CELEX: 62005TJ0452
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Rūpniecisko diegu Eiropas tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība
Ārpuslīgumiskā atbildība
Konfidenciālas informācijas izpaušana
Zaudējumi
Cēloņsakarība

Prāvas priekšvēsture
1.
Prāvas priekšmets
Ar 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL]
81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 –
PO
/Diegi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar grozījumiem, kas paredzēti Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumā C(2005) 3765,
kura kopsavilkums publicēts 2008. gada 26. janvāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 21, 10. lpp.), Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka prasītāja –
Belgian Sewing Thread (BST) NV
– bija piedalījusies virknē nolīgumu un saskaņotu darbību diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības
nozares klienti, Beniluksa valstīs, Dānijā, Somijā, Zviedrijā un Norvēģijā (turpmāk tekstā – “Ziemeļvalstis”) laika periodā
no 1991. gada jūnija līdz 2001. gada septembrim.
Komisija noteica prasītājai naudas sodu EUR 0,979 miljonu apmērā par tās piedalīšanos kartelī saistībā ar diegu rūpnieciskiem
klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti, Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
2.
Administratīvais process
2001. gada 7. un 8. novembrī Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL
81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. panta 3. punktu, veica pārbaudes vairāku šujamdiegu ražošanas
uzņēmumu telpās. Šīs pārbaudes tika veiktas, ņemot vērā informāciju, ko 2000. gada augustā sniedza
The English Needle & Tackle Co. Ltd
.
2001. gada 26. novembrī
Coats Viyella plc
(turpmāk tekstā – “
Coats
”) iesniedza pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai
to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”),
kam bija pievienoti sagatavotie dokumenti, lai pierādītu šādu aizliegto vienošanos esamību: pirmkārt, aizliegtā vienošanās
diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem, tirgū Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), otrkārt, aizliegtā vienošanās diegu rūpnieciskiem
klientiem, tirgū Apvienotajā Karalistē, un, treškārt, aizliegtā vienošanās diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu
rūpniecības nozares klienti, Beniluksa valstīs, kā arī Ziemeļvalstīs (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās diegu tirgū rūpniecības
nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs”).
Pamatojoties uz pārbaužu laikā iegūtajiem un
Coats
iesniegtajiem dokumentiem, Komisija 2003. gada martā un augustā attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja informācijas pieprasījumus
atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam.
2004. gada 15. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kuru tā nosūtīja vairākiem uzņēmumiem to piedalīšanās dēļ
vienā vai vairākās aizliegtās vienošanās, kas minētas šī sprieduma 4. punktā, ietverot aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības
nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Visiem uzņēmumiem bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem
CD‑ROM
kopijas formātā, kas tiem tika nosūtīta 2004. gada 7. aprīlī.
Visi uzņēmumi, kam bija adresēts paziņojums par iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus.
Uzklausīšana notika 2004. gada 19. un 20. jūlijā.
2004. gada 24. septembrī lietas dalībniekiem tika piešķirta piekļuve atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajai
versijai un lietas dalībnieku uzklausīšanas laikā sniegtajiem apsvērumiem un tiem tika noteikts termiņš citu apsvērumu iesniegšanai.
2005. gada 14. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
3.
Apstrīdētais lēmums

Konkrētā tirgus definīcija
Apstrīdētajā lēmumā tiek nošķirts, pirmkārt, diegs automobiļu rūpniecības nozares klientiem no, otrkārt, diega rūpnieciskiem
klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti. Šajā pašā apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka preču tirgus,
attiecībā uz kuru tika vērtēts prasītājai pārmestais pārkāpums, ir diegu tirgus rūpnieciskiem klientiem.
Ğeogrāfiskais tirgus, ko skar pārkāpums, kuru, kā apgalvots, izdarījusi pieteicēja, ir Beniluksa valstu un “Ziemeļvalstu”
tirgus.

Konkrētā tirgus lielums un struktūra
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir precizējusi, ka rūpniecībai paredzēto diegu pārdošanas apgrozījums Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
2000. gadā sasniedza aptuveni EUR 50 miljonus un 2004. gadā – aptuveni EUR 40 miljonus.
Komisija arī ir norādījusi, ka 90. gadu beigās galvenie rūpniecībai paredzēto diegu piegādātāji Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
citu starpā bija prasītāja,
Gütermann AG
(turpmāk tekstā – “
Gütermann
”),
Zwicky & Co. AG
(turpmāk tekstā – “
Zwicky
”),
Amann und Söhne GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Amann
”),
Barbour Threads Ltd
(turpmāk tekstā – “
Barbour
”), pirms tam, kad to pārņēma
Coats
, un
Coats
.

Pārkāpjošo darbību apraksts
Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka prasītājai pārmestais pārkāpums attiecībā uz diegu tirgū rūpniecības nozares
klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs esot izdarīts no 1990. līdz 2001. gadam.
Pēc Komisijas domām, attiecīgie uzņēmumi satikās vismaz vienu reizi gadā un sanāksmes tika sadalītas divās daļās, no kurām
viena bija sēde, kas bija veltīta Beniluksa valstu tirgum, bet otra – Ziemeļvalstu tirgum. Sanāksmju galvenais mērķis bija
augstu cenu saglabāšana katrā no šiem abiem tirgiem.
Dalībnieki bija apmainījušies ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenas paaugstināšanas piemērošanu, par atlaižu
samazināšanu un piemērojamo īpašo cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem. Tika arī noslēgti nolīgumi par nākotnē paredzamajiem
cenrāžiem, par augstāko atlaižu līmeni, par atlaižu samazināšanu un piemērojamo īpašo cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem,
kā arī nolīgumi par izvairīšanos no cenu samazināšanas par labu pašreizējam piegādātājam un par klientu sadalīšanu savā starpā
(apstrīdētā lēmuma 99.–125. apsvērums).

Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā Komisija konstatēja, ka astoņi uzņēmumi, ieskaitot prasītāju, ir pārkāpuši EKL 81. pantu
un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās diegu tirgū rūpniecības nozarei Beniluksa
valstīs un Ziemeļvalstīs laika periodā no 1991. gada jūnija līdz 2001. gada septembrim tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju.
Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmajai daļai tika noteikti naudas sodi par aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības
nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, it īpaši šādiem uzņēmumiem:
–
Coats
: EUR

15,05 miljoni;
–
Amann
: EUR 13,09 miljoni;
–        prasītāja: EUR 0,979 miljoni;
–
Gütermann
: EUR 4,021 miljons;
–
Zwicky
: EUR 0,174 miljoni.
Apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija ir pieprasījusi minētajiem uzņēmumiem nekavējoties izbeigt minētos pārkāpumus, ja tie
vēl nebija izbeigti. Tā tiem arī uzlika pienākumu atturēties atkārtot ikvienu apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto darbību un
ikvienu darbību vai praksi ar līdzvērtīgu mērķi vai sekām.
4.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 27. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.
Tā kā Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā
palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl Komisija tai ir noteikusi naudas sodu EUR 0,979 miljonus, vai, pakārtoti,
būtiski samazināt naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisiju atlīdzināt nodarītos zaudējumus prasības pieteikumā norādītajā apmērā;
–        iecelt ekspertu, lai noteiktu zaudējumu daļu, kuru vēl nevar aprēķināt;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību atcelt tiesību aktu;
–        prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Šī prasība ietver, pirmkārt, prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, prasību par noteiktā naudas soda apmēra
samazināšanu un, otrkārt, prasību par zaudējumu atlīdzību.
1.
Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju

Ievada apsvērumi
Vispirms ir jānorāda, ka pirmā izvirzītā pamata ietvaros, lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, prasītāja
apgalvo, ka apstākļi, kas veido pārkāpumu, kura izdarīšanu tā neapstrīd, nevarēja tikt pielīdzināti “sevišķi smagam” pārkāpumam,
kas tai ir pārmests apstrīdētā lēmuma 1. pantā. Šajā sakarā tā apgalvo, ka pārkāpums, kuru tā atzīst par izdarītu, ir jānošķir
no pārkāpumiem, kurus ir izdarījuši citi uzņēmumi. Tā arī būtībā norāda, ka pārkāpums, kura izdarītāja tā ir, neietilpst vienotajā
un turpinātajā pārkāpumā diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kas minēts šajā 1. pantā.
Tātad ir jāuzskata, ka ar šiem argumentiem prasītāja apstrīd tai pārmestā pārkāpuma esamību.
Tomēr lielākoties prasītājas sniegtā argumentācija šī paša pamata ietvaros attiecas uz Komisijas veikto pārkāpuma smaguma
novērtējumu un ar to saistīto naudas soda summas noteikšanu, ņemot vērā prasītājas individuālo lomu šajā pārkāpumā. Šāda argumentācija
tādējādi attiecas nevis uz pašu pārkāpuma esamību, bet uz naudas soda un tā apmēra apstrīdēšanu. Tātad šī argumentācija tiks
analizēta pamatu par naudas soda atcelšanu vai samazināšanu ietvaros.

Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Lai gan prasītāja neapstrīd lietas faktiskos apstākļus, kuri minēti 2004. gada 15. marta paziņojumā par iebildumiem, tā apstrīd
to, ka tai pārmestie apstākļi var tikt pielīdzināti to uzņēmumu izdarītajiem pārkāpumiem, kuri plānoja un organizēja šo pārkāpumu.
Prasītāja šajā sakarā norāda, ka aizliegto vienošanos plānoja un organizēja citi uzņēmumi un prasītāja šajos pasākumos nepiedalījās.
Komisija uzskata, ka šis pamats ir jānoraida.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāvērtē prasītājas arguments, ar kuru būtībā tiek apgalvots, ka tai pārmestos apstākļus nevarēja uzskatīt par tādiem, uz
kuriem attiecas vienotais un turpinātais pārkāpums diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs,
kas konstatēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā, un ka šos apstākļus tādējādi esot bijis jāvērtē atsevišķā un īpašā veidā.
Pirmkārt, no judikatūras izriet, ka, ņemot vērā konkurences tiesību normu attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī par tiem piemērojamo
sankciju būtību un bardzības pakāpi, atbildībai par šo pārkāpumu izdarīšanu ir personīgs raksturs. Nolīgumiem un saskaņotām
darbībām EKL 81. panta 1. punkta izpratnē obligāti jāizriet no vairāku uzņēmumu, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet
kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās atkarībā no attiecīgā tirgus īpatnībām un konkrēta uzņēmuma stāvokļa attiecīgajā
tirgū, īstenojamiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida, savstarpējas sadarbības. Tomēr konkrēta uzņēmuma
atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par darbībām, kuras gan veikuši citi uzņēmumi, bet kurām ir tie paši pret konkurenci
vērstie mērķi vai ietekme, nevar izslēgt tāpēc vien, ka katrs uzņēmums citādā veidā iesaistās pārkāpuma izdarīšanā (Tiesas
1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 78.–80. punkts).
Tādējādi uzņēmumu var saukt pie atbildības par vispārējo aizliegto vienošanos arī tad, ja tas tieši ir piedalījies tikai vienā
vai dažos to veidojošajos elementos, ja, pirmkārt, tas zināja vai tam noteikti bija jāzina, ka vienošanās, kuras dalībnieks
tas bija, sevišķi vairāku gadu gaitā piedaloties regulāri organizētās sanāksmēs, bija daļa no kopējiem pasākumiem, kas paredzēti,
lai deformētu parastos konkurences spēles noteikumus, un, otrkārt, šie pasākumi ietvēra visus aizliegto vienošanos veidojošos
elementus (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 176. punkts). Tāpat arī fakts, ka dažādiem uzņēmumiem ir bijušas dažādas lomas kopējā mērķa
sasniegšanā, nenozīmē, ka pret konkurenci vērsts mērķis un pārkāpums nav identiski, ja katrs uzņēmums savā līmenī sniedzis
ieguldījumu kopējā mērķa sasniegšanā (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās
lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz
T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4123. punkts).
Visbeidzot, ja konstatētie nolīgumi un saskaņotās darbības, ņemot vērā to mērķa identiskumu, iekļaujas tādās periodisko sanāksmju,
cenu un kvotu mērķu noteikšanas sistēmās, kuras savukārt iekļaujas virknē attiecīgo uzņēmumu centienu, kuriem ir viens vienīgs
ekonomisks mērķis, proti, cenu attīstības sagrozīšana, būtu mākslīgi, ja šīs nepārtrauktās darbības, ko raksturo viens vienīgs
mērķis, tiktu sadalītas un tādējādi apskatītas kā vairāki patstāvīgi pārkāpumi, lai gan runa tomēr ir par vienotu pārkāpumu,
kas pakāpeniski īstenojās, izmantojot gan nolīgumus, gan saskaņotas darbības. Uzņēmums, kas ar savu rīcību ir piedalījies
šādā pārkāpumā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktā sniegtajai nolīguma vai saskaņotas prakses, ar mērķi, kas ir vērsts pret
konkurenci, definīcijai, ja šī rīcība ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, ir arī atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību
šī paša pārkāpuma ietvaros attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā pārkāpumā laiku. Tā tas ir, ja tiek konstatēts, ka
minētais uzņēmums zināja par citu uzņēmumu pārkāpjošām darbībām vai ka tas varēja saprātīgi tās paredzēt un ka tas bija gatavs
uzņemties risku. Šāds secinājums nepārkāpj principu, ka atbildībai par šādiem pārkāpumiem ir jābūt personīgai. Tas atbilst
dalībvalstu tiesību sistēmās plaši izplatītajai koncepcijai, kas paredz atbildības par vairāku personu izdarītiem pārkāpumiem
noteikšanu, ņemot vērā to dalību pārkāpumā kopumā, kas šajās tiesību sistēmās netiek uzskatīts pretrunā principam, ka atbildībai
par šādiem pārkāpumiem ir personīgs raksturs (šajā ziņā skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 82.–84. punkts).
Tādējādi ir jānosaka, vai prasītājai pārmestie apstākļi iekļaujas kopējos pasākumos, kas paredzēti, lai izkropļotu konkurenci
diegu tirgū rūpniecības nozarei Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, un tādējādi ietilpst vienotajā un turpinātajā pārkāpumā,
kas veido aizliegto vienošanos tirgū.
Šajā sakarā prasītāja neapstrīd, ka ir piedalījusies sanāksmēs par diegu tirgu rūpniecības nozarei Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
Tā arī neapstrīd apstākli, ka šo sanāksmju gaitā dalībnieki apmainījās ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenu
paaugstināšanas piemērošanu, par atlaižu samazināšanu un īpašu piemērojamo cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem, noslēdza
vienošanās par nākotnē paredzamajiem cenrāžiem, par augstākiem atlaižu līmeņiem, par atlaižu samazināšanu un īpašu piemērojamo
cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem, lai izvairītos no cenām, kas ir zemākas par pašreizējā piegādātāja cenām, un sadalītu
klientus, un nodibināja sakarus, lai iedrošinātu sanāksmēs piedalīties piegādātājus, kuri tajās nepiedalījās.
Turklāt prasītāja atzina, ka ir piedalījusies šajās sanāksmēs, labi zinādama, ka to organizatoriem bija nolūks to iesaistīt
pret konkurenci vērstos nolīgumos. Tā pat apgalvo, ka esot gaidījusi, ka Komisija tai konstatēs šo pārkāpumu.
Turklāt saskaņā ar judikatūru, lai juridiski pietiekami pierādītu, ka attiecīgais uzņēmums bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks,
pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka šis uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās slēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi,
aktīvi pret tiem neiebilstot. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir konstatēta, uzņēmumam ir jāpierāda, ka tā dalība šajās sanāksmēs
nekādā ziņā nebija vērsta pret konkurenci, pierādot, ka tas bija norādījis saviem konkurentiem, ka tas šajās sanāksmēs piedalās
ar citu nostāju (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 155. punkts, un iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 96. punkts). Iemesls, kas ir pamatā šim tiesību principam, ir tas, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs un publiski nenorobežojoties
no to satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar
to. Tas attiecas arī uz uzņēmuma dalību vienota nolīguma īstenošanā. Lai noteiktu uzņēmuma dalību šādā nolīgumā, Komisijai
ir jāpierāda, ka uzņēmums ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, kas bija visiem dalībniekiem,
un ka tas zināja par citu uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas
varēja tos saprātīgi paredzēt un ka bija gatavs uzņemties par to risku (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 87. punkts).
Prasītāja nav pierādījusi, ka tā saviem konkurentiem bija norādījusi, ka tā sanāksmē piedalījās ar citu nostāju.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītāja ir atbildīga par vienotu pārkāpumu,
kurš tika izdarīts diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kurš ir minēts apstrīdētā
lēmuma 1. pantā.
Līdz ar to pamats, ar kuru prasītāja noliedz, ka būtu izdarījusi apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu, ir jānoraida.
2.
Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, vai, pakārtoti, samazināt naudas soda
apmēru
Prasītāja būtībā izvirza četrus pamatus par naudas soda un tā apmēra apstrīdēšanu. Pirmais ir par attiecīgā pārkāpuma kļūdainu
novērtējumu par “sevišķi smagu”. Otrais, kas ietver četrus iebildumus, ir par naudas soda sākumsummas kļūdainu noteikšanu
un prasītājas kļūdainu kvalifikāciju otrajā kategorijā, jo neesot attiecīgi ņemts vērā konkrētā tirgus lielums, faktiskā ekonomiskā
spēja radīt kaitējumu konkurencei, prasītājas situācija attiecībā uz citiem uzņēmumiem un šī uzņēmuma nestabils finansiāls
stāvoklis. Trešais ir par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu. Ceturtais ir par sadarbības kļūdainu vērtējumu.

Par pamatu par pārkāpuma kļūdainu kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Prasītāja norāda, ka Komisija esot kļūdaini klasificējusi tai pārmesto pārkāpumu kā “sevišķi smagu”. Tā pārmet Komisijai,
ka tā esot uzskatījusi, ka tai nevajadzēja ņemt vērā īpašus apstākļus, kas attiecas tikai uz prasītājas personīgo lomu. Komisija
tādējādi neesot ņēmusi vērā tās īpašo lomu attiecīgajā pārkāpumā un konkrētos apstākļus par tās piedalīšanos sanāksmēs par
diegu tirgu rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka tai neesot
bijusi nekāda loma attiecīgā pārkāpuma plānošanā un organizēšanā, tai neesot bijis mērķis, piedaloties šajās sanāksmēs, noslēgt
pret konkurenci vērstus nolīgumus, un tā nekad neesot īstenojusi šo sanāksmju laikā noslēgtos nolīgumus.
Komisija prasa atzīt šo pamatu par nepamatotu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, kā tas tika norādīts pamata ietvaros par pārkāpuma apstrīdēšanu, it īpaši šī sprieduma 39. punktā, Komisija ir pamatoti
uzskatījusi, ka prasītāja bija piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa
valstīs un Ziemeļvalstīs, kas minēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā.
Otrkārt, vienotais un turpinātais pārkāpums diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs attiecībā
uz iesaistītajiem uzņēmumiem galvenokārt nozīmēja apmaiņu ar sensiblu informāciju par cenrāžiem un/vai atsevišķiem klientiem
noteiktām cenām, vienošanos par cenu paaugstināšanu un/vai mērķa cenām, izvairīšanos no cenām, kas ir zemākas par pašreizējā
piegādātāja cenām, un pircēju sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. un 345. apsvērums). Šāda prakse ir horizontāli “cenu karteļu”
tipa ierobežojumi Pamatnostādņu sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK] līguma
65. panta 5. punktu (OV [1998], C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), izpratnē un tādējādi ir pēc sava rakstura
“sevišķi smags” pārkāpums. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi kļūdu, kvalificējot šādu pārkāpumu kā “sevišķi smagu”.
Visbeidzot, prasītājas izvirzītie argumenti, lai apstrīdētu faktisko apstākļu, kuri tai ir pārmesti, smagumu, pamatojas uz
tās individuālo lomu attiecīgajā pārkāpumā un tādējādi nevarot atspēkot šī pārkāpuma kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”. Šādi
argumenti izriet no pārkāpuma smaguma novērtējuma, kas ir nepieciešams, lai noteiktu naudas soda vispārējo sākumsummu, sajaukšanas
ar novērtējumu, cik nopietni katrs no iesaistītajiem uzņēmumiem ir piedalījies pārkāpumā – jautājumu, kurš ir jāizvērtē, nosakot,
vai ir jāpiemēro atbildību pastiprinoši vai mīkstinoši apstākļi.
Ir jānoraida arī prasītājas arguments, saskaņā ar kuru naudas soda vispārējai sākumsummai, kas tiek noteikta atbilstoši vispārējam
pārkāpuma smagumam, jābūt saistītai ar tās individuālo dalību tajā.
Kamēr naudas soda sākumsumma ir nosakāma atbilstoši pārkāpumam, tā smagumu nosaka, ņemot vērā virkni citu faktoru, attiecībā
uz kuriem Komisijai ir zināma rīcības brīvība (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 71. punkts). Turklāt no Pamatnostādnēm izriet, ka pārkāpuma smaguma vērtēšana tiek veikta
divos posmos. Pirmajā posmā vispārīgais smagums tiek vērtēts vienīgi atkarībā no paša pārkāpuma elementiem, tādiem kā tā raksturs
un ietekme uz tirgu, un otrajā posmā tas tiek precizēts, ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma apstākļus, kas turklāt liek Komisijai
ņemt vērā ne tikai iespējamos atbildību pastiprinošos apstākļus, bet – attiecīgā gadījumā – arī atbildību mīkstinošos apstākļus.
Šāda pieeja ļauj, tostarp tādu pārkāpumu gadījumos, kuros iesaistīti vairāki uzņēmumi, ņemt vērā, vērtējot pārkāpuma smagumu,
katra uzņēmumu atšķirīgo lomu un tā attieksmi pret Komisiju procesa laikā (Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums
apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 109. punkts). Tādējādi, uzskatot to par nenozīmīgu, prasītājas individuālā loma nevarēja atspēkot vienotā
pārkāpuma kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”.
Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tās dalība sanāksmēs iekļāvās uzņēmuma pārdošanas perspektīvā, un ka tai tādējādi nav
bijis nekāda nolūka tajās noslēgt pret konkurenci vērstus nolīgumus, nevar tikt atbalstīts. Pārdošanas iespēja nekādi nevar
attaisnot dalību sanāksmēs, kas ir vērstas pret konkurenci. Turklāt jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tās dalība
sanāksmēs bija notikusi arī stiprā spiediena no citu attiecīgo uzņēmumu puses rezultātā. Pirmkārt, šī iespējamā spiediena
esamība neko neizmaina pārkāpuma, kurā prasītāja piedalījusies, smagumā. Otrkārt, pat pieņemot, ka uz prasītāju tika izdarīts
spiediens, tā nevar pamatoties uz šo apstākli, tāpēc ka tā varēja paziņot par šo spiedienu kompetentajām iestādēm un iesniegt
Komisijai sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam, nevis piedalīties attiecīgajās darbībās (šajā ziņā skat. Pirmās instances
tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 63. punkts).
Secinājums – pamats par pārkāpuma kļūdainu kvalifikāciju kā “sevišķi smagu” ir jānoraida.

