k tomu, aby belgické orgány uvedly svou praxi do souladu s právní úpravou Společenství
v dané oblasti.
Dopisem ze dne 31. května 2000 uvedené orgány opětovně tvrdily, že jejich postoj k zacházení s nevyřízenými prohlášeními T1
a karnety TIR je v souladu s právní úpravou Společenství.
Komise opětovně zpochybnila tuto argumentaci a dne 13. listopadu 2001 zaslala Belgickému království výzvu dopisem, v níž připomněla
své vytýkané skutečnosti, odmítla argumenty orgánů tohoto členského státu a opětovně je vyzvala, aby jí ve lhůtě poskytly
seznam všech nevyřízených prohlášení o vnějším tranzitu Společenství od 1. ledna 1995 s přesným uvedením jejich zaúčtování.
Uvedeným orgánům rovněž připomněla povinnost zaplatit úroky z prodlení v souladu s článkem 11 nařízení č. 1552/89.
Jelikož Belgické království v dopise ze dne 12. března 2002 setrvalo na svém postoji, Komise zaslala tomuto členskému státu
dne 28. října 2002 odůvodněné stanovisko, ve kterém jej vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl odůvodněnému
stanovisku ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.
Dne 19. prosince 2002 požádaly belgické orgány Komisi, aby prodloužila lhůtu pro odpověď na odůvodněné stanovisko do 28. ledna
2003. Dopisem ze dne 30. ledna 2003 oznámily, že z důvodu existence obdobného případu týkajícího se Spolkové republiky Německo
projednávaného před Soudním dvorem (věc C‑105/02) je namístě vyčkat rozhodnutí Soudního dvora předtím, než se vysloví k projednávanému
případu.
Komise se za těchto podmínek rozhodla podat projednávanou žalobu.
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 30. listopadu 2004 bylo povoleno vedlejší účastenství Spojeného království Velké
Británie a Severního Irska na podporu návrhových žádání Belgického království.

K žalobě

K přípustnosti žaloby
Belgická vláda uvádí, že v okamžiku vzniku nároků na vlastní zdroje Společenství dotčených v probíhajícím řízení bylo relevantním
právním předpisem nařízení č. 1552/89.
Komise v tomto ohledu tvrdí, že podmínky pro vznik nároku Společenství z celního dluhu byly stejné jak před, tak i po kodifikaci
provedené nařízením č. 1150/2000.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora se existence nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě
článku 226 ES musí posuzovat vzhledem k právním předpisům Společenství platným v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému
státu Komisí k tomu, aby vyhověl jejímu odůvodněnému stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo,
C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 42, a ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 32).
I  když návrhová žádání v žalobě nemohou být v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností uvedených ve výroku odůvodněného
stanoviska a ve výzvě dopisem, nic to nemění na tom, že Komise je oprávněna domáhat se určení nesplnění povinností, které
vyplývají z původního znění aktu Společenství, jenž byl následně změněn nebo zrušen, a které byly zachovány novými předpisy.
Naopak, předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti
v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních náležitostí postupu vedoucího k určení
nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767,
bod 22).
Je nesporné, že povinnosti vyplývající z článku 3, čl. 6 odst. 1 a 3 písm. a) a b), čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1 a článku
11 nařízení č. 1150/2000 byly již použitelné na základě článku 3, čl. 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b), čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1
a článku 11 nařízení č. 1552/89 (viz, pokud jde o uvedený čl. 9 odst. 1 a článek 11, výše uvedený rozsudek ze dne 12. června
2003, Komise v. Itálie, bod 23).
Pokud jde o čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, Soudní dvůr rozhodl, že nárok Společenství na vlastní zdroje ve smyslu tohoto
ustanovení je stanoven, „jakmile“ je o dlužné částce vyrozuměn příslušnými orgány členského státu dlužník, přičemž vyrozumění
je provedeno, jakmile je dlužník znám a částka cla může být vypočtena příslušnými správními orgány, při dodržení předpisů
práva Společenství použitelných v této oblasti (viz zejména rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, C‑460/01,
Sb. rozh. s. I‑2613, bod 85). Soudní dvůr obdobně rozhodl, že článek 2 nařízení č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96,
a převzatý v článku 2 nařízení č. 1150/2000, musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy jsou povinny stanovit nárok
Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány schopny vypočítat částku cla vyplývající z celního dluhu
a určit dlužníka (rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko, C‑392/02, Sb. rozh. s. I‑9811, bod 61).
