CELEX: 62005CJ0137
Regula (EK) Nr. 2252/2004
Dalībvalstu izdotas pases un ceļošanas dokumenti
Drošības elementu un biometrijas standarti
Spēkā esamība

Savā prasības pieteikumā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu, pirmkārt, atcelt Padomes 2004. gada 13. decembra Regulu (EK) Nr. 2252/2004 par drošības elementu un biometrijas standartiem dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas dokumentos (
OV L 385, 1. lpp.
) un, otrkārt, atstāt spēkā šīs regulas sekas līdz jaunas, to aizstājošas regulas pieņemšanai, izņemot tiktāl, ciktāl Regula Nr. 2252/2004 izslēdz šīs dalībvalsts piedalīšanos tās piemērošanā.
Atbilstošās tiesību normas
Protokols par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju
EK līguma trešās daļas IV sadaļa (turpmāk tekstā — “IV sadaļa”) izveido juridisko pamatu, kas ļauj veikt pasākumus vīzu politikas, patvēruma politikas, imigrācijas politikas un tādas citas politikas jomā, kas saistīta ar personu brīvu pārvietošanos.
Protokols par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju, kas ar Amsterdamas līgumu pievienots Līgumam par ES un EK līgumam (turpmāk tekstā — “Protokols par IV sadaļu”), attiecas uz šo dalībvalstu piedalīšanos to pasākumu noteikšanā, kas ierosināti saskaņā ar IV sadaļas noteikumiem.
Saskaņā ar Protokola par IV sadaļu 1. pantu un, ievērojot šī protokola 3. pantu, Apvienotā Karaliste un Īrija nepiedalās no IV sadaļas izrietošo ierosināto pasākumu noteikšanā, un atbilstoši protokola 2. pantam šie pasākumi šīm dalībvalstīm nav ne saistoši, ne piemērojami.
Saskaņā ar Protokola par IV sadaļu 3. pantu:
“1.   Apvienotā Karaliste vai Īrija trijos mēnešos pēc tam, kad Padomei iesniegts priekšlikums vai ierosinājums, piemērojot [..] IV sadaļu, var rakstiski paziņot Padomes priekšsēdētājam, ka tā vēlas piedalīties šādu ierosinātu pasākumu noteikšanā un īstenošanā, un tādā gadījumā šī valsts iegūst šādas tiesības. [..]
[..]
2.   Ja nav iespējams pieņemamā termiņā noteikt kādu no 1. punktā minētajiem pasākumiem, piedaloties Apvienotajai Karalistei vai Īrijai, Padome šādu pasākumu var noteikt saskaņā ar 1. pantu bez Apvienotās Karalistes vai Īrijas līdzdalības. Šādā gadījumā piemēro 2. pantu.”
Protokola par IV sadaļu 4. pants Apvienotajai Karalistei un Īrijai piešķir tiesības jebkurā brīdī piekrist piemērot saskaņā ar IV sadaļu noteiktos pasākumus. Tādā gadījumā
mutatis mutandis
piemēro EKL 11. panta 3. punktā paredzēto procedūru.
Saskaņā ar Protokola par IV sadaļu 7. pantu “3. un 4. pants neskar Protokolu, ar ko iekļauj Šengenas
acquis
Eiropas Savienības sistēmā”.
Protokols, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā
Atbilstoši Protokola, ar ko iekļauj Šengenas
acquis
Eiropas Savienības sistēmā un kas ar Amsterdamas līgumu pievienots Līgumam par ES un EK līgumam (turpmāk tekstā — “Šengenas protokols”), 1. pantam trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstis ir pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību Šengenas
acquis
, kas definēts šī protokola pielikumā, piemērošanas jomā.
Šādi definētais Šengenas
acquis
ietver
inter alia
Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Francijas Republikas valdības nolīgumu par kontroļu pakāpenisku atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīts Šengenā (Luksemburga) 1985. gada 14. jūnijā (
OV 2000, L 239, 13. lpp.
, turpmāk tekstā — “Šengenas nolīgums”), kā arī Konvenciju, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (
OV 2000, L 239, 19. lpp.
, turpmāk tekstā — “Īstenošanas konvencija”), kas tāpat parakstīta Šengenā 1990. gada 19. jūnijā. Šie abi tiesību akti kopā tiek dēvēti par “Šengenas nolīgumiem”.
Saskaņā ar šī protokola 4. pantu:
“Īrija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kuras nesaista Šengenas
acquis
, jebkurā brīdī var lūgt dalību dažos vai visos šā
acquis
noteikumos.
Padome par šādu lūgumu pieņem lēmumu, pastāvot vienprātībai starp 1. pantā minētajiem locekļiem un attiecīgās valsts valdības pārstāvi.”
