CELEX: 62008CJ0515
Свободно предоставяне на услуги
Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС
Командироване на работници
Ограничения
Работодатели, установени в друга държава членка
Даване на входящ номер на предварителната декларация за командироване
Социални или трудови документи
Документи, равностойни на предвидените от правото на приемащата държава
Копие
Предоставяне на разположение на националните органи

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано от прокуратурата срещу г‑н Santos Palhota, г‑н Moura
Gonçalves и г‑н Neves Palhota, както и срещу дружеството Termiso Limitada, установено в Португалия (наричани общо по-нататък
„обвиняемите в главното производство“), за това, че по-конкретно не са съставили предвидената от белгийското законодателство
индивидуална сметка за 53 португалски работници, командировани в Белгия.

Правна уредба

Правна уредба на Съюза
Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно
командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български
език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29):
„Настоящата директива се прилага за предприятия, установени в държава членка, които в рамките на транснационалното предлагане
на услуги командироват работници в съответствие с параграф 3 на територията на държава членка“.
Член 3, параграф 1, първа алинея от тази директива предвижда:
„Държавите членки трябва да осигурят, независимо от приложимия закон по отношение на трудовото правоотношение, предприятията,
посочени в член 1, параграф 1, да гарантират на работниците, командировани на тяхна територия, […] условия на работа, обхващащи
следните въпроси, които са определени в държавата членка, в която се извършва работата:
–      от законови, подзаконови или административни разпоредби
и/или
–      по силата на колективни договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими по смисъла на параграф 8 дотолкова,
доколкото те засягат дейностите, посочени в приложението:
a)      максимална продължителност на работата и минимална продължителност на почивка;
б)      минимални платени почивни дни;
в)      минимални ставки на заплащане, включително ставки за извънреден труд; настоящата точка не се отнася за допълнителни професионални
пенсионни схеми;
г)      условия за предлагане на работници за наемане на работа, в частност от предприятия за временна работа;
д)      здраве, безопасност и хигиена на работното място;
е)      защитни мерки по отношение на условията за наемане на работа на бременни жени или родилки, деца и младежи;
ж)      равно третиране на мъжете и жените и други разпоредби за недискриминация“.

Национална правна уредба
Член 8 от Закона от 5 март 2002 г. за транспониране на Директива 96/71 и въвеждане на опростен режим за воденето на някои
социални документи от страна на предприятията, командироващи работници в Белгия (
Belgisch Staatsblad
от 13 март 2002 г., наричан по-нататък „Законът от 5 март 2002 г.“), предвижда, че работодател, който отговаря на условията
на член 6 ter, параграф 2 от Кралски указ № 5 от 23 октомври 1978 г. относно воденето на социалните документи (
Belgisch Staatsblad
от 2 декември 1978 г., наричан по-нататък „Кралски указ № 5“), не е длъжен да изготвя през определения съгласно този параграф
период по-специално фиша за заплата по член 15 от Закона от 12 април 1965 г. за защита на възнагражденията на работниците
(наричан по-нататък „фишът за заплата“).
Член 9 от Закона от 5 март 2002 г. въвежда в Кралски указ № 5 глава II bis, в която е включен посоченият по-горе член 6 ter
и която урежда предвидения от този закон опростен режим (наричан по-нататък „опростеният режим“). Според параграф 1 от този
член за целите на прилагането на посочената глава работодатели по смисъла на Кралски указ № 5 са тези, които командироват
на територията на Белгия работници, обичайно работещи на територията на една или повече страни, различни от Кралство Белгия,
или наети на работа в страна, различна от Кралство Белгия.
Съгласно параграф 2 от същия член работодателите са освободени за определен период от задължението да изготвят и водят социалната
документация, предвидена в глава II от Кралски указ № 5, включително индивидуалната сметка по член 4, параграф 1 от указа
(наричана по-нататък „индивидуалната сметка“), ако, първо, преди командироването на съответните работници изпратят на белгийските
органи декларация за командироване (наричана по-нататък „предварителната декларация за командироване“) и, второ, държат на
разположение на тези органи копие на предвидените от законодателството на страната по установяване на работодателя документи,
равностойни на индивидуалната сметка или на фиша за заплата (наричани по-нататък „равностойните документи“).