Za těchto podmínek, jak ostatně připouští belgická vláda, byly povinnosti vyplývající z článku 2 nařízení č. 1150/2000, pokud
jde o stanovení nároku Společenství na vlastní zdroje, již použitelné na základě článku 2 nařízení č. 1552/89.
Komise je tudíž oprávněna domáhat se určení, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků
3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000.

K věci samé
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z opožděného poukázání stanovených nároků na účet A
–       Argumentace účastníků řízení
Komise uplatňuje, že podle čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 mohou být stanovené, ale neuhrazené nároky, na něž
nebylo poskytnuto žádné zajištění, poukázány na účet B. Totéž platí pro stanovené neuhrazené nároky, na něž bylo poskytnuto
zajištění, v případě, že jsou proti nim ve stanovené lhůtě vzneseny námitky, a za podmínky, že jsou tyto vzneseny v písemné
formě. Stanovené částky, na které bylo poskytnuto zajištění a proti nimž nebyly vzneseny námitky, musí být poukázány na účet
A, a to ve stanovených lhůtách, aniž by se čekalo na jejich skutečné uhrazení.
Krom toho podle ustálené judikatury (rozsudek ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod
38) není povinnost poukázat částky na účet A spojena s výběrem cel členským státem. Na rozdíl od toho, co tvrdí rovněž vláda
Spojeného království, existuje uvedená povinnost od té doby, co byl nárok stanoven, poskytnuto na něj zajištění a nebyly proti
němu vzneseny námitky, i když dotčené prostředky nebyly vybrány.
Členské státy jsou povinny dodržet uvedenou lhůtu pro zaúčtování a poskytnutí dotčených částek bez ohledu na existenci vnitrostátního
pravidla, podle něhož může dlužník po uplynutí uvedené lhůty vznést proti celnímu dluhu námitky, neboť jinak by závazná lhůta
stanovená v čl. 6 odst. 3 písm. a) a článku 10 nařízení č. 1150/2000 pro zaúčtování a poskytnutí vlastních zdrojů byla zbavena
veškerého užitečného účinku. Tato povinnost dlužníkovi nebrání v tom, aby po uplynutí této lhůty podal opravný prostředek,
který by mohl vést ke zrušení nebo opravě dluhu (čl. 2 odst. 4 a článek 8 nařízení č. 1150/2000).
Podle Komise se pojem „námitky“ vztahuje v první řadě na řízení o opravném prostředku upravené v článcích 243 a 245 celního
kodexu a teprve v druhé řadě na vnitrostátní předpisy, které musejí být v souladu s právními předpisy Společenství. Pokud
tyto předpisy neobsahují úplnou úpravu týkající se opravných prostředků v oblasti cel, musí být námitky vůči clům v každém
případě, jak stanoví článek 243 celního kodexu, „vzneseny“, což předpokládá, na rozdíl od toho, co rovněž tvrdí vláda Spojeného
království, výslovnou a viditelnou akci dlužníka vůči stanovení dluhu, a sice námitku v písemné formě. Pouhé nezaplacení dlužných
částek není v tomto ohledu dostačující. Takto je zajištěna souběžnost forem, neboť stanovení dluhu se uskutečňuje rovněž písemně,
a možnost předložit důkaz o nesouhlasu se stanovením dluhu, jakož i požadavek rychlého a jednotného poskytnutí vlastních zdrojů
(viz zejména rozsudek ze dne 14. listopadu 2002, SPKR, C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, body 34 a násl.).
Krom toho odmítnutí ručitele uhradit celní dluh dlužníka v zásadě neznamená, že zpochybňuje opodstatněnost základního dluhu,
ale že spíše zpochybňuje povinnost zaplatit tento dluh, jakmile je zahájeno vymáhání tohoto dluhu. I kdyby zpochybnění ručitelem
bylo považováno za vznesení námitek ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č.1150/2000, nemělo by to v každém případě vliv
na povinnost zaúčtování stanovenou tímto ustanovením, neboť samotné belgické orgány připustily, že ke zpochybnění ručitelem
v projednávaném případě došlo po uplynutí závazné lhůty, která je určující pro poukázání vlastních zdrojů.
