CELEX: 62002CJ0280
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 91/271/EEK
Komunālo notekūdeņu attīrīšana
5. panta 1. un 2. punkts un II pielikums
Jutīgo zonu nenorādīšana
Jēdziens "eitrofikācija"
Stingrākas attīrīšanas nepiemērošana attiecībā uz notekūdeņu novadīšanu jutīgajās zonās

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
–        nenorādot atsevišķas zonas kā eitrofikācijai pakļautās jutīgās zonas Sēnas – Normandijas, Luāras – Bretaņas, Artuā – Pikardijas
un Ronas – Vidusjūras – Korsas ūdens sateces baseinos; un
–        nenosakot stingrāku attīrīšanu komunālo notekūdeņu novadīšanai aglomerācijā, kuras jutīgajās zonās cilvēka ekvivalents (c.e.)
pārsniedz 10 000 vai kurai ir jābūt norādītai kā jutīgajai zonai,
Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvas 91/271/EEK par komunālo
notekūdeņu attīrīšanu 5. panta 1. un 2. punkts un II pielikums (OV L 135, 40. lpp.).

Atbilstošās tiesību normas
Saskaņā ar 1. pantu Direktīva 91/271 attiecas uz komunālo notekūdeņu savākšanu, attīrīšanu un novadīšanu, kā arī uz atsevišķu
rūpniecības sektoru notekūdeņu attīrīšanu un novadīšanu, un tās mērķis ir aizsargāt vidi no minēto notekūdeņu novadīšanas
kaitīgās ietekmes.
Direktīvas 91/271 2. pants nosaka:
"Šajā direktīvā:
1)       "komunālie notekūdeņi" nozīmē sadzīves notekūdeņus vai sadzīves notekūdeņu un rūpniecisko notekūdeņu un/vai lietus notekūdeņu
sajaukumu;
2)       "sadzīves notekūdeņi" nozīmē notekūdeņus no apdzīvotām vietām un pakalpojumiem, kas galvenokārt rodas no cilvēku vielmaiņas
un mājsaimnieciskām darbībām;
3)       "rūpnieciskie notekūdeņi" nozīmē jebkurus no tirdzniecībai vai rūpniecībai izmantotām telpām izplūdušus notekūdeņus, kas nav
sadzīves notekūdeņi vai lietus notekūdeņi;
4)       "aglomerācija" nozīmē zonu, kur iedzīvotāju skaits un/vai ekonomiskās aktivitātes ir pietiekami koncentrētas, lai varētu savākt
notekūdeņus un novadīt tos uz notekūdeņu attīrīšanas iekārtām vai uz to galīgās novadīšanas vietu vidē;
5)       "kanalizācijas sistēma" nozīmē cauruļvadu sistēmu, kas savāc un novada notekūdeņus;
6)       "1 c.e. (cilvēka ekvivalents)" nozīmē bioloģiski attīrāmo notekūdeņu daudzumu, kas piecas dienas pēc kārtas bioķīmiski piesaista
60 g skābekļa dienā (BSP5);
[..]
8)       "otrreizējā attīrīšana" nozīmē notekūdeņu attīrīšanu procesā, kas ietver bioloģisko attīrīšanu ar otrreizējo nosēdināšanu
vai citu procesu, kurā tiek ievērotas I pielikuma 1. tabulas prasības;
[..]
11)       "eitrofikācija" nozīmē ūdens bagātināšanu ar organiskajām barības vielām, it īpaši, slāpekļa un/vai fosfora savienojumiem,
veicinot paātrinātu aļģu un citu augu valsts augstāko formu augšanu, radot nevēlamu traucējumu ūdenī esošo organismu līdzsvaram
un šī ūdens kvalitātei;
[..]".
Direktīvas 91/271 3. panta 1. punkta otrā daļa noteic, ka "[v]ēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim dalībvalstis izveido kanalizācijas
sistēmas notekūdeņu novadīšanai saņemošajos ūdeņos, ko uzskata par "jutīgajām zonām", kā definēts 5. pantā, no aglomerācijām,
kuru c.e. pārsniedz 10 000".
Saskaņā ar Direktīvas 91/271 4. panta 1. punktu "[d]alībvalsts nodrošina, ka komunālos notekūdeņus, kas nonāk kanalizācijas
sistēmās, pirms novadīšanas atkārtoti attīra vai attīra līdzvērtīgi [..]".
Direktīvas 91/271 5. panta 1., 2., 3. un 5. punkts nosaka:
"1. Šā panta 2. punkta mērķiem dalībvalstis līdz 1993. gada 31. decembrim nosaka jutīgās zonas atbilstīgi II pielikumā norādītajiem
kritērijiem.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim visi komunālie notekūdeņi no aglomerācijām ar c.e. lielāku
par 10 000, kas nonāk kanalizācijas sistēmās, pirms izvadīšanas jutīgajās zonās tiek pakļauti stingrākai attīrīšanai nekā
noteikts 4. pantā.
3. Šā panta 2. punktā aprakstītās izplūdes no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām atbilst attiecīgajām I pielikuma B daļas
prasībām. [..]
[..]
5. Uz izplūdēm no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām, kas atrodas jutīgo zonu attiecīgajos ūdens sateces baseinos un
kas piesārņo šīs zonas, attiecas 2., 3. un 4. punkts.
[..]".
Direktīvas 91/271 II pielikums, kura nosaukums ir "Kritēriji jutīgu un mazāk jutīgu zonu noteikšanai", A daļā, kurai dots
virsraksts "Jutīgās zonas", paredz:
"Ūdenstilpe ir jutīga zona, ja tā ietilpst vienā no sekojošajām grupām:
a)       dabiskie saldūdens ezeri, citas saldūdens tilpnes, estuāri un piekrastes ūdeņi, kas ir eitrofiski vai kas varētu kļūt eitrofiski
tuvā nākotnē, ja netiek veikta aizsargājoša darbība.
Apsverot, kuras organiskās barības vielas jāsamazina tālākas attīrīšanas laikā, var ņemt vērā šādus elementus:
i)       ezeri un straumes, kas sasniedz ezerus/rezervuārus/slēgtos līčus, kam ir zema ūdens apmaiņa un kuros līdz ar to var notikt
uzkrāšanās. Šajās zonās jāiekļauj fosfora novēršana, ja vien nav pierādāms, ka novēršana neietekmēs eitrofikācijas līmeni.
Ja notiek novadīšanas no lielām aglomerācijām, var apsvērt arī slāpekļa novēršanu;
ii)       estuāri, līči un citi piekrastes ūdeņi, kam ir zema ūdens apmaiņa vai kuri saņem lielu piesārņotāju daudzumu. Šajās zonās
novadīšanas no mazām aglomerācijām parasti ir nenozīmīgas, bet lielu aglomerāciju gadījumā jāiekļauj fosfora un/vai slāpekļa
novēršana, ja vien nav pierādāms, ka novēršana neietekmēs eitrofikācijas līmeni.
[..]".
Direktīvas 91/271 I pielikuma B daļas 3. punkts paredz, ka "[i]zvadīšana no komunālo notekūdeņu attīrīšanas iekārtām uz eitrofikācijai
pakļautajām jutīgajām zonām, kā norādīts II pielikuma A daļas a) punktā, turklāt atbilst šī pielikuma 2. tabulā norādītajām
prasībām". Minētā tabula cita starpā nosaka koncentrācijas maksimālos parametrus un/vai kopējā fosfora un slāpekļa samazināšanas
minimālo procenta daudzumu minētajā novadīšanā.