Šengenas protokola 5. pants nosaka:
“1.   Uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas [pamatoti ar] Šengenas
acquis
, attiecas attiecīgi līgumu noteikumi.
Šajā sakarā gadījumā, ja Īrija vai Apvienotā Karaliste, vai abas pietiekami drīz nav rakstiski paziņojušas Padomes priekšsēdētājam par nodomu piedalīties, uzskata, ka Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 11. pantā vai Līguma par Eiropas Savienību 40. pantā paredzētā atļauja ir piešķirta 1. pantā minētajām dalībvalstīm, kā arī Īrijai vai Apvienotajai Karalistei, ja kāda no tām vēlas iesaistīties attiecīgās jomas sadarbībā.
2.   Attiecīgos līgumu noteikumus, kas minēti 1. punkta pirmajā daļā, piemēro pat tad, ja Padome nav noteikusi 2. panta 1. punkta otrajā daļā minētos pasākumus.”
Šengenas protokola 8. pants paredz:
“Sarunās par jaunu dalībvalstu uzņemšanu Eiropas Savienībā Šengenas
acquis
un pasākumi, ko iestādes nosaka tā piemērošanas jomā, uzskatāmi par
acquis
, kas kopumā jāpieņem visām kandidātvalstīm.”
Deklarācijas par Šengenas protokolu
Deklarācijā Nr. 45 par 4. pantu Protokolā, ar ko iekļauj Šengenas
acquis
Eiropas Savienības sistēmā, Augstās Līgumslēdzējas Puses aicina Padomi lūgt Eiropas Kopienu Komisiju sniegt atzinumu, pirms tā pieņem lēmumu par atbilstoši šim pantam formulētu iesniegumu. Turklāt tās “arī apņemas darīt visu iespējamo, lai ļautu Īrijai vai Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei, ja tās vēlētos, izmantot minētā Protokola 4. panta noteikumus tā, lai Padomei būtu iespējams pieņemt minētajā pantā norādītos lēmumus minētā Protokola spēkā stāšanās brīdī vai jebkurā vēlākā laikā”.
Saskaņā ar Deklarāciju Nr. 46 par 5. pantu Protokolā, ar ko iekļauj Šengenas
acquis
Eiropas Savienības sistēmā, Augstās Līgumslēdzējas Puses “apņemas netaupīt pūles, lai jomās, uz ko attiecas Šengenas
acquis
, būtu iespējama visu dalībvalstu rīcība, jo īpaši gadījumā, ja Īrija vai Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pievienojas kādiem vai visiem minētā
acquis
noteikumiem saskaņā ar 4. pantu [Šengenas protokolā]”.
Lēmums 2000/365/EK
Atbilstoši Šengenas protokola 4. panta otrajai daļai Padome 2000. gada 29. maijā pieņēma Lēmumu 2000/365/EK par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes lūgumu piedalīties dažu Šengenas
acquis
noteikumu īstenošanā (
OV L 131, 43. lpp.
).
Šī lēmuma 1. pantā ir uzskaitīti Šengenas
acquis
noteikumi, kuru īstenošanā piedalās Apvienotā Karaliste.
Šī lēmuma 8. panta 2. punkts nosaka:
“Sākot no šā lēmuma spēkā stāšanās dienas, neatgriezeniski uzskata, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste saskaņā ar Šengenas protokola 5. pantu ir paziņojusi Padomes priekšsēdētājam, ka tā vēlas piedalīties visos priekšlikumos un iniciatīvās, kas papildina 1. pantā minēto Šengenas
acquis
. Šāda līdzdalība attiecas uz teritorijām, kas minētas attiecīgi 5. panta 1. un 2. punktā, ciktāl priekšlikumi un iniciatīvas papildina Šengenas
acquis
noteikumus, kuri ir saistoši šīm teritorijām.”
Regula Nr. 2252/2004
Kā izriet no Regulas Nr. 2252/2004 preambulas, tā tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Šīs regulas preambulas 2.–4. apsvērums formulēti šādi:
“(2)
Ar 2000. gada 17. oktobrī Padomē sanākušo dalībvalstu valdību pārstāvju rezolūciju tika ieviesti minimālie drošības standarti pasēm. Šobrīd lietderīgi atjaunināt šo rezolūciju ar pasākumiem Kopienas līmenī, lai panāktu uzlabotus saskaņotus drošības standartus pasēm un ceļošanas dokumentiem, aizsargājot tos pret viltošanu. Tajā pašā laikā pasē vai ceļošanas dokumentā būtu jāiekļauj biometriski identifikatori, lai radītu uzticamu saikni starp dokumenta īsto turētāju un dokumentu.