Par pamatu par naudas soda sākumsummas un naudas soda apmēra kļūdainu noteikšanu, kā arī par prasītājas kļūdainu klasifikāciju
otrajā kategorijā
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Četri iebildumi ir izvirzīti, lai pamatotu pamatu par naudas soda sākumsummas kļūdainu noteikšanu un naudas soda apmēru, kā
arī par prasītājas kļūdainu klasifikāciju otrajā kategorijā. Tie ir attiecīgi par nelielā konkrētā tirgus lieluma neievērošanu,
par kļūdainu prasītājas faktisko ekonomisko spēju būtiski ierobežot konkurenci vērtējumu, par prasītājai noteiktās naudas
soda sākumsummas nesamērīgo raksturu salīdzinājumā ar to, kas piemērots citiem uzņēmumiem, un par tās sliktā finansiālā stāvokļa
neņemšanu vērā.
Pirmkārt, prasītāja iebilst, ka Komisija neesot ņēmusi vērā nelielo konkrētā tirgus lielumu un līdz ar to esot noteikusi naudas
soda sākumsummu pārāk augstu attiecībā uz minēto lielumu. Pēc tās domām, Komisija esot ņēmusi vērā diegu tirgus automobiļu
rūpniecības nozares klientiem EEZ nelielo apmēru, nosakot naudas soda sākumsummu EUR 5 miljonu apmērā attiecībā uz tirgu,
kas ir novērtēts EUR 20 miljonu apmērā 1999. gadā. Attiecībā uz diegu tirgu rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs
un Ziemeļvalstīs Komisija esot noteikusi naudas soda sākumsummu EUR 14 miljonu apmērā attiecībā uz tirgu, kas ir novērtēts
EUR 40 miljonu apmērā 2004. gadā.
Prasītāja arī apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini novērtējusi diegu tirgu rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un
Ziemeļvalstīs EUR 40 miljonu apmērā 2004. gadā, jo tā neesot ņēmusi vērā apstākli, ka lielāko daļu rūpniecībai paredzēto diegu,
kas pārdoti EEZ, bija iegādājušies uzņēmumi, kuri tos eksportēja uzņēmumiem, kas atrodas ārpus EEZ. Tā apgalvo, ka apgrozījums,
kas aptver saražoto preču eksportu, esot bijis jāatskaita no EUR 40 miljonu apgrozījuma, un ka tādējādi attiecīgais tirgus
būtu bijis jānovērtē mazāk nekā EUR 20 miljonu apmērā. Prasītāja secina, ka, neņemot vērā šī tirgus nelielo apmēru, nosakot
naudas soda sākumsummu, Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus. Turklāt tā uzskata, ka lēmums
nesniedz pienācīgu pamatojumu šajā sakarā.
Otrkārt, prasītāja iebilst, ka Komisija esot kļūdaini vērtējusi tās faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt būtisku kaitējumu
citiem dalībniekiem, it īpaši patērētājiem. Pēc tās domām, Komisijai esot bijusi jāņem vērā tās tirgus daļa un “kopējais apgrozījums,
kuru tā gūst no attiecīgajām precēm”.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nepamatoti uzskatot, ka attiecīgo uzņēmumu faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu
konkurencei varēja tikt novērtētas, pamatojoties uz veiktajām piegādēm konkrētajā tirgū. Pēc tās domām, Komisija neesot sniegusi
pierādījumus, lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru tai attiecīgajā tirgū bija tirgus spēja, kas atbilda apgrozījumam,
kuru tā īsteno Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Prasītāja norāda, ka attiecīgo uzņēmumu īstenoto ietekmi uz konkurenci
nevarot pareizi novērtēt, neņemot vērā īpašus apstākļus, kuri raksturo tirgu. Vispirms, lielāko daļu Beniluksa valstīs un
Ziemeļvalstīs pārdoto diegu esot bijis paredzēts nekavējoties eksportēt. Turpinot, rūpniecībai paredzētie diegi esot bijuši
intensīvas tirdzniecības priekšmets. Turklāt neesot pastāvējis nekāds tehnisks vai normatīvs šķērslis diegu tirdzniecībā.
Visbeidzot, diegus esot bijis viegli uzglabāt un transportēt. Komisija turklāt esot atzinusi šo apstākļu esamību, tomēr no
tiem neesot izdarījusi secinājumus, vērtējot prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu konkurencei. Otrkārt,
prasītāja uzskata, ka Komisija neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu tirgus daļu. Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija
arī neesot ņēmusi vērā apstākli, ka prasītāja nebija “vertikāli integrēta” un tādējādi tai nebija spējas ražot ārpus EEZ.
Ceturtkārt, prasītāja atsaucas uz Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2002/759/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas
procedūru (Lieta COMP/37.800/F3 – Luksemburgas alus darītavas) (OV 2002, L 253, 21. lpp.), kurā Komisija bija piemērojusi
acīmredzami zemāku summu.
Treškārt, prasītāja uzskata, ka naudas soda sākumsumma, kas tai tika noteikta, esot pārāk augsta salīdzinājumā ar naudas sodu
sākumsummu apmēriem, kuri tika noteikti citiem attiecīgiem uzņēmumiem, un tas esot tās atšķirīgās lomas attiecīgajā pārkāpumā,
citu attiecīgo uzņēmumu lieluma un to augstākas tirgus spējas dēļ. Komisijas piemērotā aprēķināšanas metode balstoties uz
pieņēmumu, kam neesot pamata un kas neesot motivēts, saskaņā ar kuru tai ir bijusi tirgus spēja atbilstoši īstenotajam apgrozījumam
konkrētā tirgū. Pat ja pieņemtu, ka Komisija varēja likumīgi ierobežot šo apgrozījumu, tas esot nesamērīgi ņemts vērā attiecībā
uz citiem vērtējuma apstākļiem (proti, vertikāla integrācija, spēja ražot valstīs, kurās ir zemas algas, un importa nozīmīgums,
kura izcelsme ir šajās valstīs), kā rezultātā esot notikusi nesamērīga naudas soda sākumsummas noteikšana. Prasītāja visbeidzot
norāda, ka pat pēc noteikuma par augstākās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma, kuru iepriekšējā finanšu gadā īstenojis ikviens
uzņēmums, kas piedalījies pārkāpumā, piemērošanas un pēc samazinājuma, kas saistīts ar sadarbību, naudas sods, kas tai tika
noteikts, ir 8 % no tās 2004. gada kopējā apgrozījuma, savukārt “tirgus līderim” noteiktais naudas sods ir tik tikko 1,1 %
no tā kopējā apgrozījuma.
Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka naudas soda sākumsumma, kas tai tika noteikta, esot acīmredzami pārāk augsta saistībā ar
tās nestabilo finansiālo stāvokli, uz ko norāda ļoti nelielais apgrozījums.
Komisija iebilst pret visiem šiem argumentiem un prasa noraidīt pamatu.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par iebildumu par nelielā konkrētā tirgus apmēra neņemšanu vērā
Pirmkārt, prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā nelielo konkrētā tirgus apmēru, un tādējādi noteikusi naudas
soda aprēķināšanas sākumsummu, kas saistībā ar šo apmēru ir nesamērīga.
Vispirms ir jānorāda, ka samērīguma princips nozīmē, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un nepieciešams,
lai sasniegtu vēlamo mērķi. Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus elementus,
un nevienam no šiem elementiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu attiecībā pret citiem novērtējuma elementiem. Samērīguma
princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli apstākļiem, kas ņemami vērā, lai noteiktu
pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (Pirmās instances
tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 226.–228. punkts).
Attiecībā uz Komisijai izteikto pārmetumu, ka tā neesot ņēmusi vērā konkrētā tirgus lielumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija uzņēmumiem var noteikt naudas sodus,
kuru apmērs nepārsniedz 10 % no apgrozījuma, ko katrs no uzņēmuma, kas ir piedalījies pārkāpumā, īstenojis iepriekšējā finanšu
gadā. Lai noteiktu naudas soda apmēru, ievērojot šo robežu, šie noteikumi paredz ņemt vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt
atbilstoši Pamatnostādnēm Komisija nosaka naudas soda sākumsummu, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, faktisko ietekmi uz tirgu,
ja to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.
Tādējādi nedz Regulā Nr. 17, nedz arī Regulā Nr. 1/2003 vai Pamatnostadnēs nav noteikts, ka naudas soda apmērs jānosaka tiešā
atkarībā no konkrētā tirgus apmēra, jo šis faktors ir tikai viens no vairākiem faktoriem. Šīs tiesiskais regulējums kā tāds
nenosaka Komisijai prasību ņemt vērā nelielo preču tirgus apmēru (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums
lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).
Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (Tiesas 1983. gada 7. jūnija
spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 120. punkts). Nevar izslēgt, ka viens no elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu attiecīgajā gadījumā var
būt preces tirgus apmērs.
Tā rezultātā, lai gan tirgus apmērs var būt elements, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras
atkarībā no pārkāpuma veida un konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Šajā lietā pārkāpums attiecībā uz iesaistītajiem uzņēmumiem galvenokārt nozīmēja apmaiņu ar sensiblu informāciju par cenrāžiem
un/vai atsevišķiem klientiem noteiktām cenām, vienošanos par cenu paaugstināšanu un/vai mērķa cenām, izvairīšanos no konkurences,
izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem izdevīgas cenas, un pircēju sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. un 345. apsvērums).
Šāda prakse ir horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi Pamatnostādņu izpratnē, un tādējādi ir pēc sava rakstura “sevišķi
smags” pārkāpums. Šajā kontekstā nelielam konkrētā tirgus apmēram, pieņemot, ka tas tāds bija, ir maza nozīme salīdzinājumā
ar visiem citiem apstākļiem, kuri apstiprina pārkāpuma smagumu.
Katrā ziņā ir jāņem vērā, ka Komisija uzskatīja, ka pārkāpums bija jāuzskata par sevišķi smagu atbilstoši Pamatnostādnēm,
kurās attiecībā uz šādiem gadījumiem ir paredzēts, ka Komisija var “paredzēt” sākumsummu, kura pārsniedz EUR 20 miljonus.
Šajā lietā apstrīdētā lēmumā Komisija iedalīja attiecīgos uzņēmumus vairākās kategorijās pēc to nozīmīguma konkrētajā tirgū.
No apstrīdētā lēmuma 358. apsvēruma izriet, ka Komisija noteica tikai naudas soda sākumsummu EUR 14 miljonu apmērā uzņēmumiem,
kuri ietilpst pirmajā kategorijā, EUR 5,2 miljonus tiem, kas ietilpst otrajā kategorijā (šajā lietā – prasītāja), EUR 2,2 miljonus
tiem, kuri ietverti trešajā kategorijā, un EUR 0,1 miljons tam, kurš ietilpst ceturtajā kategorijā. No tā izriet, ka sākumsumma,
kas ir bijusi pamats prasītājai noteiktā naudas soda aprēķināšanai, atbilda summai, kas ir acīmredzami zemāka nekā tā, kuru
Komisija atbilstoši Pamatnostādnēm būtu varējusi “paredzēt” par sevišķi smagiem pārkāpumiem. Šī naudas soda sākumsummas noteikšana
norāda uz apstiprinājumu, ka attiecīgo preču tirgus apmērs bija ņemts vērā.
Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisija neesot ņēmusi vērā konkrētā tirgus apmēru un tātad esot noteikusi naudas sodu
aprēķināšanas sākumsummu, kas saistībā ar šo apmēru ir nesamērīga, tādējādi ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāja nepamatoti apgalvo, ka, nosakot naudas soda sākumsummu, esot pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma
principi, tāpēc ka atšķirībā no veiktā aprēķina saistībā ar attiecīgo pārkāpumu Komisija esot ņēmusi vērā diegu tirgus automobiļu
rūpniecības nozares klientiem EEZ nelielo apmēru un tādējādi esot noteikusi naudas soda sākumsummu samērīgi šī tirgus lielumam.
Vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz vienādas situācijas aplūkot dažādi un dažādas situācijas aplūkot vienādi, ja vien
šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Šajā lietā aizliegtā vienošanās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem
EEZ un aizliegtā vienošanās diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs ir divi atšķirīgi
pārkāpumi, kuri attiecas uz atšķirīgiem preču un ģeogrāfiskiem tirgiem. Prasītāja tādējādi nav tieši tādā pašā situācijā kā
uzņēmumi, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem EEZ, un nevarēja līdz
ar to šajā sakarā likumīgi atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Treškārt, prasītājas argumentu par to, ka konkrētā tirgus apmērs pēc saražoto preču eksporta atskaitīšanas esot bijis jāsamazina
līdz EUR 20 miljonu apmēram, nevar atbalstīt. Pirmkārt, darījumi saistībā ar attiecīgajām precēm, kas ietvertas saražotajās
precēs, kuras tikušas eksportētas ārpus konkrētā tirgus, bija katrā ziņā veikti šajā pēdējā tirgū un šī apstākļa dēļ bija
neatņemama tirgus daļa. Otrkārt, prasītāja nekādā ziņā nav pierādījusi, ka saražoto gala preču, kas ietver attiecīgās preces,
kuras tika tirgotas šajā tirgū, eksports ārpus šī tirgus samazina minētā tirgus lielumu.
Turklāt attiecībā uz argumentu par apgalvoto pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu – tas ir jānoraida. No šī sprieduma 65. un
66. punkta noteikti izriet, ka apstrīdētais lēmums ietver pietiekamus apstākļus attiecībā uz naudas soda sākumsummas noteikšanu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iebildums par nelielo konkrētā tirgus apmēru neņemšanu vērā ir jānoraida.
–       Par iebildumu par šķietami kļūdaino prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu konkurencei vērtējumu
Prasītāja būtībā nepamatoti norāda, ka pretēji Pamatnostādnēm Komisija esot noteikusi naudas soda sākumsummu neatkarīgi no
tās kopējā apgrozījuma, ka tā neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei
un ka tā tādējādi esot pārkāpusi samērīguma principu.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija vispirms ir ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu,
tā konkrēto ietekmi uz tirgu un tā ģeogrāfisko lielumu. Ievērojot šos faktorus, Komisija secināja par pārkāpuma “sevišķi smago”
raksturu, kuru izdarījuši attiecīgie uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 344.–353. apsvērums).
Turpinot, Komisija uzskatīja par nepieciešamu atšķirīgi aplūkot uzņēmumus, kuri piedalījušies kartelī, lai ņemtu vērā to faktisko
ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei, kā arī noteikt naudas sodu tādā līmenī, lai nodrošinātu pietiekamu preventīvu
iedarbību. Tā piebilda, ka esot bijis nepieciešams ņemt vērā katra uzņēmuma nelikumīgās rīcības īpašo nozīmi, un tādējādi
tās faktisko ietekmi uz konkurenci. Tā uzsvēra, ka par attiecīgo uzņēmumu relatīvās nozīmes salīdzinājuma pamatu tā izmantojusi
katra uzņēmuma tirgū ar attiecīgajām precēm īstenoto apgrozījumu. Līdz ar to tā ir iedalījusi uzņēmumus četrās kategorijās.
Amann
un
Coats
ar apgrozījumu no EUR 14 līdz EUR 18 miljoniem tika iedalīti pirmajā kategorijā. Prasītāja ar EUR 6 miljonu apgrozījumu tika
iedalīta otrajā kategorijā.
Gütermann
,
Barbour
un
Bieze Stork BV
ar apgrozījumu no EUR 2 līdz EUR 4 miljoniem ir trešajā kategorijā un
Zwicky
no EUR 0 līdz EUR 1 miljona apgrozījumam – ceturtajā kategorijā. Komisija, pamatojoties uz šiem apsvērumiem, noteica naudas
soda sākumsummu, kas noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma,
Coats
un
Amann
EUR