Pirmstiesas procedūra
Pēc vairāku vēstuļu apmaiņas ar Francijas iestādēm par Direktīvas 91/271 transponēšanu Francijas tiesībās Komisija, uzskatot,
ka šī transponēšana nebija pabeigta, 1999. gada 22. oktobrī nosūtīja Francijas valdībai vēstuli ar lūgumu sniegt paskaidrojumus,
jo īpaši pārmetot tai jutīgo zonu nepilnīgu norādi, visu eitrofizēto ūdenstilpņu nenorādīšanu Sēnas – Normandijas, Luāras –
Bretaņas, Artuā – Pikardijas un Ronas – Vidusjūras – Korsas ūdens sateces baseinos, kā arī novadīto komunālo notekūdeņu stingrākas
attīrīšanas neveikšanu jau norādītajās jutīgajās zonās un tajās zonās, kurām jābūt identificētām kā tādām.
Uzskatot Francijas iestāžu sniegtos paskaidrojumus par nepietiekamiem, Komisija 2001. gada 10. aprīlī nosūtīja Francijas Republikai
argumentētu atzinumu.
Tā kā Francijas iestāžu atbilde Komisiju nepārliecināja, tā nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Par pirmo iebildumu, kas balstīts uz jutīgo zonu nepilnīgu norādi
Par eitrofikācijas jēdzienu
Tā kā Komisija un Francijas valdība nav vienisprātis par Direktīvas 91/271 2. panta 11. punktā iekļautās definīcijas nozīmi,
vispirms jāprecizē eitrofikācijas jēdziens šīs direktīvas izpratnē.
Kā tas izriet no Direktīvas 91/271 1. panta otrās daļas, šīs direktīvas mērķis ir aizsargāt vidi no minēto notekūdeņu novadīšanas
kaitīgās ietekmes.
Minētā direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 130S. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 175. pants), un tās mērķis
ir īstenot EK līguma 130R. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 174. pants) noteiktos mērķus. Saskaņā ar šo pēdējo minēto pantu
Kopienas politika attiecībā uz vidi jo īpaši palīdz saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti un aizsargāt cilvēku veselību.
Šādas politikas mērķis ir arī novērst, samazināt vai izskaust cilvēku darbību negatīvo ietekmi uz faunu, floru, augsni, ūdeni,
gaisu un klimatu, ainavu un īpašu interesi izraisošām vietām, kā arī uz cilvēku veselību un dzīves kvalitāti. Attiecīgajās
jomās to jo īpaši ieviesa Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīva 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.), ko groza
Padomes 1991. gada 18. marta Direktīva 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp.), Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīva 85/337/EEK
par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.), ko groza Padomes 1997. gada 3. marta
Direktīva 97/11/EK (OV L 73, 5. lpp.), un Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīva 91/676/EEK attiecībā uz ūdeņu aizsardzību
pret piesārņojumu, ko rada lauksaimnieciskas izcelsmes nitrāti (OV L 375, 1. lpp.).
Tādējādi ar Direktīvu 91/271 sasniedzamais mērķis ir vairāk nekā tikai ūdens ekosistēmu aizsardzība, un tā nolūks ir aizsargāt
cilvēkus, faunu, floru, augsni, ūdeni, gaisu un ainavas no jebkādas negatīvas ietekmes sakarā ar paātrinātu aļģu un citu augu
valsts augstāko formu augšanu, kas norisinās pēc komunālo notekūdeņu novadīšanas.
Ņemot vērā šo mērķi, ir arī jāinterpretē Direktīvas 91/271 2. panta 11. punktā iekļautais eitrofikācijas jēdziens.
Saskaņā ar šo pantu eitrofikāciju raksturo četru elementu apvienojums:
–        ūdens bagātināšana ar organiskajām barības vielām, it īpaši, slāpekļa un/vai fosfora savienojumiem;
–        paātrināta aļģu un citu augu valsts augstāko formu augšana;
–        ūdenī esošo organismu līdzsvaram nevēlamu traucējumu radīšana;
–        attiecīgā ūdens kvalitātes pasliktināšanās.
Piedevām, lai runātu par eitrofikāciju Direktīvas 91/271 izpratnē, jāpastāv cēloņsakarībai, no vienas puses, starp bagātināšanu
ar barības vielām un paātrinātu aļģu un augu valsts augstāko formu augšanu un, no otras puses, starp šo paātrināto augšanu
un ūdenī esošo organismu līdzsvaram nevēlamu traucējumu radīšanu un ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
Attiecībā uz trešo elementu Francijas valdība uzskata, ka viena pati augu valsts proliferācija nav pietiekama, lai konstatētu
nevēlamu traucējumu radīšanu, jo ūdenī esošo citu organismu līdzsvars nav izjaukts.
Šajā sakarā, kā tas jo īpaši izriet no Komisijas iesniegtā Francijas jūras izmantošanas pētniecības institūta [
Institut français de recherche pour l'exploitation de la mer
] (turpmāk tekstā – "
IFREMER
") 2001. gada janvāra ziņojuma, kura nosaukums ir "Jūras un sālsūdens eitrofikācija Eiropā, it īpaši Francijā" (turpmāk tekstā –
"
IFREMER
2001. gada ziņojums"), un no Vides resursu vadības [
Environmental Resources Management
] 2000. gada aprīļa ziņojuma, kura nosaukums ir "
Criteria used for the definition of eutrophication in fresh and marine/coastal waters
" ("Izmantotie kritēriji nolūkā definēt eitrofikāciju saldūdens un jūras/piekrastes ūdeņos"), ūdens ekosistēmas līdzsvars
ir savstarpējas mijiedarbības starp dažādiem esošajiem augiem, kā arī vidi rezultāts. Tāpat ikkatra īpašas aļģu sugas vai
citas augu valsts proliferācija kā tāda rada ūdens ekosistēmas līdzsvara un tādējādi – ūdenī esošo organismu līdzsvara traucējumus,
kaut arī tajā pašā laikā citu sugu attīstība paliek nemainīga. Faktiski, ņemot vērā pastāvošo sacensību starp augu valsts
sugām barības sāļu un gaismas enerģijas iegūšanā, vienas vai vairāku sugu proliferācija, monopolizējot vajadzīgos resursus
citu aļģu un ūdens augu valsts radīšanai, visbiežāk, ja pat ne vienmēr, nozīmē citu sugu samazināšanos.
Tomēr trešais elements prasa, lai šāds ūdenī esošo organismu līdzsvara traucējums būtu "nevēlams". Tiktāl, ciktāl, kā tas
izriet no šī sprieduma 16. punkta, ar Direktīvu 91/271 sasniedzamais mērķis ir vairāk nekā tikai ūdens ekosistēmu aizsardzība,
šis nevēlamais raksturs ir uzskatāms par konstatētu gadījumā, kad negatīvi ietekmēta ir ne tikai fauna vai flora, bet arī
cilvēki, augsne, ūdens, gaiss vai ainavas.
Nevēlamus ūdenī esošu organismu līdzsvara traucējumus rada arī sugu izmaiņas, jo īpaši tās, kuru rezultātā zūd ekosistēmas
bioloģiskā daudzveidība, ir paredzami iespējamo makroaļģu proliferācijas traucējumi un spēcīgs toksiska vai bīstama fitoplanktona
spiediens.
Ceturtais elements, pretēji Francijas valdības apsvērumiem, attiecas ne tikai uz tādu ūdens kvalitātes pasliktināšanos, kas
atstāj kaitīgu ietekmi uz ekosistēmām, bet arī uz ūdens krāsas, izskata, garšas vai smaržas pasliktināšanos vai uz jebkādām
citādām izmaiņām, kuras kavē vai ierobežo ūdens lietošanu, kā piemēram, tūrisms, makšķerēšana un zivkopība, gliemeņu vākšana
un gliemeņu audzēšana, dzeramā ūdens lietošana vai rūpniecisko iekārtu atkausēšana.
Ņemot vērā Kopienas likumdevēja mērķi, proti, aizsargāt vidi no notekūdeņu novadīšanas kaitīgās ietekmes, dalībvalstīm saskaņā
ar Direktīvas 91/271 5. panta 1. punktu uzliktais pienākums prasa vienīgi norādīt zonas, kurās šāda novadīšana ievērojami
rada vai var radīt eitrofikāciju (skat. pēc analoģijas attiecībā uz Direktīvu 91/676 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā
C‑293/97
Standley
u.c.,
Recueil 1999
, I‑2603. lpp., 35. punkts).