(3)
Drošības elementu saskaņošana un biometrisku identifikatoru iekļaušana ir svarīgs solis pretim jaunu elementu izmantošanai, ņemot vērā turpmāko notikumu attīstību Eiropā, kas ceļošanas dokumentu padarīs drošāku un nodrošinās uzticamāku saikni starp dokumenta turētāju un pasi vai ceļošanas dokumentu, tādējādi sniedzot svarīgu ieguldījumu dokumentu aizsardzības nodrošināšanā pret to izmantošanu krāpnieciskos nolūkos. Būtu jāņem vērā Starptautiskās Civilās aviācijas organizācijas (ICAO) priekšraksti, un jo īpaši tie, kas izklāstīti dokumentā Nr. 9303 par mašīnlasāmiem ceļošanas dokumentiem.
(4)
Šī regula paredzēta vienīgi drošības elementu saskaņošanai, tostarp dalībvalstu pasu un ceļošanas dokumentu biometrisko identifikatoru saskaņošanai. Iestāžu un struktūru izraudzīšanās, kam ir atļauta pieeja datiem, kuri atrodas dokumenta informācijas nesējā, ir nosakāma ar valstu tiesību aktiem, ievērojot jebkurus atbilstīgus Kopienas tiesību aktus, Eiropas Savienības tiesību aktus vai starptautiskus nolīgumus.”
No Regulas Nr. 2252/2004 preambulas 10.–12. apsvēruma izriet, ka tā, domājams, pilnveido Šengenas
acquis
noteikumus, paredzot, ka:
—
Dānijas Karaliste, kas nepiedalās šīs regulas pieņemšanā un kurai šī regula nav saistoša un nav jāpiemēro, sešos mēnešos pēc šīs regulas pieņemšanas pieņem lēmumu, vai tā ieviesīs to savos tiesību aktos;
—
Īrija, kā arī Apvienotā Karaliste nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, tā tām nav saistoša un nav jāpiemēro.
Regulas Nr. 2252/2004 preambulas 11. apsvērums, kas attiecas uz Apvienoto Karalisti, formulēts šādi:
“Šī regula pilnveido Šengenas
acquis
noteikumus, kuros Apvienotā Karaliste nepiedalās saskaņā ar [..] Lēmumu 2000/365 [..]. Tādējādi Apvienotā Karaliste nepiedalās tās pieņemšanā, un tā neuzliek tai saistības un nav tai jāpiemēro.”
Regulas Nr. 2252/2004 1. pants paredz:
“1.   Dalībvalstu izsniegtās pases un ceļošanas dokumenti atbilst pielikumā izklāstītajiem minimālajiem drošības standartiem.
2.   Pasēs un ceļojuma dokumentos iestrādā informācijas nesēju, kurā ir sejas attēls. Dalībvalstis arī iekļauj pirkstu nospiedumus savstarpēji savietojamos formātos. Dati ir aizsargāti, un informācijas nesējs ir pietiekami ietilpīgs un spējīgs garantēt datu integritāti, autentiskumu un konfidencialitāti.
3.   Šī regula attiecas uz dalībvalstu izdotām pasēm un ceļošanas dokumentiem. Tā neattiecas uz identifikācijas kartēm, ko dalībvalstis izdod saviem valsts piederīgajiem, vai pagaidu pasēm un pagaidu ceļošanas dokumentiem, kuru derīguma termiņš ir 12 mēneši vai mazāk.”
Šīs regulas 2. pants nosaka:
“Saskaņā ar 5. panta 2. punktā minēto procedūru pasēm un ceļošanas dokumentiem nosaka papildu tehniskās specifikācijas attiecībā uz šādiem jautājumiem:
a)
papildu drošības elementi un prasības, paredzot arī paaugstinātus standartus viltošanas, atdarināšanas un falsificēšanas novēršanai;
b)
biometrisko elementu tehniskās specifikācijas un to aizsardzība, to skaitā neatļautas pieejas novēršana;
c)
kvalitātes prasības un kopīgu standartu prasības, kas jāievēro attiecībā uz sejas attēliem un pirkstu nospiedumiem.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 2252/2004 3. pantu:
“1.   Saskaņā ar 5. panta 2. punktā minēto procedūru var nolemt, ka specifikācijas, kas minētas 2. pantā, ir slepenas un tās nepublicē. Šādā gadījumā tās dara pieejamas tikai dalībvalstu izraudzītām struktūrām, kas ir atbildīgas par drukāšanu, un personām, ko atbilstīgi pilnvarojusi kāda dalībvalsts vai Komisija.
