CELEX: 62001CJ0216
EKL 28. un 30. panti
EKL 307. pants

Ar 2001. gada 26. februāra rīkojumu, kas Tiesā saņemts 2001. gada 25. maijā,
Handelsgericht Wien
[Vīnes Tirdzniecības tiesa], piemērojot EKL 234. pantu, uzdeva četrus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt EKL
28., 30. un 307. pantu, kā arī Padomes 1992. gada 14. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas
produktu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību (OV L 208, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti
ar Padomes 1997. gada 17. marta Regulu (EK) Nr. 535/97 (OV L 83, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2081/92”).
Šie jautājumi tika uzdoti saistībā ar tiesvedību starp
Budĕjovický Budvar, národní podnik
(turpmāk tekstā – “
Budvar
”), alus darītavu, kas atrodas Čehu Budejovices [
Česke Budĕjovice
] pilsētā (Čehijas Republika), un
Rudolf Ammersin GmbH
(turpmāk tekstā – “
Ammersin
”), firmu, kura atrodas Vīnē (Austrija) un kura veic dzērienu izplatīšanas komercdarbību, par
Budvar
prasību aizliegt
Ammersin
, izmantojot preču zīmi “American Bud”, tirgot alu, ko ražojusi alus darītava
Anheuser‑Busch Inc
. (turpmāk tekstā – “
Anheuser‑Busch
”), kura reģistrēta Sentluisā [
Saint Louis
] (Amerikas Savienotās Valstis), pamatojot ar to, ka saskaņā ar Čehijas Republikai un Austrijas Republikai saistošajiem divpusējiem
līgumiem apzīmējumu “Bud” šajā pēdējā minētajā dalībvalstī drīkst izmantot vienīgi attiecībā uz alu, kas ražots Čehijas Republikā.

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskās tiesības
1978. gada 23. augusta Vīnes Konvencijas par valstu tiesību pēctecību starptautisku līgumu jomā 34. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja no valsts teritorijas atdalās daļa vai daļas, lai veidotu vienu vai vairākas valstis, tad neatkarīgi no tā, vai valsts
priekštece turpina vai neturpina pastāvēt:
a)      valstu pēctecības datumā visā valsts priekšteces teritorijā ikviens spēkā esošs nolīgums paliek spēkā katras šādā veidā izveidotās
valsts pēcteces teritorijā;
b)      valstu pēctecības datumā tikai valsts priekšteces teritorijas daļā, kura ir kļuvusi par valsti pēcteci, ikviens spēkā esošs
nolīgums paliek spēkā tikai attiecībā uz šo valsts pēcteci.” [Neoficiāls tulkojums]

Kopienu tiesības
EKL 307. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts:
“Šis Līgums neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm
– pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešajām
valstīm, no otras puses.
Ja minētie nolīgumi nesader ar šo Līgumu, attiecīgā dalībvalsts vai attiecīgās dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus,
lai novērstu konstatēto nesaderību. Vajadzības gadījumā dalībvalstis šajā sakarā sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas
par kopēju attieksmi.”
Regulas Nr. 2081/92 preambulas septītajā apsvērumā ir paredzēts, ka, “tā kā valstu praksē tomēr nav vienādības reģistrēto
cilmes vietu nosaukumu vai ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu pielietojumā; tā kā būtu jāparedz Kopienas pieeja; tā kā Kopienas
noteikumu sistēma [, kas paredz aizsardzības regulējumu,] ļaus attīstīt ģeogrāfiskās izcelsmes norādes un cilmes vietu nosaukumus,
jo šāda sistēma ar saskaņotāku pieeju nodrošinās godīgu konkurenci to ražotāju starpā, kuru ražotajiem produktiem ir šādas
norādes, un sekmēs produktu uzticamību no patērētāju viedokļa”.
Regulas Nr. 2081/92 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Ar šo regulu pieņem cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzības noteikumus attiecībā uz [EK] Līguma
II pielikumā minētajiem cilvēku patēriņam domātiem lauksaimniecības produktiem un šīs regulas I pielikumā minēto pārtiku un
II pielikumā minētajiem lauksaimniecības produktiem.
[..]
2.      Šo regulu piemēro, neskarot citus īpašus Kopienas noteikumus.”
Minētās regulas I pielikuma ar virsrakstu “1. panta 1. punktā minētā pārtika” pirmajā ievilkumā ir minēts “alus”.
Regulas Nr. 2081/92 2. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      Lauksaimniecības produktu un pārtikas cilmes vietu nosaukumu un ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu Kopienas aizsardzība panākama
saskaņā ar šo regulu.
2.      Šajā regulā:
a)      cilmes vietas nosaukums ir kāda reģiona, kādas konkrētas vietas vai, izņēmuma gadījumos, valsts nosaukums, kas izmantots,
lai aprakstītu kādu lauksaimniecības produktu vai pārtikas produktu:
–        kura izcelsme ir minētajā reģionā, konkrētā vietā vai valstī
un
–        tā kvalitāte vai īpašības lielā mērā vai pilnīgi ir saistītas ar īpašu ģeogrāfisku vidi un tai piemītošajiem dabas vai cilvēka
faktoriem, un ražošana, apstrāde un sagatavošana veikta attiecīgajā ģeogrāfiskajā apgabalā;
b)      ģeogrāfiskās izcelsmes norāde ir reģiona, kādas konkrētas vietas vai, izņēmuma gadījumos, kādas valsts nosaukums, kas izmantots,
lai aprakstītu kādu lauksaimniecības produktu vai pārtikas produktu:
–        kura izcelsme ir minētajā reģionā, konkrētā vietā vai valstī
un
–        kuram ir īpaša kvalitāte, reputācija vai citas īpašības, kas ir saistītas ar minēto ģeogrāfisko izcelsmi un kura ražošana
un/vai apstrāde un/vai sagatavošana veikta attiecīgajā ģeogrāfiskajā apgabalā.”
Regulas Nr. 2081/92 5.–7. pantā ir izveidota šīs regulas 2. pantā paredzēto ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu
nosaukumu reģistrācijas procedūra, kas tiek dēvēta par “normālo procedūru”. Saskaņā ar minētās regulas 5. panta 4. punktu
reģistrācijas pieteikums nosūtāms dalībvalstij, kurā atrodas attiecīgais ģeogrāfiskais apgabals. Saskaņā ar šīs pašas regulas
5. panta 5. punkta pirmo daļu šī dalībvalsts pārbauda, vai pieteikums ir pamatots, un nosūta pieteikumu Eiropas Kopienu Komisijai.
Tā kā reģistrācijas pieteikumu pārbaude, ko veic Komisija, prasa noteiktu laiku un, gaidot lēmumu par apzīmējuma reģistrāciju,
dalībvalstij ir jāatļauj piešķirt pagaidu valsts aizsardzību, ar Regulu (EK) Nr. 535/97 pēc Regulas Nr. 2081/92 5. panta 5. punkta
pirmās daļas tika iekļauts šāds noteikums:
“Dalībvalsts var piešķirt tikai pagaidu valsts aizsardzību pašreizējās regulas nozīmē nosaukumam [apzīmējumam], kurš iesniegts
prasītajā veidā, un vajadzības gadījumā arī pielāgošanās periodu, kurš sākas iesniegšanas dienā; [..]
Šāda pagaidu valsts aizsardzība beidzas dienā, kad saskaņā ar šo regulu pieņem lēmumu par reģistrāciju. [..]
Ja nosaukums nav reģistrēts saskaņā ar šo regulu, pilnu atbildību par šādas valsts aizsardzības radītajām sekām uzņemas attiecīgā
dalībvalsts.
Dalībvalstu saskaņā ar otro daļu veiktie pasākumi rada sekas tikai valsts līmenī, tie neietekmē Kopienas iekšējo tirdzniecību.”
Regulas Nr. 2081/92 12. pantā ir noteikts:
“Neskarot starptautiskus nolīgumus, šī regula var attiekties uz kādu trešās valsts lauksaimniecības produktu vai pārtiku,
ja vien:
–        šī trešā valsts spēj sniegt tādas pašas vai 4. pantā minētajām līdzvērtīgas garantijas,
–        attiecīgajai trešajai valstij ir 10. pantā noteiktajiem pārbaudes pasākumiem līdzvērtīgi pārbaudes pasākumi,
–        attiecīgā trešā valsts ir gatava sniegt līdzvērtīgu aizsardzību tai, kas Kopienā pieejama atbilstošajiem Kopienas lauksaimniecības
produktiem vai pārtikai.
2.      Ja trešās valsts aizsargātais nosaukums ir vienāds ar Kopienas aizsargāto nosaukumu, reģistrācija piešķirama, pienācīgi ņemot
vērā nosaukuma vietējo un tradicionālo lietojumu un pārpratuma faktisko risku.
Atļauju izmantot šādus nosaukumus piešķir tikai, ja produkta izcelsmes valsts ir skaidri un saskatāmi norādīta uz etiķetes.”
Regulas Nr. 2081/92 17. pants nosaka reģistrācijas procedūru attiecībā uz apzīmējumiem, kas jau pastāvēja brīdī, kad šī regula
stājās spēkā, tā dēvēto “vienkāršoto procedūru”. Konkrētāk, šī norma paredz, ka dalībvalstis Komisijai sešu mēnešu laikā pēc
Regulas Nr. 2081/92 stāšanās spēkā paziņo apzīmējumus, kurus tās vēlas šādi reģistrēt.
It īpaši, lai ņemtu vērā apstākli, ka pirmais ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu reģistrācijas ierosinājums,
kurš Komisijai bija jāizstrādā saskaņā ar Regulas Nr. 2081/92 17. panta 2. punktu, Eiropas Savienības Padomei tika iesniegts
tikai 1996. gada martā, kad jau bija pagājusi lielākā daļa šīs pašas Regulas 13. panta 2. punktā paredzētā piecu gadu pārejas
perioda, ar Regulu Nr. 535/97, kas stājās spēkā 1997. gada 28. martā, šis pēdējais punkts tika aizstāts ar šādu noteikumu:
“Atkāpjoties no 1. punkta a) un b) apakšpunkta, dalībvalstis var saglabāt valsts sistēmas, kuras ļauj lietot saskaņā ar 17. pantu
reģistrētos nosaukumus uz laiku, kas nepārsniedz piecus gadus pēc reģistrēšanas publicēšanas, ar nosacījumu, ka:
–        produkti ar šādiem nosaukumiem likumīgi tirgoti vismaz piecus gadus pirms šīs regulas publicēšanas dienas,
–        uzņēmumi likumīgi un bez pārtraukuma tirgojuši attiecīgos produktus ar šiem nosaukumiem pirmajā ievilkumā paredzētā perioda
laikā,
–        uz etiķetes skaidri norādīta produkta patiesā izcelsme.
Tomēr šī atkāpe nedrīkst novest pie produktu brīvas realizācijas tās dalībvalsts teritorijā, kurā šādi nosaukumi ir aizliegti.”