Par pirmā iebilduma nozīmi
Attiecībā uz katru no Komisijas prasībā norādītajām zonām jāpārbauda, vai tās būtu bijis jāapzīmē kā eitrofikācijas jutīgās
zonas.
Saskaņā ar Direktīvas 91/271 II pielikuma A daļas a) apakšpunktu kā eitrofikācijas jutīgās zonas ir jānorāda dabiskie saldūdens
ezeri, citas saldūdens tilpnes, estuāri un piekrastes ūdeņi, "kas ir eitrofiski vai kas varētu kļūt eitrofiski tuvā nākotnē,
ja netiek veikta aizsargājoša darbība".
Francijas valdība uzskata, ka brīdinājuma vēstule attiecas tikai uz pierādītiem eitrofikācijas gadījumiem un ka, ja argumentētajā
atzinumā un prasībā Komisija ir minējusi eitrofikācijas riska ņemšanu vērā, tā nav izdarījusi nevienu secinājumu attiecībā
uz īpašām zonām. Tādējādi Komisija, savā atbildes replikā secinot, ka, ja minēto zonu eitrofikācija nav konstatēta, tad šajās
zonās vairāk vai mazāk pastāv eitrofikācijas risks, balstītos uz citiem pamatiem nekā tiem, uz kuriem tā atsaucās kā pirmstiesas
procesā, tā arī savā prasības pieteikumā.
Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgu judikatūru Komisijas nosūtītā brīdinājuma vēstule dalībvalstij un vēlāk Komisijas sniegtais
argumentētais atzinums nosaka strīda priekšmetu, ko vairāk nevar paplašināt. Tādējādi Komisijas argumentētajam atzinumam un
prasībai ir jāsatur tie paši iebildumi, kuri minēti brīdinājuma vēstulē, ar kuru tiek uzsākts pirmstiesas process (1999. gada
9. novembra spriedums lietā C‑365/97 Komisija/Itālija,
Recueil 1999
, I‑7773. lpp., 23. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedums lietā C‑229/00 Komisija/Somija,
Recueil 2003
, I‑5727. lpp., 44. punkts).
Tomēr šī prasība nevar nozīmēt to, ka visos gadījumos jābūt pilnīgai atbilstībai starp iebildumiem brīdinājuma vēstulē, argumentētā
atzinuma lemjošo daļu un prasības secinājumiem, ja strīda priekšmets nav paplašināts vai grozīts (augstāk minētie spriedumi
lietās Komisija/Itālija, 25. punkts, un Komisija/Somija, 46. punkts).
Šajā lietā Komisija, pirmo reizi savā replikas rakstā norādot to, ka, pat ja tās prasības pieteikumā minētās zonas nav eitrofiskas,
kā tā to apgalvo, tomēr tās būtu klasificējamas kā eitrofikācijai pakļautas jutīgās zonas, jo tās par eitrofiskām varētu kļūt
tuvā nākotnē, nav ne paplašinājusi, ne arī grozījusi strīda priekšmetu attiecībā uz atsevišķu ūdenstilpju kā eitrofikācijai
pakļautu jutīgo zonu nenorādīšanu, jo saskaņā ar Direktīvas 91/271 II pielikuma A daļas a) apakšpunktu eitrofiskās zonas un
tās zonas, kuras par tādām varētu kļūt tuvā nākotnē, arī ir jānorāda kā jutīgās zonas.
Sēnas – Normandijas ūdens sateces baseins
–        Sēnas līcis
Ir tiesa, ka Sēnas līča ūdeņos, no vienas puses, notiek bagātināšanās ar organiskajām barības vielām, jo īpaši ar slāpekļa
savienojumiem, kuru pienesumi turpina pieaugt, un, no otras puses, tajos notiek paātrināta aļģu un citu augu valsts augstāko
formu augšana (skat. 2002. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑258/00 Komisija/Francija,
Recueil 2002
, I‑5959. lpp., 64. punkts).
Visi Komisijas iesniegtie ziņojumi un pētījumi, jo īpaši ekoloģiskie modelēšanas darbi, ko izstrādājis Filips Kižjē [
Philippe Cugier
] 1999. gadā Kānas [
Caen
] universitātē aizstāvētajā doktora disertācijā ar nosaukumu "Tuvās nākotnes modelēšana ūdens sektorā un Sēnas novadītās galveno
elementu (N, P, Si) nogulsnes Sēnas līcī", noved pie cēloņsakarības starp barības vielu daudzumu un ievērojamu pienesumu Sēnas
līcī un fitoplanktona uzplaukumu, kas šajā zonā tiek konstatēts katru gadu.
Attiecībā uz Francijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru Kižjē doktora disertācija balstās uz nepabeigtu 3D ekoloģisko modeli,
jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 174. pantu Kopienas politika vides jomā ir balstīta uz piesardzības principu. Šajā lietā, ņemot
vērā pieejamo zinātniska un tehniska rakstura informāciju, cēloņsakarības pastāvēšana starp barības vielu pienesumiem Sēnas
līcī un fitoplanktona paātrināto augšanu šajā zonā rada pietiekamu varbūtību, lai prasītu Direktīvā 91/271 noteikto vides
aizsardzības pasākumu veikšanu, ja citi eitrofikācijas kritēriji ir izpildīti.
Francijas valdība apstrīd to, ka fitoplanktona veidošanās Sēnas līcī rada nevēlamus traucējumus ūdenī esošo organismu līdzsvaram.
Šajā sakarā no Komisijas iesniegtajiem pētījumiem kopumā izriet, ka šajā zonā notiek tādu
dinophysis
fitoplanktonisko sugu proliferācija, kuri ražo
DSP
(
Diarrheic Shellfish Poisoning
– Gliemeņu diareju izraisoša saindēšanās) toksīnus, kas var uzkrāties gliemenēs un kas tādējādi ir bīstami cilvēkam šo gliemeņu
patērēšanas uzturā gadījumā. No 1990. līdz 1999. gadam
dinophysis
galvenās koncentrācijas, kas ir pietiekamas, lai toksīni uzkrātos gliemenēs, tika atklātas visā līcī, it īpaši tā centrālajā
daļā; šajā laikā
dinophysis
klātbūtne tika atklāta divas līdz sešas reizes līča rietumos un septiņas līdz desmit reizes – līča centrālajā daļā un austrumos
(
IFREMER
2001. gada ziņojums). Šī proliferācija "pēc vairākiem gadiem, šķiet, ir palielinājusies starp Kūrsoju [
Courseulles
] (Kalvadosa) un Djepu [
Dieppe
] (Sēna – Maritima), izraisot periodiskus gliemeņu vākšanas aizliegumus" (Sēnas – Normandijas ūdens sateces baseina ūdens
apgādes un vadības galvenā diagramma, turpmāk tekstā – "Sēnas – Normandijas
SDAGE
").
Turklāt cita fitoplanktona suga,
phaeocystis
, "dažus gadus proliferē atsevišķās Sēnas – Maritimas un Kalvadosas vietās", un, lai arī tā nav toksiska, tā "[izraisa] kolmatāžu
un padara šo vietu nepievilcīgu piekrastes tūrismam" (Sēnas – Normandijas
SDAGE
). Fitoplanktons
phaeocystis
faktiski ir pazīstams kā tāds, kas galvenajiem koncentrācijas elementiem dod stīgru putu izskatu, atsedzot ūdens virsmu,
novietojoties piekrastē vai blīvējot zvejas tīklus.
Kā tas tika uzsvērts šī sprieduma 23. punktā, šāda fitoplanktoniskās kopienas sistēmas attīstība, kur pastiprinās esošo toksisko
un bīstamo sugu attīstība, ir ūdenī esošo organismu līdzsvara nevēlams traucējums. Pretēji tam, kā uzskata Francijas valdība,
tā attīstās visā Sēnas līcī, pat ja tas vairāk attiecas uz tā centrālo un austrumu daļu.