Belgické království navíc netvrdilo nebo nepředložilo důkaz o tom, že dotčená cla byla ručitelem zpochybněna.
Belgické orgány se rovněž nemohou dovolávat okolnosti, že jim obecný charakter zajištění brání v tom, aby zjistily, zda se
toto zajištění skutečně vztahuje na prohlášení T1, neboť čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 nečiní žádný rozdíl
mezi druhy zajištění. Odpovědnost ručitele je ostatně podpůrná. Členské státy mohou volně určit, jaký druh zajištění vyžadují
ke krytí celního dluhu, přičemž jedinou podmínkou je, že toto zajištění je účinné a dostatečné, a není-li tomu tak, je na
uvedených státech, aby nesly následky. Opačný výklad sdílený vládou Spojeného království nemá oporu ve znění článku 6 nařízení
č. 1150/2000.
Z článku 195 celního kodexu jednoznačně vyplývá, že celní orgány mohou odmítnout záruku, pokud mají za to, že nezaručuje,
že celní dluh bude určitě uhrazen. Pro soubornou jistotu čl. 192 odst. 1 poslední pododstavec stanoví, že se jistota stanoví
ve výši, která umožňuje, aby byla výše celního dluhu vždy pokryta. Tato ustanovení jednoznačně ukazují, že neodpovídající
výše záruky za celní dluh nemá vliv na existenci povinnosti zajistit pokrytí uvedeného dluhu jistotou. Tvrzení belgických
orgánů, že poukázání částky na účet A nemůže nikdy překročit hodnotu jistoty, nemá žádnou oporu v nařízení č. 1150/2000, a nelze
je tedy přijmout.
Belgická vláda poznamenává, že v případě nevyřízení či podvodného vyřízení prohlášení T1 stanoví článek 2 nařízení č. 1552/89
čtyři podmínky pro to, aby bylo možné stanovit nárok Společenství na částku celního dluhu, a sice že celní orgány musí zjistit
nevyřízení, musí být schopny vypočítat částku dlužnou ze zákona, určit dlužníka a vyrozumět dlužníka o celním dluhu.
Uvedená vláda rovněž připomíná, že pokud není prohlášení vyřízeno a hlavní povinný nepředloží důkaz o řádném provedení tranzitu
nebo skutečném místě porušení předpisů nebo nesrovnalostí ve lhůtě tří měsíců od oznámení o nevyřízení, k němuž musí dojít
do jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení, musí členský stát odeslání uhradit dlužné clo na základě článků 378 a 379
prováděcího nařízení.
Nároky musí být po jejich stanovení zaúčtovány na účet vlastních zdrojů (jedná se o totéž zaúčtování jako zaúčtování upravené
v článcích 217 a 220 celního kodexu), který vede každý členský stát na základě čl. 6 odst. 1 a 2 nařízení č. 1552/89. Pokud
je na dosud neuhrazenou částku poskytnuto zajištění, je zaúčtována na účet A, aniž by však poukázaná částka překročila hodnotu
zajištění. Pokud jsou proti stanoveným nárokům, na které bylo poskytnuto zajištění, vzneseny námitky, na jejichž základě by
se jejich výše mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit, částka, na kterou bylo poskytnuto zajištění, se poukáže na účet B.
Jakmile došlo ke stanovení, vlastní zdroje musejí být rovněž poskytnuty Komisi (článek 10 nařízení č. 1552/89) s výjimkou
případů vyšší moci nebo nemožnosti vybrání z důvodů, které nejsou přičitatelné členskému státu (článek 17 téhož nařízení).
Jakékoli prodlení má za následek platbu úroků z prodlení (článek 11 tohoto nařízení).
Podle belgické vlády z článků 10 a 17 nařízení č. 1552/89 vyplývá, že účet B byl vytvořen proto, aby bylo členským státům
umožněno poskytovat částky, jakmile byly vybrány, a jeho účelem je tak zabránit tomu, aby za částky, které nemohou být vybrány
ve lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1552/89, odpovídal samotný členský stát.