Valsts tiesības
1976. gada 11. jūnijā Austrijas Republika un Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika noslēdza Līgumu par [ģeogrāfiskās] izcelsmes
norāžu, cilmes vietu nosaukumu un citu norāžu par lauksaimniecības preču un rūpniecības izstrādājumu izcelsmi aizsardzību
(turpmāk tekstā – “Divpusējā konvencija”).
Pēc Divpusējās konvencijas apstiprināšanas un ratifikācijas tā tika publicēta 1981. gada 19. februāra
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(
BGBl
. 1981/75). Atbilstoši Divpusējās konvencijas 16. panta 2. punktam tā stājās spēkā 1981. gada 26. februārī uz nenoteiktu laiku.
Divpusējās konvencijas 1. pantā ir paredzēts:
“Katra līgumslēdzēja valsts apņemas veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai efektīvi aizsargātu izcelsmes norādes, cilmes vietu
nosaukumus un citus nosaukumus, kas norāda lauksaimniecības un rūpniecības preču, kuras ietilpst 5. pantā minētajās grupās
un kuras ir precizētas 6. pantā paredzētajā nolīgumā, izcelsmi, kā arī 3. un 4. pantā un 8. panta 2. punktā minētos vārdus
un aprakstus pret negodīgu konkurenci komercdarbībā.”
Saskaņā ar Divpusējās konvencijas 2. panta noteikumiem:
“Ar izcelsmes norādēm, cilmes vietu nosaukumiem un citiem izcelsmi norādošiem nosaukumiem šī līguma izpratnē saprot visas
norādes, kas tieši vai netieši ir saistītas ar preces izcelsmi. Šāda norāde parasti ietver ģeogrāfisku nosaukumu. Tomēr, ja
izcelsmes valsts ieinteresēto personu loks šādi preces nosaukumā saskata saikni ar ražošanas valsts norādi, tajā var būt ietvertas
arī citas norādes. Minētie nosaukumi papildus ģeogrāfiski noteiktas izcelsmes teritorijas norādei var ietvert arī norādes
saistībā ar attiecīgās preces īpašībām. Šīs preču konkrētās īpašības ir radušās ekskluzīvi vai galvenokārt ģeogrāfiskas vai
cilvēku ietekmes rezultātā.”
Divpusējās konvencijas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“[..] nolīgumā, kas noslēdzams saskaņā ar 6. pantu, minētās Čehoslovākijas norādes Austrijas Republikā tiek rezervētas ekskluzīvi
Čehoslovākijas produktiem.”
Divpusējās konvencijas 5. panta 1. punkta B daļas 2. punktā alus ir ietverts to Čehijas preču grupā, uz kurām attiecas ar
šo konvenciju ieviestā aizsardzība.
Saskaņā ar Divpusējās konvencijas 6. panta noteikumiem:
“Nosaukumi, kuri ir saistīti ar precēm, kam ir piemērojami 2. un 5. pantā minētie nosacījumi, kuri ir aizsargāti ar līgumu
un kuri līdz ar to nav nosaukumi, kas ir sugas vārdi, tiks uzskaitīti starp abu līgumslēdzēju valstu valdībām noslēdzamajā
nolīgumā.”
Divpusējās konvencijas 7. pants ir formulēts šādi:
“1.      Ja vārdi un nosaukumi, kas ir aizsargājami atbilstoši šī līguma 3., 4., 6. pantam un 8. panta 2. punktam, tiek izmantoti,
pārkāpjot šīs normas, komercdarbības ietvaros, lai apzīmētu preces, konkrētāk, to noformējumu vai iesaiņojumu, vai uz rēķiniem,
preču kravas pavadzīmēs vai citos komercdarbības dokumentos, vai reklāmā, tiek piemēroti visi tiesvedības vai administratīvie
pasākumi, kuri atbilstoši tās līgumslēdzējas valsts tiesību aktiem, kurā ir lūgta aizsardzība, ir paredzēti, lai vērstos pret
negodīgu konkurenci vai lai citādi apkarotu prettiesiskos nosaukumus atbilstoši nosacījumiem, kas paredzēti šajos tiesību
aktos, un ņemot vērā 9. pantu.
2.      Ciktāl komercdarbībā pastāv sajaukšanas iespēja, 1. punkts ir piemērojams arī tad, ja saskaņā ar līgumu aizsargājamie nosaukumi
tiek izmantoti grozītā veidā vai attiecībā uz citām precēm, nevis tām, uz kurām tie attiecināti ar 6. pantā paredzēto nolīgumu.
3.      1. punkts ir piemērojams arī tad, ja saskaņā ar līgumu aizsargājamie nosaukumi tiek izmantoti tulkojuma veidā vai kopā ar
faktiskās izcelsmes norādi vai kopā ar tādu norādi kā “veids”, “tips”, “metode”, “kā ražots”, “imitācija” vai līdzīgu norādi.
4.      1. punkts nav piemērojams nosaukumu tulkojumiem vienā no līgumslēdzējām valstīm, ja tulkojums ir otras līgumslēdzējas valsts
ikdienas valodā izmantots vārds.”
Divpusējās konvencijas 16. panta 3. punktā ir noteikts, ka abas līgumslēdzējpuses var, ievērojot viena gada paziņošanas termiņu,
rakstveidā un diplomātiskajā ceļā šo konvenciju izbeigt.
Atbilstoši Divpusējās konvencijas 6. pantam 1979. gada 7. jūnijā tika noslēgts šīs konvencijas īstenošanas nolīgums (turpmāk
tekstā – “Divpusējs nolīgums”). Saskaņā ar šī nolīguma 2. panta 1. punktu tas ir stājies spēkā vienlaikus ar Divpusējo konvenciju,
tas ir, 1981. gada 26. februārī. Tas tika publicēts 1981. gada 26. februāra
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
(
BGBl
. 1981/76).
Divpusējā nolīguma B pielikumā ir noteikts:
“Lauksaimniecības un rūpniecības preču Čehoslovākijas nosaukumi
[..]
B      Pārtika un lauksaimniecība (izņemot vīnu)
[..]
2.      Alus
Čehijas Sociālistiskā Republika
[..]
Bud
Budĕjovické pivo
Budějovické pivo Budvar
Budějovický Budvar
[..].”
1992. gada 17. decembrī Čehijas Valsts Padome pauda nostāju, ka atbilstoši spēkā esošajiem starptautisko tiesību principiem
un šajās tiesībās paredzētajā apmērā Čehijas Republika uzskata, ka, sākot no 1993. gada 1. janvāra, tai ir saistoši divpusējie
un daudzpusējie nolīgumi, kuru dalībniece minētajā datumā bija Čehijas un Slovākijas Federatīvā Republika.
Ar 1992. gada 15. decembra Konstitucionālo likumu Nr. 4/1993 Čehijas Republika apstiprināja, ka tā uzņemas tiesības un pienākumus,
kas saskaņā ar starptautiskajām tiesībām Čehoslovākijas Sociālistiskajai Republikai bija tās pastāvēšanas beigu datumā.
Federālā kanclera paziņojumā attiecībā uz starp Austrijas Republiku un Čehijas Republiku spēkā esošajiem divpusējiem nolīgumiem
(
BGBl
. III 1997/123; turpmāk tekstā – “federālā kanclera paziņojums”) ir norādīts:
“Atbilstoši starp Austrijas Republiku un Čehijas Republiku noslēgto divpusējo nolīgumu abu valstu atbildīgo iestāžu veiktajai
saskaņotajai pārbaudei ir konstatēts, ka saskaņā ar vispārīgi atzītām starptautisko publisko tiesību normām turpmāk minētie
divpusējie nolīgumi attiecībās starp Austrijas Republiku un Čehijas Republiku 1993. gada 1. janvārī – Čehijas Republikas valsts
pēctecības attiecībā uz atbilstošo agrākās Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas teritorijas daļu – bija spēkā un kopš
šī datuma atbildīgās iestādes tās piemēro abu valstu tiesību sistēmu ietvaros:
[...]
19.      Austrijas Republikas un Čehoslovākijas Sociālistiskās Republikas Līgums par [ģeogrāfiskās] izcelsmes norāžu, cilmes vietu
nosaukumu un citu norāžu par lauksaimniecības preču un rūpniecības izstrādājumu izcelsmi aizsardzību, kā arī tā 1977. gada
30. novembra protokols.
Vīne, 1976. gada 11. jūnijā (
BGBl
. Nr. 75/1981)
[..]
26.      Nolīgums par Austrijas Republikas un Čehoslovākijas Sociālistiskās Republikas Līguma par [ģeogrāfiskās] izcelsmes norāžu,
cilmes vietu nosaukumu un citu norāžu par lauksaimniecības preču un rūpniecības izstrādājumu izcelsmi aizsardzību īstenošanu.
Prāga, 1979. gada 7. jūnijā (
BGBl
. Nr. 76/1981)
[..].”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Budvar
tirgo alu, it īpaši izmantojot preču zīmes “Budĕjovický Budvar” un “Budweiser Budvar”, un eksportē alu ar apzīmējumu “Budweiser
Budvar” it īpaši uz Austriju.

Ammersin
tirgo alu, it īpaši izmantojot preču zīmi “American Bud”, kuru ražo alus darītava
Anheuser‑Busch
un kuru tā iepērk firmā
Josef Sigl KG
(turpmāk tekstā – “
Josef Sigl
”), kas reģistrēta Obertrumā [
Obertrum
] (Austrija), kura ir ekskluzīvā minētā alus importētāja Austrijā.
Ar 1999. gada 22. jūlija prasības pieteikumu
Budvar
lūdza iesniedzējtiesu uzdot
Ammersin
saistībā ar tās komercdarbību Austrijas teritorijā neizmantot apzīmējumu “Bud” vai līdzīgus apzīmējumus, kas var izraisīt
sajaukšanu, attiecībā uz alu vai līdzīgām precēm vai saistībā ar šīm precēm, izņemot, ja tas attiecas uz
Budvar
precēm. Turklāt tā lūdza aizliegt visus šim aizliegumam pretējus apzīmējumus, kā arī sniegt norēķinus un publicēt spriedumu.
Prasības pieteikumam bija pievienots lūgums noteikt pagaidu pasākumus.

Budvar
prasība pamata lietā būtībā ir balstīta uz diviem atšķirīgiem juridiskiem pamatiem.
Pirmkārt,
Budvar
apgalvo, ka preču zīme “American Bud”, kas reģistrēta kā
Anheuser‑Busch
preču zīme, esot līdzīga, kas varot izraisīt sajaukšanu tiesību aktu par negodīgu konkurenci izpratnē ar tās pašas prioritārajām
preču zīmēm, kuras baudot aizsardzību Austrijā, proti, “Budweiser”,“ Budweiser Budvar” un “Bud”.
Otrkārt,
Budvar
uzskata, ka nosaukuma “American Bud” izmantošana attiecībā uz alu ar izcelsmi citā dalībvalstī, izņemot Čehijas Republiku,
esot pretrunā Divpusējās konvencijas normām, jo apzīmējums “Bud”, kas norādīts Divpusējā nolīguma B pielikumā, esot aizsargāts
nosaukums atbilstoši minētās konvencijas 6. pantam, kas tādējādi esot rezervēts vienīgi Čehijas precēm.
1999. gada 15. oktobrī iesniedzējtiesa izdeva rīkojumu, nosakot
Budvar
lūgtos pagaidu pasākumus.
Sūdzība, ko
Ammersin
par šiem pasākumiem iesniedza
Oberlandesgericht Wien
[Vīnes apgabaltiesa] (Austrija), netika apmierināta, un apelācijas sūdzība, kas tika iesniegta
Oberster Gerichtshof
[Augstākajā tiesā] (Austrija), tika noraidīta. Tā kā tiesvedība par pagaidu pasākumiem ir pabeigta,
Handelsgericht Wien
tagad lietu izskata pēc būtības.
Iesniedzējtiesa atzīmē, ka pirms prasības pamata lietā celšanas
Budvar
Landesgericht Salzburg
[Zalcburgas Federālās zemes tiesa] (Austrija) jau bija cēlusi prasību, kas kā no tās priekšmeta, tā pamata viedokļa bija
identiska prasībai, kas celta pamata lietā, taču bija vērsta pret
Josef Sigl
.
Šajā paralēlajā lietā
Landesgericht Salzburg
izdeva rīkojumu, nosakot lūgtos pagaidu pasākumus, un
Oberlandesgericht Linz
[Lincas apgabaltiesa] (Austrija) noraidīja par šo rīkojumu iesniegto apelācijas sūdzību. Ar 2000. gada 1. februāra rīkojumu
Oberster Gerichtshof
noraidīja kasācijas sūdzību “Revision” par rīkojumu, kas bija izdots apelācijas tiesvedībā, un apstiprināja pagaidu pasākumus.
Iesniedzējtiesa norāda, ka šis
Oberster Gerichtshof
rīkojums būtībā esot balstīts uz šādiem apsvērumiem.