Съгласно член 2 от Кралския указ от 29 март 2002 г. за установяване на реда и условията за прилагане на опростения режим за
изготвяне и водене на социални документи по отношение на предприятията, които командироват работници в Белгия, и за определяне
на дейностите в областта на строителството по член 6, параграф 2 от Закона от 5 март 2002 г. (
Belgisch Staatsblad
от 17 април 2002 г., наричан по-нататък „Кралският указ от 29 март 2002 г.“), периодът по член 6 ter, параграф 2 от Кралски
указ № 5 е шестмесечен, считано от началната дата на командироването на първия работник в Белгия.
Съгласно член 3 от Кралския указ от 29 март 2002 г. работодателите, които командироват работници в Белгия, трябва преди започване
на периода на командироване да изпратят до инспекцията за социалното законодателство с писмо, по електронна поща или по факс
декларация за командироване в съответствие с предвиденото в член 4 от този указ. Инспекцията удостоверява получаването и съответствието
на тази декларация до пет работни дни от датата на получаването ѝ, като издава на работодателя входящ номер по някой от описаните
по-горе начини. Ако това не бъде направено, работодателят не може да се ползва от предвиденото от опростения режим освобождаване
от задължението да изготвя и води социални документи.
Член 4 от Кралския указ от 29 март 2002 г. предвижда, че в декларацията за командироване, която се изготвя съгласно модела
от приложението към този указ, трябва да се посочи следното:
„1      по отношение на работодателя, който командирова работници в Белгия: фамилно, собствено име и домашен адрес или фирма и седалище
на предприятието, естеството на дейността му, фирмен адрес, телефонен номер, номер на факс, електронен адрес и идентификационен
или регистрационен номер на работодателя, издаден от компетентния орган на социалното осигуряване в страната по произход[;]
2      по отношение на служителя или пълномощника на работодателя, който държи равностойните документи на разположение в съответствие
с член 5, [параграф 1] от настоящия указ: фамилно, собствено име, фирма, фирмен адрес, телефонен номер, номер на факс и електронен
адрес;
3      по отношение на всеки командирован в Белгия работник: фамилно, собствено име, домашен адрес, дата на раждане, гражданско състояние,
пол, националност, адрес, телефонен номер, номер и вид на документа за самоличност, дата на сключване на трудовия договор,
начална дата на командироването в Белгия, както и изпълняваната длъжност;
4      по отношение на приложимите за командированите работници условия за работа: седмичната продължителност на работата и работното
време;
5      по отношение на командироването: вида на услугите, предоставяни в рамките на командироването, началната дата на командироването
и очакваната му продължителност, както и мястото, на което ще се полага труд;
6      по отношение на равностойните документи: мястото, на което се водят и съхраняват в съответствие с член 5 от настоящия указ“.
Член 5 от указа се отнася до реда и условията за предоставяне на разположение и съхранение на равностойните документи по време
на командироването на работниците в Белгия. Според параграф 1 от този член през шестмесечния период, предвиден в член 2, на
разположение на съответно определените служби за инспекция се държи копие на равностойните документи. Това копие се държи
било на работното място в Белгия, където е командирован работникът, било на домашния адрес в Белгия на физическо лице, съхраняващо
го в качеството си на пълномощник или служител на работодателя. При неизпълнение на това изискване работодателите следва да
изготвят и водят индивидуална сметка и фиш за заплата. Съгласно параграф 2 от същия член 5 след изтичане на шестмесечния период
работодателите трябва в продължение на пет години да съхраняват посоченото копие и освен това да изготвят социалните документи,
предвидени в глава II от Кралски указ № 5, както и фиш за заплата.
Член 6 от Кралския указ от 29 март 2002 г. се отнася до реда и условията за предоставяне на разположение и съхранение на равностойните
документи след приключване на командироването на работниците в Белгия. Той гласи, че след приключването му работодателите
трябва да изпратят с препоръчано писмо или да предадат срещу разписка на инспекцията за социалното законодателство копието
на равностойните документи, придружено от опис на документите.

Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
От преписката на делото и от писмените становища на белгийското правителство следва, че Termiso Limitada редовно командирова
португалски заварчици и монтьори в корабостроителницата на Antwerp Shiprepair NV за работа при строежа на кораби. При проверка
на тази корабостроителница, извършена на 12 юли 2004 г., инспектиращите органи установяват, че там работят 53 португалски
работници на Termiso Limitada и че за нито един от тях не е подадена предварително декларация за командироване. Освен това
португалският ръководител на бригадата не е в състояние да представи нито един португалски документ за заплатата им.
Според Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen инспектиращите органи установяват, че не са изпълнени изискванията, установени
със Закона от 5 март 2002 г., както и с Директива 96/71, поради което е трябвало да се води социална документация според белгийското
право, и по-специално индивидуална сметка. Обвиняемите в главното производство (първият, вторият и третият като управители
и служители на дружеството Termiso Limitada, а самото то като работодател и наказателно отговорно юридическо лице) са обвинени
за това, че между 31 май и 13 юли 2004 г. не са изготвяли тази индивидуална сметка за посочените по-горе 53 работници в нарушение
по-конкретно на няколко разпоредби на Кралски указ № 5. Обвинени са и за редица нарушения на белгийската правна уредба относно
законоустановената минимална заплата и допълнителното възнаграждение за извънреден труд.
Запитващата юрисдикция счита, че за произнасянето по същество относно допуснатите нарушения на белгийското социално законодателство
е от значение дали Законът от 5 март 2002 г., при чието неспазване възниква задължение за спазване на белгийското социално
законодателство, е съвместим с членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС.
При тези обстоятелства Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen решава да спре производството и да постави на Съда следния
преюдициален въпрос:
„Нарушават ли разпоредбите на член 8 от Закона от 5 март 2002 г. и на членове 3, 4 и 5 от Кралския указ от 29 март 2002 г.
(Указ за прилагане) членове [56 ДФЕС] и [57 ДФЕС], като задължават желаещите да командироват работници чуждестранни работодатели
да подадат предварително декларация за командироване пред службата за инспекция за социалното законодателство, както и да
държат на разположение на тази служба документи, които съответстват на белгийските индивидуална сметка или фиш за заплата,
в резултат на което достъпът до белгийския пазар на услуги е възпрепятстван или най-малкото затруднен?“.

По преюдициалния въпрос

По допустимостта
Белгийското правителство счита, че преюдициалният въпрос е недопустим, тъй като изхожда от неправилното схващане, че опростеният
режим е задължителен, докато всъщност чуждестранните работодатели, които командироват работници на територията на Белгия,
имат възможност да изберат да изготвят и водят социална документация в съответствие с белгийското законодателство.
В това отношение, дори да се приеме, че посочената юрисдикция счита опростения режим за задължителен, според постоянната съдебна
практика установеното в член 267 ДФЕС производство се основава на ясното разделение на правомощията на националните юрисдикции
и Съда, като последният е оправомощен да се произнася само по тълкуването или валидността на посочените в този член актове
на Съюза. В този контекст Съдът не може да се произнася по тълкуването на разпоредбите на националното право или да решава
дали тълкуването им от националната юрисдикция е правилно (вж. по-специално Решение от 18 януари 2007 г. по дело Auroux и
др., C‑220/05, Сборник, стр. I‑385, точка 25 и цитираната съдебна практика).
Освен това белгийското и германското правителство изтъкват, че в акта за преюдициално запитване не е изложена правната уредба,
нито е обяснено каква е връзката между спора по главното производство и поставения въпрос. В това отношение белгийското правителство
сочи, че въпросът не е за тълкуване на Директива 96/71, макар приложимостта ѝ да е спорна в главното производство. Това правителство
се съмнява и дали би било полезно тълкуването на член 57 ДФЕС, след като не било спорно, че дейността на дружеството Termiso
Limitada и неговите работници в Белгия представлява предоставяне на услуги.
