CELEX: 62007CJ0430
Lēmums 2000/764/EK
Govju sūkļveida encefalopātijas pārbaude un epidemioloģiskā uzraudzība
Regula (EK) Nr. 2777/2000
Pasākumi tirgus atbalstam
Veterinārie pasākumi
Kopienas iemaksas daļējā testu izmaksu finansējumā
Direktīva 85/73/EEK
Iespēja dalībvalstīm finansēt izmaksu daļu, ko nesedz Kopiena, iekasējot valsts maksu par gaļas pārbaudi vai maksu cīņai pret epizootiju

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Komisijas 2000. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 2777/2000, ar ko pieņem ārkārtas pasākumus liellopu gaļas tirgus atbalstam (
OV L 321, 47. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 111/2001 (
OV L 19, 11. lpp.
; turpmāk tekstā — “Regula Nr. 2777/2000”), 2. panta interpretāciju, šī 2. panta 2. punkta spēkā esamību, kā arī par 5. panta 4. punkta otrās daļas interpretāciju Padomes Direktīvā 85/73/EEK par Direktīvās 89/662/EEK, 90/425/EEK, 90/675/EEK un 91/496/EEK minēto dzīvnieku veterinārās pārbaudes un kontroles finansējumu (
OV L 32, 14. lpp.
), kas grozīta un kodificēta ar Padomes Direktīvu 96/43/EK (
OV L 162, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “Direktīva 85/73”).
Šis lēmums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Exportslachterij J. Gosschalk & Zoon BV
(turpmāk tekstā — “
Gosschalk
”) un
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
(Nīderlandes lauksaimniecības, dabas un pārtikas kvalitātes ministrs) par govju sūkļveida encefalopātijas (turpmāk tekstā — “GSE”) noteikšanas pārbaužu finansēšanu, kuras veiktas laikā no 2001. gada maija līdz decembrim
Gosschalk
uzņēmumā esošajiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
I pielikuma VI nodaļa Padomes Direktīvā 64/433/EEK par sanitārajiem apstākļiem svaigas gaļas ražošanai un tirdzniecībai (
OV 1964, 121, 2012. lpp.
), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 22. jūnija Direktīvu 95/23/EK (
OV L 243, 7. lpp.
; turpmāk tekstā — “Direktīva 64/433”), nosaka attiecībā uz pirmskaušanas pārbaudi:
“[..]
27.
Apskatē jānosaka:
a)
vai dzīvnieki neslimo ar kādu slimību, kas var tikt pārnesta uz cilvēkiem un dzīvniekiem, vai arī vai tie neuzrāda simptomus, vai arī to vispārīgais stāvoklis nav tāds, kas norāda, ka dzīvnieks varētu saslimt ar šādu slimību;
[..].”
Direktīvas 85/73 1. pantā noteikts:
“Saskaņā ar A pielikumā noteiktajiem pasākumiem dalībvalstis nodrošina, ka tiek iekasēta Kopienas maksa, kas nosegtu šajā pielikumā uzskaitīto produktu pārbaudes un kontroles radītās izmaksas, tajā skaitā to, kuru mērķis ir nodrošināt dzīvnieku aizsardzību kautuvēs saskaņā ar Direktīvas 93/119/EEK prasībām.”
Direktīvas 85/73 4. pantā paredzēts:
“1.   Līdz Kopienas maksu regulējošo noteikumu pieņemšanai dalībvalstis nodrošina to pārbaužu un kontroļu finansēšanu, uz kurām neattiecas 1., 2. un 3. panta noteikumi.
2.   1. punkta nolūkā dalībvalstis var iekasēt valsts maksu saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem.”
Šīs direktīvas 5. pantā noteikts:
“1.   Kopienas maksas jānosaka tādā līmenī, kas nosedz kompetentās iestādes izmaksas attiecībā uz:
—
algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem pārbaudes dienestiem,
—
administratīvajām izmaksām sakarā ar kontroles un pārbaudes veikšanu, kas var ietvert inspektoru kvalifikācijas celšanas izdevumus,
1., 2. un 3. pantā minēto kontroli un pārbaudi.
2.   Nav atļauta ne tieša, ne netieša šajā direktīvā noteikto maksu kompensēšana. Tomēr, pārskatot individuālus gadījumus, par netiešu kompensāciju netiek uzskatīts dalībvalsts varbūtējais iesniegums par vidējo maksas standartu, kas noteikts A, B un C pielikum[ā].
3.   Dalībvalstīm jābūt tiesīgām iekasēt maksu, kas augstāka par Kopienā noteikto, ja katras dalībvalsts kopējais iekasētais maksas lielums nepārsniedz pārbaudes faktiskās izmaksas.