14 miljonus, prasītājai EUR 5,2 miljonus,
Gütermann
,
Barbour
un
Bieze Stork BV
EUR 2,2 miljonus un
Zwicky
EUR 0,1 miljonu (apstrīdētā lēmuma 356.–358. apsvērums).
Pirmkārt, tiktāl, ciktāl prasītāja apgalvo, ka tās apgrozījums konkrētajā tirgū vien neesot ļāvis noteikt tās faktisko ekonomisko
spēju nodarīt kaitējumu konkurencei un ka esot bijis jāņem vērā tās kopējais apgrozījums, t.i., tas, kuru tā īstenojusi, pārdodot
visus savus rūpnieciskos diegus pasaules līmenī, vispirms jāatgādina, ka vienīgā tiešā atsauce uz uzņēmuma, kas piedalījies
pārkāpumā, kopējo apgrozījumu, kura ietverta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā,
attiecas uz augstāko līmeni, kuru naudas soda apmērs nevar pārsniegt. Ievērojot šo augstāko līmeni, Komisija principā var
noteikt naudas sodu, pamatojoties uz apgrozījumu pēc savas izvēles preču ģeogrāfiskā mēroga un attiecīgo preču ziņā, bet tai
nav pienākuma precīzi ņemt vērā [uzņēmuma] kopējo apgrozījumu vai to, kas ir iegūts attiecīgajā ģeogrāfiskā tirgū, vai apgrozījumu,
kas ir iegūts attiecīgās preces tirgū. Turklāt, lai gan Pamatnostādnēs nav paredzēts aprēķināt naudas sodus atkarībā no noteikta
apgrozījuma, tomēr tajās nav liegts tas, ka attiecīgo uzņēmumu īstenotais apgrozījums attiecīgajā tirgū tiek ņemts vērā, nosakot
naudas soda apmēru, lai ievērotu Savienības tiesību vispārējos principus un ja apstākļi to prasa. Apgrozījumam var būt nozīme
tad, ja tiek ņemti vērā iepriekš 75. punktā minētie dažādie apstākļi, kas ietverti Pamatnostādņu naudas sodu aprēķināšanai
1.A punkta ceturtajā un sestajā daļā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 82. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01,
T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 195. punkts).
No tā izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisija var ņemt vērā apgrozījumu pēc savas izvēles, ja vien tas šķiet atbilstoši,
ņemot vērā lietas apstākļus. Turklāt Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru, ja naudas sodi tiek uzlikti vairākiem uzņēmumiem,
kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, nav jānodrošina, lai naudas sodu galīgie apmēri atspoguļotu visas atšķirības
šo uzņēmumu starpā saistībā ar to kopējo apgrozījumu vai atbilstošo apgrozījumu (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās
lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 312. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedums lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 166. punkts, un 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 84. punkts).
Attiecībā uz izvēli, ko var izdarīt Komisija par labu vienam un/vai citam apgrozījumam, judikatūrā ir precizēts, ka veiktajā
analīzē, lai noteiktu naudas sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, attiecībā uz pārkāpēju faktisko ekonomisko spēju
nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kas ietver arī novērtējumu par šo uzņēmumu reālo nozīmi konkrētajā tirgū, proti, to
ietekmi uz tirgu, kopējais apgrozījums sniedz tikai nepilnīgu informāciju. Nevarētu izslēgt to, ka spēcīgs uzņēmums, kas veic
dažāda veida darbību, specifisku preču tirgū ir pārstāvēts nenozīmīgi. Tāpat nevar izslēgt, ka uzņēmumam, kam ir spēcīgs stāvoklis
ģeogrāfiskā tirgū ārpus Savienības, ir nenozīmīgs stāvoklis Savienības vai EEZ tirgū. Šādos gadījumos tas vien, ka attiecīgais
uzņēmums īsteno lielu kopējo apgrozījumu, ne vienmēr nozīmē, ka tam ir noteicoša ietekme konkrētajā tirgū (iepriekš 76. punktā
minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 88. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 194. punkts). Tādēļ, lai gan uzņēmuma apgrozījumam konkrētajā tirgū nevar būt noteicoša nozīme secinājumā
par uzņēmuma ekonomisko varenību, tas tomēr ir svarīgs, lai noteiktu ietekmi, kuru tas var īstenot tirgū (šajā ziņā skat.
Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑52/02
SNCZ
/Komisija, Krājums, II‑5005. lpp., 65. punkts, un iepriekš 49. punktā minēto spriedumu lietā
Union Pigments
/Komisija, 152. punkts).
Tādējādi apgrozījuma daļa, kas realizēta ar precēm, uz kurām attiecas pārkāpums, var diezgan labi liecināt par konkrētajā
tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 91. punkts, un iepriekš 78. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 196. punkts). Apgrozījuma daļa, kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, diezgan labi liecina par katra attiecīgā
uzņēmuma atbildību konkrētajā tirgū, ievērojot, ka tas ir objektīvs apstāklis, ar kuru var precīzi noteikt, cik pārkāpjošā
rīcība ir kaitīga normālai konkurencei, un tātad ir labs rādītājs katra attiecīgā uzņēmuma spējai radīt kaitējumu konkurencei.
Šajā lietā Komisijas izvēle atsaukties uz apgrozījumu konkrētajā tirgū, lai noteiktu katra attiecīgā uzņēmuma iespēju radīt
kaitējumu konkurencei, tādējādi bija saskaņota un objektīvi pamatota.
Īpašie apstākļi, uz kuriem atsaucas prasītāja, nevar atspēkot šo secinājumu. Vispirms ir jāatgādina, ka aizliegtā vienošanās
nebija ar pasaules ģeogrāfisko nozīmi un ka ar pārkāpumu ierobežotā konkurence bija vienīgi diegu tirgū rūpniecības nozares
klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Turpinot, prasītāja nepierāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka
attiecīgo uzņēmumu īstenotie apgrozījumi attiecīgajā tirgū ietvēruši apgrozījumus, kurus tie īstenojuši ar rūpniecībai paredzētiem
diegiem, kas ražoti citās valstīs, nevis Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, bet kuri tikuši izplatīti attiecīgajā tirgū,
vai apgrozījumus, kurus tie īstenojuši ar rūpniecībai paredzētiem diegiem, kas ražoti Beniluksa valstīs vai Ziemeļvalstīs
un pēc tam eksportēti uz citām valstīm. Visbeidzot, prasītājas argumentācija ir pretrunīga, jo tā paredz, ka jāņem vērā attiecīgo
uzņēmumu kopējais apgrozījums, lai veiktu iedalījumu atšķirīgās kategorijās, un, otrkārt, ka attiecīgo uzņēmumu īstenotais
apgrozījums konkrētajā tirgū esot izvēlēts, lai noteiktu naudas soda sākumsummu katram no tiem.
Otrkārt, prasītāja nevarēja iebilst Komisijai, ka tā neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu tirgus daļas. Vispirms ir jānorāda,
ka apstrīdētā lēmuma 356. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka informācija attiecībā uz tirgus daļām nebija vispārējā veidā
pietiekami precīza, lai varētu uz to atsaukties. Pieņemot, kā to apgalvo prasītāja, ka sniegtā informācija saistībā ar tās
tirgus daļu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs esot bijusi pietiekami precīza, lai varētu uz to atsaukties, šādu informāciju
tomēr nevarēja izmantot, ievērojot informācijas nepietiekamību attiecībā uz citu aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļām.
Šādos apstākļos Komisija ir pamatoti atsaukusies uz apgrozījumu attiecīgajā tirgū, kas labāk atspoguļojis šo uzņēmumu attiecīgo
nozīmi aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvās nozīmes noteikšanas stadijā, lai tos iedalītu dažādās grupās.
Treškārt, ir jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisijai bija jāņem vērā apstāklis, ka prasītāja nebija vertikāli
integrēta, atšķirībā no citiem attiecīgiem uzņēmumiem. Ir likumīgi Komisijai pamatot savu vērtējumu attiecībā uz konkurences
tiesību pārkāpuma izdarītāju faktisko ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei uz apgrozījuma datiem un uz tirgus daļām
konkrētajā tirgū ar mērķi novērtēt šī pārkāpuma smagumu un noteikt naudas soda sākumsummu. Tomēr īpaši apstākļi, tādi kā šī
tirgus raksturojumi, var būtiski samazināt šo datu būtisko raksturu un likt, lai vērtētu uzņēmumu ietekmi tirgū, ņemt vērā
citus attiecīgos faktorus, it īpaši vertikālo integrāciju un preču klāsta apmēru (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta
spriedums lietā T‑26/02
Daichii Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 61. un 63. punkts). Lai gan vertikālo integrāciju un produkta klāsta plašumu attiecīgajā
gadījumā var uzskatīt par apstākļiem, kam ir nozīme ietekmes, ko uzņēmums var īstenot tirgū, vērtējumā, un tie var būt par
tirgus daļu vai apgrozījuma attiecīgajā tirgū faktoru papildinošiem šīs ietekmes raksturojumiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1978. gada
14. februāra spriedumu lietā 27/76
United Brands
un
United Brands Continental
/Komisija,
Recueil
, 207. lpp., 67.–72. un 78.–81. punkts), šajā lietā jāuzskata, ka prasītājas argumenti par citu attiecīgo uzņēmumu vertikālo
integrāciju nepierāda, ka minētajiem bija atsevišķas un īpašas konkurences priekšrocības attiecīgajā tirgū. Turklāt kā tas
tika uzsvērts šī sprieduma 80. punktā, prasītāja nav pierādījusi, ka apgrozījumi, kurus citi attiecīgie uzņēmumi īstenojuši
ar rūpniecībai paredzētiem diegiem, kas ražoti citās valstīs, nevis Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, bet kas tikuši izplatīti
attiecīgajā tirgū, vai apgrozījumi, kurus tie īstenojuši ar rūpniecībai paredzētiem diegiem, kas sākotnēji ražoti Beniluksa
valstīs un Ziemeļvalstīs un pēc tam eksportēti uz citām valstīm, nav bijuši ietverti to apgrozījumos konkrētajā tirgū.
Ceturtkārt, prasītājas veiktais apstrīdētā lēmuma salīdzinājums ar lēmumu “Luksemburgas alus darītavas” (šī sprieduma 55. punkts)
nav atbilstošs. Komisija, lai noteiktu naudas sodas apmēru, ir izmantojusi tās rīcības brīvību, ievērojot Regulas Nr. 17 un
Nr. 1/2003, kā arī noteikumus, kurus tā pati ir noteikusi Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai. Turklāt Komisijas agrākā
lēmumu pieņemšanas prakse pati neveido naudas sodu konkurences jomā juridisko ietvaru (Pirmās instances tiesas 2002. gada
20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 234. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 257. punkts).
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
–       Par iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu piemērotās naudas soda sākumsummas nesamērīgā rakstura dēļ salīdzinājumā ar
to, kas piemērota citiem attiecīgiem uzņēmumiem
Pirmkārt, prasītāja nepamatoti apgalvo, ka naudas soda sākumsumma, kas tai tika noteikta, proti, EUR 5,2 miljoni, ir nesamērīga
salīdzinājumā ar sākumsummām naudas sodu aprēķināšanai, kuras noteiktas citiem attiecīgiem uzņēmumiem.
No vienas puses, kā uz to tika norādīts pirmajā iebildumā, ir pamatoti, ka Komisija šajā lietā ir atsaukusies uz apgrozījumu,
kuru īstenojuši attiecīgie uzņēmumi konkrētajā tirgū, lai noteiktu to relatīvo nozīmīgumu šajā tirgū.
No otras puses, ir jāatgādina, ka no Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai izriet, ka naudas soda sākumsumma, kas paredzēta
par sevišķi smagiem pārkāpumiem, ir vismaz EUR 20 miljoni. Tā kā naudas soda sākumsummas samērīgā veidā izsaka atšķirību starp
attiecīgajiem uzņēmumiem, un, ņemot vērā šī sprieduma 74. punktā atgādinātos apstākļus, Komisija tās ir noteikusi acīmredzami
zemākos līmeņos par minimumu, kas noteikts Pamatnostādnēs, nekāds samērīguma principa pārkāpums nevar tikt noteikts.
Otrkārt, prasītājas arguments par sākumsummas un tai noteiktā naudas soda galīgā apmēra nesamērīgi augsto raksturu, salīdzinot
ar tiem naudas sodiem, kas noteikti citiem attiecīgiem uzņēmumiem, arī ir jānoraida. Prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz
diskriminējošu vai nesamērīgu attieksmi, jo noteiktā naudas soda sākumsumma ir pamatota ar kritēriju, kuru Komisija noteikusi,
lai novērtētu katra uzņēmuma nozīmīgumu konkrētajā tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš 83. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 304. punkts), turklāt ir jāteic, ka piemērotā sākumsumma – EUR 5,2 miljoni – atbilst acīmredzami zemākai robežai
nekā tai, kas ir paredzēta Pamatnostādnēs attiecībā uz “sevišķi smagiem” pārkāpumiem.
Turklāt, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 77. punktā, Komisijai nebija jānodrošina, ka naudas sodu galīgie apmēri, kas
noteikti vairākiem uzņēmumiem, kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, atspoguļotu visas atšķirības starp uzņēmumiem
attiecībā uz to kopējo apgrozījumu vai attiecīgo apgrozījumu.
Jāpiebilst, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā tāpat nav prasīts, lai gadījumos,
kad naudas sods tiek noteikts vairākiem uzņēmumiem, kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, mazam vai vidējam uzņēmumam
nosakāmais naudas sods procentuāli no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu. Faktiski no
šīm normām izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā
pārkāpuma smagums un ilgums. Ja vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem Komisija uzliek attiecībā uz katru no
tiem pamatotus naudas sodus samērīgi ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, tai nevar pārmest, ka dažiem uzņēmumiem naudas soda apmērs
salīdzinājumā ar apgrozījumu ir lielāks nekā citiem uzņēmumiem (Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. decembra spriedums lietā
T‑303/02
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 174. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, nevar pamatoti secināt par naudas soda sākumsummas, pamatsummas un galīgā apmēra, kas noteikts
prasītājai, nesamērīgo raksturu.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
–       Par iebildumu par nesamērīgu sākumsummas noteikšanu saistībā ar prasītājas nestabilo finansiālo stāvokli
Prasītājas iebildums, ka, ņemot vērā tās nestabilo finansiālo stāvokli un risku, ka naudas sods izraisīs tās likvidāciju,
tai noteiktā naudas soda sākumsumma esot nesamērīga, ir jānoraida.
Naudas soda sākumsumma ir starpsumma, kura vēlāk, piemērojot Pamatnostādnēs noteikto metodi, tiek pielāgota, ņemot vērā pārkāpuma
ilgumu un atbildību mīkstinošus vai pastiprinošus apstākļus (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 95. punkts). No tā izriet, ka vienīgi apstāklis, ka naudas soda sākumsumma ir 32 % no prasītājas kopējā apgrozījuma
2001. gadā, neļauj secināt par tās nesamērīgo raksturu.
Katrā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā
ieinteresētā uzņēmuma finanšu situāciju, kam raksturīgi zaudējumi, ievērojot, ka šāda pienākuma atzīšana nozīmētu nepamatotu
konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (iepriekš 77. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 327. punkts, un iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon/
Komisija, 105. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82,
104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
IAZ International Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp., 54. un 55. punkts).
Turklāt, pieņemot, ka iestādes veiktais pasākums izraisa uzņēmuma likvidāciju šāda uzņēmuma konkrētajā juridiskajā formā,
likvidācija, lai gan tā var kaitēt uzņēmuma īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju interesēm, tomēr nenozīmē, ka arī uzņēmuma
personīgie, materiālie un nemateriālie aspekti zaudē savu vērtību (iepriekš 76. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija 372. punkts).
Ievērojot visu iepriekš minēto, ir jānoraida pamats par naudas soda sākumsummas un naudas soda apmēra kļūdainu noteikšanu,
kā arī prasītājas kļūdainu klasificēšanu otrajā kategorijā.