Oberster Gerichtshof
, kas savā vērtējumā aprobežojās ar pamatu, kurš saistīts ar Divpusējo konvenciju, nosprieda, ka aizliegums, kas tika lūgts
attiecībā uz
Josef Sigl
, atbildētāju, var būt šķērslis preču brīvai apritei EKL 28. panta izpratnē.
Tomēr tā uzskatīja, ka šis šķērslis nav pretrunā EKL 28. pantam, jo apzīmējuma “Bud” aizsardzība, ko paredz Divpusējā konvencija,
attiecas uz rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību EKL 30. panta izpratnē.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli, šķiet, ka
Oberster Gerichtshof
nosprieda, ka apzīmējums “Bud” ir “vienkārša ģeogrāfiskās izcelsmes norāde vai netieša izcelsmes norāde”, proti, norāde,
kas neprezumē, ka ir ievērotas garantijas, kuras saistītas ar cilmes vietas nosaukumu, tādas kā preces ražošana, ievērojot
iestāžu pieņemtas un uzraudzītas kvalitātes vai ražošanas normas vai preču īpašas iezīmes. Turklāt apzīmējums “Bud” baudot
“absolūto aizsardzību”, tas ir, aizsardzību neatkarīgi no jebkādas sajaukšanas vai maldināšanas iespējas.
Ievērojot tiesvedībā iesniedzējtiesā attīstītos argumentus, tā uzskata, ka pastāv saprātīgas šaubas attiecībā uz atbildēm,
kas sniedzamas uz Kopienu tiesību jautājumiem, ko izraisa pamata lieta, it īpaši tādēļ, ka Tiesas judikatūra neļaujot noteikt,
vai uz tā dēvētajām “vienkāršajām” ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm, kas neizraisa sajaukšanas iespēju, tāpat attiecas rūpnieciskā
un komerciālā īpašuma aizsardzība EKL 30. panta izpratnē.
Šajos apstākļos
Handelsgericht Wien
nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, ar kuru vienkāršai/netiešai ģeogrāfiskās
izcelsmes norādei, kura izcelsmes valstī nav nedz kāda reģiona, nedz arī kādas vietas vai valsts nosaukums, piešķir absolūto
aizsardzību kvalificētas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes Regulas Nr. 2081/92 izpratnē, kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas
riska, ir saderīga ar EKL 28. pantu un/vai Regulu Nr. 2081/92, ja ar minētās normas piemērošanu ir iespējams kavēt importēt
citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci?
2)      Vai tas tā ir arī tad, ja ģeogrāfiskās izcelsmes norāde, kura izcelsmes valstī nav nedz kāda reģiona, nedz arī kādas vietas
vai valsts nosaukums, izcelsmes valstī netiek uzskatīta par noteiktas preces ģeogrāfisko apzīmējumu un šajā valstī pat netiek
uzskatīta par vienkāršu vai netiešu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi?
3)      Vai atbildes uz pirmo un otro jautājumu ir spēkā arī tad, ja divpusējais līgums ir līgums, kuru dalībvalsts ir noslēgusi pirms
savas pievienošanās Eiropas Savienībai un kurš pēc tās pievienošanās Eiropas Savienībai ticis saglabāts spēkā ar federālās
valdības deklarāciju ar valsti, kura ir sākotnējās otrās līgumslēdzējās valsts pēcnācēja?
4)      Vai ar EKL 307. panta otro daļu dalībvalstij ir noteikts pienākums šādu pirms šīs dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai
starp to un trešo valsti noslēgto divpusējo līgumu interpretēt atbilstoši Kopienu tiesībām EKL 28. panta un/vai Regulas Nr. 2081/92
izpratnē, no kā izriet, ka aizsardzība, kas ar minēto lēmumu ir piešķirta vienkāršai/netiešai ģeogrāfiskās izcelsmes norādei,
kura izcelsmes valstī nav nedz kāda reģiona, nedz arī kādas vietas vai valsts nosaukums, nozīmē tikai aizsardzību pret sajaukšanas
risku, bet ne absolūto kvalificētas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes aizsardzību Regulas Nr. 2081/92 izpratnē?”

Par prejudiciāliem jautājumiem

Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
Tiesai iesniegtie apsvērumi

Budvar
norāda, ka pamata lietā runa esot par normām, kuras ir ietvertas starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgtā divpusējā līgumā,
kurām atbilstoši EKL 307. panta pirmajai daļai Kopienu tiesības neesot piemērojamas. Šādu tiesību normu interpretācija esot
vienīgi valsts tiesas ziņā. Šādos apstākļos nolēmums par prejudiciālajiem jautājumiem neesot nedz vajadzīgs, nedz arī pieļaujams.
Austrijas valdība uzskata, ka pirmā jautājuma daļa par ar Divpusējo konvenciju piešķirtās aizsardzības saderību ar Regulu
Nr. 2081/92 esot nepieņemama. Runa esot par hipotētisku jautājumu, jo iesniedzējtiesas rīkojumā neesot nevienas norādes, ka
attiecībā uz kādu no attiecīgajām precēm pastāvētu vai būtu paredzama reģistrācija šīs regulas izpratnē.
Komisija norāda, ka jautājums, vai prejudiciālajiem jautājumiem ir hipotētisks raksturs un vai tādējādi tie ir nepieņemami,
tai rodas, ņemot vērā it īpaši šādus trīs apstākļus: pirmkārt, iesniedzējtiesa acīmredzot nepiekrītot
Oberster Gerichtshof
2000. gada 1. februāra pagaidu noregulējuma tiesvedībā izdotajā rīkojumā sniegtajai Divpusējās konvencijas interpretācijai
attiecībā uz ar tās piešķirtās aizsardzības absolūto raksturu; otrkārt, tā nenorādot, kāds aizsardzības veids atbilstoši tās
viedoklim attiecas uz konkrēto apzīmējumu un, treškārt, arī neprecizējot, vai šī interpretācija tai ir saistoša.
Tiesas vērtējums
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ar EKL 234. pantu ieviestās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām kontekstā tikai valsts
tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības,
var noteikt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, gan arī to,
cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai
principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu Tiesa var tikai tad,
ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem
vai tās priekšmetu vai ja problēmai ir hipotētisks raksturs, vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiski vai juridiski apstākļi,
kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši 2001. gada 13. marta spriedumu
lietā C‑379/98
PreussenElektra
,
Recueil
, I‑2099. lpp., 38. un 39. punkts).

Budvar
uzskata, ka prejudiciālie jautājumi neesot pieņemami, jo, ievērojot EKL 307. panta pirmās daļas piemērojamību, pamata lieta
attiecoties tikai uz valsts tiesību normu, tas ir, Divpusējās konvencijas un nolīguma (turpmāk tekstā – “attiecīgie divpusējie
nolīgumi”) interpretāciju; Kopienu tiesību kopums šajā lietā neesot piemērojams.
Šajā sakarā ir pietiekami vispirms konstatēt, ka trešais un ceturtais jautājums tieši attiecas uz EKL 307. panta interpretāciju
saistībā ar pamata lietas apstākļiem, kamēr pirmais un otrais jautājums attiecas uz Kopienas tiesību normu, tas ir, EKL 28.
un 30. panta, kā arī Regulas Nr. 2081/92 interpretāciju, lai ļautu iesniedzējtiesai izskatīt attiecīgā valsts regulējuma saderību
ar Kopienu tiesībām. Ņemot vērā iespējamo EKL 307. panta piemērošanu minētajā lietā, šādas izskatīšanas atbilstību nevar apšaubīt.
Turpinot attiecībā uz Austrijas valdības argumentu, ka pirmā jautājuma daļa attiecībā uz Regulu Nr. 2081/92 esot hipotētiska,
ir jākonstatē, ka pamata lietā
Budvar
prasa atzīt tiesības, kuras
Ammersin
nozīmētu aizliegumu tirgot noteiktas preces ar aizsargātu apzīmējumu un kuru saderība ar Regulā Nr. 2081/92 paredzētajiem
noteikumiem tiek apšaubīta neatkarīgi no iespējamās reģistrācijas atbilstoši šīs regulas regulējumam esamības. Tādējādi šis
jautājums nekādā ziņā nav hipotētisks.
Visbeidzot attiecībā uz Komisijas argumentiem ir pietiekami atbildēt, ka hipotēzes, kuras iesniedzējtiesa nošķir saistībā
ar attiecīgā pamata lietā aplūkojamā apzīmējuma raksturu, ir tikai premisas, kuras izmantojot tiek uzdoti prejudiciālie jautājumi
un kuru pamatotība Tiesai nav jāpārbauda.
No iepriekš minētā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

Par lietas būtību
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulai Nr. 2081/92 vai EKL 28. pantam ir pretrunā tādas
starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, ar kuru šīs trešās valsts vienkāršai un netiešai
ģeogrāfiskās izcelsmes norādei importētājā valstī tiek piešķirta aizsardzība, kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas riska
un kura ļauj kavēt importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci.
Šis jautājums ietver hipotēzi, atbilstoši kurai apzīmējums “Bud” ir vienkārša un netieša ģeogrāfiskās izcelsmes norāde, proti,
apzīmējums, attiecībā uz kuru nepastāv tieša saikne starp noteiktu kvalitāti, reputāciju vai citu produkta iezīmi, no vienas
puses, un tā īpašo ģeogrāfisko izcelsmi, no otras puses, un ka tādējādi uz to neattiecas Regulas Nr. 2081/92 2. panta 2. punkta
b) apakšpunkts (skat. 2000. gada 7. novembra spriedumu lietā C‑312/98
Warsteiner Brauerei
,
Recueil
, I‑9187. lpp., 43. un 44. punkts); apzīmējums, kas turklāt pats par sevi nav ģeogrāfisks nosaukums, bet, mazākais, var patērētāju
informēt par to, ka prece, kas ar to ir apzīmēta, ir no noteiktas vietas, reģiona vai valsts (skat. 1992. gada 10. novembra
spriedumu lietā C‑3/91
Exportur
,
Recueil
, I‑5529. lpp., 11. punkts).
–        Par Regulu Nr. 2081/9
Tiesai iesniegtie apsvērumi

Budvar
norāda, ka apzīmējums “Bud” esot
Budweis
pilsētas, kuras čehu nosaukums ir
Česke
Budějovice
[Čehu Budejovice] un kura ir tās alus izcelsmes vieta, saīsinājums un tādējādi ietverot ģeogrāfisku atsauci, kurai esot saistība
ar minētās pilsētas alus brūvēšanas tradīcijām un kura it īpaši atspoguļojot
Budweis
alus pasaules reputāciju, kas balstoties uz tā lielisko kvalitāti.

