CELEX: 62003CJ0453
Loomatervishoid
Segasööt
Toote koostisosade täpse protsendilise sisalduse märkimine
Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine

Eelotsusetaotlused käsitlevad peamiselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta direktiivi 2002/2/EÜ, millega
muudetakse nõukogu direktiivi 79/373/EMÜ segasööda ringlusse laskmise kohta ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv
91/357/EMÜ (EÜT L 63, lk 23; ELT eriväljaanne 03/35, lk 245), ning eelkõige nimetatud direktiivi artikli 1 punkti 1 alapunkti
b ja punkti 4 kehtivust.
Need taotlused esitati segasööda tootjate või selle tööstusharu esindajate poolt esitatud hagiavalduste läbivaatamise raames,
milles taotletakse direktiivi 2002/2 vaidlustatud sätete siseriiklikusse õigusesse ülevõtmiseks vastuvõetud eeskirjade tühistamist
või kehtivuse peatamist.

Õiguslik raamistik
Direktiivi 2002/2 aluseks on EÜ artikli 152 lõike 4 punkt b, mis sätestab:
„Toimides vastavalt artiklis 251 sätestatud menetlusele ning pärast konsulteerimist majandus- ja sotsiaalkomitee ning regioonide
komiteega, aitab nõukogu kaasa käesolevas artiklis viidatud eesmärkide saavutamisele, võttes:
[...]
b)       erandina artiklis 37 sätestatust veterinaaria- ja fütosanitaaralal meetmeid, mille otsene eesmärk on rahvatervise kaitse”.
Siinjuures on kohane tsiteerida järgmisi direktiivi 2002/2 põhjendusi:
„(2)  Märgistamise osas on direktiivi 79/373/EMÜ eesmärk tagada, et loomakasvatajate käsutuses oleks objektiivne ja võimalikult
täpne informatsioon sööda koostise ja kasutamise kohta.
(3)       Direktiiv 79/373/EMÜ nägi kuni käesoleva ajani ette tootmisloomade sööda koostise paindliku deklareerimise, mis piirdus söödamaterjalide
nimetamisega ilma koguseid märkimata, jättes samuti võimaluse märkida söödamaterjalide asemel ära nende kategooriad.
(4)       Sellele vaatamata on veiste spongioosse entsefalopaatia kriis ja hiljutine dioksiinikriis tõendanud kehtivate sätete ebapiisavust
ja vajadust täpsema kvalitatiivse ja kvantitatiivse teabe järele tootmisloomade segasööda koostise kohta.
(5)       Üksikasjalik kvantitatiivne teave võib aidata tagada potentsiaalselt saastunud söödamaterjalide seostamise konkreetsete partiidega,
mis on tervishoiu seisukohalt kasulik ning hoiab ära rahvatervisele olulist riski mittekujutavate toodete hävitamise.
(6)       Sellest tulenevalt on antud olukorras kohane kehtestada kohustus deklareerida kõik tootmisloomade segasöödas esinevad söödamaterjalid
ja nende kogused.
(7)       Praktilistel põhjustel on otstarbekas deklareerida tootmisloomade segasöödas sisalduvad söödamaterjalid ja nende kogused selleks
ette nähtud etiketil või saatedokumendis.
(8)      Segasöödas sisalduvate söödamaterjalide deklareerimine on teatud juhtudel loomakasvatajate jaoks olulise tähtsusega. Seega
on asjakohane, et märgistamise eest vastutav isik koostaks kliendi palvel üksikasjaliku nimekirja kõikidest kasutatud söödamaterjalidest
koos nende täpse sisaldusega massiprotsentides.
[...]
(10)      Otstarbekusuuringu alusel esitab komisjon 2002. aasta 31. detsembriks Euroopa Parlamendile [ja nõukogule] aruande ja sellega
koos asjakohase ettepaneku positiivse nimekirja kehtestamiseks lähtuvalt aruandes esitatud järeldustest. [täpsustatud tõlge]
[…]
(12)      Kuna tulevikus ei ole enam võimalik deklareerida tootmisloomade segasööda märgistamisel söödamaterjalide endi asemel nende
kategooriaid, tuleks komisjoni 13. juuni 1991. aasta direktiiv 91/357/EMÜ, millega sätestatakse muude kui lemmikloomade segasöötade
märgistamisel kasutada lubatud kategooriad, kehtetuks tunnistada [...]”.
Direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 1 alapunktiga b muudetakse nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/373/EMÜ segasööda
turustamise kohta (EÜT L 86, lk 30; ELT eriväljaanne 03/04, lk 50) artiklit 5. Artikli 1 punkti 1 alapunkt b sätestab:
„1.      Artikli 5 lõiget 1 muudetakse järgmiselt:
[...]
b)       lisatakse järgmine punkt:
„k)       muudele kui lemmikloomadele mõeldud segasöötade puhul järgmine märge: „käesolevas söödas kasutatud söödamaterjalide täpse
sisalduse kohta massiprotsentides saab teavet järgmiselt isikult:...” (käesolevas lõikes viidatud andmete esitamise eest vastutava
isiku nimi või ärinimi, aadress või juriidiline aadress, telefoninumber ja e-posti aadress). See informatsioon esitatakse
kliendi nõudmisel”.”
Direktiivi 2002/2 artikli 1 punktis 4 nähakse ette sätted, millega asendatakse direktiivi 79/373 artikkel 5c. Artikli 1 punkt
4 on sõnastatud järgmiselt:
„4.      artikkel 5c asendatakse järgmisega:
[...]
1.      Kõik segasöödas kasutatavad söödamaterjalid loetletakse üles nende täpseid nimetusi kasutades.
2.      Segasöödas esinevate söödamaterjalide loetelu kohta kehtivad järgmised eeskirjad:
a)       muudele kui lemmikloomadele mõeldud segasöödad:
i)       segasöödas esinevate söödamaterjalide loetelu koos vastava sisaldusega massiprotsentides kahanevas järjestuses;
ii)      eespool nimetatud protsentide puhul on lubatud hälbe suurus 15 % deklareeritud väärtusest;
[…]”.
Direktiivi 2002/2 artikli 1 punktis 5 nähakse ette, et direktiivi 79/373 artiklile 12 lisatakse uus alalõik. Vastavalt sellele
lõigule näevad liikmesriigid ette, et „segasööda tootjad kohustuvad tegema ametliku kontrolli teostamise eest vastutavatele
ametiasutustele nõudmisel kättesaadavaks kõik ringlusse laskmiseks mõeldud söötade koostist puudutavad dokumendid, mis võimaldavad
kontrollida märgistusel esitatud informatsiooni paikapidavust”.
Direktiivi 2002/2 artikkel 2 sätestab:
„Komisjoni direktiiv 91/357/EMÜ tunnistatakse alates 2003. aasta 6. novembrist kehtetuks.”
Käesolevate kohtuasjade seisukohalt asjakohased direktiivi 2002/2 vastuvõtmise etapid võib kokku võtta alljärgnevalt.
Euroopa Ühenduste Komisjon esitas 7. jaanuaril 2000 Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi ettepaneku, millega muudetakse
direktiivi 79/373 (dokument KOM(1999) 744 lõplik).
Selle ettepaneku seletuskirjas märgitakse, et pärast veiste spongioosse entsefalopaatia (edaspidi „BSE”) kriisi soovis Euroopa
Parlament muuta segasöötade tootjate jaoks kohustuslikuks deklareerida kõikide sööda koostises sisalduvate koostisosade kogused.
Järgnenenud arutelude käigus hakati seda deklareerimist nimetama „avatud deklareerimiseks”.
Kõnealuses seletuskirjas märgitakse muu hulgas järgmist:
„Komisjon leiab, et „avatud deklareerimise” sätestamine tootmisloomade sööda märgistamist käsitlevates eeskirjades avaldab
soodsat mõju, kuna see aitab kaasa söödamaterjalide jälgitavusele.