Belgická vláda mimoto tvrdí, že uvedený případ vznesení námitek vůči nárokům, upravený v čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1552/89,
předpokládá, že o stanovených nárocích byl vyrozuměn dlužník (a sice po jejich sdělení, tedy po jejich zaúčtování), takže
v případě stanovení nároků, které nebyly dosud uhrazeny, musejí mít členské státy nadále možnost poukázat nároky na účet B,
neboť v daném okamžiku nemohou vědět, zda vůči nim dlužník později nevznese námitky.
Belgická vláda se domnívá, že nařízení č. 1552/89 nestanoví žádnou vazbu mezi řízením o opravném prostředku upraveným v článcích
243 a 245 celního kodexu a pojmem „námitky“ uvedeném v čl. 6 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení a nikterak není upravena forma,
v jaké má ke vznesení námitek dojít. Předpisy Společenství krom toho neobsahují žádné ustanovení týkající se způsobu a lhůty,
v níž mají být vůči dluhu námitky vzneseny. V dané oblasti je tedy namístě odkázat na vnitrostátní úpravu nebo správní praxi
platnou v členském státě.
V roce 1997, v jehož průběhu měly být podle Komise vzneseny formální námitky, nebylo dlužníky v Belgii zahájeno žádné správní
řízení o opravném prostředku a nevyřízení nebo podvodné vyřízení dokumentů vnějšího tranzitu Společenství bylo mimoto sankcionováno
jako trestný čin. Podle belgické vlády to však dlužníkovi nebrání zpochybnit spor neformálním způsobem (bez jakéhokoli požadavku
formy či lhůty). V tomto ohledu je skutečnost, že hlavní povinný nevyhověl výzvě k zaplacení, vykládána správními orgány na
základě domněnek a jejich dlouhodobé zkušenosti v oblasti nesrovnalostí v režimu tranzitu Společenství jako námitky proti
nárokům jako takové.
Uvedená vláda krom toho tvrdí, že ve většině případů je zajištění obecné a je tvořeno za účelem krytí několika prohlášení.
Celní úřad odeslání sice může při ověřování prohlášení T1 kontrolovat existenci a platnost zajištění prostřednictvím osvědčení
a uvedeného prohlášení, není však oprávněn ověřovat, zda obecné zajištění již sloužilo ke krytí jiných prohlášení T1 na jiných
úřadech nebo zda obecné zajištění není zcela vyčerpáno nebo zda dokument není padělán. Při uplynutí lhůty stanovené v čl.
379 odst. 2 prováděcího nařízení nemůže mít celní úřad odeslání jistotu o účinnosti tohoto zajištění, což odůvodňuje zaúčtování
dotčených částek na účet B. Ručitel je navíc rovněž oprávněn napadnout rozhodnutí celních orgánů, neboť toto rozhodnutí má
pro něj nepříznivé důsledky. Komise tedy neprokázala, že by Belgické království v případech, které jsou předmětem probíhajícího
řízení, porušilo předpisy Společenství.
Spojené království v podstatě uplatňuje, že pokud je na nárok v plné výši poskytnuto zvláštní zajištění (upravené v článku
373 prováděcího nařízení), tedy v případě, že si členský stát může být jistý, že je toto zajištění účinné a dostačující, a může
volně stanovit druh požadovaného zajištění, je tento členský stát povinen poukázat tuto částku na účet A při uplynutí příslušné
lhůty [v souladu s čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000], ledaže hlavní povinný, ručitel nebo kterákoli jiná osoba
vznesli před uplynutím uvedené lhůty námitky podle vnitrostátního práva, na jejichž základě by se částka dotčených nároků
mohla změnit. Pokud na nárok není poskytnuto zcela či zčásti zajištění a celní orgány vykonaly řádně svou pravomoc stanovenou
právem Společenství poskytnout odklad nebo sníženou výši zajištění podle článku 361 prováděcího nařízení, je třeba mít pro
účely právních předpisů za to, že na dluh nebylo poskytnuto zajištění, a musí být zaúčtován na účet B. Podpůrně platí, že
pokud je na nárok poskytnuto pouze částečné zajištění, může členský stát poukázat na účet A pouze skutečně zajištěnou část.