Budvar
uzskata, ka apzīmējums “Bud”, kas Austrijā ir aizsargāts atbilstoši Divpusējai konvencijai, tādējādi esot kvalificēta ģeogrāfiskās
izcelsmes norāde vai cilmes vietas nosaukums, tas ir, norāde vai nosaukums, kas var būt reģistrācijas priekšmets atbilstoši
Regulai Nr. 2081/92.
Šajā sakarā
Budvar
norāda, ka no Tiesas judikatūras (iepriekš minētais spriedums lietā
Warsteiner Brauerei
, 47. punkts) izrietot, ka Regula Nr. 2081/92 neaizliedz valsts aizsardzības sistēmu, ar kuru tiek aizsargāta tāda kvalificētā
ģeogrāfiskās izcelsmes norāde vai cilmes vietas nosaukums kā “Bud” un kura līdzinās no Divpusējās konvencijas izrietošajai
aizsardzības sistēmai.
Turklāt
Budvar
norāda, ka gadījumā, ja apzīmējums “Bud”, kuru aizsargājot Divpusējā konvencija, nebūtu vienkārša ģeogrāfiskās izcelsmes
norāde, tas ir, ģeogrāfiskās izcelsmes norāde, attiecībā uz kuru nav nekādas saistības starp preces īpašībām un tās ģeogrāfisko
izcelsmi, iepriekš minētā sprieduma lietā
Warsteiner Brauerei
it īpaši 54. punktā esot norādīts, ka, ievērojot, ka šādas norādes neietilpst minētās regulas piemērošanas jomā, ar Regulu
Nr. 2081/92 jo vairāk netiek aizliegta šādas valsts aizsardzības piemērošana.

Budvar
uzskata, ka Regula Nr. 2081/92 regulējot tikai apzīmējumu, uz kurām tā attiecas, aizsardzību Kopienas mērogā. No tā izrietot,
ka, aplūkojot tikai no valsts aizsardzības, kas izriet no Divpusējās konvencijas, viedokļa, iesniedzējtiesas noteiktā atšķirība
starp vienkāršām un kvalificētām ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm neattiecas uz lietu. Ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu
lietā
Warsteiner Brauerei
, it īpaši tā 43. un 44. punktu, šis risinājums esot piemērojams pat neatkarīgi no jebkāda sajaukšanas riska.

Ammersin
norāda, ka iepriekš minētais spriedums lietā
Warsteiner Brauerei
nesniedzot atbildi uz jautājumu, kas ir pamata lietas priekšmets, tas ir, vai absolūtā aizsardzība, kas Regulā Nr. 2081/92
esot rezervēta kvalificētām ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm vai cilmes vietas nosaukumiem, dalībvalstu līmenī var tikt piešķirta
paralēli ar šo regulu ieviestajai sistēmai.
Uz šo jautājumu esot sniedzama noraidoša atbilde, jo no Regulas Nr. 2081/92 mērķa, nolūka un sistēmas izrietot, ka tiktāl,
ciktāl ar to tiek piešķirta absolūta aizsardzība, tā ir izsmeļoša.
Ammersin
, norāda, pirmkārt, ka apzīmējuma aizsardzību šī regula pakļaujot stingriem nosacījumiem, kuri paredzot, ka apzīmējumam jābūt
vietas nosaukumam un ka jābūt tiešai saiknei starp attiecīgās preces kvalitāti un šīs preces izcelsmes vietu (minētās regulas
2. panta 2. punkts), un, otrkārt, ka šī aizsardzība tiekot piešķirta tikai pēc saistošās paziņošanas, pārbaudes un reģistrācijas
procedūras, kas it īpaši nozīmējot detalizētu preces specifikācijas kontroli (šīs regulas 4. un nākamie punkti).
Atbilstoši
Ammersin
viedoklim no tā izrietot, ka valsts aizsardzības sistēma, ar kuru absolūta aizsardzība tiek piešķirta ģeogrāfiskās izcelsmes
norādēm vai cilmes vietu nosaukumiem, saistībā ar kuriem nav garantēts, ka tie arī atbilst minētajā regulā paredzētajiem stingrajiem
nosacījumiem, ir pretrunā Regulai Nr. 2081/92.
Šo interpretāciju apstiprinot Regulas Nr. 2081/92 17. pants, no kura izrietot, ka kvalificēto ģeogrāfisko izcelsmes norāžu
aizsardzības valsts sistēmas, tostarp tās, kuru pamatā ir divpusējas vienošanās, ilgāk par šajā normā paredzēto sešu mēnešu
termiņu var saglabāt tikai tad, ja šajā termiņā tās tikušas paziņotas Komisijai.
Izcelsmes norādes, kas tiek aizsargātas atbilstoši Divpusējai konvencijai, it īpaši apzīmējums “Bud”, tomēr neesot tikušas
paziņotas šajā termiņā, kas attiecībā uz Austrijas Republiku esot beidzies 1999. gada 30. jūnijā. Tādējādi tās vairs nevarot
tikt aizsargātas.
Austrijas valdība norāda, ka, ja par pamatu ņemt principu, ka pamata lietā aplūkojamais apzīmējums ir tikai vienkārša ģeogrāfiskās
izcelsmes norāde, no Tiesas judikatūras izrietot, ka ar Divpusējo konvenciju piešķirtā aizsardzība ir atbilstoša Regulai Nr. 2081/92.
Šī valdība turklāt norāda, ka no Tiesas judikatūras arī izrietot, ka ar Regulu Nr. 2081/92 tāpat netiek aizliegts piemērot
valsts regulējumu, ar kuru aizsargā apzīmējumus, kas varētu tikt reģistrēti atbilstoši minētajai regulai.
Vācijas valdība norāda, ka tiktāl, ciktāl runa ir par vienkāršu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi, tāda apzīmējuma “Bud” aizsardzība,
kādu paredz Divpusējā konvencija, esot saderīga ar Regulu Nr. 2081/92, jo šī pēdējā esot piemērojama tikai kvalificētām ģeogrāfiskās
izcelsmes norādēm, tas ir, norādēm, kurām ir raksturīga saikne ar attiecīgas preces īpašībām vai kvalitāti.
Turpretim, ja pamata lietā runa ir par kvalificētu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi, šī valdība uzskata, ka esot jāņem vērā apstāklis,
ka Regula Nr. 2081/92 paredzot tikai tādu izcelsmes norāžu reģistrāciju, kuras nāk no dalībvalstīm (skat. minētās regulas
5. panta 4. un 5. punktu). No šīs regulas apsvērumiem izrietot, ka tā balstās uz principu, ka tajā paredzēto regulējumu papildina
sadarbība ar trešajām valstīm. Tomēr šobrīd vienošanās starp Čehijas Republiku un Eiropas Savienību neesot.
Tādējādi ar Divpusējo konvenciju piešķirtā aizsardzība neizraisot iebildumus, ja vien tajā paredzētās kvalificētās ģeogrāfiskās
izcelsmes norādes pēc satura atbilst Regulas Nr. 2081/92 prasībām.
Francijas valdība norāda, ka ar Regulas Nr. 2081/92 12. panta 1. punktu esot atļauts saglabāt spēkā starptautiskus nolīgumus,
kas ir noslēgti pirms tās stāšanās spēkā.
Tādējādi neesot šaubu, ka Divpusējā konvencijā apzīmējumam “Bud” paredzētā aizsardzība nav nesaderīga ar Regulu Nr. 2081/92,
jo vairāk tāpēc, ka šis apzīmējums kā aizsargāts cilmes vietas nosaukums esot ticis kvalificēts it īpaši 1958. gada 31. oktobra
Lisabonas vienošanās par cilmes vietu nosaukumu aizsardzību un to starptautisko reģistrāciju ietvaros un kā tāds 1975. gadā
ticis reģistrēts Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijā.
Komisija norāda, ka no judikatūras izrietot, ka ar Regulu Nr. 2081/92 netiek aizliegts ar divpusēju vienošanos, iespējams,
kombinācijā ar citiem valsts tiesību aktiem, ģeogrāfiskās izcelsmes norādei, kāda tiek aplūkota pamata lietā un attiecībā
uz kuru nepastāv nekāda saikne starp preces kvalitāti un ģeogrāfisko izcelsmi, piešķirt absolūto aizsardzību, tas ir, tādu,
kas nav atkarīga no jebkādas sajaukšanas risku izraisošas izmantošanas.
Tiesas atbilde
Tiesa jau ir nospriedusi, ka Regulā Nr. 2081/92 nekas neliecina par to, ka vienkāršas ģeogrāfiskās izcelsmes norādes nevarētu
aizsargāt atbilstoši dalībvalsts iekšējam regulējumam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Warsteiner Brauerei
, 45. punkts).
Regulas Nr. 2081/92 mērķis ir Kopienā nodrošināt vienveidīgu aizsardzību tās aptvertajiem ģeogrāfiskiem apzīmējumiem un ieviest
pienākumu veikt šo apzīmējumu Kopienas reģistrāciju, lai tie varētu saņemt aizsardzību katrā dalībvalstī, kamēr valsts aizsardzību,
ko dalībvalsts piešķir ģeogrāfiskiem apzīmējumiem, kas neatbilst reģistrācijas atbilstoši Regulai Nr. 2081/92 nosacījumiem,
regulē šīs dalībvalsts iekšējās tiesības un tā ir ierobežota ar šīs valsts teritoriju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Warsteiner Brauerei
, 50. punkts).
Šo interpretāciju neliek apšaubīt apstāklis, ka ģeogrāfisko izcelsmes norāžu aizsardzības valsts sistēma, kas tiek aplūkota
pamata lietā, paredz absolūtu aizsardzību, proti, neatkarīgi no sajaukšanas riska.
Regulas Nr. 2081/92 piemērošanas joma ir nevis noteikta atkarībā no šāda apstākļa, bet gan tā ir būtībā atkarīga no apzīmējuma
rakstura, tai aptverot tikai tādu preču apzīmējumus, kuru īpašības ir īpaši saistītas ar to ģeogrāfisko izcelsmi, kā arī no
piešķirtās aizsardzības spēkā esamības visā Kopienā.
Pastāv vienprātība, ka pirmajā jautājumā ietvertās hipotēzes mērķiem pamata lietā aplūkojamais apzīmējums nav starp tiem,
kuriem ir piemērojama Regula Nr. 2081/92. Turklāt aizsardzība, kas tam ir piemērojama atbilstoši attiecīgajiem divpusējiem
nolīgumiem, ir ierobežota ar Austrijas teritoriju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu, ciktāl tas attiecas uz Regulu Nr. 2081/92, ir jāatbild, ka šai regulai nav
pretrunā tādas starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, ar kuru vienkāršai un netiešai
šīs trešās valsts ģeogrāfiskās izcelsmes norādei piešķir tādu aizsardzību importētājā dalībvalstī, kura nav atkarīga no jebkāda
sajaukšanas riska un kura ļauj kavēt importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci.
–        Par EKL 28. un 30. pantu
Tiesai iesniegtie apsvērumi
Vispirms
Budvar
apgalvo, ka pamata lieta attiecoties tikai uz tiešu importu uz Austriju, kas tiek veikts no trešām valstīm, tas ir, Amerikas
Savienotajām Valstīm, un tas neietekmējot Kopienas iekšējo tirdzniecību. Tādējādi tai neesot saiknes ar iekšējo tirgu un uz
to neattiecoties EKL 28. panta piemērošanas joma.