Belgias ja Saksamaal hiljuti aset leidnud juhtumid vastavalt õli ja söödalisandite saastumisega seoses suurendavad veelgi
täpse informatsiooni olulisust söödamaterjalide etiketil. Segasööda saastetase sõltub söödas kasutatava saastunud söödamaterjali
kogusest ja seetõttu on ülioluline, et kõikide segasöödas sisalduvate söödamaterjalide ja nende erinevate koguste kohta oleks
esitatud ammendav informatsioon.” [Siin ja edaspidi on osundatud eelnõu tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Vastuseks vabatahtlikku deklareerimist toetavate liikmesriikide ja segasööda nende tootjate vastuväidetele, kes soovisid kaitsta
söödavalemite intellektuaalomandit, märgitakse kõnealuses seletuskirjas järgmist:
„Komisjon on vastupidi seisukohal, et vabatahtlik avatud deklareerimine on vastuolus põllumajandustootjate õigusega saada
informatsiooni ja taotletava läbipaistvusega. Lisaks leiab komisjon, et vabatahtlik avatud deklareerimine võib paratamatult
moonutada segasööda tootjate vahelist konkurentsi.
[...] Segasööda intellektuaalomandi kaitsega seoses ei saa komisjon maksimaalset läbipaistvust silmas pidades selle argumendiga
nõustuda. Antud juhul ei ole tegelikult tegemist ärisaladuse rikkumisega, kuna üldiselt ei ole segasööda valemid patenteeritud.
Kui see ka nii oleks, ei saaks valemeid saladuses hoida. Koostisosade avalikustamine ei kahjusta intellektuaalomandiõigust.”
4. oktoobril 2000 tegi parlament esimesel lugemisel direktiivi ettepanekule viis muudatusettepanekut (EÜT 2001, C 178, lk 177).
19. detsembril 2000 võttis Euroopa Liidu Nõukogu vastu ühise seisukoha (EÜ) nr 6/2001 eesmärgiga võtta vastu direktiiv 2002/2
(EÜT 2001, C 36, lk 35). Vastavalt nõukogu seletuskirjale oli nõukogu seisukohal, et ta ei pea reaalseks nõuda tootjatelt
segasöödas sisalduvate söödamaterjalide koguse täpset deklareerimist ning pakkus seetõttu lahenduseks deklarareerimist, millega
näidatakse söödamaterjalide sisaldus massiprotsentides kahanevas järjestuses lubatud vahemikus. Nimetatud koguste täpse ja
üksikasjaliku loetelu peab tootja siiski esitama siis, kui klient seda eraldi nõuab. 21. detsembril 2000 esitas komisjon viidatud
ühisele seisukohale vastava Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi, millega muudetakse direktiivi 79/373, muudetud ettepaneku
(dokument KOM(2000) 780 lõplik; EÜT 2001, C 120 E, lk 178).
5. aprillil 2001 esitas parlament teisel lugemisel kõnealusele direktiivi muudetud ettepanekule oma muudatusettepanekud, millega
kehtestati „avatud deklareerimine” (dokument A5-0079/2001, EÜT 2002, C 21 E, lk 310).
Lepitusmenetluse tulemusena võeti vastu direktiivi 2002/2 inkorporeeritud kompromisstekst. Selle teksti kohaselt pidid tootjad
märkima segasöödas sisalduvate söödamaterjalide kogused, mille lubatud hälbe suurus on 15% deklareeritud väärtusest, kuid
söödas kasutatud söödamaterjalide täpne sisaldus massiprotsentides tuli esitada kliendi nõudmisel.
24. aprillil 2003 esitas komisjon aruande söödas esinevate söödamaterjalide positiivse nimekirja koostamise võimalikkuse kohta
(dokument KOM(2003) 178 lõplik). Nimetatud aruandest tuleneb, et sellise nimekirja kehtestamine ei aita tagada sööda ohutust
ning seega ei anna alust seesuguse ettepaneku esitamiseks. Samas toob komisjon oma aruandes välja sööda ohutust parandavaid
algatusi muudes valdkondades.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused

Kohtuasi C-453/03
Segasööda tootmisele spetsialiseerunud põhikohtuasja hagejad taotlevad direktiivi 2002/2 vaidlustatud sätete ülevõtmiseks
vastuvõetud õigusnormide tühistamist. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divison (Administrative Court)
peatas 6. oktoobri 2003. aasta otsusega ajutiselt nende õigusnormide kohaldamise.
Sama 6. oktoobri 2003. aasta otsusega esitas High Court põhjendused eelotsuse küsimiseks. 23. oktoobri 2003. aasta otsuses
formuleeritud küsimus kõlab järgmiselt:
„Kas direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 1 alapunkt punkt b ja/või punkt 4 on direktiivi 79/373 artikli 5c lõike 2 punkti a
muutvas osas, milles sätestatakse protsentide loetlemise kohustus, tühised põhjusel, et:
a)      EÜ artikli 154 lõike 4 punkt b ei ole direktiivi õiguslik alus;
b)      rikutakse omandipõhiõigust;
c)      rikutakse proportsionaalsuse põhimõtet?”
Äriühing Lambey SA esitas Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 alusel kohtuasjas C‑453/03 märkuste esitamiseks menetlusse astumise
avalduse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 18. veebruaril 2004. Euroopa Kohtu presidendi 30. märtsi 2004. aasta määrusega
tunnistati see avaldus vastuvõetamatuks.

Kohtuasjad C-11/04 ja C-12/04
Direktiiv 2002/2 võeti Itaalia õigusesse üle põllumajandus- ja metsandusministri 25. juuni 2003. aasta dekreediga, millega
täiendatakse ja muudetakse 15. veebruari 1963. aasta seaduse nr 281 (milles kehtestatakse loomasööda valmistamise ja turustamise
eeskirjad) lisasid 28. jaanuari 2002. aasta direktiivi 2002/2/EÜ alusel (
GURI
nr 181, 6.8.2003, edaspidi „seadus nr 281/1963”); nimetatud dekreet jõustus 6. novembril 2003.
Consiglio di Stato märgib kohtuasjade C-11/04 ja C-12/04 aluseks olevates eelotsusetaotlustes, et kõnealuse dekreedi eesmärk
on muuta segasööda tootjatele kohustuslikuks esitada kasutatud söödamaterjalide loetelu etiketil, märkides ära nende protsendid
kaalu järgi kahanevas järjekorras. Need söödamaterjalid tuleb direktiivi 2002/2 kohaselt märkida nende täpseid nimetusi kasutades,
mille võib asendada söödamaterjali kategooria nimetusega vastavalt direktiivi 79/373, mida rakendab komisjoni 13. juuni 1991. aasta
direktiiv 91/357/EMÜ, millega sätestatakse muude kui lemmikloomade segasöötade märgistamisel kasutada lubatud kategooriad
(EÜT L 193, lk 34), artikli 10 punktis a kehtestatud erinevaid söödamaterjale ühendavate kategooriatega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletab seoses sellega meelde, et direktiiv 91/357, mis võeti vastu eespool viidatud artikli
10 punkti a alusel, tunnistati alates 6. novembrist 2003 direktiiviga 2002/2 kehtetuks, ilma et komisjon oleks saanud esitada
kasutatavate söödamaterjalide positiivset nimekirja sisaldavat ettepanekut. Itaalia ametiasutused viitasid esialgsele nimekirjale
seaduse nr 281/1963 VII lisa A osas ette nähtud söödamaterjalide kohta ja nimekirjas nimetamata söödamaterjalide suhtes B
osas loetletud nimetustele, st konkreetselt direktiivis 91/357 sätestatud üldkategooriatele.
Segasööda tootmisele spetsialiseerunud põhikohtuasja hagejad esitasid Tribunale amministrativo regionale del Lazio otsuste
peale Consiglio di Statole apellatsioonkaebuse. Nad taotlevad direktiivi 2002/2 vaidlustatud sätete Itaalia õigusesse ülevõtmiseks
vastuvõetud õigusnormide tühistamist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peatas kahe eraldiseisva otsusega ajutiselt nimetatud
õigusnormide kohaldamise.
Kõnealune kohus märgib rahvatervise kaitsega seoses, et taimset päritolu sööt on ohutum kui liha-kondijahu sisaldav segasööt,
mille kasutamine põhjustas BSE puhkemise. Pealegi peetakse EÜ artikli 152 lõike 4 punktis b silmas ainult loomahaigusi ja
-ravi, samas kui taimset päritolu loomasööda märgistamise otsene eesmärk ei ole rahvatervise kaitse.
Kohtuasja C-11/04 aluseks olevas eelotsusetaotluses väljendab Consiglio di Stato seisukohta, et võttes arvesse ühenduse vaidlustatud
meetme proportsionaalsuse suhtes tekkinud kahtlusi, näib teatud määral põhjendatud küsimus seoses Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste
kaitse konventsiooni lisaprotokollis nr 1 ette nähtud omandiõiguse rikkumisega, mis on sätestatud ka Nice’s 7. detsembril
2000 välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1) artiklis 17, mis käsitleb äriasaladuse ja ettevõtjate
oskusteabega seotud intellektuaalomandit.