Par pamatu par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka tā nekad nav ne īstenojusi, ne tai ir bijis nolūks īstenot nolīgumus, kuri noslēgti sanāksmju
laikā.
Pirmkārt, prasītāja norāda, ka Komisija neesot efektīvā veidā vērtējusi tās individuālo rīcību.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka “pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses neīstenošanu” esot apstiprinājusi tās “faktisko
tarifu” sarakstu paziņošanas neesamība un tās “fiktīvo pamata tarifu” sarakstu nodošana. Šajā sakarā tā apgalvo, ka neesot
ne vienojusies, ne noslēgusi nolīgumus ar saviem pircējiem kā tikai uz individuāla pamata un tādējādi neīsteno atlaižu politiku
uz klientiem paziņotajām kataloga cenām. Tā apgalvo, ka iekšējos cenrāžus tā piemērojot un nododot tikai savās attiecībās
ar saviem starpniekiem (pārstāvjiem un izplatītājiem). Salīdzinājums starp, pirmkārt, fiktīvām pamata cenām un, otrkārt, cenām,
kuras faktiski aprēķinātas tās klientiem, kā arī tās pārstāvjiem sniegtajiem cenrāžiem, skaidri pierādot saistības starp šo
cenu veidu neesamību.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka tā neesot piemērojusi tās rīcību cenu jomā tirgū atbilstoši “fiktīvo pamata tarifu” sarakstiem,
kurus tā ir paziņojusi. Tā uzskata, ka esot pierādījusi, pamatojoties uz skaitļiem, ka tās faktiski īstenoto cenu izmaiņas
esot bijušas pilnīgi neatkarīgas no sanāksmju laikā izplatīto tarifu izmaiņām, un tā esot bijis visā periodā no 1994. gada
līdz 2001. gadam. Tā arī norāda, ka iecere paaugstināt [cenas] 3,5 % apmērā piegādēm Nīderlandē, ko tai pārmet Komisija, esot
izrietējusi nevis no vienas no Budapeštā 2000. gada 19. septembra sanāksmes laikā noslēgtām apgalvotām aizliegtām vienošanās,
bet gan no šajā sakarā pieņemta Beļģijas tekstila federācijas (
Febeltex
) tiesiskā regulējuma. Turpinot, Zviedrijā piemērotais cenu pieaugums 6 % apmērā attiecoties tikai uz neilona šķiedrām un
esot tikai Lielbritānijas mārciņas kursa pieauguma dēļ.
Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka, tai piešķirot samazinājumu tikai 15 % no naudas soda apmēra, Komisija neesot ņēmusi vērā
apstākli, ka tās loma bija lielākā mērā ierobežota laikā tiktāl, ciktāl tā esot sākusi piedalīties sarunās saistībā ar Ziemeļvalstīm
tikai 1997. gadā. Komisija turklāt neesot ņēmusi vērā apstākli, ka tā esot bijusi vienīgā no attiecīgajiem uzņēmumiem, kas
neesot ne plānojusi, ne organizējusi attiecīgo pārkāpumu, un ka tā esot sākusi piedalīties sanāksmēs saistībā ar Beniluksa
valstīm tikai 1991. gadā. Prasītāja tādējādi ir pārsteigta, ka tāda pati naudas soda samazinājuma procentuālā vērtība tika
piešķirta
Bieze Stork
, kas tomēr piedalījās sarunās saistībā ar Beniluksa valstīm kopš attiecīgā pārkāpuma sākuma. Prasītāja apgalvo, ka esot tikai
piedalījusies apmēram 85 % sanāksmju saistībā ar Beniluksa valstīm, 35 % saistībā ar Ziemeļvalstīm un vidēji 60 % no attiecīgā
pārkāpuma kopējā ilguma. Līdz ar to Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu.
Komisija visus šos argumentus noraida un lūdz šo pamatu noraidīt.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 3. punktā ir paredzēts naudas soda pamatsummas samazinājums par “īpašiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem”,
tādiem kā faktiska slepeno nolīgumu nepiemērošana, vienīgi pasīva līdzdarbošanās vai tikai sekotāja loma pārkāpuma īstenošanā,
pārkāpuma izbeigšana līdz ar pirmo Komisijas iejaukšanos un citi apstākļi, kuri tieši nav minēti.
Pirmkārt, ir jāvērtē iebildums par prasītājas apgalvotās faktiskās slepeno nolīgumu nepiemērošanas neņemšanu vērā.
Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tā esot nodevusi tikai fiktīvos pamata tarifus konkurējošiem
uzņēmumiem, ir jāatgādina, ka tā divreiz sniedza cenrāžus, apgalvojot, ka pirmie cenrāži, proti, tie, kurus tā bija nodevusi
aizliegtās vienošanās dalībniekiem sanāksmju laikā, ietvēra fiktīvos pamata tarifus, un ka nākamie cenrāži ietvēra tās faktiskos
tarifus. Turklāt ir jāuzsver, ka faktiskie cenrāži ietver vairākus tarifus atkarībā no diegu veida, kuri minēti astoņos stabiņos,
bet apgalvoto fiktīvo pamata tarifu cenrāži ietvēra tikai vienu pamata tarifu katram diegu veidam, kas norādīts pirmajā stabiņā.
Jākonstatē, ka divreiz sniegto faktisko tarifu un apgalvoto fiktīvo pamata tarifu cenrāžu pirmajā stabiņā ietvertās summas
ir gandrīz vienādas. Šajā sakarā prasītāja atzina, ka tikai astotajā stabiņā minētais faktiskais tarifs bijis atbilstošs.
Ir jānorāda tāpat kā Komisijai, ka faktisko tarifu cenrāžos vairākiem diegu veidiem neatbilda neviens astotajā stabiņā minētais
tarifs, bet tikai pirmajos četros stabiņos minētie pamata tarifi. Līdz ar to ir grūti atzīt, ka tikai astotajā stabiņā minētie
tarifi bija atbilstoši. Turklāt no Komisijas materiāliem izriet, ka atšķirīgie tarifi bija piemērojami atkarībā no pasūtītajiem
daudzumiem. Tādējādi tarifi atšķīrās pēc preču svara (piemēram, poliestera somu diegiem pirmajā stabiņā minētie tarifi atbilda
10 kilogramu svaram, otrajā stabiņā minētie tarifi atbilda 25 kilogramu svaram utt.) vai pēc preču iepakojumiem (piemēram,
poliamīdam pirmajā stabiņā minētie tarifi atbilda pasūtītajiem daudzumiem, kas ir mazāk nekā viena iepakojuma vienība, otrajā
stabiņā minētie tarifi atbilda pasūtītajiem daudzumiem, kas ir vienādi ar vismazāko iepakojuma vienību utt.). No šī konstatējuma
var secināt, ka pirmajā stabiņā minētais tarifs ir faktiski tas, kas tika paziņots saistībā ar mazo iepirkumu kategoriju,
un tādējādi nemaz nav fiktīvs. Pat pieņemot, kā to apgalvo prasītāja, ka pirmajos četros stabiņos minētie tarifi 2001. gada
faktisko tarifu cenrāžos bija tikai “vēsturiska atsauce”, tomēr, pirmkārt, šie tarifi nebija pilnībā fiktīvi un, otrkārt,
nevar izslēgt to, ka konkurējošie uzņēmumi bija varējuši no pirmajā stabiņā minētajiem pamata tarifiem izdomāt piemērojamos
tarifus nozīmīgākiem pasūtījumiem. Līdz ar to var uzskatīt, ka prasītājas konkurējošiem uzņēmumiem paziņotie cenrāži bija
nevis fiktīvi, bet tikai neprecīzi un nepilnīgi.
Visbeidzot, Komisija ir pamatoti secinājusi apstrīdētā lēmuma 170. apsvērumā, ka prasītāja nebija pierādījusi pirmajā stabiņā
minēto pamata tarifu fiktīvo raksturu.
Šajā sakarā prasītājas arguments, kas pamatots ar rakstveida apsvērumiem pievienotiem pētījumiem, saskaņā ar kuriem tās klientiem
piemērotās cenas bija zemākas par tām, par kurām vienojās sanāksmju laikā, nav pietiekams, lai atspēkotu iepriekš minēto Komisijas
secinājumu. Komisija nav nekādi noliegusi atšķirības esamību starp prasītājas klientiem faktiski piemērotajām cenām un tām,
par kurām vienojās sanāksmju laikā, bet Komisija ir pamatoti uzsvērusi, ka šī atšķirība nebija pārsteidzoša, jo katrs piegādātājs
saviem klientiem esot piešķīris atlaides.
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas iebildumu par sanāksmju laikā noslēgto nolīgumu īstenošanas neesamību ir jāvērtē, vai tās
izvirzītie argumenti ir pēc rakstura tādi, kas apstiprina, ka laika posmā, kurā prasītāja bija aizliegtās vienošanās dalībniece,
tā faktiski atturējās, rīkojoties tirgū, no tās piemērošanas, ievērojot konkurenci, vai vismaz to, ka tā skaidri un būtiski
pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz aizliegtās vienošanās īstenošanu, tādā mērā, ka izjauca tās darbību (šajā ziņā skat. iepriekš
82. punktā minēto spriedumu lietā
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, 113. punkts).
Šajā lietā vispirms jāatgādina, ka Komisija ir juridiski pamatoti noteikusi, ka prasītāja bija piedalījusies vairākās aizliegtās
vienošanās sanāksmēs un divpusējās sanāksmēs un atkārtoti piedalījusies saskaņotās darbībās, kas minētas apstrīdētā lēmumā.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru tā nekad neesot īstenojusi vai izpildījusi inkriminētajās sanāksmēs nolemto,
no apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma b) apakšpunkta un 143. apsvēruma izriet, ka tā bija divreiz paziņojusi, ka esot paaugstinājusi
savas cenas.
Pirmkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma b) apakšpunktā ir norādījusi, ka Prāgā 1998. gada 8. septembrī notikušās
sanāksmes laikā prasītāja esot paziņojusi, ka tā ir paaugstinājusi savas cenas par 6 % attiecībā uz izplatītāju Zviedrijā.
Prasītāja noraida, ka faktiski īstenojusi šo paaugstināšanu, bet attaisno savu apgalvojumu tikai ar vienīgo apstākli, ka faktiski
piemērotās cenas Zviedrijā esot bijušas nemainīgas 1997.–1998. gada laika periodā. Šāds izskaidrojums nav pārliecinošs, jo
prasītāja pati ir apstiprinājusi gan tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, gan savos rakstveida apsvērumos, ka no 1992. gada
līdz 2002. gadam tirgus vispārējā tendence bija būtiski vērsta uz samazināšanos. Komisija tādējādi nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā,
uzskatīdama, ka cenām vispārīgi bija jāsamazinās. No tā izriet, ka prasītājas īstenoto cenu stabilitāte Zviedrijā vairāk pierāda
to, ka tās bija mākslīgi uzturētas noteiktā līmenī, un ļauj uzskatīt, nepastāvot pārliecinošam prasītājas izskaidrojumam,
ka tā ir vismaz daļēji īstenojusi dažus noslēgtos nolīgumus.
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 143. apsvēruma izriet, ka 2000. gada 19. septembra sanāksmē Budapeštā tika noslēgts nolīgums
par cenu paaugstināšanu par 3,5 % piegādēm uz Nīderlandi 2001. gadā un šo paaugstināšanu vispirms esot īstenojusi prasītāja.
Tā neapstrīd to, ka faktiski bija paaugstinājusi šīs cenas par 3,5 %.
Tomēr prasītāja nepamatoti apgalvo, ka šī paaugstināšana esot tikusi īstenota, atbildot uz pieprasījumu, kuru 2000. gadā iesniegusi
Febeltbex
, paaugstināt cenas par 5 %. Apstrīdētā lēmuma 170. apsvērumā Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka šis attaisnojums nav atbilstošs,
ņemot vērā pietiekami līdzīgu norāžu esamību, lai pierādītu pretējo. Vispirms nolīgums paredzēja preču cenu paaugstināšanu
par 3,5 % no 2001. gada janvāra līdz 2001. gada martam. Prasītāja neapstrīd, ka ir piemērojusi šādu paaugstināšanu no 2001. gada
1. janvāra. Turpinot,
Febeltbex
vēstulē ietverts senāks datums, nekā nolīgumā. Visbeidzot, prasītājas piemērotā paaugstināšana bija 3,5 % apmērā, bet ne
5 % apmērā.
Šajos apstākļos prasītāja nepamatoti apgalvo, ka Komisijai attiecībā uz to esot bijis jāatzīst atbildību mīkstinošs apstāklis,
pamatojoties uz “nolīgumu faktisku nepiemērošanu”.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu par tās apgalvoto pasīvo līdzdarbošanos vai sekotājas lomu pārkāpuma īstenošanā ir jāuzskata,
ka tas ir nepamatots.
Jāatgādina, ka kāda uzņēmuma vienīgi pasīva līdzdarbošanās nozīmē, ka attiecīgajam uzņēmumam ir “nenozīmīga loma”, t.i., tas
aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu izstrādāšanā (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 167. punkts).
Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtajā vienošanās, varētu
ņemt vērā to, ka uzņēmuma piedalīšanās sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku
piedalīšanās, tāpat tā vēlo ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā piedalīšanās ilguma pārkāpumā,
vai arī to, ka pārkāpumā piedalījušos trešo uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus (iepriekš 76. punktā
minētie spriedumi lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 168. punkts, un apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 331. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums lietā
Union Pigments
/Komisija, 126. punkts).
Šajā lietā Komisija ir precīzi ņēmusi vērā prasītājas un
Bieze Stork
dalības sanāksmēs gadījuma raksturu saistībā ar Ziemeļvalstīm, katrai no tām piešķirot samazinājumu 15 % apmērā no naudas
soda pamatsummas (apstrīdētā lēmuma 372. apsvērums). Prasītāja un
Bieze Stork
faktiski piedalījās sarunās saistībā ar Ziemeļvalstīm tikai attiecīgi no 1997. gada un 1998. gada.
Pirmkārt, prasītāja nepamatoti norāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka
Bieze Stork
esot piešķirts tāds pats naudas soda apmēra procentuālais samazinājums, lai gan šis uzņēmums esot piedalījies no paša sākuma
attiecīgajā pārkāpumā. Prasītājas argumentācija izriet no sajaukšanas starp pārkāpuma ilguma jautājumu un jautājumu par atbildību
mīkstinošu apstākļu esamību. Attiecībā uz attiecīgā pārkāpuma ilgumu Komisija naudas soda sākumsummām ir piemērojusi procentuālās
vērtības, kas noteiktas prasītājai un
Bieze Stork
proporcionāli to attiecīgās dalības ilgumam šajā pārkāpumā, proti, 100 % pirmajai un 115 % otrajai. Prasītājai jo vairāk
nav pamata izvirzīt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tāpēc, ka prasītājai piešķirtais samazinājums ir identisks
Bieze Stork
, lai gan minētais uzņēmums ir piedalījies sarunās saistībā ar rūpniecībai paredzēto diegu Ziemeļvalstīs gadu pēc prasītājas.
Otrkārt, prasītāja nevarēja pamatoti apgalvot, ka naudas soda samērīguma princips tika pārkāpts, pamatojoties uz to, ka piešķirtais
samazinājums 15 % apmērā par atbildību mīkstinošiem apstākļiem esot bijis nepietiekams.
Vispirms prasītāja savos dokumentos ir pati atzinusi, ka esot bijusi klātesoša 85 % gadījumu sanāksmēs saistībā ar Beniluksa
valstīm. Tādējādi tā bija klātesoša lielākajā daļā slepeno sanāksmju un nevarēja uz sevi attiecināt atbildību mīkstinošu apstākli,
pamatojoties uz kādu pasīvo līdzdarbošanos. Turklāt apstāklis, ka tā ir piedalījusies tikai 35 % gadījumu sanāksmēs saistībā
ar Ziemeļvalstīm un apstāklis, ka tā esot bijusi klātesoša tikai 60 % no kopējā attiecīgā pārkāpuma ilguma, šajā sakarā neko
nemaina. Ja Komisija piešķir samazinājumu par šādu atbildību mīkstinošu apstākli, tai nav pienākuma veikt tikai matemātisku
aprēķinu, ietverot tieši samērīgas procentuālās vērtības piemērošanu katra uzņēmuma dalības līmenim sanāksmēs, kuras organizētas
aizliegtās vienošanās ietvaros. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, prasītājai piešķirtais 15 % līmenis par tās novēloto piedalīšanos
sanāksmēs saistībā ar Ziemeļvalstīm šķiet pamatots.
Turpinot, apstāklis, ka prasītāja sāka piedalīties attiecīgajā pārkāpumā pēc sanāksmju uzsākšanas, turklāt nenozīmē, ka tā
nepiedalījās minētā pārkāpuma plānošanā un organizēšanā. Kā to pamatoti uzsver Komisija, aizliegtās vienošanās darbība nebija
organizēta un noteikta tikai pirmajās sanāksmēs.
Visbeidzot, gan no apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma e) apakšpunkta, gan no prasītājas paziņojumiem, atbildot uz paziņojumu
par iebildumiem, izriet, ka tai nav bijusi vienīgi pasīva līdzdarbošanās vai sekotāja loma. 1998. gada 8. septembra sanāksmē
Prāgā pēc
Amann
pieprasījuma vienojās, ka prasītāja nodibinās sakarus ar
Danfield
, lai ierosinātu tai ietekmēt tās vienīgo importētāju un izplatītāju Vācijā un Beniluksa valstīs, sabiedrību
Heinke
, kura īstenoja īpaši zemas cenas. Prasītāja atzina, ka tā neesot atklāti noraidījusi atbildēt uz šo pieprasījumu, un to attaisnoja
ar apstākli, ka tā neesot varējusi atteikties, ņemot vērā tās situācijas vājumu attiecībā pret
Coats
un
Amann
. Tomēr apgalvotā
Amann
un
Coats
īstenotā piespiešana attiecībā uz to nekādi nav attaisnojošs iemesls, jo tā varēja tieši ziņot par spiedienu, kas tiek uz
to izdarīts, kompetentajām iestādēm un iesniegt Komisijai sūdzību, piemērojot Regulas Nr. 17 3. pantu.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma b) apakšpunktā Komisija ir norādījusi, ka 1998. gada 8. septembra sanāksmē Prāgā
prasītāja bija paziņojusi uzņēmumiem, kuri piedalījās, ka tā esot paaugstinājusi piemērojamās cenas tās izplatītājam par 6 %
1998. gada februārī. Prasītāja neapstrīd, ka ir nodevusi šādu informāciju. Tostarp tā neatspēko Komisijas konstatējumu apstrīdētā
lēmuma 143. apsvērumā, saskaņā ar kuru tā esot pirmā piemērojusi cenu paaugstināšanu 3,5 % apmērā Dānijā un Zviedrijā.
Ir jāprecizē, ka jautājums par to, vai prasītāja faktiski bija sazinājusies ar
Danfield
, vai tā reāli paaugstinājusi cenas un bijusi pirmā, kas to darījusi, nav nozīmīgs šajā lietā, ievērojot, ka uzņēmuma pasīvā
vai cita līdzdarbošanās ir jānosaka tikai pēc tā rīcības slepenajās sanāksmēs.
Šajā sakarā apstāklis, ka uzņēmums, kura dalība nelikumīgā sadarbībā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam ir pierādīta, tirgū
nerīkojas tā, kā tas bija vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir apstāklis, kas būtu vērā ņemams. Faktiski uzņēmums,
kurš, neņemot vērā sadarbību ar saviem konkurentiem, veic atšķirīgu politiku no tās, par kuru ir panākta vienošanās, vienkārši
var mēģināt izmantot aizliegto vienošanos savā labā (šajā ziņā skat. iepriekš 49. punktā minēto spriedumu lietā
Union Pigments
/Komisija, 130. punkts).
No tā izriet, ka Komisija pamatoti secināja, ka prasītājai nebija pamatojuma atsaukties uz atbildību mīkstinošu apstākli par
tās pasīvo līdzdarbošanos vai sekotāja lomu attiecīgajā pārkāpumā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida.