2.   Katra dalībvalsts izraugās vienu struktūru, kas ir atbildīga par pasu un ceļošanas dokumentu drukāšanu. Tā Komisijai un pārējām dalībvalstīm dara zināmu attiecīgās struktūras nosaukumu. Vienu un to pašu struktūru var izraudzīties divas vai vairākas dalībvalstis. Katra dalībvalsts ir tiesīga mainīt izraudzīto struktūru. Tā attiecīgi informē Komisiju un pārējās dalībvalstis.”
Prāvas rašanās fakti
2004. gada 18. februārī Komisija iesniedza Padomei priekšlikumu par regulu par drošības elementu un biometrijas standartiem Eiropas Savienības pilsoņiem izdotās pasēs.
2004. gada 19. maijā Apvienotā Karaliste informēja Padomi par savu nodomu piedalīties Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā. Šajā sakarā tā atsaucās uz Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto paziņošanas procedūru, kā arī uz procedūru, kas minēta Protokolā par IV sadaļu.
2004. gada 13. decembrī Padome pieņēma Regulu Nr. 2252/2004. Neievērojot 2004. gada 19. maija paziņojumu, Apvienotajai Karalistei netika atļauts piedalīties šīs regulas pieņemšanā, jo tā pilnveido Šengenas
acquis
noteikumus, kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste atbilstoši Lēmumam 2000/365 nepiedalās.
Uzskatīdama, ka Padomes atteikums ļaut tai piedalīties Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā ir Šengenas protokola 5. panta pārkāpums, Apvienotā Karaliste iesniedza šo prasību.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu:
—
atcelt Regulu Nr. 2252/2004;
—
saskaņā ar EKL 231. pantu nolemt, ka pēc Regulas Nr. 2252/2004 atcelšanas un laikposmā līdz jauna tiesiskā regulējuma pieņemšanai šajā jomā šīs regulas noteikumi tiek piemēroti, izņemot tiktāl, ciktāl tie izslēdz Apvienotās Karalistes piedalīšanos šīs regulas piemērošanā, un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz prasību noraidīt un piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 8. septembra rīkojumu Īrijai un Slovākijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Apvienotās Karalistes prasījumu atbalstam, bet Spānijas Karalistei, Nīderlandes Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Par prasību
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka, izslēgdama to no Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanas procesa, Padome ir pamatojusies uz nepareizu Šengenas protokola interpretāciju un ir pārkāpusi tā 5. pantu.
Nevar uzskatīt, ka ar Šengenas protokola 5. pantu ieviestā sistēma ir pakārtota šī protokola 4. pantā paredzētajai sistēmai. Tā 4. un 5. pants ir savstarpēji neatkarīgas normas, tādēļ Apvienotajai Karalistei, lai varētu piedalīties saskaņā ar 5. pantu noteikto pasākumu īstenošanā, nav pienākuma atbilstoši 4. pantam iepriekš saņemt atļauju piedalīties attiecīgo Šengenas
acquis
noteikumu īstenošanā.
Pamatojot savu nostāju, Apvienotā Karaliste
inter alia
norāda, ka Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija, ko piedāvājusi Padome, ir pretrunā šo abu normu sistēmai un formulējumam, neatbilst pašai ar 5. pantu ieviestā mehānisma būtībai un Deklarācijai Nr. 46 par 5. pantu Protokolā, ar ko iekļauj Šengenas
acquis
Eiropas Savienības sistēmā.
Turklāt, kā apgalvo šī dalībvalsts, ar šo interpretāciju Šengenas protokola 5. pantam tiktu atņemta tā lietderīgā iedarbība, kuras būtība ir
inter alia
nodrošināt maksimālu Apvienotās Karalistes un Īrijas piedalīšanos saskaņā ar Šengenas
acquis
noteikto pasākumu īstenošanā, un tā nav vajadzīga ne Protokola par IV sadaļu 7. panta lietderīgās iedarbības garantēšanai, ne arī Šengenas
acquis
integritātes nodrošināšanai. Katrā ziņā šādai interpretācijai ir ar sasniedzamo mērķi lielā mērā nesamērīgas sekas, kuru piemērošanas rezultātā — tā kā Padomei, kā izriet no tās pašreizējās prakses, ir “plašs un nenoteikts” viedoklis par to, kas jāsaprot ar “priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas [pamatoti ar] Šengenas
acquis
” — 5. pantā paredzētais mehānisms varētu funkcionēt pretrunā tiesiskās drošības principam, kā arī pastiprinātu sadarbību regulējošiem pamatprincipiem.