Kohtuasja C-12/04 aluseks olevas eelotsusetaotluses kahtleb Consiglio di Stato direktiivi 2002/2 kohaldatavuses. Tema hinnangul
muudab kasutatavate söödamaterjalide nimekirja kehtestamata jätmine ühenduse õiguse lünklikuks ja teeb võimatuks kehtestada
juhiseid loomade söötmiseks ettenähtud toodete märgistamiseks ning muudab sisutuks toiduohutuse tagamiseks kehtestatud kohustused.
Consiglio di Stato märgib samas eelotsusetaotluses veel, et söödamaterjalide koguse tähistamise kohustus ei ole ette nähtud
toidu märgistamist käsitlevates eeskirjades, s.o Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiivis 2000/13/EÜ
toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 109, lk 29; ELT
eriväljaanne 15/05, lk 75). Ta järeldab sellest, et paradoksaalsel kombel kohaldatakse segasöödale palju rangemaid eeskirju
etiketile informatsiooni kandmise kohustuse kohta kui inimtarbimiseks mõeldud toidule.
Kohtuasjas C-11/04 otsustas Consiglio di Stato menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas EÜ artikli 152 lõike 4 punkti b tuleb tõlgendada nii, et seda saab lugeda nõuetekohaseks õiguslikuks aluseks direktiivis
2002/2/EÜ sisalduvate märgistamist käsitlevate sätete vastuvõtmiseks osas, milles need sätted reguleerivad taimset päritolu
loomasööda märgistamist?
2.      Kas direktiiv 2002/2/EÜ on ettevaatuspõhimõttele tuginedes põhjendatud osas, milles sellega kehtestatakse kohustus esitada
täpset teavet segasöödas sisalduvate söödamaterjalide kohta, mis laieneb ka taimset päritolu söödale, ilma et teadusuuringute
alusel oleks koostatud riskianalüüs, millest ilmneks sellise ettevaatusmeetme rakendamise vajadus võimaliku seose tõttu kasutatud
söödamaterjalide koguse ja ennetatavate haiguste tekkimise ohu vahel, ning kas nimetatud direktiiv on sellele vaatamata proportsionaalsuse
põhimõttega õigustatud osas, milles sellega loetakse söödatootjatele pandud kohustused esitada teavet ametiasutustele, kes
peavad hoidma ärisaladust ja kelle pädevuses on läbi viia kontrolle terviseohutuse tagamiseks, ebapiisavaks meetmega taotletud
rahvatervist puudutavate eesmärkide saavutamiseks, ja kehtestatakse selle asemel üldine kord, mis näeb ette kohustuse esitada
taimset päritolu sööda märgistusel teavet kasutatud söödamaterjalide protsentuaalse sisalduse kohta?
3.      Kas direktiiviga 2002/2/EÜ rikutakse liikmesriikide kodanikele tagatud omandipõhiõigust niivõrd, kuivõrd direktiiv ei vasta
proportsionaalsuse põhimõttele?”
Kohtuasjas C-12/04 otsustas Consiglio di Stato menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      [Kohtuasjas C-11/04 esitatud esimese küsimusega analoogne küsimus].
2.      [Kohtuasjas C-11/04 esitatud teise küsimusega analoogne küsimus].
3.      Kas direktiivi 2002/2/EÜ tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamine ja järelikult ka tõhusus on seatud sõltuvusse söödamaterjalide
täpseid nimetusi sisaldava positiivse nimekirja vastuvõtmisest, nagu on ette nähtud kümnendas põhjenduses ja komisjoni 24. aprilli
2003. aasta aruandes (KOM(2003) 178 lõplik), või peab direktiivi liikmesriikides rakendama enne direktiivis sätestatud söödamaterjalide
positiivse nimekirja vastuvõtmist, tuginedes segasöödas sisalduvate söödamaterjalide tootekategooriate üldiseid nimetusi ja
määratlusi sisaldavale loetelule?
4.      Kas direktiivi 2002/2/EÜ tuleb pidada õigusvastaseks võrdse kohtlemise ja mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise tõttu
söödatootjate kahjuks, võrreldes inimtarbimiseks mõeldud toidu tootjatega niivõrd, kuivõrd söödatootjatele kohaldatakse eeskirju,
millega nõutakse kvantitatiivse teabe esitamist segasöödas sisalduvate söödamaterjalide kohta?”
Consiglio di Stato märgib kõikides põhikohtuasjades, et High Court esitas [23.] oktoobril 2003 Euroopa Kohtule samalaadsed
küsimused, kuid antud eelotsusetaotlused on õigustatud sellega, et mitte kahjustada hagejate kaitseõigust ühenduste kohtus.
Euroopa Kohtu presidendi 25. märtsi 2004. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑11/04 ja C‑12/04 kirjaliku ja suulise menetluse
ning kohtuotsuse huvides.

Kohtuasi C-194/04
Põhikohtuasja hageja Nederlandse Vereniging Diervoederindustrie (Nevedi) (Madalmaade Segasöödatööstuse Liit, edaspidi „Nevedi”)
taotles direktiivi 2002/2 vaidlustatud sätete Madalmaade õigusesse ülevõtmiseks vastuvõetud õigusnormide kehtivuse peatamist.
Põhikohtuasja kostja Productschap Diervoeder (edaspidi „Productschap”) on ettevõtjaid reguleeriva seaduse (Wet op de Bedrijfsorganisatie)
tähenduses avalik-õiguslik organisatsioon. Nimetatud seaduse kohaselt on selle asutuse pädevuses võtta vastu loomasööta käsitlevaid
eeskirju. Kuid need eeskirjad peavad olema heaks kiidetud Madalmaade põllumajandus-, loodus- ja toidukvaliteedi ministri poolt.
Direktiivi 2002/2 artikli 1 lõige 4 võeti Madalmaade õigusesse üle Productschap Diervoeder’i 2003. aasta määruse loomasööda
kohta (Verordening PDV Diervoeders 2003), muudetud 11. aprilli 2003. aasta määrusega nr PDV-25 (
PBO blad
nr 42, 27.6.2003), artikli 7.3.2 lõikega 1 ja artikli 7.3.1 lõike 1 punktiga 1.
Productschap palus 24. novembri 2003. aasta kirjas kiita põllumajandus-, loodus- ja toidukvaliteedi ministril heaks uus määrus,
millega tühistatakse direktiivi 2002/2 sätete ülevõtmisega kehtestatud märgistamise eeskirjad. 19. jaanuari 2004. aasta vastuses
nimetatud kirjale keeldus minister talle esitatud eelnõu heaks kiitmast põhjusel, et see on ühenduse õigusega vastuolus. Minister
väitis, et ainult Euroopa Kohus või siseriiklik kohus, kelle taotlus on Euroopa Kohtu menetluses, on pädevad teatud juhtudel
peatama ühenduse õigusega rakendatud meetmete kohaldamist. Liikmesriigi ametiasutusel endal sellist pädevust ei ole.
Nevedi palus eelotsusetaotluse esitanud kohtul peatada direktiivi 2002/2 ülevõttev määrus kuni ajani, mil Euroopa Kohus on
teinud otsuse nimetatud direktiivi kehtivuse kohta. Sellega seoses viitab ta muu hulgas Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi
esitatud eelotsuse küsimusele.
Rechtbank ’s‑Gravenhage kui ajutiste meetmete üle otsustav kohtus rahuldas eelotsusetaotluse esitamisega talle esitatud peatamise
taotluse ning otsustas seejärel taotluses toodud ülejäänud nõuete osas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 1 alapunkt b ja/või punkt 4 osas, millega muudetakse direktiivi 79/373 artikli 5c lõike
2 punkti a ja kehtestatakse protsendimäärade loetlemise kohustus, on tühised seetõttu, et:
a)      EÜ artikli 152 lõike 4 punkt b ei ole nende õiguslik alus;
b)      rikutakse selliseid põhiõigusi nagu omandiõigus ja kutsealal tegutsemise vabadus;
c)      rikutakse proportsionaalsuse põhimõtet?