От установената съдебна практика следва, че въпросите, които са свързани с тълкуването на общностното право и са поставени
от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято
точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция
преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността
или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага
с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. Решение от
15 декември 1995 г. по дело Bosman, C‑415/93, Recueil, стр. I‑4921, точка 61 и Решение от 23 декември 2009 г. по дело Spector
Photo Group и Van Raemdonck, C‑45/08, все още непубликувано в Сборника, точка 26).
В случая, както следва от точки 14 и 15 от настоящото решение, от изложената в акта за преюдициално запитване фактическа и
правна рамка на спора по главното производство става ясно, че според запитващата юрисдикция при несъвместимост на национална
правна уредба като опростения режим с разпоредбите на Договора за ФЕС относно свободното предоставяне на услуги на обвиняемите
в главното производство не би могла да бъде наложена санкция за това, че не са спазили задължението за изготвяне на индивидуална
сметка за съответните работници, установено в случай че не се използва посоченият режим. Макар и лаконично, това изложение
е достатъчно, за да може Съдът да предостави полезен отговор на поставения въпрос.
Впрочем обстоятелството, че не се иска тълкуване на Директива 96/71, по никакъв не се отразява на компетентността на Съда
да отговори на преюдициалния въпрос, доколкото разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване се иска, са релевантни за
разрешаване на спора по главното производство.
От изложеното по-горе следва, че преюдициалният въпрос е допустим.

По съществото на спора
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество пита дали членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка,
предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател, който командирова работници на територията на първата държава,
трябва да подаде предварително декларация за командироване, както и да държи на разположение на националните органи през периода
на командироване копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от правото на
първата държава, каквито са индивидуалната сметка и фишът за заплата.
В своето становище белгийското правителство сочи, че запитващата юрисдикция не иска тълкуване на Директива 96/71. В това отношение
следва да се посочи, че ако опростеният режим служи, за да се контролира дали работодателите, които командироват чуждестранни
работници на територията на Белгия, спазват условията за работа, изброени в член 3, параграф 1, първа алинея от Директива
96/71 — както поддържа белгийското правителство — такива мерки за упражняване на контрол не попадат в приложното поле на тази
директива и не са хармонизирани на равнището на Европейския съюз.
Всъщност целта на Директива 96/71 е да координира материалноправната уредба на условията за работа на командированите работници
в различните държави независимо от спомагателните административни правила, които трябва да позволят да се проверява дали се
спазват посочените условия.
От това следва, че тези мерки могат да бъдат определени свободно от държавите членки при спазване на Договора и на общите
принципи на правото на Съюза (вж. в този смисъл Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия, C‑490/04, Сборник, стр. I‑6095,
точка 19, както и Решение от 18 декември 2007 г. по дело Laval un Partneri, C‑341/05, Сборник, стр. I‑11767, точка 60).
В случая не се спори, че главното производство се отнася до установено в държава членка предприятие, което за определен период
командирова свои работници на обект, намиращ се в друга държава членка, с цел предоставяне на услуги. Съдът обаче вече е приел,
че при такава фактическа обстановка се прилагат членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС (вж. Решение от 25 октомври 2001 г. по дело Finalarte
и др., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98—C‑54/98 и C‑68/98—C‑71/98, Recueil, стр. I‑7831, точка 20).
По наличието на ограничение на свободното предоставяне на услуги
Съгласно постоянната съдебна практика член 56 ДФЕС изисква премахването по отношение на установените в друга държава членка
доставчици на услуги не само на всяка дискриминация, основана на тяхното гражданство, но и на всяко ограничение, дори то да
се прилага, без да се прави разлика между национални доставчици и доставчици от други държави членки, когато това ограничение
може да доведе до забрана, затрудняване или по-слаба привлекателност на дейността на доставчик, установен в друга държава
членка, в която той законно предлага сходни услуги (вж. по-специално Решение от 23 ноември 1999 г. по дело Arblade и др.,
C‑369/96—C‑376/96, Recueil, стр. I‑8453, точка 33, както и Решение от 21 септември 2006 г. по дело Комисия/Австрия, C‑168/04,
Recueil, стр. I‑9041, точка 36).