Apvienotā Karaliste pakārtoti apgalvo, ka, ja Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija, ko piedāvā Padome, izrādītos pareiza, šī protokola 5. panta 1. punkta pirmajā daļā ietvertais formulējums “priekšlikum[i] un ierosinājum[i], kas [pamatoti ar] Šengenas
acquis
” būtu jāsaprot kā frāze, kas attiecas vienīgi uz pasākumiem, kas pašā būtībā ir saistīti ar Šengenas
acquis
(“pilnībā Šengenas” pasākumi), — tādiem kā pasākumi, ar kuriem groza no šī
acquis
izrietošos noteikumus un kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nevarētu piedalīties bez iepriekšējas piekrišanas grozāmo noteikumu saistošajam raksturam. Turpretī šīs normas piemērošanas joma neattiecas uz pasākumiem, kas tikai “saistīti ar Šengenas [
acquis
]”, t.i., tādiem, kas, lai arī paredzēti atsevišķu Šengenas
acquis
mērķu pilnveidošanai un papildināšanai, nav ar šo
acquis
tik cieši saistīti, lai tiktu apdraudēta
acquis
integritāte, ja dalībvalsts, kas nepiedalās šī
acquis
īstenošanā, tomēr var piedalīties šādu pasākumu noteikšanā. Līdz ar to šai pēdējai minētajai kategorijai piederošo pasākumu noteikšanas laikā Apvienotās Karalistes nostāju reglamentē nevis šī protokola noteikumi, bet gan — atkarībā no situācijas — vai nu Protokola par IV sadaļu normas, vai arī attiecīgie “trešā pīlāra” noteikumi. Tā kā Regula Nr. 2252/2004 ir uzskatāma par šai pašai kategorijai piederošu pasākumu, Apvienotajai Karalistei nevarēja liegt piedalīties šīs regulas pieņemšanā.
Padome, pirmkārt, norāda, ka pretēji Apvienotās Karalistes apgalvojumiem Šengenas protokola 5. panta mērķis ir nevis atzīt Apvienotās Karalistes tiesības, bet gan dalībvalstīm, kas piedalās visa Šengenas
acquis
kopuma īstenošanā, nodrošināt, ka to darbības netiks apšaubītas tādēļ, ka citas dalībvalstis ir neizlēmīgas attiecībā uz piedalīšanos [šajās darbībās]. Turklāt šīs normas formulējums apstiprina šo interpretāciju, jo atšķirībā no šī protokola 4. panta un Protokola par IV sadaļu 3. panta formulējuma tā šādas tiesības neatzīst tieši.
Kā norāda Padome, ar Apvienotās Karalistes piedāvāto Šengenas protokola 5. panta 1. punkta interpretāciju var tikt atņemta lietderīgā iedarbība šī protokola 4. pantā paredzētajai apstiprinājuma procedūrai, jo, ja dalībvalstij saskaņā ar šo pantu ir atteiktas tiesības piedalīties konkrēta pasākuma noteikšanā, šī valsts tomēr var piedalīties visu tādu pasākumu īstenošanā, kuri pilnveido attiecīgo jomu, izmantojot šī protokola 5. pantā paredzēto procedūru. Līdz ar to Šengenas
acquis
integritāte vairs netiek nodrošināta un Protokola par IV sadaļu 7. pantam, kas paredz, ka šī protokola 3. un 4. pants neskar Šengenas protokola noteikumus, tāpat tiek atņemta lietderīgā iedarbība.
Otrkārt, Padome norāda, ka Apvienotās Karalistes postulētajai atšķirībai starp “pilnībā Šengenas” pasākumiem un t.s. tikai “ar Šengenas [
acquis
] saistītiem” pasākumiem nav pamatojuma ne primārajās, ne sekundārajās tiesībās. Šajā sakarā tā atzīmē, ka Apvienotās Karalistes piedāvātā definīcija “ar Šengenas [
acquis
] saistītiem” pasākumiem ir pamatota ar nepareizu izpratni par to, kas var apdraudēt Šengenas
acquis
integritāti, un ka attiecīgā atšķirība izraisa nevajadzīgu tiesisko nedrošību, jo tā rada atšķirības jautājumā par to, kas jāsaprot ar “pasākumu, ar ko pilnveido Šengenas
acquis
”, kad tiek noteikts pasākums, kas piemērojams, no vienas puses, attiecībā uz Īslandes Republiku un Norvēģijas Karalisti vai, no otras puses, attiecībā uz Apvienoto Karalisti un Īriju.
Treškārt, Padome uzsver, ka tās nostāja pilnībā atbilst samērīguma principam, kā arī pastiprinātas sadarbības jomā piemērojamiem noteikumiem. No vienas puses, samērīguma princips līguma autoriem nav saistošs. No otras puses, pastiprinātu sadarbību reglamentējošie Līguma par ES un EK līguma noteikumi neskar Šengenas protokola noteikumus.