2.      Kui tingimused, mil liikmesriigi siseriiklik kohus võib peatada ühenduse institutsioonide vaidlustatud õigusakti kohaldamise,
on täidetud ja eelkõige, kui selle vaidlustatud õigusakti kehtivuse küsimuses on ühe liikmesriigi kohus Euroopa Kohtu poole
juba pöördunud, siis kas sellisel juhul võivad teiste liikmesriikide siseriiklikud pädevad asutused ilma kohtuliku menetluseta
samuti peatada selle vaidlustatud õigusakti kohaldamise seniks, kuni Euroopa Kohus […] on otsustanud õigusakti kehtivuse üle?”
Arvestades esitatud küsimuste sarnasust, tuleb need erinevad kohtuasjad liita ühe kohtuotsuse tegemise huvides.

Suulise menetluse taasavamise taotlus
Kohtuasjas C-11/04 palusid põhikohtuasja hagejad Fratelli Martini & C. Spa (edaspidi „Fratelli Martini”) ja Cargill Srl 9. mai
2005. aasta kirjaga Euroopa Kohtul taasavada kodukorra artikli 61 alusel suuline menetlus. Nad põhjendasid oma taotlust sellega,
et nad olid tuvastanud teaduslikud eksimused Taani valitsuse esindaja poolt kohtuistungil toodud näites ning et samale näitele
on tuginenud kohtujurist oma põhjendustes. Nad lisasid oma taotlusele tehnilise ekspertiisi.
Siinjuures tuleb juhtida tähelepanu sellele, et Euroopa Kohus võib kodukorra artikli 61 alusel omal initsiatiivil, kohtujuristi
ettepanekul või poolte nõudmisel taasavada suulise menetluse, kui ta leiab, et puudub piisav selgus või kui kohtuasja peab
lahendama toetudes argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud (vt 19. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑309/99:
Wouters jt, EKL 2002, lk I‑1577, punkt 42, samuti 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑434/02: Arnold André, EKL 2004,
lk I-11825, punkt 27, ning otsus kohtuasjas C‑210/03: Swedish Match, EKL 2004, lk I-11893, punkt 25).
Käesolevas kohtuasjas leiab aga Euroopa Kohus pärast kohtujuristi ettepaneku ärakuulamist, et tema käsutuses on kogu vajalik
teave, et vastata esitatud küsimustele. Järelikult tuleb suulise menetluse taasavamise taotlus rahuldamata jätta.

Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus kohtuasjas C-194/04
Parlament, nõukogu ja komisjon leiavad, et eelotsuse küsimused on vastuvõetamatud, sest eelotsusetaotluse esitanud kohus ei
ole piisavalt kirjeldanud faktilist ja õiguslikku konteksti ega põhjusi, mis ajendas kohut neid küsimusi esitama. Eelkõige
ei ole kõnealune kohus mingil viisil selgitanud, kuidas on rikutud tema poolt viidatud põhiõigusi ja proportsionaalsuse põhimõtet,
ega andnud selgitusi ka teise küsimuse kohta.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb sellega seoses, et vajadus tõlgendada ühenduse õigust, mis oleks siseriiklikule kohtule
kasulik, eeldab, et siseriiklik kohus määratleks esitatud küsimusi ümbritseva faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt
selgitaks nende küsimuste aluseks olevaid faktilisi oletusi (vt eelkõige 8. oktoobri 2002. aasta määrus kohtuasjas C‑190/02:
Viacom, EKL 2002, lk I‑8287, punkt 15 ja selles tsiteeritud viited; 17. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑134/03: Viacom
Outdoor, EKL 2005, lk I-1167, punkt 22, ja 12. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑145/03: Keller, EKL 2005, lk I-2529,
punkt 29).
Samuti on Euroopa Kohus rõhutanud, kui oluline on siseriiklikul kohtul esitada täpsed põhjused, miks ta kahtles ühenduse õiguse
tõlgenduses ja pidas vajalikuks esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused. Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et on möödapääsmatu,
et siseriiklik kohus selgitaks vähemalt mingil määral põhjusi nende ühenduse õigusnormide väljatoomiseks, mille tõlgendamist
ta taotleb, ning seost, mis tema hinnangul on vastavate ühenduse õigusnormide ja kohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide
vahel (vt eelkõige eespool viidatud määrus Viacom, punkt 16, ning 21. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑318/00: Bacardi-Martini
ja Cellier des Dauphins,EKL 2003, lk I‑905, punkt 43).
Eelotsusetaotluses sisalduv informatsioon ei pea mitte ainult võimaldama Euroopa Kohtul anda kasulikke vastuseid, vaid andma
liikmesriikide valitsustele ja teistele asjaomastele pooltele võimaluse esitada märkusi vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja
artiklile 23 (2. märtsi 1999. aasta määrus kohtuasjas C‑422/98: Colonia Versicherung jt, EKL 1999, lk I-1279, punkt 5; eespool
viidatud määrus Viacom, punkt 14, ja kohtuotsus Keller, punkt 30).
Põhikohtuasjas ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldas esitatud eelotsuse küsimusi
ümbritsevat faktilist ja õiguslikku raamistikku. Ta kirjeldas lühidalt, kuid piisavalt põhjusi, mis tingisid nende küsimuste
esitamise.
Veel peab rõhutama, et nimetatud kohus viitas Ühendkuningriigi kohtu poolt esitatud sama teemat puudutavatele küsimustele.
Parlament, nõukogu ja komisjon pidid ju suutma identifitseerida kohtuasja C‑453/03, milles kõik nimetatud ühenduse institutsioonid
olid hiljuti esitanud märkusi, kui neile tehti teatavaks kohtuasja C‑194/04 aluseks olev eelotsusetaotlus. Järelikult ei ole
nimetatud institutsioonidel alust väita, et neil ei olnud võimalik täielikult informeerituna märkusi esitada.
Lõpuks, mis puutub teise küsimusse, siis ei saa seda pidada hüpoteetiliseks põhjusel, et põhikohtuasja hageja vähemalt taotles
siseriiklikult kohtult ühenduse õigusakti kohaldamise peatamist. Hageja esitatud märkustest tuleneb, et ta vaidlustab pädeva
ministri keeldumise tunnistada kehtetuks direktiivi 2002/2 ülevõtvad õigusnormid ning vajaduse taotleda kohtult nende õigusnormide
kohaldamise peatamist, võttes arvesse sellega seotud kulusid ja asjaomasele isikule sel viisil tekitatud kahju. Seega näib,
et küsimus ei ole ilmselgelt asjakohatu põhikohtuasja kontekstis.
Järelikult tuleb kohtuasjas C-194/04 esitatud küsimused lugeda vastuvõetavaks.

Eelotsuse küsimused

Õiguslik alus
Eelotsusetaotluse esitanud kohtud paluvad sisuliselt Euroopa Kohtul kohtuasja C‑453/03 punktis a, kohtuasjade C‑11/04 ja C‑12/04
esimeses küsimuses ning kohtuasja C‑194/04 esimese küsimuse punktis a esitatud küsimuses teha otsus direktiivi 2002/2 artikli
1 punkti 1 alapunkti b ja punkti 4 sätete kehtivuse kohta, kuna EÜ artikli 152 lõike 4 punkt b ei olevat nende sätete vastuvõtmiseks
sobiv õiguslik alus, võttes iseäranis arvesse asjaolu, et need sätted käsitlevad taimset päritolu sööda märgistamist.
Nagu nõukogu oma märkustes väljendas ja nagu kohtuistungil tõdeti, et kui vaidlustatud meetme otsene eesmärk ei oleks olnud
rahvatervise kaitse, siis oleks see kuulunud EÜ artikli 37 reguleerimisalasse, mis annab samuti ühenduse seadusandjale pädevuse.
Kuid direktiivi 2002/2 õigusliku aluse kontrollimine on siiski asjakohane, et teha kindlaks, kas selle direktiivi vastuvõtmisel
on rikutud menetlusnorme (vt selle kohta 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑491/01: British American Tobacco (Investments)
ja Imperial Tobacco, EKL 2002, lk I‑11453, punkt 111).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab õigusakti õigusliku aluse valik Euroopa Ühenduse pädevuste jagunemise kontekstis
põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad. Selliste asjaolude hulka kuuluvad eriti õigusakti eesmärk
ja sisu (vt eelkõige 4. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑269/97: komisjon
v
. nõukogu, EKL 2000, lk I-2257, punkt 43; 30. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑36/98: Hispaania
v
. nõukogu, EKL 2001, lk I-779, punkt 58, ning eespool viidatud kohtuotsus British American Tobacco (Investments) ja Imperial
Tobacco, punkt 93).