В този контекст следва да се посочи, че според белгийското правителство разглежданият в главното производство опростен режим
е въведен със Закона от 5 март 2002 г. вследствие на Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе. В точка 3 от диспозитива
на това решение Съдът постановява, че членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат държава членка да задължава предприятие, което
е установено в друга държава членка и временно извършва строителни работи в първата държава, да изготвя социални или трудови
документи, като по-специално индивидуална сметка за всеки командирован работник, във формата, която се изисква от правната
уредба в първата държава, след като социалната закрила на работниците, която би могла да обоснове тези изисквания, вече е
гарантирана с представянето на социалната и трудовата документация, водена от посоченото предприятие в съответствие с правната
уредба на държавата членка, в която то е установено.
От посочения закон, както и от Кралския указ от 29 март 2002 г. следва, че за период от шест месеца, считано от началото на
командироването на първия работник, опростеният режим освобождава работодателите, които командироват работници на територията
на Белгия, от задължението да изготвят по-специално индивидуалната сметка и фиша за заплата, които се изискват от белгийското
законодателство, при условие че, първо, предварително изпратят на белгийските органи декларация за командироване и, второ,
държат на разположение на тези органи копие на равностойните документи.
Евентуалният ограничителен характер на времевите предели, в които се прилага това освобождаване, не е от значение за настоящото
дело, тъй като е безспорно, че разглежданото в главното производство командироване е за период, по-кратък от шест месеца.
Що се отнася, на първо място, до предварителната декларация за командироване, от член 3 от Кралския указ от 29 март 2002 г.,
както и от становището на белгийското правителство следва, от една страна, че до пет работни дни от получаването на тази декларация
белгийските органи трябва да удостоверят нейното получаване и съответствие, като уведомят работодателя на работниците, които
ще бъдат командировани, за входящия номер на декларацията. От друга страна, командироването може да започне едва след датата
на уведомяването, като в противен случай работодателят не може да се ползва от опростения режим.
Трябва обаче да се констатира, че описаната в предходната точка процедура не е просто декларативна. Както подчертава генералният
адвокат в точка 70 от своето заключение, простото предаване на информация на органите на държавата членка по местоназначение,
както и удостоверяването на получаването, потенциално могат да се превърнат в механизми за проверка и разрешаване, предхождащи
предоставянето на услугата. Всъщност доколкото посоченото уведомяване трябва да предхожда командироването на работниците от
работодателя и доколкото се извършва след проверка от националните органи на съответствието на предварителната декларация
за командироване, такава процедура следва да се счита за административна процедура за даване на разрешение (вж. по аналогия
Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 41).
Процедура, при която даването на такова административно разрешение е условие, за да може установено в друга държава членка
предприятие да предоставя услуги чрез командировани на националната територия работници, обаче може да представлява ограничение
на свободното движение на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС (вж. по аналогия Решение от 9 август 1994 г. по дело Vander Elst,
C‑43/93, Recueil, стр. I‑3803, точка 15 и Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, C‑244/04, Recueil, стр. I‑885,
точка 34).
Всъщност, по-специално поради предвидения срок за уведомяване, такава процедура може да попречи на предвиденото командироване
и следователно на упражняването на дейността на работодателя на работниците, които трябва да се командироват, по предоставяне
на услуги, най-вече когато предоставянето на услугите изисква определена бързина на действие (вж. в този смисъл Решение от
19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 35, както и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено
по-горе, точка 39).
В това отношение в писмените си становища обвиняемите в главното производство изтъкват, без твърденията им да се оспорват,
че услугите в полза на дружеството Antwerp Shiprepair NV е трябвало да бъдат предоставени спешно, което е налагало работата
да започне колкото се може по-бързо след сключване на съответния договор. В отговор обаче на поставен от Съда в съдебното
заседание въпрос белгийското правителство посочва, че при опростения режим не се допускат никакви изключения от описаната
в точка 33 от настоящото решение процедура, когато става въпрос за спешно командироване.