4.   [..]
Šī direktīva neattur dalībvalstis no maksas iekasēšanas par cīņu pret epizootiskajām un enzootiskajām slimībām.”
Saskaņā ar Direktīvas 85/73 A pielikuma 1. nodaļu, kas attiecas uz maksu, ko piemēro gaļai, uz ko attiecas Direktīvas 64/433, 71/118/EEK, 91/495/EEK un 92/45/EEK:
“1. pantā minētā maksa tiek noteikta saskaņā ar 5. panta 1. punktu šādā veidā:
1.
Neietekmējot 4. un 5. punkt[u], dalībvalstis iekasē maksu par pārbaudi attiecībā uz kaušanu šādos standarta apmēros:
a)
liellopu un teļa gaļai:
—
par pieaugušām govīm: 4,5 [euro] par dzīvnieku,
—
par jaunlopiem: 2,5 [euro] par dzīvnieku;
[..].”
Ar Komisijas 1998. gada 23. aprīļa Lēmumu 98/272/EK par transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību un ar ko groza Lēmumu 94/474/EK (
OV L 122, 59. lpp.
), tostarp dalībvalstīm tika noteikts izveidot uzraudzības ikgadējo programmu atbilstoši tās pielikuma nosacījumiem, kas paredzēta dzīvnieku jaunu saslimšanas gadījumu paziņošanai.
Lēmums 98/272, kas grozīts ar Komisijas 2000. gada 5. jūnija Lēmumu 2000/374/EK (
OV L 135, 27. lpp.
), savā IV A pielikumā norāda trīs testus, kam ir izcila jutība un savdabīgums dzīvnieku starpā pārnēsājamās sūkļveida encefalopātijas noteikšanā slimības klīniskajā posmā.
Saskaņā ar šo pielikumu atzītās metodes šai noteikšanai ir šādas:
“1.
Imūnkrāsošanas tests pēc metodes “western blotting”, ar ko nosaka fragmentu, kurš ir proteāzes PrP
Res
rezistents (tests
Prionics Check
).
2.
Hemiluminiscences
ELISA
tests, kas ietver ekstrakcijas procedūru, kuru veic ar
ELISA
paņēmienu, izmantojot pastiprinātas hemiluminiscences reaģentu (
Enfer
tests).
3.
PrP
Res
konstatēšanai izmantojamu divslāņu imūnanalīzi, sauktu “sviestmaizes metode”, ko izdara pēc denaturēšanas posma un koncentrēšanas posma (
CEA
tests).”
Saskaņā ar Komisijas 2000. gada 29. decembra Lēmumu 2001/8/EK, ar ko groza Lēmumu 2000/764/EK par govju pārbaudēm attiecībā uz govju sūkļveida encefalopātiju un ar ko atjaunina IV pielikumu Lēmumam 98/272 par transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību (
OV 2001, L 2, 28. lpp.
, un labojums 2001,
OV L 31, 23. lpp.
), kas piemērojams ar , Lēmuma 98/272 IV A pielikuma 3. punktā paredzētais
CEA
tests ir pārdēvēts par “Bio-Rad” testu un spāņu un franču valodas versijās šis IV A pielikums ir kļuvis par tā IV A pielikumu.
Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju (
OV L 160, 21. lpp.
) 38. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja Kopienas tirgū tiek reģistrēts būtisks cenu kāpums vai kritums un pastāv iespēja, ka šī situācija varētu turpināties, līdz ar to radot traucējumus vai draudot radīt traucējumus tirgū, tad drīkst veikt nepieciešamos pasākumus.
2.   Sīki izstrādātus šā panta piemērošanas noteikumus pieņem Komisija saskaņā ar [komitejas] procedūru, kas noteikta 43. pantā.”
1. pantā Padomes 1999. gada 17. maija Regulā (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV L 160, 103. lpp.
) noteikts:
“[..]
2.   [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda] Garantiju nodaļa finansē:
[..]
b)
intervenci, kas ir paredzēta, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgu;
[..]
d)
Kopienas finanšu iemaksas īpašiem veterināriem pasākumiem, pārbaudes pasākumiem veterinārijā un dzīvnieku slimību izskaušanas un uzraudzības programmām (veterinārie pasākumi), kā arī fitosanitāriem pasākumiem;
[..].”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 3. pantu:
“[..]
2.   Veterināros un fitosanitāros pasākumus, ko veic saskaņā ar Kopienas noteikumiem, finansē saskaņā ar 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu.
[..]”
Komisijas 2000. gada 29. novembra Lēmuma 2000/764/EK par govju pārbaudēm attiecībā uz govju sūkļveida encefalopātiju un par grozījumiem Lēmumā 98/272 (
OV L 305, 35. lpp.