Direktiivi 2002/2 aluseks on EÜ artikli 152 lõike 4 punkt b, mille kohaselt lubatakse võtta veterinaaria- ja fütosanitaaralal
meetmeid, mille otsene eesmärk on rahvatervise kaitse.
Selle direktiivi kolmandas ja neljandas põhjenduses kirjeldatakse kuni kõnealuse direktiivi vastuvõtmiseni kehtinud õiguslikku
olukorda seoses sööda koostisosade nimetamisega ja vajadust üksikasjalikuma teabe järele, mida on tõendanud BSE kriis ja dioksiinikriis.
Sama direktiivi viienda põhjenduse kohaselt võib üksikasjalik kvantitatiivne teave aidata tagada potentsiaalselt saastunud
söödamaterjalide seostamise konkreetsete partiidega, mis on rahvatervise seisukohalt kasulik.
Põhjenduste analüüsist järeldub, et ühenduse seadusandja eesmärk oli sööda koostisosade nimetamist käsitlevate sätete vastuvõtmisel
tagada rahvatervise kaitse.
Vastupidi Consiglio di Stato poolt eelotsusetaotlustes kohtuasjades C-11/04 ja C‑12/04 märgitule võib taimset päritolu sööt
kujutada endast ohtu tervisele, mis on võrreldav loomse päritoluga söödast tuleneva ohuga. Fratelli Martini ja institutsioonid,
kes esitasid nendes kohtuasjades märkusi, viitasid aflatoksiini B
– genotoksiline kantserogeenne mürkaine, mida tekitavad teraviljades ja pähklites esinevad teatavat liiki seened – tekitatud
probleemidele, 1999. aasta dioksiinikriisile, mis mõjutas segasööda tootmist Belgias, teraviljade saastumisele, mida põhjustavad
herbitsiidid, või sööda tootmiseks kasutatavas reovees esinev hormoon, mida kasutatakse rasestumisvastaste vahendite valmistamisel.
Nagu Taani valitsuse esindaja kohtuistungil selgitas, näib, et toote koostise protsendilise sisalduse märkimine võimaldab
saastumise korral teostada sihtuuringuid ja kahtlusalused söödad turult kiiresti kõrvaldada. Taani valitsuse sõnade kohaselt
võimaldas loomakasvataja toodetavas söödas esineva biomaisi kõrge protsendilise sisalduse märge Taani ametiasutustel 2004. aastal
tuvastada see koostisosa, mis võis tõenäoliselt olla loomakasvataja poolt inimtarbimiseks toodetava piima afaltoksiini B
kõrge sisalduse tekkepõhjuseks. Tänu sellele oli võimalik saastunud toode viivitamata kõrvaldada, ilma et oleks olnud vaja
oodata laboratoorseid analüüse.
Seega tuleb järeldada, et põhikohtuasjas vaidlustatud direktiivi 2002/2 sätted aitavad otseselt kaasa rahvatervise kaitse
eesmärgi saavutamisele.
Eelnevast tuleneb, et vastuväited kõnealuste sätete kehtetuse kohta ebaõige õigusliku aluse tõttu on põhjendamatud.

Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Consiglio di Stato tahab kohtuasjas C-12/04 esitatud neljanda küsimusega teada, kas direktiiv 2002/2 tuleb võrdse kohtlemise
ja mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise tõttu tunnistada ebaseaduslikuks põhjusel, et söödatootjatele kohaldatakse eeskirju,
millega nõutakse söödasegus sisalduvate söödamaterjalide koguselist märkimist, samal ajal kui inimtarbimiseks mõeldud toidu
valmistajad ei ole selleks kohustatud.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et võrreldavaid olukordi ei tohi kohelda erineval
viisil ja et erinevaid olukordi ei tohi kohelda võrdväärsetena, välja arvatud need juhtumid, kui teatud kohtlemine on objektiivselt
põhjendatud (eespool viidatud kohtuotsus Arnold André, punkt 68; kohtuotsus Swedish Match, punkt 70, ja 12. juuli 2005. aasta
otsus kohtuasjades C‑154/04 ja C‑155/04: Alliance for Natural Health jt, EKL 2005, lk I‑6451, punkt 115).
Direktiivi 2002/2 eesmärk on rahvatervise kaitse. Selline eesmärk võib õigustada võimalikku erinevat kohtlemist, eriti kui
võtta arvesse EÜ artikli 152 lõikes 1 sätestatud kohustust tagada kogu ühenduse poliitika ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel
inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse.
Lisaks sellele, nagu nõukogu on õigesti märkinud, isegi kui suudetakse tõendada, et võrdväärselt piiravad meetmed on samuti
õigustatud valdkondades, kus selliseid meetmeid ei ole veel võetud, näiteks inimtarbimiseks mõeldud toidu valdkonnas, ei ole
see piisav põhjus leidmaks, et ühenduse asjaomaste meetmete esemeks olevas valdkonnas võetud meetmed ei ole seaduslikud nende
diskrimineeriva iseloomu tõttu. Vastasel juhul võib see vähendada rahvatervise kaitse taset kõige madalamat kaitset pakkuvate
olemasolevate õigusnormide tasemeni.
Sellest järeldub, et esitatud küsimus ei sisalda ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 1 alapunkti
b ja punkti 4 kehtivust võrdse kohtlemise ja mittediskrimineerimise põhimõtet arvestades.

Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine
Asjaomased eelotsusetaotluse esitanud kohtud soovivad kohtuasja C‑453/03 punktis c, kohtuasjade C‑11/04 ja C‑12/04 teises
küsimuses ning kohtuasja C‑194/04 esimese küsimuse punktis c esitatud küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 2002/2 artikli
1 punkti 1 alapunktiga b ja punktiga 4 rikutakse proportsionaalsuse põhimõtet. Samuti küsib Consiglio di Stato Euroopa Kohtult,
kas sellega seoses võib esineda ettevaatuspõhimõtte rikkumist põhjusel, et need võeti vastu ilma teadusuuringute alusel riskianalüüsi
koostamata.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et
ühenduse õigussätte alusel rakendatavad meetmed oleks sobivad seatud eesmärgiga ning vajalikud eesmärgi saavutamiseks (vt
eespool viidatud kohtuotsus Arnold André, punkt 45, ja kohtuotsus Swedish Match, punkt 47).
Mis puudutab eelmises punktis nimetatud tingimuste kohtulikku kontrolli, siis ühenduse seadusandjale tuleb põhikohtuasja puudutavas
valdkonnas anda ulatuslik kaalutlusõigus, mis eeldab ühenduse seadusandja poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid
ning mille raames ta peab andma keerulisi hinnanguid. Sellises valdkonnas võetud meetme õiguspärasust võib mõjutada vaid selle
meetme ilmselge ebaproportsionaalsus pädevate institutsioonide püstitatud eesmärgiga (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Arnold André, punkt 46; kohtuotsus Swedish Match, punkt 48, ja kohtuotsus Alliance for Natural Health jt, punkt 52).
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Põhikohtuasja hagejad, keda toetavad Hispaania ja Ühendkuningriigi valitsus, väidavad peamiselt seda, et teave kõnealuse sööda
täpse koostise kohta kahjustab tõsiselt nende majanduslikke õigusi ja huve ning ei ole tervisekaitseks vajalik, arvestades
juba olemasolevaid õigusnorme söödasektoris.
Sellega seoses viitavad nad direktiiviga 2002/2 muudetud direktiivi 79/373 teistele sätetele, eriti artikli 5 lõike 5 punktile
d, milles nõutakse partii viitenumbri märkimist, ja artiklile 12, milles tehakse tootajatele kohustuslikuks teha pädevatele
siseriiklikele asutustele kättesaadavaks kõik söötade koostist puudutavad dokumendid. Põhikohtuasja hagejate sõnul võimaldavad
need kaks kohustust, mille vajadust nad ei vaidlusta, tagada nende söötade jälgitavuse tootjate majanduslikke huve järgides,
kuna ametiasutused on seotud konfidentsiaalsuse kohustusega ega või kasutada saadud teavet muul kui rahvatervise kaitse eesmärgil.