Īrija uzskata, ka Apvienotās Karalistes piedāvātā Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija atbilst gan šo pantu formulējumam, gan Padomes pašreizējai praksei attiecībā uz pasākumiem, kas attiecas uz Šengenas
acquis
un kuru īstenošanā Apvienotajai Karalistei un Īrijai tika atļauts piedalīties. Tāpat šo interpretāciju apstiprina dažādās deklarācijas par Šengenas protokolu, kas ietvertas Amsterdamas līguma Nobeiguma akta pielikumā. Turklāt Padome nevar pierādīt, ka pastāvētu konkrēts Šengenas
acquis
apdraudējuma risks, ja Apvienotā Karaliste būtu piedalījusies Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā.
Kā norāda Slovākijas Republika, Apvienotās Karalistes tiesības piedalīties Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā ir atkarīgas no tā, vai netiek apdraudēta jau piemērojamā Šengenas
acquis
integritāte un konsekvence. Tā kā Padome Apvienotajai Karalistei šīs tiesības ir liegusi, šai iestādei ir jāpierāda, ka šīs dalībvalsts piedalīšanās šīs regulas piemērošanā rada šādu apdraudējumu. Taču šajā gadījumā šāds apdraudējums nepastāv.
Spānijas Karaliste uzskata, ka Apvienotās Karalistes prasībai nav pamata. Pirmkārt, Apvienotās Karalistes pamatprasījums attiecas uz hipotētisku tiesību, ko tai [it kā] piešķir attiecīgais Šengenas protokola pants, kas tai šīs tiesības neatzīst, piešķiršanu šai dalībvalstij. Apvienotās Karalistes piedāvātā interpretācija zināmā mērā apdraud ar šo protokolu paredzētās pastiprinātās sadarbības ietvaros jau noteiktos pasākumus, jo ar to tiek apdraudēta Šengenas
acquis
integritāte un konsekvence. Otrkārt, ar Apvienotās Karalistes pakārtoto prasījumu tiek ignorēts fakts, ka tieši Padomei ir jānosaka, kādi pasākumi ir uzskatāmi par pasākumiem, kas pamatoti ar Šengenas
acquis
, un ka to nevar noteikt dalībvalsts, kas nav Šengenas nolīgumu dalībniece.
Nīderlandes Karaliste norāda, ka ar Šengenas protokolu tiek ņemta vērā īpašā situācija, kurā saistībā ar Šengenas
acquis
atrodas Apvienotā Karaliste un Īrija, šī protokola 4. pantā šīm dalībvalstīm paredzot iespēju nākotnē piedalīties šī
acquis
īstenošanā un 5. panta 1. punkta otrajā daļā nodrošinot, ka šī dalība vēlāk nevar izraisīt stagnāciju attiecīgā
acquis
pilnveidošanā. Tā kā nav neviena argumenta, kas ļautu pamatoti apgalvot, ka Apvienotās Karalistes vai Īrijas piedalīšanās Šengenas
acquis
pilnveidojoša pasākuma īstenošanā atbilstoši pēdējai minētajai normai ir pakļauta procedūrai, kas ir mazāk apgrūtinoša nekā šī protokola 4. pantā paredzētā procedūra un kas regulē šo divu dalībvalstu piedalīšanos paša
acquis
noteikumos, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrā daļa būtu jāinterpretē tā, kā to piedāvājusi Padome.
Komisija uzsver, ka pastiprinātas sadarbības (vispār) un Šengenas
acquis
(it īpaši) galvenā iezīme ir to integritāte. Tādējādi šīs integritātes nodrošināšana un aizsardzība, kā arī Šengenas
acquis
konsekvence ir galvenā problēma. Lai arī Šengenas protokols paredz daļēju tādas dalībvalsts piedalīšanos, kas nav Šengenas nolīgumu dalībniece, tas tomēr neparedz attiecīgo dalībvalstu izvēles iespēju “kā no ēdienkartes” (“à la carte”), kas radītu piedalīšanās un pienākumu mudžekli.
Komisija uzskata, ka Apvienotās Karalistes piedāvātā Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija ir pretrunā šī protokola sistēmai un loģikai un kaitē Šengenas
acquis
konsekvencei un integritātei.
Turklāt tā uzskata, ka Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas frāze “[pamatoti ar] Šengenas
acquis
” neparedz “plašu un nenoteiktu” to pasākumu interpretāciju, kurus var noteikt dalībvalstis, kas piedalās pastiprinātas sadarbības pasākumos, bet lēmums kvalificēt priekšlikumu par tādu, kas ir “ar Šengenas
acquis
pamatots pasākums”, daudz neatšķiras no lēmuma noteikt atbilstošu juridisko pamatu Kopienu tiesību akta pieņemšanai.