Turklāt ierobežojumi un neērtības, ko gliemeņu vākšanai nodara fitoplanktons
dynophisis
un fitoplanktons
phaeocystis
– Sēnas līča piekrastes tūrismam, ir pierādījumi tam, ka šī līča ūdens kvalitāte pasliktinās.
40 % Sēnas, kas ir Sēnas līcī galvenā ietekošā upe, jūrā ienestā slāpekļa nāk no pilsētas (
ERM
1999. gada februāra ziņojums ar nosaukumu "
Verification of vulnerable zones identified under the nitrate directive and sensitive areas identified under the urban waste
water treatment directive
" (turpmāk tekstā – "
ERM
1999. gada ziņojums")). Francijas valdība uzskata, ka daļa no slāpekli saturošiem novadītjiem komunālajiem notekūdeņiem bija
tikai 28 % 2000. gadā, bet tā nav iesniegusi nevienu dokumentu, kas šo apgalvojumu pamatotu. Faktiski, pat pieņemot, ka šī
daļa nav 40 %, bet 28 %, Komisija turpināja uzskatīt, ka komunālo notekūdeņu novadīšana ievērojami veicina Sēnas līča ūdeņu
eitrofikāciju.
Francijas valdība uzskata arī, ka Kižjē doktora disertācijā ir pieļauta iespēja uzsākt tehniska rakstura darbības, kas ļautu
samazināt ienestā slāpekļa un fosfora daudzumu. Tomēr neviens no Tiesā iesniegtajiem šīs doktora disertācijas izvilkumiem
neļauj šādu apgalvojumu atbalstīt. Jebkurā gadījumā, kā to pareizi uzsvērusi Komisija, jautājums par iespēju samazināt no
pilsētas nākušo organisko barības vielu ieplūšanu, nav izskatāms eitrofikācijai pakļauto jutīgo zonu norādīšanas posmā.
Tādējādi Komisija pareizi konstatēja, ka Sēnas līcis ir eitrofisks Direktīvas 91/271 izpratnē un ka tas bija jānorāda kā eitrofikācijai
pakļauta jutīgā zona.
–        Sēna un tās pietekas lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli
No visiem Komisijas iesniegtajiem ziņojumiem un pētījumiem izriet, ka Sēnā lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli notiek
ievērojama fitoplanktoniska proliferēšanās.
Šādas proliferēšanās laikā "fitoplanktona biomasa var [..] patērēt vairāk skābekļa nekā to saražot" (dokuments "Sēnas lejtece
2: Vides analīze un vadība"). Skābekļa samazināšanās Sēnas estuārā notiek "gandrīz pabeigtā anoksijas zonā, kas plešas gandrīz
50 km platībā", kas "ūdeni daudzviet padara nelietojamu un neatbilstošu organismu augstāko formu dzīvei" un kas "gandrīz sešus
mēnešus gadā rada nepārvaramu šķērsli tādām amfihalinas zivīm kā lasim vai zutim" (pētījums "Sēnas lejteces zinātniskā programma:
Skābeklis").
Šie fakti nepāŗprotami rada nevēlamus traucējumus ūdenī esošo organismu līdzsvaram un ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
Francijas valdības norādītais apstāklis, saskaņā ar kuru ievērojama fosfora samazināšanās radīja tikai ļoti mazu ikgadējo
vidējā skābekļa līmeņa pieaugumu Pozā – Honflorā, nav būtisks. Faktiski tajā pašā laikā slāpekļa daudzums turpināja pieaugt.
Šādos apstākļos Komisija pareizi konstatēja, ka Sēna lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli ir eitrofiska Direktīvas
91/271 izpratnē un ka tai bija jābūt norādītai kā eitrofikācijai pakļautai jutīgajai zonai.
Turpretī attiecībā uz ūdens straumi, kas ieplūst Sēnā lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli, Komisija aprobežojās
ar Sēnas – Normandijas
SDAGE
iesniegšanu, saskaņā ar kuru "(Sēnas – Normandijas ūdens sateces baseina) lielās upes ietekmē "ziedošās aļģes" pavasarī un
vasarā" un "vairākas mazas ūdens straumes noteiktos laikos pārņem augsnes augstākās formas, šķiedrveida aļģes vai bentosa
diatomejas", taču Komisija nenorāda nevienu konkrētu apstākli, lai pierādītu, ka ir izpildīts eitrofikācijas definīcijas trešais
un ceturtais kritērijs.
Tādējādi Komisija nekonstatē, ka Sēnas pietekas lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli ir eitrofiskas vai varētu par
tādām kļūt tuvā nākotnē Direktīvas 91/271 izpratnē.
Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseins
–        Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes ūdeņi
No visiem Komisijas iesniegtajiem ziņojumiem izriet, ka Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes ūdeņus, no vienas
puses, ir ietekmējusi ūdens bagātināšanās ar organiskajām barības vielām un, no otras puses, tiem faktiski katru gadu nav
sveša ievērojama fitoplanktona rašanās (
IFREMER
un
Agence de l'Eau Artois-Picardie
attiecīgi 1997. gada decembra un 1999. gada oktobra ziņojumi par Kalē ziemeļceļa/Pikardijas [
Nord-Pas-de-Calais
/
Picardie
] piekrastē esošo organisko barības vielu reģionālo uzraudzību un
IFREMER
2001. gada ziņojums).
Artuā – Pikardijas ūdeņos norit "barības vielu (jo īpaši, fosfāta un silikāta) sezonas rakstura cikls, kas ir cieši saistīts
ar galveno fitoplanktonisko sugu attīstību" (
IFREMER
2001. gada ziņojums). Šādos apstākļos, pretēji tam, kā to uzskata Francijas valdība, cēloņsakarība starp Artuā – Pikardijas
piekrastes ūdeņu bagātināšanos ar organiskajām barības vielām un konstatēto fitoplanktona rašanos ir uzskatāma par konstatētu
pieejamās zinātniskās un tehniskās informācijas ietvaros.
Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseinā "rūpniecības un mājsaimniecību ietekme ir ievērojama (cilvēku apdzīvotība ir trīs
reizes augstāka nekā vidēji valstī)" (
Agence de l'Eau Artois-Picardie
dokuments). Tāpat ir jāsecina, ka komunālo notekūdeņu novadīšana ievērojami veicina šī ūdens baseina, jo īpaši tā piekrastes
ūdeņu eitrofikāciju, ko Francijas valdība turklāt neapstrīd.
Visā Artuā – Pikardijas piekrastē, ieskaitot Denkerku [
Dunkerque
], Buloņsīrmēru [
Boulogne-sur-Mer
] un Kalē [
Calais
], faktiski katru gadu aprīlī un maijā notiek fitoplanktona
phaeocystis
proliferācija, kas "rada [..] ievērojamu ekoloģisku norisi", kas izpaužas kā "ūdens krāsas maiņa un nelaba smaka" un tādējādi,
ka "ūdens kļūst smacīgs un piekrastē var rasties iespaidīgas putas (uzputošanās)" (
IFREMER
2001. gada ziņojums).
Piedevām Sommas [
Somme
] līci ir skāris ar eitrofikāciju saistītais skābekļa samazināšanās fenomens (
IFREMER
2001. gada ziņojums). Kādā 1990. gadā tapušā pētījumā, uz kuru atsaucas
IFREMER
, ļoti nepārprotami apgalvots, ka konstatētā mirstība rodas no ūdens organiskas pārslogošanas, epizodiski pienesot vides anoksiju.
Atbilstoši
IFREMER
teiktajam citās Ziemeļjūras zonās jau ir konstatēts, ka
phaeocystis
uzplaukumam, līdzīgi tam, kāds novērots Artuā – Pikardijas piekrastes ūdeņos, var būt ļoti nopietnas sekas attiecībā uz bentosa
un jūras ekosistēmu struktūru un funkcionēšanu. Francijas valdība noteikti uzskata, ka
Agence de l'eau Artois-Picardie
iesniegtais
IFREMER
ziņojums norāda, ka gliemeņu vai zivju mirstība nav saistīta ar
phaeocystis
uzplaukumu Sommas līcī, taču tā šo dokumentu nav iesniegusi.