Не е от особено значение, че — както това правителство също посочва в съдебното заседание — на практика уведомлението за даване
на входящ номер се изпраща на работодателя на работниците, които трябва да се командироват, два или три дни след получаването
на предварителната декларация за командироване, след като работодателят не може предварително да изключи възможността, че
преди да може да командирова работниците, ще се наложи да чака изпращането на уведомление за даване на входящ номер поне пет
работни дни, както е предвидено от опростения режим. Както за работодателя, така и за получателя на услугата, предоставяна
чрез командироването на работници, вероятността от такова изчакване може да затрудни или да направи по-слабо привлекателно
предоставянето на услугата, особено когато то трябва да се извърши спешно.
Освен това описаната в точка 33 от настоящото решение процедура е съществена част от опростения режим, тъй като, както следва
от член 3 от Кралския указ от 29 март 2002 г., работодател, който командирова работници на територията на Белгия, без да е
бил уведомен за даването на входящ номер на предварителната му декларация за командироване, не може да води само равностойните
документи във връзка с командироването, както се предвижда от опростения режим, а е длъжен да изготви белгийските социални
документи като индивидуалната сметка и фиша за заплата.
От това следва, че изискването за предварително изпращане на декларация за командироване като предвидената от опростения режим
представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС.
Този извод не може да бъде оборен от твърдението на белгийското правителство, че опростеният режим е факултативен, доколкото
работодател, който желае да командирова работници на територията на Белгия, може да не се възползва от опростения режим, като
в такъв случай трябва да изготви и да води посочените по-горе белгийски социални документи. Както беше напомнено в точка 30
от настоящото решение, в Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, Съдът вече е приел, че самото задължение за изготвяне
и водене на тези документи не съответства на свободното предоставяне на услуги. Нещо повече, от преписката по делото е видно,
че разглежданото в главното производство белгийско законодателство предвижда наказателни санкции при неизпълнение на това
задължение.
Що се отнася, на второ място, до задълженията, наложени от членове 5 и 6 от Кралския указ от 29 март 2002 г., на работодателите
на работници, командировани на територията на Белгия, най-напред, да държат копие на равностойните документи на разположение
на белгийските органи, било на работното място, било на домашния адрес на пълномощника или служителя на работодателя, след
това, след приключване на командироването, да изпратят на белгийските органи това копие с опис на равностойните документи
и, накрая, след изтичане на шестмесечен срок, да съхраняват на разположение на посочените органи в продължение на пет години
копие на равностойните документи на някое от определените за целта места, не може веднага да се изключи възможността тези
задължения да са свързани с разходи и допълнителни административни и икономически тежести за предприятията, установени в друга
държава членка, поради което такива предприятия не се намират в равностойни условия от гледна точка на конкуренцията с предприятията,
наемащи лица, които обичайно работят на територията на Белгия.
Макар да сочи, че задължението за съхраняване на равностойните документи на разположение на съответните органи в продължение
на пет години след командироването не се прилага, ако командироването е за по-малко от шест месеца, както е в случая, разглеждан
в главното производство, белгийското правителство не излага нито един довод във връзка с другите две задължения. То дори признава,
че не може да се изключи възможността разглежданите разпоредби да представляват ограничение на свободното предоставяне на
услуги по смисъла на член 56 ДФЕС.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че двете задължения представляват ограничение на свободното предоставяне на услуги.
По обосноваването на ограниченията на свободното предоставяне на услуги
Според постоянната съдебна практика националната правна уредба, отнасяща се до област, която не е била предмет на хармонизация
на равнището на Съюза, и прилагана без разлика по отношение на всички лица или предприятия, упражняващи дейност на територията
на съответната държава членка, може да бъде обоснована, въпреки че ограничава свободното предоставяне на услуги, доколкото
отговаря на императивно съображение от общ интерес, доколкото този интерес не е защитен от правните норми, приложими за предоставящия
услугата в държавата членка, където е установен, доколкото е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел
и доколкото не надхвърля необходимото за нейното постигане (вж. Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точки 34
и 35, както и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 37).