Mimoto a podpůrně platí, že pokud je na nárok poskytnuto obecné zajištění, je však třeba mít za to, že toto neplatí až do
té doby, dokud celní orgány nekonstatují, že je krytí dostatečné, a že je tedy na nárok poskytnuto účinné a dostatečné zajištění.
–       Závěry Soudního dvora
Je namístě uvést, že v projednávaném případě není zpochybněna ani existence celního dluhu, ani částka sporného cla, tedy 44,62 eur,
respektive 205,55 eur a 111,78 eur. Belgická vláda naproti tomu zpochybňuje výtku Komise, že opožděně poukázala sporné částky
na účet A, a sice až po jejich skutečné úhradě na konci roku 1997.
Článek 6 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví, že účty uvedených zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu
nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem. Na základě odst. 3 písm. a) a b) téhož článku jsou členské státy povinny
zaúčtovat nároky „stanovené podle článku 2“ téhož nařízení nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího
po měsíci, v němž byl nárok stanoven, buď na účet A, nebo za určitých podmínek na účet B.
Podle čl. 2 odst. 1 a 2 nařízení č. 1150/2000 se nárok Společenství na vlastní zdroje stanoví, „jakmile“ jsou splněny podmínky
stanovené celními předpisy, které se týkají „zaúčtování“ částky nároku a „vyrozumění“ dlužníka. Dnem stanovení podle odstavce
1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
Pokud jde o „zaúčtování“ a „vyrozumění“ dlužníka o částce nároku, článek 2 nařízení č. 1150/2000 odkazuje na celní předpisy,
a sice v projednávaném případě na celní kodex a na prováděcí nařízení.
Jak Soudní dvůr uvedl v bodě 59 výše uvedeného rozsudku Komise v. Dánsko, z článků 217, 218 a 221 celního kodexu vyplývá,
že výše uvedené podmínky jsou splněny tehdy, pokud mají celní orgány k dispozici nezbytné skutečnosti, a tudíž mohou vypočítat
částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Komise
v. Nizozemsko, bod 71, a Komise v. Německo, bod 80). Členské státy se nemohou vyhnout tomu, aby stanovily pohledávky, i když
proti nim mají námitky, neboť jinak by bylo připuštěno, že jednáním členského státu bude narušena finanční rovnováha Společenství
(výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 60).
V důsledku toho jsou členské státy povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile jsou jejich celní orgány
schopny vypočítat částku cla odpovídající celnímu dluhu a určit dlužníka (výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, bod 61)
a tedy poukázat uvedené nároky na účty v souladu s článkem 6 nařízení č. 1150/2000.
V projednávaném případě není belgickým orgánům vytýkáno ani to, že opožděně stanovily nárok na dotčené vlastní zdroje, ani
to, že nezaúčtovaly stanovené nároky ihned po jejich stanovení, ale že zaúčtovaly sporné částky, stanovené a oznámené hlavnímu
povinnému v souladu s ustanoveními celního kodexu a prováděcího nařízení na účet B místo toho, aby je poukázaly na účet A ve
lhůtě stanovené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000.
Pokud jde o zaúčtování vlastních zdrojů, čl. 6 odst. 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000 stanoví, že členské státy jsou
povinny zaúčtovat nároky stanovené podle článku 2 téhož nařízení na účet A nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého
měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven, aniž by byla dotčena možnost poukázat na účet B ve stejné lhůtě
stanovené nároky, které „dosud nejsou uhrazeny“ a „nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění“, jakož i stanovené nároky, na
něž „bylo poskytnuto zajištění, proti kterým jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit“.
Pro účely poskytování vlastních zdrojů čl. 9 odst. 1 nařízení č 1150/2000 stanoví, že postupem podle článku 10 uvedeného nařízení
poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise. V souladu s odstavcem 1 tohoto posledně uvedeného
ustanovení po odečtení nákladů spojených s vybíráním vlastních zdrojů se vlastní zdroje připisují na příslušné účty nejpozději
v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení,
s výhradou nároků poukazovaných na účet B na základě čl. 6 odst. 3 písm. b) tohoto nařízení, které musí být zaúčtovány nejpozději
v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky „uhrazeny“.
Belgická vláda jednak uplatňuje, že vůči nárokům, kterých se týká probíhající řízení, byly vzneseny „námitky“ ve smyslu čl.