), kas grozīts ar Lēmumu 2001/8, 1. pantā noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem:
—
kuri tiek nokauti, veicot “īpašo piespiedu nokaušanu”, kura definēta [..] Direktīvas 64/433[..] 2. panta n) punktā, vai
—
kuri tiek nokauti saskaņā ar [..] Direktīvas 64/433 I pielikuma VI nodaļas 28. punkta c) apakšpunktu,
sākot ar 2001. gada 1. janvāri, veic kādu no apstiprinātajiem ātrās noteikšanas testiem, kuri uzskaitīti [..] Lēmuma 98/272[..] IV A pielikumā.
Šī punkta noteikumi attiecas arī uz dzīvniekiem, kas norādīti pirmajā daļā, kas ir iegādāti, lai tos iznīcinātu saskaņā ar [..] Regulu Nr. 2777/2000 [..].
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka visi liellopi, kas vecāki par [30] mēnešiem, kuri nobeigušies saimniecībā vai pārvadāšanas laikā, bet kuri nav nokauti lietošanai pārtikā, tiek pārbaudīti atbilstoši [..] Lēmuma 98/272[..] I pielikuma A daļai, sākot ar 2001. gada 1. janvāri.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, kuri nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā, veic kādu no apstiprinātajiem ātrās noteikšanas testiem, kas uzskaitīti Lēmuma 98/272 [..] IV[a] pielikumā, vēlākais, sākot ar 2001. gada 1. jūliju.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
Lēmums 2000/764 tika atcelts ar 2001. gada 1. jūliju ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1248/2001, ar ko groza III, X un XI pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 999/2001 attiecībā uz transmisīvo sūkļveida encefalopātiju epidemioloģisko uzraudzību un pārbaudēm (
OV L 173, 12. lpp.
).
Ar Komisijas 2000. gada 30. novembra Lēmuma 2000/773/EK, ar kuru apstiprina GSE uzraudzības programmas, ko dalībvalstis iesniegušas attiecībā uz 2001. gadu, un ar kuru nosaka Kopienas finanšu iemaksu apmēru (
OV L 308, 35. lpp.
), 12. pantu tika apstiprināta Nīderlandes Karalistes iesniegtā programma un tika noteikta Kopienas finanšu iemaksa attiecībā uz šo dalībvalsti maksimums EUR 1260000 apmērā.
Lēmuma 2000/773 17. pantā noteikts:
“Līdzās pasākumiem, kas paredzēti 2.–16. pantā apstiprinātajās programmās, Kopienas finanšu iemaksas ir paredzētas arī testiem, kurus veic saskaņā ar [..] Lēmuma 2000/764[..] 1. panta 3. punktu, ar nosacījumu, ka dalībvalstis, kas lūdz [finanšu iemaksas], līdz 2001. gada 15. jūnijam ieskaitot, iesniedz Komisijai programmu ar grozījumiem”. [Neoficiāls tulkojums]
Lēmuma 2000/773 18. pantā paredzēts:
“Kopienas finanšu iemaksas ar 2.–16. pantu apstiprinātajās programmās tiek noteiktas 100% apmērā no diagnostikas komplekta un reaģentu pirkuma cenas [izņemot pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā — “PVN”)], līdz EUR 30 par testu attiecībā uz testiem, kas veikti laikā no 2001. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim [..] Lēmuma 2000/764[..] 1. panta 1. un 2. punktā minētajiem dzīvniekiem.”
Regulas Nr. 2777/2000 preambulas pirmajā līdz trešajā apsvērumā noteikts:
“(1)
Liellopu gaļas tirgū šobrīd valda dziļa krīze sakarā ar patērētāju uzticības liellopu gaļai zaudēšanu sakarā ar jaunu [GSE] gadījumu parādīšanos. Patēriņa un ražošanas apjomi ir kritušies vēl nepiedzīvotā līmenī, kas radīja ražošanas cenu būtisku kritumu. [..] Šādos apstākļos [..] Regulas Nr. 1254/1999 [..] 38. panta 1. punkts paredz ārkārtējus palīdzības pasākumus liellopu gaļas tirgum tā izlīdzsvarošanai. Vienam no šiem pasākumiem jābūt sistēmai, kas paredz, ka dzīvnieki, kuri parasti radītu lielus pārpalikums tirgū, tiek noņemti no gaļas ražošanas, izmantojot iegādes sistēmu, kam seko dzīvnieku izkaušana.