Sööda koostisega seoses tsiteerivad kõnealused hagejad nõukogu 23. novembri 1970. aasta direktiivi 70/524/EMÜ söödalisandite
kohta (EÜT L 270, lk 1; ELT eriväljaanne 03/01, lk 190) ja nõukogu 22. aprilli 1999. aasta direktiivi 1999/29/EÜ soovimatute
ainete ja toodete kohta loomasöötades (EÜT L 115, lk 32; ELT eriväljaanne 03/25, lk 209). Kohtuistungi toimumise päeva seisuga
oli viimati nimetatud direktiivi muudetud ja koostatud uuesti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. mai 2002. aasta direktiiviga
2002/32/EÜ loomatoidus leiduvate soovimatute ainete kohta (EÜT L 140, lk 10; ELT eriväljaanne 03/36, lk 3).
Lõpuks tsiteerivad põhikohtuasja hagejad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrust (EÜ) nr 178/2002,
millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse
toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT L 31, lk 1; ELT eriväljaanne 15/06, lk 463), mis võeti vastu samal päeval kui direktiiv
2002/2, millega nende arvamuse kohaselt kehtestati uus toiduohutusalane õiguslik raamistik. Nimetatud määruse artiklis 18
sätestatakse muu hulgas iga sellise aine jälgitavus, mida võib lisada sööda koostisse ning artiklis 20 nähakse ette menetlused
söödaohutusnõuetele mittevastava sööda turult kõrvaldamiseks.
Itaalia, Madalmaade, Kreeka ja Prantsuse valitsus ning nõukogu ja komisjon leiavad seevastu, et arvestades taotletavat rahvatervisega
seotud eesmärki, ei ole nõue märkida sööda koostisse kuuluvate koostisosade protsendiline sisaldus vastuolus proportsionaaluse
põhimõttega.
Parlament osutab ka läbipaistvuse eesmärgile. Ta viitab pädevate ametiasutuste usaldusväärsuse kaotamisele BES-i kriisi tagajärjel,
mida saab taastada ainult läbipaistva poliitika abil. Seda asjaolu tuleks võtta arvesse, et hinnata sellise meetme proportsionaalsust,
millega jäetakse üksnes loomakasvatajate otsustada oma loomade sööda üle. Just nimelt sel põhjusel ei piisa sellest, kui tootjad
annavad pädevatele veterinaarasutustele teada sööda täpse koostise.
Euroopa Kohtu vastus
Nagu käesoleva otsuse punktides 59 ja 60 märgitud, on sööda koostisosade protsendilise sisalduse märkimise kohustus meede,
mis aitab kaasa eesmärgile kaitsta loomade ja inimeste tervist. Selle abil on võimalik ilma laboratoorsete analüüside tulemusi
ootamata tuvastada sööda koostisosad, mida kahtlustatakse saastumises, ning kõrvaldada see sööt kiiresti tarbimisest.
Arvestades direktiivi 2002/2 artikli 1 lõikes 3 sätestatud toote partii viitenumbri märkimise nõuet, ei tundu see meede olevat
ülearune. Selline märge teeb segasööda partii jälgitavaks, kuid seda mitte otseselt segasööda koostisosade suhtes. Lisaks
võib jälgitavusega seotud uurimine võtta teatud aja, samas kui oht söödakriisi tekkimiseks nõuab kiiret reageerimist.
Öeldu kehtib ka teiste eeskirjade suhtes, millele põhikohtuasja hagejad viitasid. Need käsitlevad toodete koostist (direktiivid
70/524 ja 1999/29) või toiduohutusega seotud menetlusi (määrus nr 178/2002), kuid ükski neist ei sisalda sätet, millega tehakse
kohustuslikuks märkida tootel selle koostisosad. Seega ei võimalda need eeskirjad pädevatel ametiasutustel või toote kasutajal
saada piisavat informatsiooni, et võtta viivitamatult sobivaid preventiivseid meetmeid toidukriisi korral.
Mitu põhikohtuasjade hagejat väidab, et toote koostisosade täpse protsendilise sisalduse märkimine ei taga segasööda ohutust
ega selle koostisosade mittesaastatust. Siiski peab tõdema, et koostisosade märkimise kohustuse eesmärk ei ole tagada saastatuse
puudumist, vaid nende koostisosade saastumise juhtumil teha võimalikuks kiirelt tuvastada neid koostisosi sisaldavad söödad.
Kuid nagu märgib õigesti kohtujurist oma ettepaneku punktides 115–119, ei tundu siiski, et tootja kohustus informeerida kliente
nende nõudmisel sööda täpsest koguselisest koostisest on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.
Lisaks andmete märkimisele lubatud vahemikus, nimelt hälve suurusega ±15%, mis peab direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 4 kohaselt
olema kantud toote etiketile, on tootja kohustatud vastavalt sama direktiivi artikli 1 lõike 1 punktile b andma kliendi palvel
viimasele kirjalikult teavet söödas sisalduvate söödamaterjalide täpse sisalduse kohta massiprotsentides.
Nagu põhikohtuasja hagejad rõhutasid, mõjutab kohustus anda kliendile sööda koostisosade kohta täpne teave tõsiselt tootjate
majanduslikke huve, kuna sellega tehakse neile kohustuslikuks avalikustada nende toodete koostise valemid, millega kaasneb
risk nende toodete näidisena kasutamiseks potentsiaalselt klientide enda poolt, ning kõnealustel tootjatel jääb saamata teadusuuringute
ja innovatsiooni valdkonnas tehtud investeeringutest saadav tulu.
Sellist laadi kohustus ei ole õigustatud rahvatervise kaitse eesmärgiga ja ületab selgelt taotletava eesmärgi saavutamiseks
vajaliku. Eriti tuleb juhtida tähelepanu sellele, et kõnealune kohustus ei ole seotud ühegi toiduaine saastumist puudutava
probleemiga ning et see tuleb täita vaid kliendi nõudmisel. Lisaks tuleneb Euroopa Kohtule esitatud selgitustest ja näidetest,
et lubatud vahemikus protsendilise sisalduse märkimine etiketil peaks tavaliselt tegema võimalikuks tuvastada saastumises
kahtlustatav toiduaine, et hinnata selle ohtlikkust märgitud kaalu alusel ja otsustada vajadusel selle ajutine kõrvaldamine
enne laboratoorsete analüüside saamist, või teha toode asjaomastele ametiasutustele jälgitavaks.
Lõpuks, vaatamata direktiiviga 2002/2 samal päeval vastu võetud määruse nr 178/2002 raames kehtestatud kontrollidele, tuleb
märkida, et direktiivi 2002/2 artikli 1 punktis 5 sätestatakse, et segasööda tootjad kohustuvad tegema ametliku kontrolli
teostamise eest vastutavatele ametiasutustele nõudmisel kättesaadavaks kõik ringlusse laskmiseks mõeldud söötade koostist
puudutavad dokumendid, mis võimaldavad kontrollida märgistusel esitatud informatsiooni paikapidavust.
Neid asjaolusid silmas pidades tuleb sedastada, et direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 1 alapunkt b, milles tehakse segasööda
tootjatele kohustuslikuks esitada kliendi nõudmisel sööda täpne koostis, on kehtetu proportsionaalsuse põhimõttest lähtudes.
Seevastu ei ole esitatud küsimuse analüüsi käigus esile tulnud ühtegi asjaolu, mis võiks nimetatud põhimõtte kohaselt viidatud
direktiivi artikli 1 punkti 4 kehtivust mõjutada.
Samuti paluvad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt Euroopa Kohtul kohtuasja C‑453/03 punktis b, kohtuasja C‑11/04
kolmandas küsimuses ning kohtuasja C‑194/04 esimese küsimuse punktis b esitatud küsimuses teha otsus direktiivi 2002/2 artikli
1 punkti 1 alapunkti b ja punkti 4 kehtivuse kohta põhjusel, et nende sätetega rikutakse põhiõigusi, nimelt omandiõigust ja
kutsealal tegutsemise vabadust.
Siinjuures tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on omandiõigus analoogselt vabadusega tegeleda teatud
majandustegevusega osa ühenduse õiguse üldpõhimõtetest. Need põhimõtted ei ole aga absoluutsed eelisõigused, vaid nendega
tuleb arvestada kooskõlas nende ülesandega ühiskonnas. Seega võib analoogselt teatud majandustegevusega tegelemisele piirangute
seadmisega seada piiranguid ka omandiõiguse teostamisele, tingimusel et need piirangud vastavad tõepoolest ühenduse poolt
taotletava üldise huvi eesmärkidele ega kujuta selle eesmärki arvestades ülisuurt ja talumatut sekkumist, mis kahjustaks sel
viisil tagatud õiguse olemust (vt viimasena eespool viidatud kohtuotsus Alliance for natural Health jt, punkt 126).