Par pamatu par kļūdainu sadarbības vērtējumu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka 20 % samazinājums no naudas soda apmēra, kas piešķirts atbilstoši Paziņojuma par sadarbību
D punkta 2) apakšpunkta noteikumiem, esot nepietiekams, ņemot vērā apstākļus, uz kuriem tā uzskata, ka var pamatoties, un
kuri tieši izrietot no apstrīdētā lēmuma. Tā apgalvo, ka tā neesot apstrīdējusi lietas faktiskos apstākļus, esot sniegusi
pierādījumus, kuri palīdzējuši Komisijai pierādīt pārkāpumu, esot bijusi nozīmīgs faktiskās informācijas avots (dažkārt pat
vienīgais avots), kura ietverta paziņojumā par iebildumiem, esot sniegusi informāciju, kura pierāda vairāku sanāksmju saturu,
tādu, kā Cīrihes 1997. gada 9. septembra nolīguma būtiskais saturs, un, visbeidzot, esot bijusi vienīgā, kura sniegusi cenrāžus,
kurus tā bija saņēmusi no konkurentiem, tādējādi nododot vairāk informācijas nekā to, kas tai tika pieprasīta, kā arī nozīmīgus
pierādījumus. Tā esot arī nodevusi vairākus datus, ar kuriem tā sevi pati apsūdzēja, un pat esot nodevusi savus ikgadējos
pārskatus, pilnīgu tās izmaksu struktūru un tās iekšējos cenrāžus. Līdz ar to tās īpaši izsmeļošā sadarbība esot bijusi jāatlīdzina
ar samazinājumu vismaz 40 % apmērā.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka ir pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi, jo saistībā ar tās sadarbību izmeklēšanā
piešķirtais samazinājums 20 % apmērā esot lielā mērā nepietiekams salīdzinājumā ar samazinājumu 15 % apmērā, kas piešķirts
Amann
,
Gütermann
un
Zwicky
, lai gan Komisija kvalificēja šo trīs uzņēmumu sniegto informāciju kā nelietderīgu.
Komisija apgalvo, ka jau bija ieguvusi relatīvi nozīmīgu daudzumu informācijas pārbaudēs un sadarbībā ar
Coats
. Prasītājas pienesums esot bijis lielā mērā saistīts ar tās pienākumu iesniegt dokumentus, kas tai tika pieprasīts likumīga
informācijas pieprasījuma ietvaros. Turklāt Komisija uzskata, ka apstākļu apstrīdēšanas neesamība, kas bija ņemta vērā naudas
soda samazināšanai, esot bijusi faktiski relatīvi ierobežota, jo prasītāja esot samazinājusi savu pašas lomu. Visbeidzot,
prasītāja neesot apstrīdējusi, ka samazinājums bija jāietver no 10 % līdz 50 % apmērā, piemērojot paziņojuma par iecietību
D punktu, ka 20 % apmērs ir iekļāvies šajā amplitūdā un ka, ņemot vērā sadarbību, vienīgi sniedzot atbildes uz likumīgu informācijas
pieprasījumu un nepastāvot apstākļu apstrīdēšanai, samazinājumu 20 % apmērā varēja kvalificēt kā normālu.
Attiecībā uz iebildumu par samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu – tas ir nepamatots. Pēc Komisijas domām,
prasītājas apgalvojumi ir vairāk vērsti pierādīt, ka trijiem iepriekš minētajiem uzņēmumiem piešķirtais samazinājums 15 %
apmērā bija nelikumīgs, lai gan neviens nevar sev par labu atsaukties uz nelikumību, kas izdarīta par labu citam. Visbeidzot,
tā norāda, ka prasītājas apgalvojumi nesniedzas tiktāl, lai pielīdzinātu savu sadarbību
Coats
sadarbībai, tomēr tā lūdz Komisijai piešķirt līdzīgu samazinājumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Paziņojumā par sadarbību Komisija ir definējusi nosacījumus, kurus izpildot, uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju tās veiktās
izmeklēšanas gaitā par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts naudas sods, kas
tam citādi tiktu uzlikts (Paziņojuma par sadarbību A punkta 3) apakšpunkts).
Paziņojuma par sadarbību D punktā ir noteikts:
“1. Gadījumā, kad uzņēmums sadarbojas un nav izpildīti visi B un C [punktā] paredzētie nosacījumi, tam tiek piemērots naudas
soda, kas tam tiktu uzlikts sadarbības neesamības gadījumā, samazinājums no 10 līdz 50 % apmērā.
2. Samazinājums it īpaši var tikt piešķirts gadījumā, ja:
–        pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums iesniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, ar
kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums;
–        pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas uzņēmums informē Komisiju, ka tas neapstrīd faktus [lietas faktiskos apstākļus],
ar kuriem Komisija pamato savas apsūdzības.”
Šajā gadījumā prasītājai tika piemērots tai noteiktā naudas soda apmēra samazinājums 20 % apmērā atbilstoši Paziņojuma par
sadarbību D punktam.
Sava novērtējuma pamatojumam Komisija apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā norāda:
“
BST
iesniedza Komisijai pierādījumus, kuri ir lielā mērā palīdzējuši noteikt pārkāpumus un tai palīdzējuši tos vieglāk pierādīt.
BST
ir arī minēta paziņojumā par iebildumiem kā faktisko secinājumu, līdz kuriem ir nonākusi Komisija, nozīmīgs informācijas avots.
BST
vēstules uz Komisijas informācijas pieprasījumu 14. pielikums ir līdzējis Komisijai pierādīt vairāku sanāksmju saturu, tādu
kā 90. gadu sākuma nolīgumu būtiskais saturs, Vīnes sanāksmes saturs un Cīrihes 1997. gada 9. septembra nolīguma saturs.
BST
bija vienīgais, kas iesniedza Komisijai cenrāžus, kurus tā saņēma nolīguma laikā ar saviem konkurentiem. Savā 2003. gada 23. aprīļa
vēstulē
BST
ir ne tikai sniegusi faktiskos datus, bet “Neformālo sanāksmju sarunu satura” 4.3. punktā tā faktiski iesniegusi Komisijai
nozīmīgus pierādījumus.”
Komisija arī norādīja, ka, saņēmusi paziņojumu par iebildumiem, prasītāja to informēja, ka tā neapstrīd lietas faktiskos apstākļus,
ar kuriem Komisija pamatoja savas apsūdzības (apstrīdētā lēmuma 392. apsvērums).
Ir arī jānorāda, ka
Amann
,
Gütermann
un
Zwicky
tika piešķirts samazinājums par 15 % no naudas soda apmēra, kas tiem bija noteikts. Apstrīdētā lēmuma 395. un 396. apsvērumā
Komisija pamatoja šo samazinājumu ar diviem iemesliem. Pirmkārt, šie trīs uzņēmumi bija snieguši informāciju, dokumentus un
citus pierādījumus, kuri materiāli veicinājuši pierādīt pārkāpuma esamību, tostarp vienlaikus uzsverot, ka šo uzņēmumu sniegto
informāciju nevarēja uzskatīt par lietderīgu, salīdzinot ar to, kuru sniegusi prasītāja. Otrkārt, tie nebija būtiski apstrīdējuši
apstākļus, uz kuru pamata Komisija bija balstījusi savus apgalvojumus.
Turklāt, izvērtējot sadarbību, ko ir izrādījuši vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās dalībnieki, apstrīdēt var tikai
Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo, novērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā
ar citu uzņēmumu ieguldījumu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība (Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 88. punkts). Tomēr šī vērtējuma ietvaros Komisija nevar pārkāpt vienlīdzīgas attieksmes
principu.
Tādējādi, ņemot vērā šo judikatūru, ir jāpārbauda, vai, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu un nepārsniedzot savu
rīcības brīvību, Komisija varēja piešķirt prasītājai naudas soda samazinājumu 20 % apmērā par tās sadarbību.
Pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā ietvertie Komisijas apsvērumi nerada nekādas domstarpības
attiecībā uz prasītājas sadarbības ļoti lielo nozīmi administratīvā procesa laikā. Vispirms šī sadarbība “ievērojami” palīdzēja
Komisijai pierādīt pārkāpumus. Turpinot, tā bez divdomības atzīst, ka prasītāja ir bijusi “nozīmīgs” faktisko secinājumu avots,
līdz kuriem tā ir nonākusi, un ka tā ir bijusi “vienīgā”, kas sniegusi cenrāžus, ar kuriem apmainījās sanāksmju laikā. Šādiem
dokumentiem ir acīmredzams nozīmīgums, lai pierādītu pārkāpuma, kāds tas ir šajā gadījumā, esamību, kas galvenokārt aptver
apmainīšanos ar sensiblu informāciju par atsevišķiem klientiem noteiktiem cenrāžiem un/vai cenām, lai vienotos par cenu paaugstināšanu
un/vai mērķa cenām. Visbeidzot, Komisija ir uzsvērusi, ka prasītāja “ne tikai” sniedza faktiskos datus, bet tā arī ir iesniegusi
“nozīmīgus pierādījumus”.
Komisijas paskaidrojumi, lai samazinātu prasītājas sadarbības, kas ir aprakstīta apstrīdētajā lēmumā, nozīmi nav visai pārliecinoši.
Pamatojums, ka Komisija jau bija ieguvusi relatīvi nozīmīgu daudzumu informācijas pārbaudēs un sadarbībā ar
Coats
, pats par sevi tomēr nevar samazināt prasītājas lomas nozīmīgumu administratīvās procedūras laikā. Pieņemot, kā to apgalvo
Komisija, ka
Coats
tai jau bija paziņojusi par vairāku iepriekš minētu sanāksmju norisi, tomēr no apstrīdētā lēmuma 131., 133., 135., 137., 139. un
146. apsvēruma izriet, ka prasītāja ir bieži minēta kā avots, pat kā vienīgais informācijas avots par šīm sanāksmēm.
Šajā sakarā Komisija savos apsvērumos tiecas arī samazināt prasītājas sadarbību izmeklēšanā, apgalvojot, ka tās ir biežās
atsauces uz cenrāžiem, kas rada iespaidu, ka tā bieži atsaucas uz prasītājas dokumentiem. Šīs biežās atsauces uz prasītājas
nodoto 14. pielikumu un šī pielikuma tieša minēšana apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā, tieši pretēji, drīzāk pierāda nozīmi,
kādu Komisija ir atzinusi tās pierādījumiem. Tādējādi, kā tas tika uzsvērts šī sprieduma 144. punktā, šiem pierādījumiem ir
vēl acīmredzamāks nozīmīgums, jo pārkāpums ir aptvēris cenu karteli.
Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājas pienesums bija lielā mērā saistīts ar tās pienākumu iesniegt dokumentus,
kas tai tika pieprasīts likumīga informācijas pieprasījuma ietvaros, arī ir jānoraida. Jāatgādina, ka sadarbība izmeklēšanā,
kas nav nekas vairāk kā pienākumi, kas uzņēmumiem uzlikti atbilstoši Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktam, nepamato naudas
soda samazināšanu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts). Savukārt šāda samazināšana ir pamatota, ja uzņēmums ir sniedzis daudz plašāku informāciju
nekā tā, ko Komisija var pieprasīt sniegt saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu
lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 260. un 262. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑230/00
Daesang
un
Sewon Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑2733. lpp., 137. punkts). Šajā lietā Komisija ir tieši atzinusi, ka prasītāja ne tikai sniegusi faktiskos datus, bet
ka tā faktiski bija sniegusi nozīmīgus pierādījumus par attiecīgo pārkāpumu.
Otrkārt, Komisija ir atgādinājusi, ka prasītāja nav apstrīdējusi lietas faktiskos apstākļus, ar kuriem Komisija pamatoja savas
apsūdzības.
Treškārt, jākonstatē, ka
Amann
,
Gütermann
un
Zwicky
sadarbība tika kvalificēta kā nelietderīga, salīdzinot ar prasītājas sadarbību. Turklāt šie trīs uzņēmumi nav “būtiski” apstrīdējuši
apstākļus.
Jākonstatē, ka, runājot par prasītājas papildus īstenotiem centieniem, tie tika atlīdzināti ar samazinājumu, kas tikai par
5 % ir augstāks nekā tas, kas tika piešķirts
Amann
,
Gütermann
un
Zwicky
, lai gan tie neīstenoja tādus centienus administratīvā procesa laikā. Šī atšķirība starp prasītājai piešķirto naudas soda
samazinājumu un to, kas piešķirts iepriekš minētajiem trim uzņēmumiem, ir nepamatoti neliela.
Visu šo iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka prasītājai piešķirtais samazinājums 20 % apmērā par tās sadarbību ir nepietiekams un
ka tādējādi Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
No tā izriet, ka prasītājas pamats par kļūdainu sadarbības vērtējumu ir pamatots.
Šādos apstākļos Vispārējai tiesai ir jānosaka atbilstoša samazināšanas likme. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Vispārējai
tiesai EKL 229. panta izpratnē ir neierobežota jurisdikcija attiecībā uz prasībām, kas vērstas pret lēmumiem, ar kuriem Komisija
noteikusi soda naudu, un tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju,
Vispārējā tiesa uzskata, ka papildus jau piešķirtajam samazinājumam 20 % apmērā prasītājai ir jāpiešķir par tās sadarbību
papildus samazinājums par 10 %. Tādējādi jāpiemēro samazinājums par 30 % no naudas soda apmēra pēc noteikuma par augstāko
robežu 10 % apmērā no apgrozījuma piemērošanas, proti, EUR 1,224 miljoni, līdz ar ko noteiktais galīgais naudas soda apmērs
ir EUR 856 800.
3.
Par prasību atlīdzināt zaudējumus