Budvar
turklāt norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru EKL 28. un 30. pantam neesot pretrunā starptautiskā starp dalībvalstīm noslēgtā
vienošanās par izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību iekļautu normu piemērošana, ja vien šīs vienošanās spēkā
stāšanās brīdī vai vēlāk aizsargātie apzīmējumi izcelsmes dalībvalstī nav ieguvuši sugas vārda raksturu.

Budvar
uzskata, ka šī judikatūra vēl jo vairāk esot piemērojama situācijai, kura, kā tas esot pamata lietā, attiecas uz starp dalībvalsti
un trešo valsti noslēgtu vienošanos, kurā ir paredzēta šāda aizsardzība, un tas it īpaši tāpēc, ka, īpaši Divpusējās konvencijas
6. panta dēļ, kurā tas esot tieši apstiprināts, esot neapstrīdami, ka apzīmējumam “Bud” nav un nekad nav bijis sugas vārda
rakstura.

Ammersin
norāda, ka no Tiesas judikatūras neizrietot, ka, ņemot vērā EKL 30. pantu, tāda apzīmējuma kā “Bud” absolūta aizsardzība
būtu pamatota. Pamatota esot tikai vienkāršu ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu aizsardzība, tas ir, tādu, kas pamatā esot vietu
nosaukumi, kuriem ir plaša reputācija un kuri ražotājiem, kas atrodas ar tiem apzīmētajās vietās, ir būtisks klientu piesaistīšanas
līdzeklis. Apzīmējums “Bud” neesot vietas nosaukums, un tam arī neesot reputācijas patērētāju vidū.

Ammersin
turklāt norāda, ka apzīmējuma “Bud” aizsardzību nevarot pamatot arī atbilstoši EKL 28. pantam, tas ir, primāru vispārējo
interešu iemeslu dēļ, proti, to, kas attiecas uz patērētāju aizsardzību vai komercdarījumu uzticamību. Lai sasniegtu šos mērķus,
pietiekot ar aizsardzību pret sajaukšanas riskiem. Šādos apstākļos absolūtā aizsardzība esot acīmredzami nesamērīga.
Austrijas valdība norāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar EKL 28. pantu neesot aizliegti importa un eksporta
ierobežojumi, kurus pamato rūpnieciskā vai komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumi EKL 30. panta izpratnē, ja šie ierobežojumi
ir pamatoti, lai aizsargātu tiesības, kas ir šī īpašuma konkrētais priekšmets.
Šis pamatojums attiecoties gan uz vienkāršām, gan arī uz netiešām ģeogrāfiskās izcelsmes norādēm.
Minētā valdība norāda, ka ar Divpusējo konvenciju aizsargātiem apzīmējumiem, pat ja tie nav ģeogrāfiskās izcelsmes norādes
vai cilmes vietu nosaukumi, uz kuriem var attiekties Regula Nr. 2081/92, esot īpaša reputācija, kas varot pamatot preču brīvas
aprites ierobežojumus.
Minētie apzīmējumi Divpusējās konvencijas pielikumos esot tikuši ierakstīti, pamatojoties uz ieinteresētā valsts sabiedrības
loka priekšlikumu, ņemot vērā patērētāju gaidas un ciešā līdzdarbībā ar kompetentiem interešu grupējumiem un administrāciju.
Divpusējās konvencijas mērķis esot novērst aizsargāto apzīmējumu izmantošanu ļaunprātīgā nolūkā un nepieļaut, lai tie kļūtu
par sugas apzīmējumiem.
Vācijas valdība norāda, ka ar Divpusējo konvenciju vienkāršām ģeogrāfiskajām izcelsmes norādēm piešķirtā aizsardzība esot
pasākums, kura iedarbība esot līdzvērtīga kvantitatīviem ierobežojumiem EKL 28. panta izpratnē, [bet] kas tomēr atbilstoši
EKL 30. pantam esot pamatots kā rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzība vai pakārtoti atbilstoši EKL 28. pantam primāru
vispārējo interešu, it īpaši attiecībā uz komercdarījumu uzticamību vai patērētāju aizsardzību, iemeslu dēļ.
Attiecībā uz EKL 30. pantu Vācijas valdība norāda, ka no Tiesas judikatūras esot secināms, ka no Divpusējās konvencijas izrietošais
apzīmējuma “Bud” izmantošanas aizliegums aizsargā izcelsmes norāžu komerciālo īpašumu šī panta izpratnē un tātad varot pamatot
ar EKL 28. pantu aizliegto šķērsi.
Ja tiktu nolemts, ka pamata lietā aplūkojamais apzīmējums ir vienkārša izcelsmes norāde, no tā izrietētu, ka šī norāde ir
aizsargāta pret tā reputācijas izmantošanas risku. Turklāt tam, vai šai norādei patiešām ir reputācija vai ja kāda persona,
tirgojot savas preces, faktiski izmanto izcelsmes norādes reputāciju, uz ko tai nav tiesību, nesot nozīmes.
Vācijas valdība pakārtoti norāda, ka primāri vispārējo interešu iemesli, it īpaši tie, kas attiecas uz komercdarījumu uzticamību
un patērētāju aizsardzību, dodot dalībvalstīm tiesības pieņemt valsts normas maldinošu norāžu jomā, neizvirzot prasību, lai
šādas norādes būtu faktiski ietekmējušas patērētājus. To arī apstiprinot dažādas direktīvas.
Komisija norāda, ka no Divpusējās konvencijas izrietošais aizliegums Austrijā tirgot alu ar apzīmējumu “American Bud” esot
pasākums, kura iedarbība esot līdzvērtīga kvantitatīviem ierobežojumiem EKL 28. panta izpratnē, [bet] kurš esot pamatots,
jo tas attiecoties uz rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību EKL 30. panta izpratnē.
Šajā sakarā Komisija norāda, ka no Tiesas judkatūras izrietot, ka uz tādiem ģeogrāfiskiem apzīmējumiem kā “Bud”, kuriem ir
piešķirta absolūta aizsardzība saskaņā ar starptautisku vienošanos, lai gan arī nav saiknes starp attiecīgo preču īpašībām
un to ģeogrāfisko izcelsmi, attiecas EKL 30. pantā paredzētais pamatojums saistībā ar rūpniecisko un komerciālo īpašumu.
Tiesas atbilde
Ir jāatgādina, ka EKL 28. un 30. pants ir vienādi piemērojami precēm, kuru izcelsme ir Kopienā, un tām, kuras neatkarīgi no
to sākotnējās izcelsmes ir laistas brīvā apgrozībā kādā no dalībvalstīm. Attiecībā uz pamata lietā aplūkojamo alu ar preču
zīmi “American Bud” šie panti tātad ir piemērojami ar šiem ierobežojumiem (šajā sakarā skat. 1989. gada 7. novembra spriedumu
lietā 125/88
Nijman
,
Recueil
, 3533. lpp., 11. punkts).
Pamata lietā aplūkojamais no Divpusējās konvencijas izrietošais aizliegums Austrijā tirgot tādu alu ar apzīmējumu “Bud”, kuram
ir citas valsts izcelsme, nevis Čehijas Republika, ietekmē attiecīgās preces ar šo apzīmējumu importu no citām dalībvalstīm
un tātad tas ir šķērslis Kopienu iekšējai tirdzniecībai. Šī iemesla dēļ šāds regulējums ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem
līdzvērtīgu iedarbību EKL 28. panta izpratnē (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Nijman
, 12. punkts, un lietā
Exportur
, 19. un 20. punkts).
Protams, ka valsts regulējums, ar kuru attiecībā uz trešo valstu izstrādājumiem, kuri ir laisti brīvā apgrozībā citās dalībvalstīs
vai tajās tiek likumīgi tirgoti, ir aizliegts izmantot kādu ģeogrāfisku apzīmējumu, šo preču importu attiecīgajā valstī absolūtā
veidā neizslēdz. Tomēr attiecīgo preču tirdzniecība ar to var tikt padarīta grūtāka un līdz ar to var tikt traucēta tirdzniecība
starp dalībvalstīm (šajā sakarā skat. 2000. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑448/98
Guimont
,
Recueil
, I‑10663. lpp., 26. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā Kopienu tiesībās, šis preču brīvas aprites ierobežojums var būt pamatots.
Attiecībā uz ar divpusēju vienošanos piešķirtu absolūtu izcelsmes norādes aizsardzību, kas pēc sava rakstura būtībā ir tāda
pati kā pamata lietā aplūkojamā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šādas vienošanās, ar kuru līgumslēdzējas valsts ražotājiem liedz
izmantot citas līgumslēdzējas valsts ģeogrāfiskos apzīmējumus, tādējādi izmantojot reputāciju, kāda ir šo apzīmējumu raksturotajos
reģionos vai vietās reģistrēto uzņēmumu precēm, mērķis ir nodrošināt godīgu konkurenci. Šādu mērķi var uzskatīt par tādu,
kas ir nozīmīgs rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzībai EKL 30. panta izpratnē, ja vien attiecīgie apzīmējumi vai nu
šīs vienošanās spēkā stāšanās brīdī, vai vēlāk nav ieguvuši sugas vārda raksturu izcelsmes dalībvalstī (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Exportur
, 37. punkts, un 1999. gada 4. marta spriedumu lietā C‑87/97
Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola
,
Recueil
, I‑1301. lpp., 20. punkts).
Kā izriet it īpaši no Divpusējās konvencijas 1., 2. un 6. panta, šāds mērķis veido pamatu ar attiecīgajiem divpusējiem nolīgumiem
izveidotajai aizsardzības sistēmai.
Tādējādi, ja no iesniedzējtiesas pārbaudes izriet, ka saskaņā ar faktiskajiem apstākļiem un jēdzienu izpratni Čehijas Republikā
ar apzīmējumu “Bud” apzīmē šīs valsts teritorijas reģionu vai vietu un ka tā aizsardzība tajā ir pamatota, ņemot vērā EKL
30. pantā paredzētos kritērijus, tas nav arī pret to, ka šī aizsardzība tiek paplašināta, attiecinot to uz [citas] dalībvalsts
teritoriju, kā šajā gadījumā Austrijas Republiku (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Exportur
, 38. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu, ciktāl tas attiecas uz EKL 28. un 30. pantu, ir jāatbild, ka šiem pantiem
pretrunā nav tādas starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, ar kuru vienkāršai un netiešai
šīs trešās valsts ģeogrāfiskās izcelsmes norādei piešķir tādu aizsardzību attiecīgajā dalībvalstī, kura nav atkarīga no jebkāda
sajaukšanas riska un kura ļauj kavēt importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci, ja vien aizsargātais apzīmējums vai
nu šī līguma spēkā stāšanās brīdī, vai vēlāk nav ieguvis sugas vārda raksturu izcelsmes dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Exportur
, 39. punkts).
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 28. pantam un Regulai Nr. 2081/92 pretrunā nav tādas starp dalībvalsti un
trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, ar kuru vienkāršai un netiešai šīs trešās valsts ģeogrāfiskās izcelsmes
norādei piešķir tādu aizsardzību importētājā dalībvalstī, kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas riska un kura ļauj kavēt
importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai regulai Nr. 2081/92 vai EKL 28. pantam pretrunā ir tādas starp dalībvalsti
un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, kas apzīmējumam, kurš šajā valstī ne tieši, ne netieši nenorāda
uz preces ģeogrāfisko izcelsmi, piešķir tādu aizsardzību attiecīgajā dalībvalstī, kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas
riska un kura ļauj kavēt importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci.
Tiesai iesniegtie apsvērumi

Budvar
norāda, ka ar Divpusējo konvenciju apzīmējumam “Bud” piešķirtā aizsardzība ar EKL 28. pantu esot nesaderīga tikai tad, ja
idejiskā asociācija starp aizsargāto apzīmējumu, kas reprezentē grozītu aizsargātās preces ražošanas vietas pilnu nosaukumu,
no vienas puses, un ar šo apzīmējumu aizsargāto preci ar savu konkrētu nosaukumu, kā arī ražošanas vietu, no otras puses,
ir pilnībā izslēgta gan attiecīgajā dalībvalstī, gan arī trešās valstīs. Ar Regulu Nr. 2081/92 šādas aizsardzības piemērošana
esot saderīga pat tad, ja šāda idejiskā asociācija ir pilnībā izslēgta.