6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000, takže dotčené částky mohly být platně zaúčtovány na účet B až do jejich skutečného
uhrazení. Ke vznesení námitek ve smyslu uvedeného ustanovení došlo pouhým odmítnutím zaplatit, aniž by byl podán formální
opravný prostředek. Námitky mohl podat jak ručitel, tak hlavní povinný.
V tomto ohledu je namístě uvést, že pouhé nezaplacení sporných částek nemůže být považováno za ekvivalent vznesení námitek
vůči nárokům pro účely čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000. Článek 243 odst. 1 třetí pododstavec celního kodexu výslovně
uvádí, že opravný prostředek, který může podat kterákoli osoba proti rozhodnutím celních orgánů v rámci celních předpisů,
jež se jí přímo a osobně dotýkají, musí být „podán“ v členském státě, kde bylo rozhodnutí učiněno nebo o ně bylo požádáno,
a odstavec 2 téhož článku stanoví, že opravný prostředek lze podat nejprve „u celních orgánů“, poté „u nezávislého orgánu“.
Požadavek formálního opravného prostředku formulovaný v uvedeném článku 243 je nutný z důvodů právní jistoty a umožňuje zajistit
rychlé a jednotné používání předpisů v oblasti zaplacení celního dluhu za účelem rychlého a účinného poskytnutí vlastních
zdrojů Společenství (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, bod 60).
Za těchto podmínek a při neexistenci důkazu o vznesení námitek vůči sporným nárokům hlavním povinným ve lhůtě stanovené v čl.
6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 je nutno učinit závěr, že belgická vláda neprokázala, že by chování hlavního povinného
mohlo odůvodnit zaúčtování uvedených nároků na účet B.
Pokud jde o argumentaci, podle níž vznést námitky ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 může i ručitel, postačí
podotknout, že v projednávaném případě nebylo uvedenou vládou prokázáno, ba ani tvrzeno, že vůči dotčeným nárokům vznesl ručitel
námitky před uplynutím lhůty stanovené v uvedeném ustanovení, ani že by se jejich výše mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.
Belgická vláda krom toho argumentuje, že dotčené neuhrazené nároky mohly být právem zaúčtovány na účet B, jelikož na ně nebylo
poskytnuto účinné zajištění ve smyslu uvedeného čl. 6 odst. 3 písm. b) při uplynutí lhůty stanovené pro zaúčtování sporných
nároků.
V tomto ohledu postačí poukázat na to, že připouští-li tato vláda, že na sporné nároky bylo poskytnuto zajištění, v každém
případě neprokazuje, že by uvedené zajištění bylo nedostatečné pro zajištění platby uvedených částek po uplynutí výše uvedené
lhůty.
Důsledkem opožděného a chybného zaúčtování nároků na účet B bylo opožděné poukázání odpovídajících vlastních zdrojů na účet
Komise, ke kterému musí v souladu s články 9 a 10 nařízení č. 1150/2000 dojít ve stejné lhůtě, jako je lhůta stanovená pro
účely zaúčtování uvedených nároků na účet A na základě čl. 6 odst. 3 písm. a) téhož nařízení.
Na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 v případě jakéhokoli prodlení v poukázání částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1
téhož nařízení zaplatí dotyčný členský stát úrok z prodlení po celou dobu prodlení. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na
důvod prodlení, ve kterém byly tyto zdroje připsány na účet Komise (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005,
Komise v. Nizozemsko, bod 91).
Zjištěná prodlení v poukázání vlastních zdrojů na účet Komise zakládají podle článku 11 nařízení č 1150/2000 nárok na úroky
z prodlení, jejichž nezaplacení Belgické království nezpochybňuje.
První žalobní důvod Komise vycházející z porušení článků 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000 je tedy opodstatněný.