Както е посочено в точка 25 от настоящото решение, според белгийското правителство опростеният режим служи, за да се контролира
дали работодателите, които командироват чуждестранни работници на територията на Белгия, спазват условията за работа, изброени
в член 3, параграф 1 от Директива 96/71. Така той преследвал цел от общ интерес, а именно социалната закрила на работниците.
В това отношение Съдът многократно е постановявал, че закрилата на работниците е едно от императивните съображения от общ
интерес, които могат да обосноват ограничение на свободното предоставяне на услуги (вж. по-специално Решение по дело Arblade
и др., посочено по-горе, точка 36, Решение по дело Finalarte и др., посочено по-горе, точка 33, както и Решение от 21 октомври
2004 г. по дело Комисия/Люксембург, C‑445/03, Recueil, стр. I‑10191, точка 29).
Съдът също така е признал на държавите членки правото да проверяват дали се спазват националните разпоредби и разпоредбите
на правото на Съюза в областта на свободното предоставяне на услуги и е приел, че са оправдани мерките, необходими за упражняване
на контрол за спазването на изисквания, които от своя страна са обосновани поради императивни съображения от общ интерес (вж.
в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точка 38, както и Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия,
посочено по-горе, точка 36).
Следователно трябва да се прецени дали мерки като включените в опростения режим са в състояние да гарантират постигане на
целта за закрила на работниците и не надхвърлят необходимото за постигане на тази цел.
Що се отнася, на първо място, до предварителната декларация за командироване, белгийското правителство изтъква, че тя позволява
на съответните органи да упражняват ефективен контрол по отношение на условията на заплащане и работа при командироване на
работници в Белгия. В съдебното заседание това правителство уточнява, че при липса на такава декларация белгийските органи
не биха били в състояние да проверят от коя дата започва командироването в Белгия, тъй като равностойните документи не предоставяли
такава информация.
В това отношение Съдът вече е приел, че наложеното на работодател, установен в друга държава членка, задължение да уведоми
преди командироването местните органи за присъствието на един или повече работници, които ще бъдат командировани, за предвидената
продължителност на това присъствие и за услугата или услугите, чието предоставяне обосновава командироването, представлява
мярка, която е също толкова ефективна и не така ограничителна като разрешението за работа, предварителния контрол или потвърждаването
на командироването. Такова задължение позволява на тези органи да упражняват контрол за спазването на социалното законодателство
и на законодателството в областта на трудовите възнаграждения в приемащата държава членка през периода на командироване, като
се имат предвид вече съществуващите задължения на работодателя съгласно нормите на социалното право, приложими в държавата
членка по произход (вж. Решение по дело Комисия/Люксембург, посочено по-горе, точка 31, Решение от 19 януари 2006 г. по дело
Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 45 и Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе, точка 52).
Следователно, въпреки че предварителното изпращане на декларацията за командироване е подходящо средство за предоставяне на
белгийските органи на посочените в точка 50 от настоящото решение сведения, процедура за даване на входящ номер и за уведомяване,
по силата на която посочената декларация се превръща, както беше посочено в точка 34 от настоящото решение, в административна
процедура за даване на разрешение, надхвърля необходимото за осигуряване на закрилата на командированите работници.
Всъщност от припомнената в точка 51 от настоящото решение съдебна практика следва, че доколкото позволява да се упражнява
контрол за спазването на социалното законодателство и законодателството в областта на трудовите възнаграждения в приемащата
държава членка през периода на командироване, предварителната декларация е средство за постигане на тази цел, което е по-пропорционално
от такова разрешение или от предварителен контрол. В това отношение самото белгийско правителство не сочи, че опростеният
режим има цел, различна от ефективния контрол по отношение на условията на заплащане и работа на командированите работници
през периода на командироване.
Въпреки това, тъй като изискването за предварително подаване на декларация си остава подходяща мярка, позволяваща извършването
на необходимите проверки и предотвратяването на измамите, администрацията би трябвало да предостави на работодателя, който
командирова работници на територията на Белгия, възможността да докаже, че е подал декларация, съдържаща цялата изискуема
информация.