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja konstatē, ka Komisija kļūdas dēļ esot izpaudusi iekšējos cenrāžus, kurus tā bija nodevusi Komisijai saistībā ar
izmeklēšanu aizliegtās vienošanās diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Prasītāja
uzskata, ka Eiropas Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība varot iestāties, jo ir izpildīti tālāk minētie trīs nepieciešamie nosacījumi.
Pēc prasītājas domām, pirmais nosacījums, kas saistīts ar atbildības iestāšanos, proti, ārpuslīgumiska pārkāpuma esamība,
esot izpildīts. Šis nosacījums ietver to, ka tiesību normai, kas piešķir tiesības privātpersonām, ir jābūt pārkāptai pietiekami
būtiskā veidā, kā tas ir šajā lietā.
Pirmkārt, normas, kuras pārkāpums ir izvirzīts, proti, konfidencialitātes pienākuma, kas paredzēts EKL 287. pantā un Regulas
Nr. 1/2003 28. pantā, kā arī tiesiskās paļāvības aizsardzības principa mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka šādas tiesību normas pārkāpums esot pats par sevi pietiekami būtisks. Šī tiesību norma esot
tik neapstrīdama un imperatīva, ka tā tikai atstāj ļoti ierobežotu lomu attiecīgai iestādei, vai pat nekādu rīcības brīvību.
Praktisku apsvērumu dēļ prasītāja veic pārkāpuma konkrētu analīzi, lai pierādītu, ka tas ir “būtisks”. Pirmkārt, tā norāda,
ka komercnoslēpumiem, kuri ir tikuši izpausti, neesot nekādas saistības ar attiecīgo pārkāpumu (attiecīgi 2002. un 2003. gada
tabulas par Īriju, Spāniju, Itāliju un Apvienoto Karalisti), vai ka tiem neesot nozīmes pārkāpumā (attiecīgi tabulas par Nīderlandi
vai Zviedriju, tomēr neietverot 2000. un 2001. gadu). Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Komisija nevarot pamatoti apgalvot, ka
tā nezināja vai tai nebija jāzina, ka runa bija par īpaši sensiblu un konfidenciālu informāciju par cenām. Prasītāja šajā
sakarā atsaucas uz Komisijas paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EK līguma
81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (OV C 325, 7. lpp.), 18. punktu. Prasītāja
uzskata, ka esot skaidri norādījusi savā 2004. gada 18. aprīļa vēstulē uz šīs informācijas konfidenciālo raksturu, ko turklāt
Komisija pati esot apstiprinājusi savā 2004. gada 15. janvāra vēstulē. Treškārt, Komisija neesot veikusi nekādus pasākumus,
lai ierobežotu zaudējumus, kurus cietusi prasītāja.
Prasītāja arī norāda, ka izpaustās tabulas attiecoties arī uz citām valstīm, kuras nebija minētas sanāksmēs par attiecīgo
tirgu, kā arī 2002. un 2003. gadā, un ka šīs tabulas esot daudz detalizētākas un apjomīgākas. Attiecībā uz Komisijas argumentu,
saskaņā ar kuru šīs tabulas varēja būt nekonfidenciālas, prasītāja to noliedz. Pat ja tas prasītājai būtu bijis prasīts, tā
nekad nepiekristu paziņot savu pilnīgo un detalizēto tarifu struktūru saviem konkurentiem. Turklāt Komisijas izvirzītajam
pieņēmumam, saskaņā ar kuru tā esot varējusi saņemt saistošu lēmumu no auditorpadomnieka, neesot nozīmes, ņemot vērā, ka esot
pierādīts, ka Komisija neesot ievērojusi “Akzo” procedūru, un ka šī iemesla dēļ prasītājas tiesības un intereses vispār nav
ņemtas vērā.
Attiecībā uz tās kaitējumu prasītāja apgalvo, ka tas aptver, pirmkārt, neiegūto peļņu, kas izsaka starpību starp ienākumiem,
kurus tā būtu guvusi, neizpaužot tās cenu tabulas, un ienākumiem, kurus tā faktiski saņēmusi, un, otrkārt, strukturālās izmaksas,
kuras saistītas ar apgrozījuma samazinājuma, kas rodas no ienākumu zaudējuma, kompensācijas. Tā uzsver, ka tās zaudējumi neesot
vēl pilnībā izpaudušies, bet ka daļu no šiem zaudējumiem pašlaik varot izteikt skaitļos, un tas izriet no tās galvenā klienta
zaudēšanas, proti,
VF Europe
.
Pēc prasītājas domām, cēloņsakarība starp Komisijas pieļauto kļūdu un tās galvenā klienta zaudēšanu arī esot pierādīta.
American & Efird
esot zinājis (tieši un ar tās filiāles
Bieze Stork
starpniecību) par prasītājas cenu struktūru un tādējādi esot varējis piedāvāt
VF Europe
zemāku cenu piedāvājumus nekā prasītājas piedāvājums.
VF Europe
esot apstiprinājusi, ka tā nekad neesot nodevusi prasītājas piedāvājumus citiem diegu ražotājiem, tādiem kā
American & Efird
.
Komisija uzskata, ka šis prasījums ir jānoraida.