K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z odmítnutí poskytnout Komisi informace
–       Argumentace účastníků řízení
Pokud jde o žalobní důvod vycházející z odmítnutí belgických orgánů poskytnout Komisi seznam nevyřízených prohlášení o tranzitu
Společenství od roku 1995, která se týkají dalších operací, u nichž došlo k opožděnému poukázání částek na účet uvedeného
orgánu, Komise tvrdí, že tyto orgány byly plně informovány o tom, že Komise prováděla analýzu, zda je nezbytná oprava nad
rámec některých jednotlivých případů, takže měly povinnost uchovat nejen dokumenty ověřené během kontroly, ale i veškeré dokumenty,
se kterými bylo z hlediska účetnictví zacházeno obdobně, nad rámec tří kalendářních let od konce roku, k němuž se podklady
vztahují. Uvedené orgány tím, že tyto dokumenty zničily, porušily článek 3 nařízení č. 1150/2000. Belgické království mimoto
podléhá povinnosti spolupráce, která vyplývá z článku 10 ES, a mělo tedy povinnost tyto informace Komisi poskytnout (viz rozsudek
ze dne 7. března 2002, Komise v. Itálie, C‑10/00, Recueil, s. I‑2357, body 88 a 89). Z vývoje skutkových okolností jasně vyplývá,
že v rozporu s tím, co tvrdí belgická vláda, nemohla se tato vláda domnívat, že Komise bude považovat odpovědi, které jí byly
poskytnuty v průběhu postupu před zahájením soudního řízení, za uspokojivé.
Belgická vláda podotýká, že povinnosti členských států týkající se kontrol vlastních zdrojů jsou formálně a specificky převzaty
v článku 18 nařízení č. 1552/89.
Belgické království uplatňuje, že se mohlo oprávněně domnívat, že právní úpravu Společenství použilo správně.
Podle uvedené vlády byla výzva, tak jak byla formulována Komisí, ověřit všechna prohlášení o vnějším tranzitu Společenství
přijatá belgickými celními úřady, která nebyla 14 měsíců po jejich přijetí vyřízena, tedy přibližně 10 000 prohlášení za rok,
jakož i sdělit účetní údaje za období starší tří let, nepřesná, pokud jde o dotčený případ, a nepřiměřená zjištěním učiněným
zaměstnanci Komise, kteří provedli kontrolu (tři nevyřízená prohlášení T1 týkající se částky cel 44,62 eur, 205,55 eur a 111,78 eur).
Mimoto bylo zcela nemožné otevřít přibližně 30 000 případů jednak s ohledem na dostupné prostředky a zdroje, a jednak z důvodu
skutečnosti, že archivy již nebyly uchovány (po uplynutí povinné lhůty tří let). Belgická vláda nemohla obstarat za přiměřených
podmínek a aniž by destabilizovala své orgány a organizaci, dokumenty nebo provést požadovaný přezkum (viz obdobně výše uvedený
rozsudek ze dne 7. března 2002, Komise v. Itálie, bod 91).
Pouze pro roky 1995 až 1997 by se uchování dokumentů týkalo přibližně 12 milionů prohlášení s jejich doklady, aniž by byla
zohledněna prohlášení v probíhajícím roce. Prostředky, které by bylo třeba na uchování a skladování vynaložit, by představovaly
věcnou i finanční zátěž. Z hlediska věcného a finančního bylo nemožné tyto doklady uchovat po dobu dalších let.
–       Závěry Soudního dvora
Podle ustálené judikatury z článku 10 ES vyplývá, že členské státy jsou povinny v dobré víře spolupracovat při jakémkoli šetření
Komise na základě článku 226 ES a poskytovat Komisi veškeré informace požadované za tímto účelem (viz zejména rozsudek ze
dne 6. března 2003, Komise v. Lucembursko, C‑478/01, Recueil, s. I‑2351, bod 24).
Pokud jde o povinnost členských států přijmout v loajální spolupráci s Komisí opatření umožňující zajistit použití předpisů
Společenství týkajících se stanovení případných vlastních zdrojů, Soudní dvůr rozhodl, že z uvedené povinnosti, zakotvené
konkrétněji v oblasti přezkumu v článku 18 nařízení č. 1552/89, zvláště vyplývá, že pokud je Komise v široké míře závislá
na informacích poskytnutých dotyčným členským státem, členský stát je povinen poskytnout Komisi doklady a jiné užitečné dokumenty
za přiměřených podmínek, aby Komise mohla ověřit, zda a případně v jakém rozsahu se dotčené částky vztahují k vlastním zdrojům
Společenství (výše uvedený rozsudek ze dne 7. března 2002, Komise v. Itálie, body 89 až 91).