Ammersin
un Vācijas valdība norāda, ka, ja apzīmējumu “Bud” izcelsmes valstī neuzskata nedz par noteiktas preces ģeogrāfisku apzīmējumu,
nedz arī par vienkāršu vai netiešu ģeogrāfiskās izcelsmes norādi, šāda apzīmējuma aizsardzību nevarot pamatot saskaņā ar rūpnieciskā
un komerciālā īpašuma aizsardzību EKL 30. panta izpratnē.
Tiesas atbilde
Ja no iesniedzējtiesas veiktās pārbaudes izriet, ka atbilstoši faktiskajiem apstākļiem un jēdzienu izpratnei Čehijas Republikā
apzīmējums “Bud” ne tieši, ne netieši neapzīmē nedz kādu reģionu, nedz arī kādu šīs valsts teritorijas vietu, tad rodas jautājums,
vai šī apzīmējuma absolūta aizsardzība, kādu paredz Divpusējā konvencija un kas ir šķērslis preču brīvai apritei (skat. šī
sprieduma 96. un 97. punktu), Kopienu tiesībās var būt pamatota, balstoties uz EKL 30. pantu vai citu pamatu.
Izdarot šādu pieņēmumu un neskarot iespējamo aizsardzību saistībā ar specifiskām tiesībām, tādām kā preču zīmju tiesības ar
rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību EKL 30. panta izpratnē minēta apzīmējuma aizsardzību nevar pamatot (šajā sakarā
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Exportur
, 37. punkts, un 1997. gada 7. maija spriedumu apvienotajās lietās no C‑321/94 līdz C‑324/94
Pistre
u.c.,
Recueil
, I‑2343. lpp., 53. pants).
Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai šāds šķērslis var būt pamatots saistībā ar primāriem vispārējo interešu iemesliem, tādiem
kā komercdarījumu uzticamība un patērētāju aizsardzība.
Ja būtu noteikts, ka apzīmējums “Bud” neietver nekādu atsauci uz ar to apzīmēto preču ģeogrāfisko izcelsmi, tad būtu jākonstatē,
ka ne no viena iesniedzējtiesas Tiesai norādītā apstākļa neizriet, ka ar šī apzīmējuma aizsardzību varētu izvairīties no tā,
ka saimnieciskās darbības subjekti gūst nepamatotas priekšrocības vai ka saistībā ar kādu no minēto preču īpašībām patērētāji
tiek vedināti kļūdīties.
Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka EKL 28. pantam pretrunā ir tādas starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja
līguma normas piemērošana, kas apzīmējumam, kurš šajā valstī ne tieši, ne netieši nenorāda uz tā apzīmētās preces ģeogrāfisko
izcelsmi, piešķir tādu aizsardzību importētājā dalībvalstī, kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas riska un kura ļauj kavēt
importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci.
Par trešo un ceturto jautājumu
Ar trešo un ceturto jautājumu, kas ir izskatāmi kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 307. panta pirmā
daļa ir interpretējama tādējādi, ka tā dalībvalsts tiesai ļauj piemērot tādas starp šo dalībvalsti un trešo valsti noslēgtu
divpusēju nolīgumu normas, kādas tiek apskatītas pamata lietā, kuras paredz šīs trešās valsts nosaukuma aizsardzību, pat ja
šīs normas ir pretrunā EK līguma noteikumiem, tādēļ, ka runa ir par pienākumu, kas izriet no vienošanās, kura noslēgta pirms
datuma, kad attiecīgā dalībvalsts pievienojusies Eiropas Savienībai, un vai ar minētā panta otro daļu šai valsts tiesai ir
noteikts pienākums sniegt tādu minēto normu interpretāciju, kas būtu atbilstoša Kopienu tiesībām.
Tiesai iesniegtie apsvērumi

Budvar
norāda, ka Austrijas Republika Divpusējo konvenciju bija noslēgusi pirms tās pievienošanās Eiropas Savienībai 1995. gada
1. janvārī un ka federālā kanclera 1997. gadā, tas ir, pēc šīs pievienošanās, veiktajam paziņojumam jau atbilstoši tā redakcijai
esot tikai deklaratīva vērtība.
Budvar
uzskata, ka Divpusējās konvencijas piemērošana esot nevis tikusi turpināta ar šo deklarāciju, bet gan pēc Čehijas un Slovākijas
Federatīvās Republikas sadalīšanās 1993. gada 1. janvārī tā esot palikusi spēkā atbilstoši starptautisko tiesību normām valstu
pēctecības jomā.
Šādos apstākļos
Budvar
norāda, ka atbilstoši EKL 307. panta pirmajai daļai, kā to ir interpretējusi Tiesa, Austrijas Republika saskaņā ar starptautiskajām
publiskajām tiesībām un neatkarīgi no jebkādām Kopienu tiesību normām esot varējusi un tai pat esot vajadzējis veikt visus
pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu Divpusējā konvencijā paredzēto apzīmējuma “Bud” aizsardzību.

Budvar
uzskata, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka saistībā ar Divpusējā konvencijā paredzēto aizsardzību starp šo konvenciju un Kopienu
tiesībām pastāvētu pretruna, Kopienu iestādes atbilstoši EKL 307. panta pirmajai daļai primāro un atvasināto Kopienu tiesību
kopumu nevarot piemērot līdz brīdim, kad šī pretruna ir atrisināta, atbilstošā gadījumā, iespējams, atceļot Divpusējo konvenciju.
Atbilstoši
Budvar
viedoklim līdzekļi, kas ir piemēroti, lai novērstu iespējamas neatbilstības starp vienošanos, kura ir agrāka par dalībvalsts
pievienošanos Eiropas Savienībai, un EK līgumu varot būt tikai starptautiskajās publiskajās tiesībās atļautie līdzekļi, tādi
kā šīs vienošanās pārskatīšana vai Kopienu tiesībām atbilstoša interpretācija.
Divpusējo konvenciju pārskatīt neesot paredzēts. Turklāt no šīs konvencijas 7. panta 1. punkta, kas šajā sakarā esot pilnībā
viennozīmīgs, izrietot, ka attiecīgajam apzīmējumam ar to piešķirtā aizsardzība nav atkarīga no sajaukšanas vai kļūdīšanās
riska.