Vispārējās tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu nelikumīgu rīcību EKL 288. panta otrās
daļas izpratnē ir pakļauta vairākiem nosacījumiem, proti, iestādēm pārmestajai rīcībai jābūt nelikumīgai, zaudējumiem ir patiesi
jāpastāv un ir jāpastāv cēloņsakarībai starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem (Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedums lietā 26/81
Oleifici Mediterranei
/EEK,
Recueil
, 3057. lpp., 16. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T‑383/00
Beamglow
/Parlaments u.c., Krājums, II‑5459. lpp., 95. punkts).
Ja nav izpildīts viens no trīs nosacījumiem, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, zaudējumu atlīdzības prasība
ir noraidāma, neizvērtējot abus pārējos nosacījumus (Tiesas 1994. gada 15. septembra spriedums lietā C‑146/91
KYDEP
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑4199. lpp., 81. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. februāra spriedums lietā T‑170/00
Förde‑Reederei
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑515. lpp., 37. punkts), Kopienu tiesai turklāt nav jāņem vērā noteikta izvērtēšanas kārtība (Tiesas 1999. gada 9. septembra
spriedums lietā C‑257/98 P
Lucaccioni
/Komisija,
Recueil
, I‑5251. lpp., 13. punkts).
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz zaudējumu – tam ir jābūt reālam un noteiktam (Pirmās instances tiesas
2003. gada 2. jūlija spriedums lietā T‑99/98
Hameico Stuttgart
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, II‑2195. lpp., 67. punkts), kā arī novērtējamam (Pirmās instances tiesas 1996. gada 16. janvāra spriedums lietā T‑108/94
Candiotte
/Padome,
Recueil
, II‑87. lpp., 54. punkts). Savukārt tikai iespējami un nekonkrēti zaudējumi nerada tiesības uz atlīdzību (šajā ziņā skat.
Pirmās instances tiesas 1997. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑267/94
Oleifici Italiani
/Komisija,
Recueil
, II‑1239. lpp., 72. un 73. punkts).
Attiecībā uz nosacījumu par cēloņsakarību ir jāuzsver, ka Kopienu var saukt pie atbildības tikai par kaitējumu, kas pietiekami
tieši ir saistīts ar attiecīgas iestādes prettiesisku rīcību (šajā ziņā skat. Tiesas 1979. gada 4. oktobra spriedumu apvienotajās
lietās 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79
Dumortier
u.c./Padome,
Recueil
, 3091. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā T‑333/01
Meyer
/Komisija,
Recueil
, II‑117. lpp., 32. punkts, un 2007. gada 27. novembra spriedumu apvienotajās lietās T‑3/00 un T‑337/04
Pitsiorlas
/Padome un ECB, Krājums, II‑4779. lpp., 292. punkts). Šīs faktiskās un tiešās cēloņsakarības pierādījums starp attiecīgās
iestādes pieļauto kļūdu un norādītajiem zaudējumiem ir jāsniedz prasītājai (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 15. janvāra
spriedumu lietā 253/84
GAEC de la Ségaude
/Padome un Komisija,
Recueil
, 123. lpp., 20. punkts, un 1992. gada 30. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑363/88 un C‑364/88
Finsider
u.c./Komisija,
Recueil
, I–359. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑149/96
Coldiretti
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, II‑3841. lpp., 101. punkts).
Visbeidzot, lietas dalībniekam, kas apstrīd Kopienas atbildību, ir jāiesniedz pārliecinoši pierādījumi par minēto zaudējumu
esamību un apjomu un jāpierāda, ka starp šiem zaudējumiem un rīcību, kurā vainojama attiecīgā iestāde, pastāv pietiekami tieša
cēloņsakarība (iepriekš 166. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dumortier
u.c./Padome, 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑178/98
Fresh Marine
/Komisija,
Recueil
, II‑3331. lpp., 118. punkts).
Šajā sakarā, ja ir jānosaka neiegūtās peļņas vērtība un tādējādi neizbēgami hipotētiskā ekonomisko darījumu vērtība, var būt
grūti, pat neiespējami, prasītājai tieši izteikt skaitļos zaudējumus, kurus tā uzskata, ka esot cietusi. Līdzīgos gadījumos
tiesnesis var apmierināties ar pieņēmumiem, pamatojoties uz vidējām statistiskajām vērtībām (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada
27. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑104/89 un C‑37/90
Mulder
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, I‑203. lpp., 63.–65. punkts). Tomēr tas nevar atbrīvot prasītāju no ikviena pierādīšanas pienākuma attiecībā uz izvirzītajiem
zaudējumiem. Lai gan neiegūtās peļņas vērtība neizbēgami izsaka hipotētiskus datus, kuri ir jāpieņem, nepastāvot iespējai
aprēķināt precīzā veidā, tomēr dati, uz kuriem pamatojas šis pieņēmums, lietas dalībniekam, kas uz tiem atsaucas, var tikt
pierādīti un tie jebkurā iespējamā veidā ir jāpierāda (Pirmās instances tiesas 2007. gada 29. augusta rīkojums lietā T‑186/05
SELEX Sistemi Integrati
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 27. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāvērtē, vai, kļūdas dēļ izpaužot prasītājas cenrāžus, citus, nevis tos, uz kuriem neattiecas
konfidencialitāte, var iestāties Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība.
Ir jāatzīst, ka vismaz viens no nosacījumiem, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, šajā lietā nav īstenojies.
Attiecībā uz prasītājas izvirzītajiem zaudējumiem ir jānorāda, ka tie aptver ne tikai tās acīmredzamu ienākumu samazināšanos,
ko secīgi izraisījusi tās galvenā klienta zaudēšana, bet arī citu ienākumu zaudēšanu, saistībā ar kuriem tā apgalvo, ka tai
jāsaskaras ikdienā, kā arī strukturālos izdevumus, kas saistīti ar tās apgrozījuma samazinājuma, kas izriet no ienākumu zaudēšanas,
kompensācijas.
Pirmkārt, attiecībā uz “citu ienākumu zaudēšanu” un strukturāliem izdevumiem prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kuri ļautu
noteikt, vai zaudējumi ir reāli un noteikti.
Šajā sakarā vienīgais prasītājas iesniegtais pierādījums ir tabula, kurā norādīts būtisks apgrozījuma samazinājums no 2003. gada
maija līdz 2004. gada janvārim, proti, pirms prezumētās konfidenciālās informācijas izpaušanas. Ja pastāv zaudējumi, tajos
jebkurā gadījumā nevarētu ietvert ienākumu zaudēšanu šajā periodā.
Otrkārt, attiecībā uz ienākumu samazināšanos, ko secīgi izraisījusi galvenā klienta zaudēšana, vispirms ir jānorāda, ka noslēgtais
līgums starp šo klientu un prasītājas konkurentu tika noslēgts tikai uz diviem gadiem, proti, uz 2005. un 2006. gadu. Tāpēc
nekas nekavēja prasītāju no 2007. gada atgūt šo klientu, kuru tā bija zaudējusi. Līdz ar to zaudējumus jebkurā gadījumā nevar
uzskatīt par reāliem un noteiktiem pēc 2005. un 2006. gada.
Turpinot, prasītājas iesniegtie pierādījumi, lai pierādītu tās zaudējumu patiesumu, ir neskaidri. Tabula, kas iekļauta prasības
pieteikumā, lai pierādītu bruto apmēra samazinājumu, kas izriet no prasītājas galvenā klienta zaudēšanas, ietver datus, kuru
patiesums nav pierādīts ar kādiem dokumentiem. Turklāt tabulā esošos datus ir sarežģīti interpretēt.
Tomēr nav tālāk jāvērtē jautājums, lai noskaidrotu, vai prasītājas sniegtais pierādījums juridiski pietiekami pierāda daļu
no zaudējumiem, kas izriet no tās klienta zaudēšanas, lai no šī brīža vērtētu jautājumu par cēloņsakarību starp kļūdu un apgalvoto
zaudējumu. Pat pieļaujot, ka ir pierādīti zaudējumi, kuri izriet no
VF Europe
zaudēšanas 2005. un 2006. gadā, nav pierādīts, ka nosacījums par tiešo cēloņsakarību starp šo notikumu un Komisijas kļūdu
būtu izpildīts.
Prasītājas galvenā klienta zaudēšanu var pilnībā izskaidrot ar
VF Corporation USA
grupas lēmumu centralizēt tās iepirkumu lēmumus. Turklāt jākonstatē, ka Komisijai nosūtītajā 2005. gada 2. marta vēstulē,
proti, pēc cenrāžu izpaušanas, prasītāja pati norādīja, ka nevis
VF Europe
, bet gan
VF Corporation USA
ir tā, kas lemj par tās apgādi un pasūtījumu sadalīšanu. Tā piebilst, ka tagad tās galvenā klienta apgāde ir pilnībā uzticēta
angloamerikāņu uzņēmumiem.
Prasītājas apgalvojums, kas ir šajā pašā vēstulē, saskaņā ar kuru 2004. gada beigās tā esot spontāni piedāvājusi galvenajam
klientam samazināt cenas par 10 % no 2005. gada janvāra, arī tiecas apstiprināt jebkādas cēloņsakarības neesamību starp Komisijai
pārmesto rīcību un šī klienta zaudēšanu. Kā Komisija pamatoti uzsver, ja konkurents būtu vēlējies piedāvāt cenas, kuras zemākas
par prasītājas iepriekšējām cenām, konkurenta [cenu] piedāvājums būtu bijis acīmredzami zemāks. Iespējamā prasītājas cenu
apzināšanās tādējādi neesot tās galvenā klienta zaudēšanas patiesais iemesls.
No tā izriet, ka cēloņsakarības nosacījums nav izpildīts.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasījumi atlīdzināt zaudējumus ir jānoraida to kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un
daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās
izdevumus paši.
Tā kā prasība tika daļēji apmierināta, [Vispārējā tiesa,] taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, nolemj, ka prasītāja sedz
90 % savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina 90 % Komisijas tiesāšanās izdevumu, Komisija sedz 10 % savu tiesāšanās izdevumu
un atlīdzina 10 % prasītājas tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
Belgian Sewing Thread
(BST)

NV
Komisijas 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par
[EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 –
PO
/Diegi) 2. punktā noteiktā naudas soda apmērs tiek noteikts EUR 856 800 apmērā;
2)
prasību par tiesību akta atcelšanu pārējā daļā noraidīt;
3)
prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt;
4)
BST
sedz 90 % savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina 90 % Komisijas tiesāšanās izdevumu, Komisija sedz 10 % savu tiesāšanās izdevumu
un atlīdzina 10 %
BST
tiesāšanās izdevumu.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 28. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Prāvas priekšvēsture
1.  Prāvas priekšmets
2.  Administratīvais process
3.  Apstrīdētais lēmums
Konkrētā tirgus definīcija
Konkrētā tirgus lielums un struktūra
Pārkāpjošo darbību apraksts
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
4.  Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju
Ievada apsvērumi
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, vai, pakārtoti, samazināt naudas
soda apmēru
Par pamatu par pārkāpuma kļūdainu kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu par naudas soda sākumsummas un naudas soda apmēra kļūdainu noteikšanu, kā arī par prasītājas kļūdainu klasifikāciju
otrajā kategorijā
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Par iebildumu par nelielā konkrētā tirgus apmēra neņemšanu vērā
–  Par iebildumu par šķietami kļūdaino prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu konkurencei vērtējumu
–  Par iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu piemērotās naudas soda sākumsummas nesamērīgā rakstura dēļ salīdzinājumā
ar to, kas piemērota citiem attiecīgiem uzņēmumiem
–  Par iebildumu par nesamērīgu sākumsummas noteikšanu saistībā ar prasītājas nestabilo finansiālo stāvokli
Par pamatu par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu par kļūdainu sadarbības vērtējumu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
3.  Par prasību atlīdzināt zaudējumus
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
* Tiesvedības valoda – holandiešu.