Izmainoties fitoplanktona kopienas struktūrai, kur palielinās tādas sugas kā
phaeocystis
klātbūtne, kas, lai arī nav toksiska, ir bīstama, rada nevēlamu traucējumu ūdenī esošo organismu līdzsvaram ne tikai Sommas
līcī, bet visā Artuā – Pikardijas piekrastē.
Ūdens krāsas, smaržas un sastāva izmaiņas, kuru negatīvās sekas attiecībā uz tūrismu ir acīmredzamas un kurām turklāt nepāŗprotami
ir nelabvēlīgas sekas attiecībā uz makšķerēšanu, rada ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
Šādos apstākļos Komisija pareizi konstatēja, ka visi Artuā – Pikardijas piekrastes ūdeņi ir eitrofiski Direktīvas 91/271 izpratnē
un ka tie bija jānorāda kā eitrofikācijai pakļautas jutīgās zonas.
–        Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina iekšējie ūdeņi (ūdens tīkls starp Ā [
Aa
] notekūdeņiem/Esko [
Escaut
], no vienas puses, un Beļģijas robežu, no otras puses, Skarpa [
Scarpe
] lejup pa straumi no Arā [
Arras
], Lansas [
Lens
] kanāls lejup pa straumi no Lansas un pilnīgi visa Somma [
Somme
])
Savas prasības pamatošanai Komisija iesniedz dažādus
Agence de l'Eau Artois‑Picardie
sniegtos dokumentus. No tiem izriet, ka "tāda ūdens vispārīgās kvalitātes uzlabošanās, kas novērota pēdējos gados un kam ievērojamā
apmērā ir piejaukts slāpeklis, bet viscaur fosfors, ir labvēlīga tādu augu augšanai kā fitoplanktons, šķiedrveida aļģes vai
makrofīti (ūdensziedi, ūdens lillijas,…)", ka "šo augu proliferēšanās pamatā ir vairāki traucējumi, no kuriem visbiežāk sastopamie
ir ūdens krāsa, smaku klātesamība, traucējumi ūdens plūsmā un visvairāk no skābekļa trūkuma pastāvošā lielā zivju mirstība",
un ka "lielos vairumos esošie augi rada neērtības: estētiskas, smaku radītās, ar iekāpšanām laivās saistītās, kas saistītas
ar filtru kolmatāžu dzeramā ūdens ražošanas laikā".
No tiem tāpat izriet, ka Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina ūdeņi atrodas nelabvēlīgākā situācijā nekā citos apgabalos
esošie ūdeņi, jo, no vienas puses, "ir ievērojamāka rūpniecības un mājsaimniecību ietekme (apdzīvotība ir trīs reizes lielāka
nekā vidēji valstī)" un, no otras puses, "ūdens tecējums ir pārāk vājš, lai novērstu radīto piesārņojumu", un "[to] tecēšanas
ātrums [..] ir vājš: maza skābekļa klātbūtne, aizsērējuši ūdeņi, zivju nevairošanās un faunas bagātības samazināšanās".
Francijas valdība tomēr uzskata, ka nekāda ietekme uz ūdens plūsmu, tāpat nekādi postījumi ūdens faunai vai florai un, jo
īpaši, iedzīvotājiem, kuri nodarbojas ar zvejniecību, Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseinu ūdeņos arī netika atklāta.
Tā uzsver, ka Komisijas minētie dokumenti ir adresēti lielai sabiedrības daļai, tie ir radīti popularizēšanas nolūkā un tādējādi
tie nesatur visas vēlamās nianses; tāpēc ar tiem nevar pierādīt Komisijas apgalvojumus.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka, ja vienā no šī sprieduma 58. un 59. punktā minētajiem dokumentiem ir precizēts, ka augšējās
Sommas dīķi un Ā deltas kanāli ir eitrofikācijas upuri, tas definē šo jēdzienu kā "bagātināšanos ar barības vielām [..], kuru
rezultātā var notikt augu proliferācija", taču šis dokuments neļauj noskaidrot, vai ir izpildīts eitrofikācijas trešais un
ceturtais kritērijs tur minētajos ūdeņos.
Citi dokumenti neļauj noteikt, kuru upi vai kuru kanālu eitrofikācija ir ietekmējusi vai kuri varētu tādi kļūt. Turklāt tie
parasti nenodala to, kas izriet īpaši no ūdeņu iespējamās eitrofikācijas, no piesārņojuma sekām vispār, kas neaprobežojas
ar organisko barības vielu pienesumiem.
Attiecībā uz
ERM
1999. gada ziņojumu, kas minēts brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā, uz kuru, šķiet, Komisija pamatā ir balstījusies,
lai secinātu, ka daļa no šiem ūdeņiem nav norādīti, par nožēlu jākonstatē, ka daļa no šī ziņojuma par Artuā – Pikardijas ūdens
sateces baseinu Tiesai nav iesniegta.
Tāpat, ņemot vērā Komisijas iesniegtos dokumentus, nekas neattaisno to, ka Komisija savā iebildumā ir ietvērusi atsevišķus
Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina, nevis citus ūdeņus. Piedevām, sava pirmā iebilduma atbalstam tā neatsaucas ne uz
vienu Francijas valdības šajā tiesvedībā iesniegto dokumentu par šī ūdens sateces baseina ūdeņiem.
Tādējādi Komisija nav konstatējusi, ka Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina iekšējie ūdeņi, kuri ir precizēti tās prasībā,
ir eitrofiski vai par tādiem varētu kļūt tuvā nākotnē Direktīvas 91/271 izpratnē.
Attiecībā uz Luāras – Bretaņas ūdens sateces baseinu
–        Vilēnas [
Vilaine
] līcis
No
IFREMER
2001. gada ziņojuma izriet, ka Vilēnas līcis ir viseitrofiskākais Francijas piekrastē. Pirmkārt, tajā uzturas hipoksijas
vai pat anoksijas izraisoši elementi, kas rada un pēc tam ar baktērijām pasliktina lielu daļu fitoplanktona biomasas un kuri
var būt pamatā lielai zivju un bentosa bezmugurkaulnieku mirstībai. Otrkārt, trīs šī līča vietas ir minētas starp tām, kuras
pakļautas makroaļģu proliferācijai ("zaļās jūras") un kurās šis fenomens tika novērots vismaz vienu reizi laikā no 1997. līdz
1999. gadam, kas ir pētījumā apskatītais laika periods.
Francijas valdība neapstrīd to, ka Vilēnas upes nestajām, no pilsētas nākušajām barības vielām, jo īpaši slāpeklim, ir ievērojama
loma līča eitroficēšanās procesā.
Tā uzsver, ka tā jau ir iedalījusi ūdens sateces baseinu, kas iztek no Vilēnas, kā eitrofikācijai pakļauto jutīgo zonu, jo
visām aglomerācijām, kurām c.e. pārsniedz 10 000 un kuras novada savus notekūdeņus šajā ūdens sateces baseinā, ir jāievēro
Direktīvas 91/271 noteikumi. Ciktāl, no vienas puses, neviena aglomerācija, kuras c.e. pārsniedz 10 000, nenovadītu šos notekūdeņus
tieši Vilēnas līcī un ciktāl, no otras puses, pretēji tam, kā to uzskata Komisija, Luāras upju pienesumi neietekmētu šo līci,
šī līča noteikšana par eitrofikācijai pakļauto jutīgo zonu nebūtu būtiska, ņemot vērā to, ka Francijas valdība uzskata, ka
tā ir izpildījusi savus pienākumus.