Kuid arvestades proportsionaaluse põhimõtet käsitlevale küsimusele antud vastust, ei ole enam vaja analüüsida, kas vaidlustatud
säte kahjustab segasööda tootjate omandiõigust või kutsealal tegutsemise vabadust.

Positiivse nimekirja vastuvõtmata jätmine
Consiglio di Stato soovib kohtuasjas C-12/04 esitatud kolmandas küsimuses teada, kas direktiivi 2002/2 tuleb tõlgendada nii,
et selle kohaldamine ja järelikult ka tõhusus on seatud sõltuvusse söödamaterjalide täpseid nimetusi sisaldava positiivse
nimekirja vastuvõtmisest, nagu on ette nähtud kümnendas põhjenduses.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Ferrari Mangimi Srl ja Hispaania valitsus kinnitavad, et nii peab see olema. Nad meenutavad, et varasemate õigusnormidega
kehtestati kohustus nimetada söödamaterjalid esialgse nimekirja alusel ja kui sellist nimekirja ei olnud võimalik kasutada,
siis alternatiivne kohustus deklareerida söödamaterjalide üldkategooriad, nagu on loetletud direktiivi 91/357 lisas. Nende
hinnangul tunnistati direktiiviga 2002/2 nimetatud õigusnormid kehtetuks ja nähti ette söödamaterjalide positiivse nimekirja
kehtestamine komisjoni poolt. Siiski jõudis komisjon uuringule toetudes järeldusele, et sellise nimekirja määratlemine ei
ole sööda ohutuse tagamiseks absoluutselt määrav, ega esitanud ühtegi ettepanekut sellise nimekirja kehtestamiseks. Komisjoni
aruandes toonitatakse, et võimatu on koostada positiivset nimekirja tuhandetest eri toodetest, mis on valmistatud eri kohtades
ja erisugust tehnoloogiat kasutades ja millel on varieeruv ohutustase ning varieeruvad toitumisalased ja tehnilised omadused.
Lisaks märgitakse kõnealuses aruandes, et oht võib tuleneda mitte niivõrd otse söödamaterjalidest, vaid pigem nende võimalikust
juhuslikust või tahtlikust saastamisest.
Hispaania valitsus rõhutab õiguskindluse põhimõtte kohustuslikkust, millega nõutakse, et ühenduse õigusnormid annaksid asjaomastele
isikutele täpselt teada neile kehtestatud kohustuste ulatuse.
Kreeka valitsus leiab, et kuna kasutamiskõlblike ainete ühes nimekirjas registreerimine ei ole ühenduse õigusega reguleeritud,
kuulub järelikult selle reguleerimine liikmesriikide pädevusse. Selle riigi sõnul ei takista see asjaolu direktiivi 2002/2
tõhusat rakendamist liikmesriikides.
Parlament, nõukogu ja komisjon on seisukohal, et ühest küljest direktiivi kümnendas põhjenduses toodud positiivse nimekirja
vastuvõtmise – mis kujutab endast kõigest soovi ilma iseseisva juriidilise jõuta ja seob komisjoni ainult poliitiliselt –
ning teisest küljest märgistamist käsitlevate sätete rakendamise vahel ei ole mingit seost. Järelikult rakendavad liikmesriigid
seda direktiivi sõltumata kõnesoleva nimekirja vastuvõtmisest ja nõuavad üksnes söödamaterjalide üldiste nimetuste kasutamist.
Euroopa Kohtu vastus
Direktiivi 2002/2 kümnenda põhjenduse kohaselt pidi komisjon otstarbekusuuringu alusel esitama 2002. aasta 31. detsembriks
Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande ning sellega koos asjakohase ettepaneku tootmisloomade segasöödas esinevate söödamaterjalide
positiivse nimekirja kehtestamiseks lähtuvalt aruandes esitatud järeldustest.
Selle põhjenduse sõnastusest tuleneb, et ettepanek söödamaterjalide positiivse nimekirja kehtestamiseks kujutab endast vaid
ühenduse seadusandja soovi. Põhjenduses nähakse ette üksnes otstarbekusuuringu läbiviimine, aruande koostamine ja asjakohase
ettepaneku esitamine lähtuvalt aruandes esitatud järeldustest.
Pealegi ei ole seda põhjendust korratud direktiivi resolutiivosas ja direktiivi analüüs ei näita mingil viisil, et selle rakendamine
sõltub positiivse nimekirja vastuvõtmisest. Eelkõige ei tundu, et märgistamise kohustust oleks võimatu täita sellise nimekirja
puudumisel.
Direktiivi 91/357 kehtetuks tunnistamise osas ei näi, et see muudaks direktiivi 2002/2 rakendamise võimatuks, kuna tootjad
võivad ühenduse eeskirjade või isegi siseriiklike eeskirjade puudumisel kasutada söödamaterjalide kehtivaid täpseid nimetusi.
Eelöeldust järeldub, et direktiivi 2002/2 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamine ei sõltu direktiivi kümnendas põhjenduses
viidatud positiivse nimekirja vastuvõtmisest söödamaterjalide kohta, mis on määratletud nende täpsete nimetustega.

Siseriiklike pädevate asutuste pädevus peatada ühenduse õigusakti kohaldamine
Rechtbank ’s-Gravenhage soovib oma teises küsimuses teada, kas juhul, kui on täidetud tingimused, mille kohaselt liikmesriigi
siseriiklik kohus võib peatada ühenduse institutsioonide vaidlusaluse õigusakti kohaldamise, ja eelkõige kui selle vaidlusaluse
õigusakti kehtivuse küsimuses on selle liikmesriigi kohus Euroopa Kohtu poole juba pöördunud, võivad teiste liikmesriikide
siseriiklikud pädevad asutused ilma kohtuliku menetluseta samuti peatada selle vaidlustatud õigusakti kohaldamise seniks,
kuni Euroopa Kohus on otsustanud õigusakti kehtivuse üle.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Põhikohtuasja hageja Nevedi kohtuasjas C-194/04 väidab, et eelotsusetaotluse esitanud kohus adresseeris oma teise küsimuse
Euroopa Kohtule seetõttu, et Productschap kui loomatoidu valdkonnas kohaldatavate eeskirjade kehtestamiseks pädev asutus kavatses
omal algatusel, st ilma kohtuliku menetluseta peatada avatud deklareerimise eeskirjad, kuni Euroopa Kohus on teinud otsuse
kohtuasjas C‑453/03. Kuna asjaomane minister keeldus eeskirjade kohaldamise peatamisest, oli Nevedi sunnitud kohtumenetluse
algatama ja paluma ajutiste meetmete üle otsustavalt kohtult nende eeskirjade peatamist.
Nevedi märgib, et kuna Euroopa Kohtu praktika järgi on täidetud tingimused, mille kohaselt on võimalik toetuda direktiivi
sätetele siseriiklikus kohtus, siis on ka kõik ametiasutused, kaasa arvatud haldusasutused, kohustatud neid sätteid kohaldama
(vt 22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 103/88: Fratelli Costanzo, EKL 1989, lk 1839, punktid 31 ja 32). Kui viidatud haldusasutused
on sarnaselt kohtutele kohustatud kohaldama direktiivi sätteid, siis peab neil olema ka menetlusökonoomiast lähtuvalt õigus
peatada vaidlustatud ühenduse õigusakti kohaldamine nimetatud kohtutega samadel tingimustel.
Itaalia, Madalmaade ja Kreeka valitsus ning komisjon viitavad Euroopa Kohtu praktikale, mis käsitleb ajutisi meetmeid, siseriikliku
kohtu erapooletuse ja sõltumatuse tagatisi, ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise vajadust ja eelotsusemenetluse eesmärke.