Visbeidzot, runājot par Regulu Nr. 2252/2004, Komisija atgādina, ka tās mērķis ir pases padarīt drošākas un nodrošināt uzticamāku saikni starp pasu turētājiem un pasēm, saskaņojot to drošības elementus un iekļaujot biometriskus identifikatorus. Šis mērķis ir cieši saistīts ar kontroli pie ārējām robežām, kuru nostiprināšana ir ar Šengenas nolīgumiem ieviestās sadarbības pamatu pamats. Šī regula perfekti iederas šajā loģikā, jo tā ļauj palielināt kontroļu pie ārējām robežām efektivitāti un saskaņošanu.
Tiesas vērtējums
Lai varētu lemt par Apvienotās Karalistes pamatprasījuma atbalstam izvirzītajiem argumentiem, jānoskaidro, vai Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka šī norma attiecas vienīgi uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas pamatoti ar Šengenas
acquis
jomu, kurā Apvienotajai Karalistei un/vai Īrijai ir atļauts piedalīties saskaņā ar šī protokola 4. pantu, vai arī gluži pretēji, kā apgalvo Apvienotā Karaliste, šīs divas normas ir uzskatāmas par savstarpēji neatkarīgām.
Šajā sakarā jāatzīmē — kā izriet no šajā pašā dienā pasludinātā sprieduma lietā C-77/05 Apvienotā Karaliste/Padome (Krājums, I-11459. lpp.) 68. punkta, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka šī norma attiecas vienīgi uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas pamatoti ar Šengenas
acquis
jomu, kurā Apvienotajai Karalistei un/vai Īrijai ir atļauts piedalīties saskaņā ar šī protokola 4. pantu.
Līdz ar to argumenti, ko šīs prasības atcelt tiesību aktu pamatprasījuma atbalstam izvirzījusi Apvienotā Karaliste, jānoraida kā nepamatoti.
Runājot par Apvienotās Karalistes pakārtoti izvirzītajiem argumentiem, vispirms jāatzīmē, ka šīs dalībvalsts postulētajai atšķirībai starp pasākumiem, ko tā uzskata par “pilnībā Šengenas” pasākumiem, un pasākumiem, kas, pēc tās domām, ir tikai “saistīti ar Šengenas [
acquis
]”, nav pamatojuma ne EK līgumā un Līgumā par ES, ne sekundārajās Kopienu tiesībās.
Tad jāatzīmē, ka, pat apstrīdēdama Padomes veikto kvalifikāciju, Apvienotā Karaliste pati atzīst, ka Regulai Nr. 2252/2004 ir saikne ar Šengenas
acquis
noteikumiem, jo tā uzskata, ka runa tomēr ir par pasākumu, kas “saistīts ar Šengenas [
acquis
]”.
Neievērojot šos apsvērumus un to, ka šajā gadījumā Padomei pārmestā it kā nepareizā kvalifikācija nav tieši saistīta ar juridiskā pamata — proti, EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunkta — izvēli Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanai, jāatzīst, ka — tāpat kā Kopienu akta juridiskā pamata izvēle — tas, ka Padome Regulu Nr. 2252/2004 ir kvalificējusi kā Šengenas
acquis
noteikumus pilnveidojošu pasākumu, ir tieši ietekmējis šīs regulas pieņemšanas procedūru reglamentējošo normu noteikšanu un līdz ar to arī Apvienotās Karalistes iespēju piedalīties šajā procedūrā.
Tiktāl, ciktāl tas, ka Apvienotā Karaliste izmanto iespēju piedalīties saskaņā ar IV sadaļas noteikumiem iesniegta priekšlikuma pieņemšanā, atbilstoši Protokola par IV sadaļu 3. panta 1. punktam ir pakļauts tikai vienam nosacījumam par šajā normā paredzētu paziņošanas termiņu, Regulas Nr. 2252/2004 kvalificēšana par Šengenas
acquis
noteikumus pilnveidojošu pasākumu ir tieši ietekmējusi šai dalībvalstij atzītās tiesības.
Ievērojot šo atzinumu un pēc analoģijas ar atzinumu jautājumā par Kopienu akta juridiskā pamata izvēli, jāatzīst, ka tādā situācijā kā šajā lietā Kopienu akta kvalificēšana par priekšlikumu vai ierosinājumu, kas pamatots ar Šengenas
acquis
Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē, jāpamato ar objektīviem elementiem, ko var pārbaudīt tiesa, tostarp akta mērķi un saturu (skat. 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā
C-300/89 Komisija/Padome (t.s. “Titāna dioksīda” lieta),
Recueil
, I-2867. lpp.
, 10. punkts; 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā
C-176/03 Komisija/Padome, Krājums, I-7879. lpp.
, 45. punkts, un 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā
C-440/05 Komisija/Padome, Krājums, I-9097. lpp.
, 61. punkts).