V návaznosti na kontroly provedené zaměstnanci Komise v Belgii v prosinci 1997, při kterých bylo zjištěno několik případů
s konečnou platností stanovených nároků z operací na podkladě dokumentů T1, které byly poukázány na účet B, zatímco podle
Komise měly být poukázány na účet A, uvedený orgán několikrát od dubna 1998 požadoval po belgických orgánech, aby ověřily,
zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jinému prodlení v poskytování vlastních zdrojů v návaznosti na opožděné poukázání částek na
účet A, a aby jí případně sdělily uvedené případy, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 nařízení
č. 1150/2000 z důvodu opožděného poskytnutí vlastních zdrojů.
Belgické království tím, že této žádosti nevyhovělo, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 10 ES.
Jak bylo totiž uvedeno v bodě 84 tohoto rozsudku, žádost Komise byla odůvodněna zjištěním několika případů, které podle tohoto
orgánu prokazovaly porušení nařízení č. 1552/89, které bylo učiněno při kontrole provedené Komisí v prosinci 1997. Komise
byla tedy plně oprávněna po Belgickém království požadovat, aby jí poskytlo informace o jiných obdobných případech od 1. ledna
1995, jelikož podle čl. 3 prvního pododstavce tohoto nařízení jsou členské státy povinny přijmout veškerá vhodná opatření,
aby zajistily, že podklady pro stanovení a poskytování vlastních zdrojů budou uchovávány nejméně po dobu tří kalendářních
let od konce roku, k němuž se vztahují.
Rozsah a složitost úkolů vyžadovaných od celních orgánů nemohou být zohledněny, jelikož belgické orgány odůvodňují své stanovisko
tím, že vyplývá z výkladu právní úpravy Společenství, který nebyl přijat Soudním dvorem (viz body 67 a 68 tohoto rozsudku).
Belgická vláda tím, že zničila archivy vztahující se k uvedenému období, včetně těch vztahujících se ke třem případům, které
jsou předmětem probíhajícího řízení, zjevně porušila své povinnosti podle článku 3 nařízení č. 1150/2000, který ve svém třetím
pododstavci stanoví, že pokud se na základě prověrky podkladů vztahujících se ke stanovení vlastních zdrojů, kterou provedou
vnitrostátní orgány samy nebo společně s Komisí, ukáže, že je nutno provést opravu, musí být podklady uchovány i po uplynutí
lhůty stanovené v prvním pododstavci uvedeného článku po dobu umožňující opravu provést a zkontrolovat ji
.
Za těchto podmínek je druhý žalobní důvod vycházející z porušení článku 10 ES a článku 3 nařízení č. 1150/2000 rovněž opodstatněný.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba učinit závěr, že Belgické království tím, že
–        nepoukázalo na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000 stanovené nároky v požadovaných lhůtách,
–        neověřilo, zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jiným prodlením v poskytnutí vlastních zdrojů z důvodu opožděného poukázání částek
na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení 1150/2000, zničilo archivy vztahující se k tomuto období a neuvědomilo o tomto
prodlení Komisi Evropských společenství, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 uvedeného nařízení
z důvodu opožděného poskytnutí vlastních zdrojů,
nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
2000 zrušilo a nahradilo nařízení č. 1552/89, mající stejný předmět, a z článku 10 ES.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Belgické
království nemělo ve věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení. V souladu s odstavcem 4 téhož
článku ponese Spojené království vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Belgické království tím, že nepoukázalo na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000
ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, stanovené
nároky v požadovaných lhůtách,
neověřilo, zda od 1. ledna 1995 nedošlo k jiným prodlením v poskytnutí vlastních zdrojů z důvodu opožděného poukázání částek
na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení 1150/2000, zničilo archivy vztahující se k tomuto období a neuvědomilo o tomto
prodlení Komisi Evropských společenství, aby mohla vypočítat dlužné úroky z prodlení v souladu s článkem 11 uvedeného nařízení
z důvodu opožděného poskytnutí vlastních zdrojů,
nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají z článků 3, 6, 9, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které s účinností od 31. května
2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS,
Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, mající stejný předmět, a z článku 10 ES.
2)
Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
3)
Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese vlastní náklady řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: francouzština.