Euroopa Kohtu vastus
Nagu Euroopa Kohus 21. veebruari 1991. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C‑143/88 ja C‑92/89: Zuckerfabrik Süderdithmarschen
ja Zuckerfabrik Soest (EKL 1991, lk I‑415, punkt 18, edaspidi „kohtuotsus Zuckerfabrik”) märkis, on kehtivuse kontrollimist
puudutav eelotsusetaotlus nagu ka tühistamishagi ühenduse institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontrolli vahendid. Seoses
tühistamishagiga võimaldab EÜ artikkel 242 hagejal taotleda vaidlustatud akti kohaldamise peatamist ja annab kohtule õiguse
peatamist määrata. Seega nõuab ajutise õiguskaitse süsteemi terviklikkus, et siseriiklikul kohtul oleks õigus peatada ka ühenduse
määrusel põhineva siseriikliku haldusakti täitmine, kui selle määruse seaduslikkus on vaidlustatud (vt samuti 9. novembri
1995. aasta otsus kohtuasjas C‑465/93: Atlanta Fruchthandelsgesellschaft jt (I), EKL 1995, lk I‑3761, punkt 22, ja 26. novembri
1996. aasta otsus kohtuasjas C‑68/95: T. Port, EKL 1996, lk I‑6065, punkt 49; seoses Euroopa Kohtu pädevuse puudumisega ajutiste
meetmete määramisel eelotsusemenetluses vt Euroopa Kohtu presidendi 24. oktoobri 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑186/01 R:
Dory, EKL 2001, lk I‑7823, punkt 13).
Euroopa Kohus on siiski leidnud, et ühenduse õiguse ühetaoline kohaldamine, mis on üks ühenduse õiguskorra alustest, eeldab,
et vähemalt ühenduse määrusel põhineva haldusakti täitmise peatamise tingimused on kõigis liikmesriikides ühetaolised ja määratletud
samadel tingimustel kui need, mida järgib Euroopa Kohus ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamisel, kuigi peatamine
on eriti taotluse esitamise ja läbivaatamise osas reguleeritud siseriiklike menetlusnormidega (eespool viidatud kohtuotsus
Zuckerfabrik, punktid 26 ja 27).
Euroopa Kohus on eelkõige märkinud, et selleks, et teha kindlaks, kas kiireloomulisusele ning olulise ja korvamatu kahju tekitamise
ohule vastavad tingimused on täidetud, peab ajutiste meetmete üle otsustav kohus uurima iga kohtuasja konkreetseid asjaolusid
ja hindama elemente, mille põhjal saab kindlaks teha, kas niisuguse õigusakti viivitamatu täitmine, mille suhtes ajutist meedet
on taotletud, toob hagejale kaasa korvamatu kahju, mida ei ole võimalik heastada ühenduse õigusakti tühiseks tunnistamise
korral (eespool viidatud kohtuotsus Zuckerfabrik, punkt 29, ja kohtuotsus Atlanta Fruchthandelsgesellschaft jt (I), punkt
41).
Seega peab siseriiklik kohus, kes on oma pädevuse piires kohustatud kohaldama ühenduse õigusnorme ja tagama seega ühenduse
õiguse täieliku kehtivuse ja kellele on esitatud ajutiste meetmete kohaldamise taotlus, võtma arvesse kahju, mida ajutise
meetme kohaldamine võib selle ühenduse õigusakti rakendamisega kogu ühenduses põhjustada. Esiteks peab ta arvesse võtma kumulatiivset
mõju, mis võib tekkida juhul, kui suur osa kohtutest võtaksid samuti ajutisi meetmeid analoogsetel põhjustel, ja teiseks tuleb
arvestada hageja erilise olukorraga, mis eristab teda teistest asjaomastest ettevõtjatest (eespool viidatud kohtuotsus Atlanta
Fruchthandelsgesellschaft jt (I), punkt 44).
Eriti juhul, kui ajutise meetme kohaldamisega võib ühenduse jaoks kaasneda finantsrisk, peab siseriiklikul kohtul olema ka
võimalus nõuda hagejalt piisavat tagatist, näiteks kautsjoni maksmist või pandi andmist (eespool viidatud kohtuotsus Zuckerfabrik,
punkt 32, kohtuotsus Atlanta Fruchthandelsgesellschaft jt (I), punkt 45).
Tuleb nentida, et niisugused siseriiklikud haldusasutused, millega on tegemist kohtuasjas C‑194/04, ei saa võtta ajutisi meetmeid
kooskõlas tingimustega, mida Euroopa Kohus on selliste meetmete kohaldamiseks määratlenud.
Sellega seoses tuleb märkida, et nimetatud asutuste tegelik staatus ei ole üldiselt selline, mis tagaks samasuguse sõltumatuse
ja erapooletuse, mis on siseriiklikel kohtutel. Samuti ei ole kindel, et nendel ametiasutustel on õigus avaldada oma seisukohti
sarnaselt kohtulikule arutamisele, mille käigus on võimalik ära kuulata erinevate poolte argumendid enne asjaosaliste huvide
tasakaalustamist otsuse tegemisel.
Mis puutub väitesse, mille kohaselt kiire menetlemise ja kuludega seotud kaalutlused võivad õigustada siseriiklike haldusasutuste
pädevuse tunnustamist, tuleb rõhutada, et ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustavad siseriiklikud kohtud võivad üldjuhul
teha otsuseid väga lühikese tähtaja jooksul. Igal juhul ei ole kiire menetlemise ja kuludega seonduv argument määrav liikmesriikide
õiguskorras kehtestatud õiguskaitsesüsteemi poolt pakutavate tagatiste suhtes.
Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et kui liikmesriigi kohus leiab, et on täidetud tingimused, mille kohaselt ta võib
peatada ühenduse õigusakti kohaldamise, ja eelkõige kui selle õigusakti kehtivuse küsimuses on Euroopa Kohtu poole juba pöördutud,
siis ei või teiste liikmesriikide siseriiklikud pädevad haldusasutused peatada selle õigusakti kohaldamist seniks, kuni Euroopa
Kohus on otsustanud selle kehtivuse üle. Üksnes siseriiklikul kohtul on õigus kontrollida, kas on täidetud tingimused ajutiste
meetmete kohaldamiseks, võttes arvesse menetluses oleva kohtuasja konkreetseid asjaolusid.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.      Kohtuasja C-453/03 punktis a, kohtuasjade C-11/04 ja C-12/04 esimeses küsimuses ning kohtuasja C-194/04 esimese küsimuse punktis
a esitatud küsimuse analüüsist ei tulene ühtegi asjaolu, mis annaks alust järeldada, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari
2002. aasta direktiivi 2002/2/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 79/373/EMÜ segasööda ringlusse laskmise kohta ning
tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 91/357/EMÜ, artikli 1 punkti 1 alapunkt b ja punkt 4 on EÜ artikli 152 lõike 4
punkti b alusel õigusvastaselt vastu võetud.
2.      Kohtuasja C-12/04 esitatud neljanda küsimuse analüüsist ei tulene ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2002/2 artikli
1 punkti 1 alapunkti b ja punkti 4 kehtivust võrdset kohtlemist ja mittediskrimineerimist arvestades.
3.      Direktiivi 2002/2 artikli 1 punkti 1 alapunkt b, millega tehakse segasööda tootjatele kohustuslikuks esitada kliendi nõudmisel
sööda täpne koostis, on kehtetu lähtuvalt proportsionaalsuse põhimõttest. Seevastu kohtuasja C‑453/03 küsimuse punktis c,
kohtuasjade C‑11/04 ja C‑12/04 teises küsimuses ning kohtuasja C‑194/04 esimese küsimuse punktis c esitatud küsimuse analüüsist
ei tulene ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada kõnealuse direktiivi artikli 1 punkti 4 kehtivust nimetatud põhimõttest lähtudes.
4.      Direktiivi 2002/2 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamine ei sõltu direktiivi kümnendas põhjenduses viidatud positiivse
nimekirja vastuvõtmisest söödamaterjalide kohta, mis on määratletud nende täpsete nimetustega.
5.      Kui liikmesriigi kohus leiab, et on täidetud tingimused, mille kohaselt ta võib peatada ühenduse õigusakti kohaldamise, ja
eelkõige kui selle õigusakti kehtivuse küsimuses on Euroopa Kohtu poole juba pöördutud, siis ei või teiste liikmesriikide
siseriiklikud pädevad haldusasutused peatada selle õigusakti kohaldamist seniks, kuni Euroopa Kohus on otsustanud selle kehtivuse
üle. Üksnes siseriiklikul kohtul on õigus kontrollida, kas on täidetud tingimused ajutiste meetmete kohaldamiseks, võttes
arvesse menetluses oleva kohtuasja konkreetseid asjaolusid.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keeled: inglise, itaalia ja hollandi.