Tieši ievērojot šos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai, kā to apgalvo Apvienotā Karaliste, Padome, kvalificēdama Regulu Nr. 2252/2004 kā Šengenas
acquis
noteikumus pilnveidojošu pasākumu, rīkojās nepamatoti.
Runājot par Regulas Nr. 2252/2004 mērķi, no tās preambulas otrā un trešā apsvēruma, kā arī no 4. panta 3. punkta izriet, ka tās mērķis ir cīnīties pret dalībvalstu izdotu pasu un citu ceļošanas dokumentu viltošanu un krāpniecisku izmantošanu.
Lai šo mērķi sasniegtu, Regula Nr. 2252/2004, kā izriet no tās 1. un 2. panta, saskaņo un uzlabo minimālos drošības standartus, kam jāatbilst dalībvalstu izdotām pasēm un ceļošanas dokumentiem, un paredz šajos dokumentos iekļaut noteiktus biometriskus elementus, kas attiecas uz šo dokumentu turētājiem.
Šajā kontekstā jāatgādina, kā iepriekš minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Padome 84. punktā atzinusi Tiesa, ka personu kontroles pie dalībvalstu ārējām robežām un tātad arī efektīva kopīgo noteikumu par šo kontroļu standartiem un procedūrām īstenošana jāuzskata par Šengenas
acquis
elementiem.
Atbilstoši Īstenošanas konvencijas, kas nosaka vienotus kontroles pie dalībvalstu ārējām robežām reglamentējošus principus, 6. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta apvienotajiem noteikumiem visas personas ir jāpārbauda vismaz tādējādi, ka, pārbaudot viņu uzrādītos vai iesniegtos ceļošanas dokumentus, tiek noteikta viņu identitāte, un, ja nepieciešams, tās jāpakļauj detalizētai kontrolei, identificējot un novēršot draudus valsts drošībai un sabiedriskajai kārtībai Īstenošanas konvenciju parakstījušajās dalībvalstīs.
Īstenošanas konvencijā paredzētās kontroles kārtība ir fiksēta Kopīgajā rokasgrāmatā, ko apstiprinājusi ar Īstenošanas konvenciju izveidotā izpildkomiteja (
OV 2002, C 313, 97. lpp.
) un kas ir pieskaitāma Šengenas
acquis
, kas minēts Šengenas protokola 1. pantā.
Šīs kopīgās rokasgrāmatas II daļas “Robežkontrole” 1.3.1. punkts paredz, ka minimālā kontrole Īstenošanas konvencijas 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē personas identitātes kontroli, pārbaudot uzrādītos vai iesniegtos ceļošanas dokumentus, kā arī vienkāršu un ātru tā dokumenta derīguma pārbaudi, kas ļauj šķērsot robežu, un falsificēšanas vai viltojuma pazīmju pārbaudi.
No Kopīgās rokasgrāmatas II daļas 1.3.2.1. punkta, kas attiecas uz detalizētas kontroles kārtību Īstenošanas konvencijas 6. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, izriet, ka šī kontrole ietver detalizētu tā ceļošanas dokumenta derīguma un autentiskuma pārbaudi, kas uzrādīts, šķērsojot robežu.
Tā kā pasu un citu ceļošanas dokumentu autentiskuma pārbaude ir galvenais personu kontroļu pie ārējām robežām elements, pasākumi, kas ļauj vieglāk un ticamāk noteikt šo autentiskumu un attiecīgā dokumenta turētāja identitāti, jāuzskata par pasākumiem, kas var garantēt un uzlabot šo kontroļu, kā arī ar Šengenas
acquis
ieviestās integrētās ārējo robežu pārvaldības efektivitāti.
Ievērojot Regulas Nr. 2252/2004 mērķi un saturu, kas analizēti šī sprieduma 58. un 59. punktā, jāsecina, ka šī regula ir uzskatāma par pasākumu, kas pamatots ar Šengenas
acquis
Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.
Šādos apstākļos jāatzīst, ka Padome ir pamatoti kvalificējusi Regulu Nr. 2252/2004 kā Šengenas
acquis
noteikumus pilnveidojošu pasākumu.
Līdz ar to arī Apvienotās Karalistes pakārtoti izvirzītie argumenti nevar tikt akceptēti.
Tādējādi Apvienotās Karalistes prasījums atcelt Regulu Nr. 2252/2004 nav apmierināms un tāpēc Tiesai par šīs dalībvalsts lūgumu atstāt spēkā šīs regulas sekas nav jālemj.
Šādos apstākļos Apvienotās Karalistes prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis un iestādes, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Spānijas Karaliste, Īrija, Nīderlandes Karaliste un Slovākijas Republika, kā arī Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — angļu.