Šajā sakarā, pat pieņemot, ka neviena aglomerācija, kuras c.e. pārsniedz 10 000, nenovada savus notekūdeņus tieši Vilēnas
līcī un ka, pretēji Komisijas apgalvojumiem, Luāras upes pienesumi šo līci neietekmē, fakts, ka Vilēnas upes radītais ūdens
sateces baseins jau ir noteikts kā eitrofikācijai pakļautā jutīgā zona, neattaisno to, ka arī šis līcis par tādu nav noteikts.
Faktiski no Direktīvas 91/271 5. panta 1. punkta, piemērojot to kopā ar tās II pielikuma A daļas a) punktu, izriet, ka dalībvalstīm
ir pienākums visus eitrofiskos ūdeņus noteikt kā jutīgās zonas.
Tādējādi, nenorādot Vilēnas līci kā eitrofikācijai pakļauto jutīgo zonu Direktīvas 91/271 izpratnē, Francijas Republika nav
izpildījusi savus pienākumus.
–        Lorjēnas [
Lorient
] ūdens ceļš
Francijas valdība neapstrīd to, ka Lorjēnas ūdens ceļā esošie ūdeņi ir bagātināti ar organiskajām barības vielām.
No
IFREMER
2001. gada ziņojuma izriet, ka laikā no 1997. līdz 1999. gadam Lorjēnas ūdens ceļa divas vietas gar pludmali ("zaļās jūras")
katru gadu skāra makroaļģu proliferācija.
Šis ziņojums precizē, ka Bretaņas zaļo jūru, kuras parasti ilgst no maija līdz augustam, septembrim, piekrastes veidojas sakarā
ar ulvveidīgo zaļo aļģu ātro proliferāciju, kuras pamatā ir ūdeņu bagātināšanās ar organiskajām barības vielām. Šiem apstākļiem
pielāgojušās aļģes ir viegli izraujamas no to substrāta, tās piekopj derivātu dzīvesveidu un beidz savu pastāvēšanu ar brīdi,
kad tās tiek izmestas pludmalē, kur tās lielākoties paslēpjas zem bieza slāņa. Zaļās jūras izraisa nopietnus traucējumus vai
pat neiespējamību nodarboties ar parastu tūrismu, kā, piemēram, peldēšanos, makšķerēšanu, pārgājienus gar jūras krastu utt.
Lai saglabātu tūrismu, komūnas ir spiestas aļģes savākt.
Kā tas tika uzsvērts šī sprieduma 23. punktā, šāda makroaļģu proliferācija rada nevēlamus traucējumus ūdenī esošo organismu
līdzsvaram. Zaļās jūras ar to radītajām negatīvajām sekām, jo īpaši tūrismam, rada arī ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
Francijas valdība tomēr uzsver, ka slāpekli saturošo pavasara un vasaras komunālo notekūdeņu daļu veido tikai 9,8 % un tādējādi
komunālo notekūdeņu novadīšana nav ievērojama. Tā apgalvo, ka Komisija savā argumentētajā atzinumā ir atzinusi, ka slāpekli
saturošie notekūdeņi Sentbrjēkas [
Saint-Brieuc
] līcī, kas kopumā ir 8,9 %, nav ievērojams daudzums un ka tāds pats secinājums ir izdarāms attiecībā uz Lorjēnas ūdens ceļu.
Šajā sakarā apstāklis, ka, pēc Komisijas atzinuma, notekūdeņu novadīšana ievērojami neietekmē Sentbrjēkas ūdens ceļa eitrofikāciju,
nav būtisks attiecībā uz jautājumu par Lorjēnas ūdens ceļa kā jutīgās zonas norādīšanu, konstatējot, ka šie divi ūdeņi nav
atkarīgi viens no otra.
No Komisijas iesniegtā
ERM
1999. gada ziņojuma izriet, ka no pavasara un vasaras nitrāta pienesumiem Lorjēnas ūdens ceļā, t. i., zaļo aļģu proliferācijas
periodā, 9,8 % bija komunālie pieplūdumi, kas kopumā veidoja 374 tonnas. Šādos apstākļos Komisijas rīcība, secinot, ka komunālo
notekūdeņu novadīšana ievērojami ietekmē Lorjēnas ūdens ceļa ūdeņu eitrofikāciju, ir attaisnojama.
Tādējādi Komisija pareizi ir atzinusi, ka Lorjēnas ūdens ceļš ir eitrofisks Direktīvas 91/271 izpratnē un ka tas bija jānorāda
kā eitrofikācijai pakļauta jutīgā zona.
–        Elornas estuārs, Morbiānas [
Morbihan
] līcis, Duarnenē [
Douarnenez
] līcis un Konkarno [
Concarneau
] līcis
Francijas valdība neapstrīd šo ūdeņu bagātināšanos ar barības vielām.
No
IFREMER
2001. gada ziņojuma izriet, ka laikā no 1997. līdz 1999. gadam, par kuru tika veikts pētījums, attiecīgās zonas katru gadu
skāra zaļās jūras. Francijas valdība turklāt atzīst šīs parādības esamību un apjomīgumu Konkarno līcī.
Pamatojoties uz šī sprieduma 73. un 74. punktā izklāstītajiem motīviem, Komisija tādējādi secina, ka Elornas estuārs, Morbiānas
līcis un Duarnenē un Konkarno līči ir eitrofiski.
Tomēr Francijas valdība uzskata, ka no pilsētas nākušās barības vielas šo ūdeņu eitrofikāciju ievērojami neietekmē un tāpēc
nav nepieciešams tās norādīt kā jutīgās zonas Direktīvas 91/271 izpratnē.
Šajā sakarā konstatēts, ka ar slāpekli radītais piesārņojums tur galvenokārt ir lauksaimnieciska rakstura piesārņojums.
Tomēr attiecībā uz Elornas estuāru Komisija un Francijas valdība ir vienisprātis par to, ka no pavasara un vasaras nitrātu
pieplūduma zaļo aļģu proliferācijas laikā 21 % bija komunālie pienesumi, kas atbilst
ERM
1999. gada ziņojumā minētajiem skaitļiem.
Attiecībā uz Duarnenē un Konkarno līčiem daļa no komunālajiem pavasara un vasaras nitrātu pieplūdumiem atbilstoši šajā ziņojumā
teiktajam ir attiecīgi 23 % un 32 %. Pēc tam, kad Francijas valdība savā atbildē uz argumentēto atzinumu norādīja, ka atbilstoši
Bureau d'etudes Saunier
1993. gada augusta pētījumam (turpmāk tekstā – "
Saunier
pētījums") šī daļa bija attiecīgi 22 % un 34 %, Francijas valdība savā iebildumu rakstā apgalvoja, ka 90 % no apgādes ar
slāpekli un fosforu Duarnenē līcī ir lauksaimnieciskas izcelsmes, balstoties uz
CEVA
-
IFREMER
pētījumu ūdens analītiskajam centram. Tomēr ir jākonstatē, ka tā šo pētījumu nav iesniegusi. Attiecībā uz Konkarno līci Francijas
valdība norāda, ka, pateicoties dažādiem pētījumiem un pasākumu kampaņām (
IFREMER
,
Ceva
,
DDE
,
In vivo
), barības vielu pieplūde līcī ir novērtēta 500 tonnu apmērā gadā, no kurām tikai 6,5 tonnas (t. i., 1,3 %) nāk no Konkarno
attīrīšanas stacijas. Taču arī šajā gadījumā tā šos pētījumus un ziņojumus nav iesniegusi. Šādos apstākļos vērtējuma pamatā
jāsaglabā tie procenti, kuri norādīti Komisijas iesniegtajā
ERM
1999. gada ziņojumā.
Attiecībā uz Morbiānas līci Francijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar tās iesniegto
Saunier
pētījumu pavasara un vasaras nitrātu pieplūde nāk no pilsētas tikai 10 % gadījumu. Tomēr šī pētījuma izvērtēšana neļauj šo
skaitli apstiprināt, tas nozīmē, ka arī ir jāsaglabā
ERM
1999. gada ziņojumā norādītais 21 %. Jebkurā gadījumā jākonstatē, ka
Saunier
pētījums ir datēts ar 1993. gadu, kas nozīmē, ka
ERM
1999. gada ziņojums sniedz jaunākus datus par Francijas piekrastes ūdeņu stāvokli.