Ammersin
norāda, ka EKL 307. panta pirmā daļa pamata lietā neesot piemērojama, jo Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai
datumā tai neesot bijis nekādu no Divpusējās konvencijas izrietošu pienākumu.
Pirms federālā kanclera paziņojuma, tostarp arī tās pievienošanās Eiropas Savienībai datumā, Austrijas Republikai neesot bijis
nekādu attiecīgu starptautisko tiesību pienākumu. Turklāt valstu pēctecības jomā neesot nekādu starptautisko paražu tiesību,
uz kurām pamatojoties attiecīgie starptautiskie nolīgumi pēc Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanās būtu
palikuši spēkā.
Tādējādi no Divpusējās konvencijas izrietošos pienākumus Austrijas Republika attiecībā uz Čehijas Republiku esot uzņēmusies
tikai ar federālā kanclera paziņojumu. Tādēļ, pretēji tā formulējumam, šis paziņojums esot konstitutīvās dabas.
Divpusējā konvencija dodot iespēju to interpretēt atbilstoši Kopienu tiesībām tādā ziņā, ka atbilstoši šai konvencijai apzīmējums
“Bud” tiekot aizsargāts tikai pret faktisko sajaukšanas risku. Faktiski ar 7. panta 1. punktu nevis esot paredzēta absolūta
aizsardzība, bet gan esot noteikts piemērot “tiesvedības vai administratīvos pasākumus, kuri [..] ir paredzēti, lai vērstos
pret negodīgu konkurenci vai lai citādi apkarotu prettiesiskos nosaukumus”.
Ar Austrijas tiesībām un, precīzāk, to normām attiecībā uz negodīgu konkurenci visi aizlieguma pieteikumi saistībā ar apzīmējumiem
esot pakļauti nosacījumam, ka tos izmanto veidā, kas rada sajaukšanas risku.
Turklāt
Ammersin
uzskata, ka pamata lietā esot piemērojams Divpusējās konvencijas 7. panta 2. punkts, jo apzīmējums “American Bud”, ko izmantojot
kā reģistrētu preču zīmi, esot aizsargātā apzīmējuma grozīta forma šīs normas izpratnē. Salīdzinot ar aizsargāto apzīmējumu
“Bud”, šai preču zīmei faktiski esot būtiskas atšķirības it īpaši attiecībā uz formu, kas tiek izmantota kā pudeļu etiķetes,
un patērētāji to uztverot kā patstāvīgo preču zīmi.
Šajā sakarā
Ammersin
norāda, ka ar EKL 307. panta otro daļu tiekot precizēta EKL 10. pantā paredzētā norma, kura nosakot dalībvalstu vispārējo
pienākumu rīkoties Kopienai labvēlīgā veidā. No judikatūras attiecībā uz šo pēdējo pantu it īpaši izrietot, ka, piemērojot
valsts tiesības, valsts tiesai, kurai ir lūgts tās interpretēt, šī interpretācija ir jāveic, cik iespējams, atbilstoši augstākā
līmeņa Kopienu tiesību formulējumam un mērķim, lai sasniegtu EK līgumā noteikto rezultātu un tādējādi nodrošinātu atbilstību
Regulai Nr. 2081/92 un EKL 28. pantam.
Austrijas valdība norāda, ka Austrijas Republika un Čehijas Republika esot pievienojušās dominējošajam viedoklim, ka valstīm
ir saistoši to valstu noslēgti līgumi, kuru pēcteces tās ir. Kontinuitātes princips tādās situācijās, kāda ir pamata lietā,
esot paredzēts Vīnes Konvencijas par valstu tiesību pēctecību starptautisku nolīgumu jomā 34. panta 1. punktā. Šo principu
arī apstiprinot starptautiskās paražu tiesības. Pēc valsts – Čehijas Republikas priekšteces – sadalīšanās attiecīgo divpusējo
nolīgumu spēkā esamība, tos piemērojot divpusējās attiecībās starp Austrijas Republiku un Čehijas Republiku, nekādā ziņā neesot
tikusi ietekmēta.
Minētā valdība apgalvo, ka federālā kanclera paziņojumam tādējādi esot tikai tīri deklaratīva vērtība.
Turklāt Austrijas valdība atgādina, ka saskaņā ar 1969. gada 23. maija Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām
31. panta 1. punktu “līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši
tā objektam un mērķim”.
Šī valdība uzskata, ka, ņemot vērā nozīmi, kāda attiecīgajām Divpusējās konvencijas normām ir piešķirama kopumā un atbilstoši
tās objektam un mērķim, šīs normas nedodot pamatu interpretācijai, saskaņā ar kuru “Bud” kā vienkāršai vai netiešai ģeogrāfiskās
izcelsmes norādei būtu nevis absolūta aizsardzība, bet tikai aizsardzība pret sajaukšanas risku. Šāda interpretācija tātad
esot no paša sākuma izslēgta.
Vācijas valdība uzskata, ka Divpusējā konvencijā esot iekļautas tiesības un pienākumi, kas attiecībā uz Austrijas Republiku
bija radušies pirms tās pievienošanās Eiropas Savienībai. Atbilstoši EKL 307. panta pirmajai daļai Kopienu tiesības šādu konvenciju
neietekmējot un tās piemērošana tādējādi, salīdzinot ar šīm tiesībām, esot primāra.
Arī apstāklis, ka trešā valsts, kura bija noslēgusi Divpusējo konvenciju, tas ir, Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika,
vairs nepastāv, nevarot likt apšaubīt šo interpretāciju. Austrijas Republika tāpat kā Vācijas Federatīvā Republika un, ciktāl
Vācijas valdībai ir zināms, citas dalībvalstis esot atzinusi starptautisko nolīgumu kodola nemainīgumu un tādējādi rīkojoties
atbilstoši parastajai valstu praksei.
Minētā valdība uzskata, ka interpretācijai Kopienu tiesībām labvēlīgā veidā būtu jānotiek Divpusējās konvencijas grozījumu
formā, par šo jautājumu vienojoties divpusējā līmenī un neveiksmes gadījumā šo konvenciju atceļot vai apturot. Tomēr pa šo
laiku valsts tiesas esot tiesīgas attiecīgās tiesības aizsargāt, pat ja tās ir pretrunā Kopienas tiesībām. Šī valdība norāda,
ka iesniedzējtiesa turklāt neesot norādījusi, vai minēto konvenciju var atcelt.
Francijas valdība norāda, ka no federālā kanclera paziņojuma izrietot, ka kopš 1993. gada 1. janvāra, tas ir, datuma, kas
ir pirms Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai, attiecīgie divpusējie nolīgumi starp Austrijas Republiku un
Čehijas Republiku ir bijuši spēkā bez pārtraukuma. Ar šo paziņojumu esot ticis nevis nolemts Divpusējo konvenciju saglabāt
spēkā, sākot no 1997. gada, bet gan vienīgi izdarīt par to atzīmi un informēt privātpersonas. Tādējādi šie nolīgumi esot pirms
Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai noslēgti starptautiski akti, kuriem esot piemērojams EKL 307. pants.
Turklāt no Tiesas judikatūras izrietot, ka atbilstoši starptautisku tiesību principiem agrāka starptautiskā vienošanās – šajā
gadījumā Divpusējā konvencija –, ja ar to attiecīgai dalībvalstij ir noteikti pienākumi, kuru izpildi trešā valsts – šīs konvencijas
dalībniece – vēl var pieprasīt, varot būt prioritāra pār Kopienu normām – šajā gadījumā EKL 28. pantu un Regulas Nr. 2081/92
attiecīgām normām.
Minētā valdība uzskata, ka no šīs judikatūras izrietot, ka šādas vienošanās piemērojamība ir jāpārbauda valsts tiesai, kurai
esot arī jāidentificē attiecīgie pienākumi, lai noteiktu, kādā mērā tie ir pretrunā EKL 28. pantam vai Regulai Nr. 2081/92.
Francijas valdība norāda, ka iesniedzējtiesas piedāvātās interpretācijas rezultātā pamata lietā tiktu pārkāpta Divpusējās
konvencija un tādējādi tā neesot starptautiskajās tiesībās atļauts līdzeklis, lai atrisinātu minētās konvencijas un Kopienu
tiesību nesaderību EKL 307. panta otrās daļas, kā to ir interpretējusi Tiesa, izpratnē.
Minētā valdība uzskata, ka no Divpusējās konvencijas 7. panta 1. punkta formulējuma, kas esot pavisam viennozīmīgs, izrietot,
ka no paša sākuma esot izslēgts šo normu interpretēt tādējādi, ka apzīmējums “Bud” kā vienkārša un netieša ģeogrāfiskās izcelsmes
norāde būtu aizsargāts tikai pret sajaukšanas risku un tādējādi tam nebūtu absolūtas aizsardzības. Ņemot vērā interpretācijas
atbilstoši Kopienu tiesībām prasību, šāda interpretācija neesot izmantojama.
Komisija norāda, ka Divpusējai konvencijai esot piemērojams EKL 307. pants, jo tā ietekmējot EK līguma piemērošanu un šo konvenciju
Austrijas Republika ar trešo valsti esot noslēgusi labu laiku pirms šīs dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai.
Tomēr tas radot jautājumu, vai EKL 307. panta pirmā daļa konvencijai ir piemērojama arī tad, ja, kā tas esot pamata lietā,
attiecībā pret trešo valsti, kas ir sākotnējās trešās valsts pēctece, šī konvencija tika saglabāta spēkā ar deklarāciju, ko
dalībvalsts iestādes veikušas pēc tās pievienošanās [Eiropas Savienībai].
Šis jautājums rada arī jautājumu, vai attiecīgā deklarācija ir konstitutīvas dabas.
Komisija norāda, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesībām federālā kanclera paziņojumam esot tikai deklaratīvs spēks, jo līgums
paliekot spēkā tad, ja līgumslēdzējpušu rīcība ļauj secināt par to piekrišanu šī līguma turpināšanai.
Runa esot par faktisko jautājumu, kura vērtējums esot iesniedzējtiesas kompetencē. Komisija norāda, ka nevienā no lietā esošajiem
dokumentiem neesot norādīts, ka līgumslēdzējpuses nebūtu gribējušas paturēt attiecīgos divpusējos nolīgumus spēkā.
Komisija secina, ka EKL 307. panta pirmā daļa pamata lietā esot piemērojama un ka attiecīgi Divpusējās konvencijas radītās
tiesības un pienākumus EK līgums neietekmējot.
Tiesas atbilde
Uz šo jautājumu ir jāatbild, jo no atbildes, kas tikusi sniegta uz otro jautājumu, izriet, ka, pieņemot, ka apzīmējumu “Bud”
nevar uzskatīt par tādu, kas tieši vai netieši norāda uz ar to apzīmētās preces ģeogrāfisko izcelsmi, aizsardzība, ko minētajam
apzīmējumam piešķir attiecīgie divpusējie nolīgumi, ir pretrunā EKL 28. pantam.
No EKL 307. panta pirmās daļas izriet, ka līguma normas neietekmē tiesības un pienākumus, kas izriet no vienošanās, kuru pirms
dalībvalsts pievienošanās datuma tā ir noslēgusi ar trešo valsti.
Šīs normas mērķis ir atbilstoši starptautisko tiesību principiem precizēt, ka EK līguma piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts
saistības ievērot no iepriekš noslēgtas vienošanās izrietošās trešās valsts tiesības un pildīt attiecīgus pienākumus (skat.
it īpaši 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑84/98 Komisija/Portugāle,
Recueil
, I‑5215. lpp., 53. punkts).
Tādējādi, lai noteiktu, vai iepriekšēja starptautiska vienošanās attiecībā pret Kopienu tiesību normu var būt prioritāra,
ir svarīgi pārbaudīt, vai ar šo vienošanos attiecīgajai dalībvalstij ir noteikti pienākumi, kuru izpildi vēl var prasīt trešā
valsts – vienošanās dalībniece (šajā sakarā skat. it īpaši 1998. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑364/95 un
C‑365/95
T. Port
,
Recueil
, I‑1023. lpp., 60. punkts).
Šajā lietā ir noteikts, ka apzīmējuma “Bud” aizsardzību paredz attiecīgie divpusējie nolīgumi, kas starp Čehoslovākijas Sociālistisko
Republiku un Austrijas Republiku tika noslēgti ilgu laiku pirms tās pievienošanās Eiropas Savienībai.
Šķiet, ka no attiecīgajiem divpusējiem nolīgumiem, it īpaši no Divpusējās konvencijas 7. panta 1. punkta, izriet, ka Austrijas
Republikai tajos ir noteikti pienākumi, kuru izpildi varēja prasīt Čehoslovākijas Sociālistiskā Republika.
Tomēr rodas jautājums, vai no minētajiem nolīgumiem Čehijas Republikai var izrietēt tiesības, kuru izpildi no Austrijas Republikas
tā vēl var prasīt.
Ir jāatgādina, ka pēc tās sadalīšanās 1993. gada 1. janvārī Čehijas un Slovākijas Federatīvā Republika, kas pati bija aizstājusi
Čehoslovākijas Sociālistisko Republiku, vairs neeksistē un ka attiecīgās tās teritorijas daļas ir pārņēmušas divas jaunas,
neatkarīgas valstis, tas ir, Čehijas Republika un Slovākijas Republika.
Tādējādi ir jāizskata jautājums, vai šādas valstu pēctecības kontekstā attiecīgie Čehoslovākijas Sociālistiskās Republikas
noslēgtie divpusējie nolīgumi pēc Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanas ir palikuši spēkā, it īpaši pievēršoties
pamata lietā izskatāmajām tiesībām, kuras no minētajiem aktiem izriet par labu Čehijas Republikai, kas ir iemesls tam, ka
šīs tiesības un atbilstošie Austrijas Republikai noteiktie pienākumi pēc minētās sadalīšanas ir palikuši spēkā un tādējādi
jau bijuši spēkā Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai datumā.
Ir noteikts, ka minētās sadalīšanās datumā pastāvēja plaši atzītā starptautiskā prakse, kas ir balstīta uz nolīgumu kontinuitāti.
No šīs prakses izriet, ka tiktāl, ciktāl viena no divpusēja līguma pusēm nav izteikusi savu gribu to pārskatīt vai atcelt,
tiek atzīts, ka attiecībā uz valstīm, kas ir sadalītas valsts pēcteces, šis līgums principā paliek spēkā.
Šķiet, ka vismaz attiecībā uz valsts pilnīgas sadalīšanas specifisko gadījumu un neskarot iespēju līgumus atcelt vai pārskatīt,
šādā veidā izprasts nolīgumu kontinuitātes princips ir pamatprincips, kas attiecīgās sadalīšanās datumā bija plaši atzīts.
Katrā ziņā un bez vajadzības Tiesai spriest par jautājumu, vai Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanās datumā
šis nolīgumu kontinuitātes princips bija starptautisko paražu tiesību princips, nav apstrīdams, ka šī principa piemērošana
starptautiskajā līgumtiesību praksē šajā datumā bija pilnībā atbilstoša starptautiskajām tiesībām.
Šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai gan Austrijas Republika, gan arī Čehijas Republika šo nolīgumu kontinuitātes principu attiecīgajiem
divpusējiem nolīgumiem faktiski vēlējās piemērot un vai ir norādes, kuras parāda to šajā sakarā izteikto nodomu un kuras attiecas
uz laikposmu starp minētās sadalīšanās datumu un Austrijas Republikas pievienošanās Eiropas savienībai.
Kā tas izriet it īpaši no 1992. gada 17. decembra Čehijas Valsts Padomes rezolūcijas un Konstitucionālā likuma Nr. 4/1993
5. panta (skat. šī sprieduma 25. un 26. punktu), Čehijas Republika nolīgumu automātiskās kontinuitātes principu ir tieši atzinusi.
Runājot par Austrijas Republikas nostāju, šķiet, ka šī valsts tradicionāli ir balstījusies uz “tabula rasa” principu, saskaņā
ar kuru, izņemot teritoriālā rakstura nolīgumus vai gadījumā, ja notikusi vienošanās par pretējo, jaunas valsts pēctecība
līgumslēdzējas valsts vietā nozīmē, ka šīs pēdējās noslēgtie nolīgumi automātiski nav spēkā.
Tomēr rodas jautājums, vai tādā valstu pēctecības situācijā, kas izriet no agrākās valsts pilnīgas sadalīšanās, un saistībā
it īpaši ar attiecīgajiem divpusējiem nolīgumiem Austrijas Republika ir vēlējusies piemērot iepriekšējā punktā norādīto principu.
Šajā sakarā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 141. un 142. punktā, šķiet, ka gan no Austrijas tiesu judikatūras,
gan arī no apstākļa, ka attiecībā it īpaši uz Čehijas Republiku Austrijas Republika, bet gan tikai attiecībā uz nākotni, ir
atcēlusi dažus ar Čehoslovākijas Sociālistisko Republiku noslēgtos līgumus, izriet, ka minētās dalībvalsts rīcība, tostarp
laikposmā starp Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanos un Austrijas Republikas pievienošanos Eiropas Savienībai,
ietver norādes, kas parāda, ka no “tabula rasa” principa piemērošanas tika izdarīta atkāpe.
Šķiet, ka attiecībā uz valstīm, kas radušās Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas vietā, Austrijas prakse ir balstīta
uz pragmatiskiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem divpusēji nolīgumi, ja viena vai otra līgumslēdzējpuse tos nav atcēlusi, paliek
piemērojami. Šāda prakse izraisa rezultātus, kas ir ļoti tuvi tiem, kuri izriet no nolīgumu kontinuitātes principa piemērošanas.
Šajā sakarā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai kādā brīdī starp Čehijas un Slovākijas Federatīvās Republikas sadalīšanos
1993. gada 1. janvārī un federālā kanclera 1997. gadā sniegto paziņojumu Austrijas Republika ir paudusi nodomu attiecīgos
divpusējos nolīgumus pārskatīt vai atcelt.
Šim apstāklim, ja tas tiktu konstatēts, būtu īpaša nozīme, jo, kā ir norādīts šī sprieduma 156. punktā, Čehijas Republika,
atdaloties no valsts, kuras pēctece tā ir, ir skaidri izteikusi viedokli, saskaņā ar kuru ar šo valsti noslēgtie nolīgumi
paliek spēkā. Tādējādi Čehijas Republika ir tieši atstājusi sev tiesības pret Austrijas Republiku izmantot tiesības, kuras
tai kā valstij pēctecei izriet no attiecīgajiem divpusējiem nolīgumiem.
Šī apstākļa nozīmi apstiprina arī EKL 307. panta pirmās daļas mērķis, kas ir vērsts uz to, lai dalībvalstij ļautu ņemt vērā
tiesības, kuras trešās valstis tādos gadījumos kā tas, kas tiek izskatīta pamata lietā, var izmantot, pamatojoties uz pirms
minētās valsts pievienošanās Eiropas Savienībai noslēgtu vienošanos (skat. šī sprieduma 145. punktu).
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamata lietā gan Austrijas Republika, gan arī Čehijas Republika attiecīgajiem divpusējiem
nolīgumiem faktiski vēlējās piemērot nolīgumu kontinuitātes principu.
Attiecībā uz Austrijas Republiku vēl ir jāprecizē, ka
a priori
nevar izslēgt, ka šajā sakarā izteikto gribas deklarāciju, lai gan tā tikusi pausta ar zināmu nokavēšanos, tas ir, tikai 1997. gadā,
tomēr var ņemt vērā, lai galīgi noteiktu šīs dalībvalsts nodomu akceptēt Čehijas Republiku kā attiecīgo divpusējo nolīgumu
līgumslēdzējpusi un lai uzskatītu, ka šajā lietā to piemērošana ietilpst EKL 307. panta pirmās daļas piemērošanas jomā.
Gadījumā, ja kādā brīdī pirms federālā kanclera paziņojuma Austrijas Republika jau būtu skaidri izteikusi savu gribu par pretējo,
situācija būtu citāda.
Ja, iesniedzējtiesai veicot pārbaudi, it īpaši ņemot vērā šajā spriedumā sniegtās norādes, tā secinātu, ka Austrijas Republikas
pievienošanās Eiropas Savienībai brīdī šī dalībvalsts attiecībā pret Čehijas Republiku bija saistīta ar attiecīgajiem divpusējiem
nolīgumiem, no tā izrietētu, ka minētos nolīgumus var uzskatīt par aktiem, kas ir noslēgti pirms šīs pievienošanās EKL 307. panta
pirmās daļas izpratnē.
Ir jāpiebilst, ka [EKL 307. panta] otrajā daļā ir noteikts dalībvalstu pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu
nesaderības, kas konstatētas starp vienošanos, kura noslēgta pirms šo dalībvalstu pievienošanās, un EK līgumu.
No tā izriet, ka iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai no iespējamas nesaderības starp EK līgumu un Divpusējo konvenciju var
izvairīties, to interpretējot, ciktāl tas ir iespējams un ievērojot starptautiskās tiesības, atbilstoši Kopienu tiesībām.
Ja pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai noslēgtas vienošanās interpretācijas atbilstoši Kopienu tiesībām pieeja
izrādās neīstenojama, šai valstij, tā kā tai tomēr ir pienākums novērst nesaderības starp agrāko vienošanos un EK līgumu,
atbilstoši EKL 307. pantam ir tiesības veikt nepieciešamus pasākumus. Ja šī dalībvalsts saskaras ar grūtībām, kas vienošanās
grozījumu padara neiespējamu, nevar izslēgt, ka tai šis nolīgums ir jāizbeidz (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
58. punkts),
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Divpusējās konvencijas 16. panta 3. punktā ir noteikts, ka abas līgumslēdzējpuses var, ievērojot
viena gada paziņošanas termiņu, rakstveidā un diplomātiskā ceļā šo konvenciju izbeigt.
Uzskatot, ka viens no EKL 307. panta otrajā daļā paredzētajiem pasākumiem ļaus novērst iespējamās pretrunas starp vienošanos,
kas noslēgta pirms attiecīgas dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, un EK līgumu, minētā panta pirmā daļa atļauj šai
dalībvalstij turpināt piemērot šādu vienošanos, ciktāl tā ietver pienākumus, kas tai ir saistoši saskaņā ar starptautiskajām
tiesībām.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 307. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi,
ka ar to dalībvalsts tiesai, ar nosacījumu, ka tā veic pārbaudes, it īpaši ņemot vērā šajā spriedumā norādītos apstākļus,
ir ļauts piemērot tādas starp šo dalībvalsti un trešo valsti noslēgtu divpusēju līgumu normas, kādas tiek apskatītas pamata
lietā, kuras paredz šīs trešās valsts apzīmējuma aizsardzību, pat ja šīs normas ir pretrunā EK līguma normām, tādēļ, ka tas
attiecas uz pienākumu, kas izriet no vienošanās, kura noslēgta pirms datuma, kad attiecīgā dalībvalsts pievienojusies Eiropas
Savienībai. Uzskatot, ka viens no EKL 307. panta otrajā daļā paredzētajiem pasākumiem ļaus novērst iespējamās pretrunas starp
vienošanos, kas noslēgta pirms šādas pievienošanās, un minēto līgumu, minētā panta pirmā daļa atļauj šai dalībvalstij turpināt
piemērot šādu vienošanos, ciktāl tā ietver pienākumus, kas tai ir saistoši saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