Що се отнася, на второ място, до документите, равностойни на индивидуалната сметка и на фиша за заплата, в писменото си становище
белгийското правителство обяснява, че в индивидуалната сметка се отразява положеният от работника труд и дължимото за него
възнаграждение, а във фиша за заплата се сочи начинът на изчисляване на това възнаграждение, като се имат предвид броят на
часовете, през които е полаган труд, дните, през които е ползван отпуск, както и извършените удръжки върху възнаграждението.
Освен това, както е посочено в точка 42 от настоящото решение, от членове 5 и 6 от Кралския указ от 29 март 2002 г. следва,
че работодателят, който командирова работници на територията на Белгия, трябва да държи на разположение на белгийските органи
копие от тези документи било на работното място в Белгия, било на домашния адрес в Белгия на негов пълномощник или служител.
След приключване на командироването това копие, както и опис на равностойните документи трябва да се изпратят на белгийските
органи.
Воденето на равностойните документи, описани в точка 55 от настоящото решение, позволява на съответните органи да проверят
дали по отношение на командированите работници се спазват условията за работа, изброени в член 3, параграф 1 от Директива
96/71, и следователно да се осигури закрилата на тези работници.
Впрочем от постоянната съдебна практика следва, че доколкото информацията, предоставена от отнасящите се до командированите
работници документи, които се изискват от правната уредба на държавата членка по установяване, в своята цялост е достатъчна,
за да позволи извършване на необходимите проверки в приемащата държава членка, представянето в разумен срок на тези документи
или на тяхно копие, в случай че документите или копието не се държат на разположение на обекта или на ясно определено достъпно
място на територията на приемащата държава членка, представлява налагащо по-малко ограничения средство за осигуряване на социалната
закрила на посочените работници в сравнение с изготвянето на документите, предвидени от правната уредба на тази държава (вж.
в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точки 64—66, както и Решение по дело Finalarte и др., посочено
по-горе, точка 74).
Съдът също така е постановил, че задължението за изпращане след приключване на командироването на документите, които работодателят
е длъжен да изготвя в съответствие с правната уредба на държавата членка по установяване, или на тяхно копие на националните
органи на приемащата държава членка, които биха могли да ги проверят и евентуално да ги съхраняват, представлява налагаща
по-малко ограничения мярка за осигуряване на контрола за спазване на правната уредба във връзка със закрилата на работниците
в сравнение със задължението на работодателя да съхранява тези документи на територията на тази държава след приключване на
командироването (вж. в този смисъл Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе, точка 78).
Предвид всичко изложено по-горе такива мерки са пропорционални с оглед на целта за закрила на работниците.
Следователно на поставения въпрос трябва да се отговори, че:
–        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
който командирова работници на територията на първата държава, трябва да подаде предварително декларация за командироване,
доколкото започването на предвиденото командироване зависи от уведомяването на този работодател за входящия номер на декларацията
и доколкото националните органи на първата държава разполагат със срок от пет работни дни за извършване на уведомяването.
–        Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
който командирова работници на територията на първата държава, трябва през периода на командироване да държи на разположение
на нейните национални органи копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от
правото на първата държава, както и да ги изпрати на посочените органи след приключване на този период.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
–
Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
който командирова работници на територията на първата държава, трябва да подаде предварително декларация за командироване,
доколкото започването на предвиденото командироване зависи от уведомяването на този работодател за входящия номер на декларацията
и доколкото националните органи на първата държава разполагат със срок от пет работни дни за извършване на уведомяването.
–
Членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС допускат правна уредба на държава членка, предвиждаща, че установен в друга държава членка работодател,
който командирова работници на територията на първата държава, трябва през периода на командироване да държи на разположение
на нейните национални органи копие на документите, равностойни на социалните или трудовите документи, които се изискват от
правото на първата държава, както и да ги изпрати на посочените органи след приключване на този период.
Подписи
*
Език на производството: нидерландски.