Komisija uzskata, ka no pilsētas nākušais pieplūdums, kas ir no 21 % līdz 32 % robežās no kopējās slāpekļa pieplūdes aļģu
vai citu augu augstāko formu paātrinātas augšanas laikā, ir ievērojams, lai attiecīgajos ūdeņos pastāvētu, attīstītos un saglabātos
eitrofikācija.
Šādos apstākļos Komisija pareizi atzina, ka Elornas estuārs, Morbiānas līcis, Duarnenē līcis un Konkarno līcis ir eitrofiski
Direktīvas 91/271 izpratnē un ka tie bija jānorāda kā eitrofikācijai pakļautas jutīgās zonas.
–        Sevra Njortēza [
Sèvre
niortaise
]
Savā atbildes rakstā Komisija atteicās no sava pirmā iebilduma attiecībā uz šo zonu.
Attiecībā uz Ronas – Vidusjūras – Korsas ūdens sateces baseinu
–        Vistra
Komisija uzsver, ka Vistras upe ir eitrofiska lejup pa straumi no Nimas un ka tai bija jābūt norādītai kā eitrofikācijai pakļautai
jutīgajai zonai.
Francijas valdība atzīst šī iebilduma pamatotību un norāda, ka atsevišķā Vistras problēma, kas skar tikai no Nimas aglomerācijas
nākušos notekūdeņus, tiks atrisināta līdz 2005. gada 31. decembrim, kad visa aglomerācija tiks pievienota Rietumnimas attīrīšanas
stacijai, kas tiks paplašināta.
Tādējādi Francijas iestādēm Vistra lejup pa straumi no Nimas bija jānorāda kā eitrofikācijai pakļauta jutīgā zona.
–        To [
Thau
] dīķis
Tiesa, ka To dīķa ūdeņi ir bagātināti ar organiskajām barības vielām. Piedevām, kā izriet no
IFREMER
2001. gada ziņojuma, "Vidusjūras ekosistēmu eitrofikācijas pamatā nav lauksaimniecība, bet gan komunālo notekūdeņu novadīšana",
ko Francijas valdība attiecībā uz To dīķi neapstrīd.
Atbilstoši šajā ziņojumā teiktajam To dīķī atrodas daudz anoksisku elementu, sauktu par "
malaïgues
", kuru "rašanās acīmredzami ir saistīta ar krastā atrodošos aļģu bojāšanos augsto temperatūru ietekmē" un kas ūdeņus padara
toksiskus tur esošajiem dzīvniekiem un augiem. Šādi fenomeni parādījās 1975., 1982., 1983., 1987., 1990. un 1997. gadā.
Balstoties uz
IFREMER
1998. gada pētījumu ar nosaukumu "1997. gada vasaras To ūdens sateces baseina anoksiskā krīze" un uz
IFREMER
un Langedokas – Rusijonas [
Languedoc-Roussillon
] apgabala publicēto 2000. gada ziņojumu par lagūnas uzraudzības tīklu, Francijas valdība tomēr uzsver, ka To dīķa trofiskais
stāvoklis kopš 70-tajiem gadiem ir manāmi uzlabojies. Šo pēdējo divdesmit gadu laikā konstatētās anoksiskās krīzes iemesli
vairs nav dīķa eitrofikācijas radītā augu valsts proliferācija, bet vēl joprojām nepilnīga tādu dzīvu un detrīta organisku
vielu krājumu vadīšana, kurus cita starpā rada To dīķī ievērojami attīstījusies ēdamo gliemju audzēšana.
Šajā sakarā no
IFREMER
1998. gada pētījuma izriet, ka pēc 70-tajos gados tā apkaimē veiktajiem uzlabojumiem, lai samazinātu antropogēnu barības
vielu ieplūšanu, "var uzskatīt, ka To ūdens sateces baseins vairs nav eitrofisks".
Faktiski, ja arī To dīķa ūdeņus ir skārusi ievērojama fitoplanktona rašanās, sastopamās fitoplanktona sugas nav toksiskas
un atļauj gliemeņu, galvenokārt austeru, audzēšanu lielos apmēros. Slāpekli saturošo vielu daudzums, kas iegūts pēc ražas
novākšanas (gliemenes, austeres u. c.), pie tam satur vairāk nekā 60 % nogāzes ūdens sateces baseina pienesumu. Šādos apstākļos
To dīķa ūdeņi šobrīd nerada nevēlamus traucējumus ūdenī esošo organismu līdzsvaram.
Tomēr
IFREMER
1998. gada pētījumā uzsvērts risks, ko To dīķa ūdeņiem var nodarīt
malaïgues
, ko rada ūdeņu anoksija, sulfīdu veidošanās un visu attiecīgajās zonās esošo dzīvo radību, ieskaitot austeru, lielā mirstība.
Pēdējie
malaïgues
atgriezās 1997. gadā. Tā norises laikā šāds fenomens vienlaicīgi rada nevēlamu traucējumu ūdenī esošo organismu līdzsvaram
un ūdens kvalitātes pasliktināšanos.
Pretēji tam, ko uzsver Francijas valdība, no
IFREMER
1998. gada pētījuma izriet, ka, pat ja gliemeņu audzēšanas rezultātā radušās organiskās vielas palīdz attīstīties tādiem
malaïgues
, kādi tie bija 1997. gadā, makrofītu augšanai dīķa krastā, kas ir ūdens bagātināšanas ar organiskajām barības vielām rezultāts,
ir nopietna loma tam, lai šie fenomeni parādītos.
Saskaņā ar šo pašu pētījumu
malaïgues
parādīšanās nākotnē nav izslēgta tādos īpašos meteoroloģiskos apstākļos, kādi pastāvēja 1997. gada krīzes laikā. To dīķa
apkaimē pastāv "noteikts skaits potenciālo ģimeņu tajos apgabalos, kuri atrodas tādu galveno straumju saplūšanas vietā, kuras
galvenokārt apgādā lagūnas ūdeņi". Šo faktu ir apstiprinājis 2000. gada ziņojums par lagūnas uzraudzības tīklu, saskaņā ar
kuru viena To dīķa daļa (Anglas [
Angle
] līcis) attiecībā uz eitrofikāciju ieņem vidēju stāvokli.
Tādējādi Komisija ir pareizi konstatējusi, ka, ja netiek veikti aizsardzības pasākumi, To dīķis varētu kļūt eitrofisks tuvā
nākotnē un ka tas bija jānorāda kā eitrofikācijai pakļauta jutīgā zona Direktīvas 91/271 izpratnē.
Saskaņā ar
IFREMER
1998. gada pētījumu "nogāzes ūdens sateces baseina radītie pienesumi ir [..] vajadzīgi, lai uzturētu To ūdens sateces baseina
atbalsta kapacitāti ēdamo gliemju audzēšanai", jo "planktona veidošanās samazināšanās rezultātā, iespējams, samazinātos ēdamo
gliemju audzēšana", kas, acīmredzami, nav vēlama. Tomēr Direktīvas 91/271 II pielikuma A daļas a) apakšpunkta otrā daļa paredz
iespēju modulēt stingrāku jutīgajās zonās novadīto komunālo notekūdeņu attīrīšanu nekā to, kāda parasti tiek piemērota.
Ņemot vērā visus augstāk minētos apsvērumus, pirmais iebildums ir pamatots attiecībā uz Sēnas līci, Sēnu lejup pa straumi
pēc tās saplūšanas ar Andeli, Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes ūdeņiem, Vilēnas līci, Lorjēnas ūdens ceļu,
Elornas estuāru, Duarnenē līci, Konkarno līci, Morbiānas līci, Vistru lejup pa straumi no Nimas, kā arī To dīķi.

