CELEX: 62004CJ0036
Regula (EK) Nr. 1954/2003
3., 4. un 6. pants
Zvejas intensitātes pārvaldība
Kopienas zvejas apgabali un resursi
Akts, kas attiecas uz Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem
Nedalāmība
Nepieņemamība

1       Savā prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdz atcelt 3., 4. un 6. pantu Padomes 2003. gada 4. novembra Regulā (EK) Nr. 1954/2003,
kura attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldību saistībā ar dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem un ar kuru groza
Regulu (EEK) Nr. 2847/93 un atceļ Regulas (EK) Nr. 685/95 un (EK) Nr. 2027/95 (OV L 289, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā
regula”).

Atbilstošās tiesību normas
2       Apstrīdētās regulas 3. pantā ir noteikts:
“1.      Izņemot apgabalā, kas noteikts 6. panta 1. punktā, dalībvalstis:
a)      novērtē to kuģu zvejas intensitātes līmeņus, kuru kopējais garums ir 15 metri vai vairāk, nosakot tos kā gada vidējo rādītāju
laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam katrā ICES apgabalā un CECAF rajonā, kas minēts 1. pantā, attiecībā uz bentālo
zivju sugu zivsaimniecību, izņemot to bentālo zivju sugu zivsaimniecību, uz kuru attiecas Padomes 2002. gada 16. decembra
Regula (EK) Nr. 2347/2002, ar ko ievieš īpašas pieejamības prasības un saistītos noteikumus, kuri piemērojami zvejai dziļjūras
krājumos, un ķemmīšgliemeņu, krabju un zirnekļkrabju zivsaimniecību, kā noteikts šīs regulas pielikumā. Zvejas intensitātes
aprēķināšanas nolūkā kuģa zvejas jaudu izmēra kā uzstādīto jaudu, kas izteikta kilovatos (kW);
b)      nosaka katras a) apakšpunktā minētās zivsaimniecības zvejas intensitātes līmeni, kas novērtēts atbilstoši a) apakšpunktam,
katrā ICES apgabalā vai CECAF rajonā.
[..]”
3       Šīs regulas 4. pantā ir noteikts:
“1.      To kuģu zvejas intensitāti, kuru kopējais garums ir 15 metri vai mazāk, novērtē vispārīgi katrai zivsaimniecībai un apgabalam
vai rajonam, kas minēts 3. panta 1. punktā, laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam.
2.      To kuģu zvejas intensitāti, kuru kopējais garums ir 10 metri vai mazāk, novērtē vispārīgi katrai zivsaimniecībai un apgabalam
vai rajonam, kas minēti 6. panta 1. punktā, laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam.
3.      Dalībvalstis nodrošina to, lai šo kuģu zvejas intensitāte tiktu ierobežota, ievērojot atbilstoši 1. un 2. punktam novērtētās
zvejas intensitātes līmeni.”
4       Ar minētās regulas 6. pantu tiek ieviests īpašs zvejas intensitātes pārvaldības režīms bioloģiski jutīgā zonā, ko ietver Īrijas
krasts un kurā “dalībvalstis novērtē to kuģu zvejas intensitātes līmeņus, kuru kopējais garums ir 10 metri vai vairāk, nosakot
tos kā gada vidējo rādītāju laika posmā no 1998. gada līdz 2002. gadam, attiecībā uz bentālo zivju sugu zivsaimniecību, izņemot
bentālo zivju sugu zivsaimniecību, uz kuru attiecas Regula (EK) Nr. 2347/2002, un ķemmīšgliemeņu, krabju un zirnekļkrabju
zivsaimniecību, un piešķir tādējādi novērtēto zvejas intensitātes līmeni katrai minētajai zivsaimniecībai”.

Lietas dalībnieku prasījumi
5       Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdētās regulas 3., 4. un 6. pantu (turpmāk tekstā – “apstrīdētie noteikumi”);
–       piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
6       Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–       prasību noraidīt;
–       piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
7       Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 19. maija rīkojumu Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu
atbalstam. Tā lūdz Tiesu prasību noraidīt un piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā arī lūdz gadījumā,
ja prasība tiks apmierināta, saglabāt kā saistošas apstrīdēto noteikumu sekas laikā, piemērojot EKL 231. panta otro daļu.