Par tiesāšanās izdevumiem
Austrijas, Vācijas un Francijas valdību, kā arī Komisijas, kas ir iesniegušas apsvērumus Tiesai, tiesāšanās izdevumi nav atlīdzināmi.
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai iesniedza
Handelsgericht Wien
ar 2001. gada 26. februāra rīkojumu, nospriež:
1)
EKL 28. pantam un Padomes 1992. gada 14. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2081/92 par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu
ģeogrāfiskās izcelsmes norāžu un cilmes vietu nosaukumu aizsardzību, kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1997. gada 17. marta
Regulu (EK) Nr. 535/97, pretrunā nav tādas starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana,
ar kuru vienkāršai un netiešai šīs trešās valsts ģeogrāfiskās izcelsmes norādei piešķir tādu aizsardzību importētājā dalībvalstī,
kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas riska un kura ļauj kavēt importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu preci;
2)
EKL 28. pantam pretrunā ir tādas starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgta divpusēja līguma normas piemērošana, kas apzīmējumam,
kurš šajā valstī ne tieši, ne netieši nenorāda uz tā apzīmētās preces ģeogrāfisko izcelsmi, piešķir tādu aizsardzību importētājā
dalībvalstī, kura nav atkarīga no jebkāda sajaukšanas riska un kura ļauj kavēt importēt citā dalībvalstī likumīgi tirgotu
preci;
3)
EKL 307. panta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka ar to dalībvalsts tiesai, ar nosacījumu, ka tā veic pārbaudes, it
īpaši ņemot vērā šajā spriedumā norādītos apstākļus, ir ļauts piemērot tādas starp šo dalībvalsti un trešo valsti noslēgtu
divpusēju līgumu normas, kādas tiek apskatītas pamata lietā, kuras paredz šīs trešās valsts apzīmējuma aizsardzību, pat ja
šīs normas ir pretrunā EK līguma normām, tādēļ, ka tas attiecas uz pienākumu, kas izriet no vienošanās, kura noslēgta pirms
datuma, kad attiecīgā dalībvalsts pievienojusies Eiropas Savienībai. Uzskatot, ka viens no EKL 307. panta otrajā daļā paredzētajiem
pasākumiem ļaus novērst iespējamās pretrunas starp vienošanos, kas noslēgta pirms šādas pievienošanās, un minēto līgumu, minētā
panta pirmā daļa atļauj šai dalībvalstij turpināt piemērot šādu vienošanos, ciktāl tā ietver pienākumus, kas tai ir saistoši
saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Edward
La Pergola
Puissochet
Schintgen
Colneric

von Bahr
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2003. gada 18. novembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

V. Skouris
*
Tiesvedības valoda – vācu.