Par otro iebildumu, kas balstīts uz jutīgajās zonās novadīto tādu komunālo notekūdeņu stingrāku attīrīšanu, kuri nāk no aglomerācijām
ar c.e. lielāku par 10 000
No Direktīvas 91/271 5. panta 2. punkta izriet, ka vēlākais līdz 1998. gada 31. decembrim Francijas iestādēm bija jāveic vajadzīgie
pasākumi, lai aglomerācijās ar c.e. lielāku par 10 000 kanalizāciju sistēmās ienākošie komunālie notekūdeņi pirms to novadīšanas
jutīgajās zonās tiktu pakļauti stingrākai attīrīšanai nekā tas noteikts šīs direktīvas 4. pantā.
Direktīvas 91/271 kopā piemērojamo 5. panta 3. punkta un I pielikuma B daļas 3. punkta izpratnē šī stingrākā attīrīšana attiecībā
uz novadītajiem notekūdeņiem eitrofikācijai pakļautajās jutīgajās zonās cita starpā prasa ievērot šī pielikuma 2. tabulā ietvertos
priekšrakstus, tomēr ņemot vērā minētās direktīvas II pielikuma A daļas a) apakšpunkta otrās daļas noteikumus.
Komisija vispirms uzsver, ka, atbildot uz brīdinājuma vēstuli, Francijas iestādes ar 2000. gada 12. decembra vēstuli atzina,
ka attiecībā uz 130 aglomerācijām, kuru sarakstu tās iesniedza, komunālo notekūdeņu attīrīšana 1998. gada 31. decembrī neatbilda
Direktīvas 91/271 5. panta 2. punkta prasībām.
Savā atbildē Francijas valdība norāda, ka no sarakstā esošajām 130 aglomerācijām 32 aglomerācijas tomēr atbilst Direktīvas
91/271 prasībām, no kurām 10 (Višī [
Vichy
], Eksanprovansa [
Aix-en-Provence
], Mākona [
Mâcon
], Kreanža [
Créhange
], Sentavola [
Saint-Avold
], Beijola [
Bailleul
], Orijaka [
Aurillac
], Montobāna [
Montauban
], Šatijonsīrsēna [
Châtillon-sur-Seine
] un Grē [
Gray
]) atbilda prasībām jau pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa izbeigšanās.
Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākumu neizpildes fakts ir izvērtējams, ņemot vērā dalībvalstī esošo situāciju
brīdī, kad tā sniedz savu atbildi termiņā, kāds ir bijis noteikts argumentētajā atzinumā (skat., jo īpaši 2003. gada 12. jūnija
spriedumu lietā C‑446/01 Komisija/Spānija,
Recueil 2003
, I‑6053. lpp., 15. punkts).
Tā kā Višī, Eksanprovansas, Mākonas, Kreanžas, Sentavolas, Beijolas, Orijakas, Montobānas, Šatijonsīrsēnas un Grē aglomerācijas
atbilda prasībām, pirms izbeidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, iebildums attiecībā uz tām nav pamatots.
Savukārt tas ir pamatots attiecībā uz citām Francijas iestāžu 2000. gada 12. decembra vēstulē minētajām aglomerācijām, ieskaitot
tās, kuras ir atbildušas prasībām pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa iestāšanās.
Tālāk Komisija pārmet Francijas iestādēm to, ka tās nav ievērojušas savus pienākumus Monpeljē [
Montpellier
] aglomerācijā, kas neparādās 2000. gada 12. decembra vēstulei pievienotajā sarakstā.
No Francijas valdības atbildes uz argumentēto atzinumu izriet, ka Monpeljē aglomerācija novada savus komunālos notekūdeņus
jutīgajā zonā un ka attīrīšanas stacijas uzlabošanas un jūrā esoša ūdens novadīšanas kanāla izveidošanas darbi tika pabeigti
tikai 2004. gadā. Tā kā Francijas valdība Tiesā neapstiprināja to, ka šie darbi ir pabeigti ātrāk nekā paredzēts un jebkurā
gadījumā – līdz iestājās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, otrais iebildums attiecībā uz Monpeljē aglomerāciju arī
ir pamatots.
Visbeidzot, Komisija uzsver, ka Francijas iestādēm bija jāuzrauga arī tas, lai komunālie notekūdeņi, kas nāk no aglomerācijām
ar c.e. lielāku par 10 000 un kuri novadīti pirmajā iebildumā minētajās zonās, kuras bija jānorāda kā eitrofikācijai pakļautas
jutīgās zonas, tiktu pakļauti stingrākai attīrīšanai atbilstoši Direktīvas 91/271 5. panta 2. punktam.
Šajā sakarā Francijas valdība, kura neapstrīd to, ka komunālie notekūdeņi, kas nāk no aglomerācijām ar c.e. lielāku par 10 000,
tiek novadīti šī sprieduma 103. punktā norādītajās zonās vai to nogāžu ūdens sateces baseinos, nav Tiesā apgalvojusi, kā arī
a fortiori
nav pierādījusi, ka, iestājoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, šie ūdeņi tika pakļauti stingrākai attīrīšanai
Direktīvas 91/271 5. panta 2. punkta izpratnē.
Tādējādi jāsecina, ka:
–        nenorādot kā eitrofikācijai pakļautas jutīgās zonas Sēnas līci, Sēnu lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli, Artuā –
Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes ūdeņus, Vilēnas līci, Lorjēnas ūdens ceļu, Elornas estuāru, Duarnenē līci, Konkarno
līci, Morbiānas līci, Vistru lejup pa straumi no Nimas, kā arī To dīķi un
–        nepakļaujot stingrākai attīrīšanai tos novadītos komunālos notekūdeņus, kuri nāk no Francijas iestāžu 2000. gada 12. decembra
vēstulē norādītajām aglomerācijām, izņemot Višī, Eksanprovansas, Mākonas, Kreanžas, Sentavolas, Beijolas, Orijakas, Montobānas,
Šatijonsīrsēnas un Grē un Monpeljē aglomerācijas, kā arī novadot komunālos notekūdeņus, kas nāk no aglomerācijām ar c.e. lielāku
par 10 000, Sēnas līcī, Sēnā lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli, Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes
ūdeņos, Vilēnas līcī, Lorjēnas ūdens ceļā, Elornas estuārā, Duarnenē līcī, Konkarno līcī, Morbiānas līcī, Vistrā lejup pa
straumi no Nimas, kā arī To dīķī,
Francijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 91/271 II pielikuma 5. panta 1. un 2. punkts.
Prasība pārējā daļā ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Francijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Francijas Republika:
–
nenorādot kā eitrofikācijai pakļautas jutīgās zonas Sēnas līci, Sēnu lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli, Artuā –
Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes ūdeņus, Vilēnas līci, Lorjēnas ūdens ceļu, Elornas estuāru, Duarnenē līci, Konkarno
līci, Morbiānas līci, Vistru lejup pa straumi no Nimas, kā arī To dīķi un
–
nepakļaujot stingrākai attīrīšanai tos komunālos notekūdeņus, kuri nāk no Francijas iestāžu 2000. gada 12. decembra vēstulē
norādītajām aglomerācijām, izņemot Višī, Eksanprovansas, Mākonas, Kreanžas, Sentavolas, Beijolas, Orijakas, Montobānas, Šatijonsīrsēnas
un Grē un Monpeljē aglomerācijas, kā arī novadot komunālos notekūdeņus, kas nāk no aglomerācijām ar c.e. lielāku par 10 000,
Sēnas līcī, Sēnā lejup pa straumi pēc tās saplūšanas ar Andeli, Artuā – Pikardijas ūdens sateces baseina piekrastes ūdeņos,
Vilēnas līcī, Lorjēnas ūdens ceļā, Elornas estuārā, Duarnenē līcī, Konkarno līcī, Morbiānas līcī, Vistrā lejup pa straumi
no Nimas, kā arī To dīķī,
nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1991. gada 21. maija Direktīvas 91/271/EEK par komunālo notekūdeņu
attīrīšanu II pielikuma 5. panta 1. un 2. punkts;
2)
prasību pārējā daļā noraidīt;
3)
Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.