Par prasību
8       Spānijas Karaliste savas prasības atbalstam būtībā norāda uz diviem pamatiem. Pirmais ir balstīts uz nediskriminācijas principa
pārkāpumu. Minētā dalībvalsts uzskata, ka Padome nav ņēmusi vērā īpašo Spānijas flotes situāciju, kas izriet no pievienošanās
līguma normām, jo tajā noteikts pārskata periods, lai aprēķinātu zvejas intensitāti, un piemērots īpašs zvejas intensitātes
pārvaldības režīms apgabalā Īrijas dienvidrietumos. Otrais pamats ir balstīts uz Padomes pilnvaru nepareizu izmantošanu, pieņemot
apstrīdētās regulas 6. pantu, jo bioloģiski jutīgās zonas noteikšanas faktiskais mērķis bija nevis heku mazuļu aizsardzība,
bet to ierobežojumu pagarināšana, kas jau attiecas uz Spānijas floti.
9       Tiesa uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt apsvērumus jautājumā par prasības pieņemamību, ievērojot judikatūru, atbilstoši
kurai tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad, ja no pārējās akta daļas ir iespējams nodalīt noteikumus, kurus prasa atcelt
(skat. it īpaši 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑29/99 Komisija/Padome,
Recueil
, I‑11221. lpp., 45. un 46. punkts; 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑378/00 Komisija/Parlaments un Padome,
Recueil
, I‑937. lpp., 30. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑239/01 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑10333. lpp., 33. punkts, un 2005. gada 24. maija spriedumu lietā C‑244/03 Francija/Parlaments un Padome, Krājums, I‑4021. lpp.,
12. punkts).
10     Tiesas sēdes laikā Padome norādīja, ka, kaut arī apstrīdētie noteikumi ir viens no otra savstarpēji nodalāmi, tos nevar nodalīt
no citiem apstrīdētās regulas noteikumiem un ka tādēļ šiem citiem regulas noteikumiem zustu jēga, ja atceltu apstrīdētos noteikumus.
Šādas atcelšanas sekas būtu it īpaši sarežģītas, ievērojot minētās regulas 15. pantu, ar ko atceļ Padomes 1995. gada 27. marta
Regulu (EK) Nr. 685/95 par zvejas intensitātes vadību attiecībā uz dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un resursiem (OV L 71,
5. lpp.) un Padomes 1995. gada 15. jūnija Regulu (EK) Nr. 2027/95, ar ko izveido zvejas intensitātes vadības sistēmu saistībā
ar noteiktiem zvejas apgabaliem un resursiem (OV L 199, 1. lpp.). Līdz ar to prasības pieņemamība ir apšaubāma.
11     Komisija piekrīt Padomes argumentiem, saskaņā ar kuriem apstrīdētie noteikumi veido jaunā zvejas intensitātes pārvaldības
režīma būtību un ka to atcelšanas gadījumā uz ūdens resursiem rietumos vairs neattiektos neviens zvejas intensitātes pārvaldības
režīms.
12     Kā tika atgādināts šī sprieduma 9. punktā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesību aktu var daļēji atcelt tikai tad,
ja no pārējās akta daļas ir iespējams nodalīt noteikumus, kurus prasa atcelt.
13     Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka šī nodalīšanas prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļēja atcelšana groza šī akta būtību
(1998. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑68/94 un C‑30/95 Francija u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1375. lpp., 257. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Padome, 46. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
Vācija/Komisija, 34. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Francija/Parlaments un Padome, 13. punkts).
14     Turklāt Tiesa arī ir nospriedusi, ka atbilde uz jautājumu – vai daļēja atcelšana, kas groza apstrīdētā akta būtību, ir objektīvs
nevis subjektīvs kritērijs – ir atkarīga no apstrīdētā akta izdevējas iestādes politiskās gribas (iepriekš minētais spriedums
lietā Vācija/Komisija, 37. punkts).
15     Šajā lietā ir jāpārbauda, vai apstrīdēto noteikumu atcelšana, citiem apstrīdētās regulas noteikumiem paliekot spēkā, objektīvi
groza šīs regulas būtību.
16     Taču apstrīdētie noteikumi veido apstrīdētās regulas būtību.
17     No apstrīdētās regulas ceturtā apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir ieviest jaunu zvejas intensitātes pārvaldības režīmu konkrētās
zonās, lai “pašreizējais zvejas intensitātes vispārējais līmenis nepieaugtu”.
18     Turklāt apstrīdētie noteikumi ir ietverti apstrīdētās regulas II nodaļā, kas attiecas uz zvejas intensitātes pārvaldības režīmu.
Tādējādi šīs regulas 3. pantā ir definēti pasākumi attiecībā uz bentālo zivju sugu, kā arī dažu gliemju un vēžveidīgo zveju,
minētās regulas 4. pantā ir noteikta zvejas intensitāte, ko piemēro zvejas kuģiem, kuru garums ir 15 metri vai mazāk, un šīs
pašas regulas 6. pants nosaka šīs intensitātes pārvaldības nosacījumus bioloģiski jutīgās zonās.
19     Līdz ar to apstrīdētie noteikumi nosaka noteicošos zvejas intensitātes pārvaldības elementus, bet citiem apstrīdētās regulas
II nodaļas noteikumiem ir tikai tehnisks raksturs, jo to piemērošana ir saistīta ar šīs regulas 3., 4. un 6. pantu. Minētās
regulas III nodaļa ievieš zvejas intensitātes pārvaldības ievērošanas kontroles režīmu, un tādēļ tai ir jēga tikai tad, ja
jau pastāv apstrīdētie noteikumi.
20     Visbeidzot, apstrīdētās regulas 15. pants atceļ Regulu Nr. 685/95 un Regulu Nr. 2027/95 vēlākais no 2004. gada 1. augusta.
Šīs divas regulas definēja un ieviesa zvejas intensitātes vadības režīmu attiecībā uz dažiem Kopienas zvejas apgabaliem un
resursiem. Apstrīdēto noteikumu atcelšanas rezultātā var rasties tiesiska regulējuma robs, jo pēc šādas atcelšanas vairs nebūtu
spēkā esoša tiesiska regulējuma attiecībā uz zvejas intensitātes pārvaldību.
21     No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētie noteikumi nav nodalāmi no pārējās apstrīdētās regulas daļas. No tā izriet,
ka Spānijas Karalistes iesniegtie prasījumi daļēji atcelt minēto regulu nav pieņemami un ka līdz ar to prasība ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
22     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Spānijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Spānijas Karalistei spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež tai atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši šī paša panta 4. punktam Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Eiropas Kopienu Komisija sedz savus izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.