(2)
[..] Lēmums 2000/764 nosaka īpašus noteikumus saistībā ar GSE pārbaudi dzīvniekiem, kas vecāki par [30] mēnešiem, kā arī apstiprinātās metodes šādai pārbaudei. Saskaņā ar šo lēmumu, vēlākais no 2001. gada 1. jūlija, visi dzīvnieki, kas vecāki par [30] mēnešiem, kas paredzēti nokaušanai parastā veidā lietošanai pārtikā, ir jāpārbauda uz GSE. Līdz šim datumam iepriekš minēto dzīvnieku atsaukšan[a] no tirgus ir jākoncentrē uz šī vecuma dzīvniekiem, kuri nokaujot nav pārbaudīti uz GSE, un lietošanai pārtikā Kopienā un treš[ās] valstīs ir atļauta tikai to dzīvnieku gaļa, kuru pārbaudes rezultāti ir bijuši negatīvi.
(3)
Lai strauji uzlabotu situāciju liellopu gaļas tirgū, starplaikā ir jāveicina brīvprātīga dzīvnieku, kas vecāki par [30] mēnešiem, pārbaude. Tādēļ ir jāpieņem noteikumi par Kopienu līdzfinansējumu nepieciešamajiem testiem, vienlaicīgi nodrošinot, ka no Kopienu budžeta netiek veikti dubultmaksājumi.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 2777/2000 2. panta noteikumiem:
“1.   Tādu liellopu, kas vecāki par [30] mēnešiem un kas Kopienā ir nokauti pēc 2001. gada 1. janvāra, gaļu ir atļauts deklarēt kā paredzētu lietošanai pārtikā Kopienā vai izvest uz trešām valstīm tikai tad, ja tā pirms tam ir pārbaudīta attiecībā uz [GSE] pēc kādas no ātrā testa metodēm, kas atzītas [..] Lēmuma 98/272[..] [IV A] pielikumā, un rezultāts ir bijis negatīvs.
2.   Kopiena līdzfinansē 1. punktā minētos testus. Tā atlīdzina 100% izmaksu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem testu veikšanai liellopiem, kas tiek nokauti pirms obligāto testu programmas spēkā stāšanās saskaņā ar Lēmuma 2000/764[..] 1. panta 3. punktu un visādā ziņā pirms 2001. gada 1. jūlija, bet nepārsniedz EUR 15 par vienu testu.
Līdzfinansējums neattiecas uz testiem, ko veic:
—
mājlopiem, kuri noteikti [..] Lēmuma 2000/764[..] 1. panta 1. punktā,
—
mājlopiem, uz kuriem attiecas iegādes noteikumi saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu.
Dalībvalstis pieņem [nosaka] pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka netiek veikti dubulti maksājumi no Kopienas budžeta.”
Regulas Nr. 2777/2000 3. pantā paredzēts:
“1.   Dalībvalstis, neveicot testus saskaņā ar 2. panta 1. punktu, iegādājas jebkuru mājlopu, kas vecāks par [30] mēnešiem, kuru piešķir ražotājs vai tā pārstāvis, nokaušanai un kautķermeņa iznīcināšanai pilnībā.
[..]
4.   Dalībvalstīm, kuras tādā veidā, ko Komisija uzskata par atbilstošu pierādīšanu, apliecina, ka tām ir pietiekama kapacitāte, lai saskaņā ar 2. panta 1. punktu pārbaudītu parastu liellopu daudzumu, kas vecāki par [30] mēnešiem, kas paredzēti nokaušanai, Komisija var atļaut saskaņā ar [..] Regulas Nr. 1254/1999 [..] 43. pantā noteikto procedūru pārtraukt piemērot 1. punktā paredzētos iegādes noteikumus, ja vien netiek pieņemts lēmums saskaņā ar 3. punktu.
[..]”
Saskaņā ar tās 11. pantu Regula Nr. 2777/2000 bija piemērojama no 2001. gada 1. janvāra līdz 30. jūnijam.
Pamatojoties uz Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 4. punktu, Komisija pieņēma 2001. gada 3. janvāra Lēmumu 2001/3/EK par īpašiem pasākumiem Dānijai un Nīderlandei liellopu gaļas nozarē saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 2777/2000 (
OV L 1, 23. lpp.
) [dokuments izziņots ar Nr. C(2000) 4422], saskaņā ar kuru:
“Nīderlandei ir atļauts pārtraukt piemērot iegādes noteikumus, kas paredzēti [..] Regulas Nr. 2777/2000 [..] 3. pantā.”
Valsts tiesiskais regulējums
No lēmuma par prejudiciālā nolēmuma lūgšanu izriet, ka saskaņā ar 1920. gada 26. marta likuma par valsts veikto veterināro kontroli (
Wet van 26 maart 1920, houdende bepalingen tot regeling van het Veeartsenijkundig Staatstoezicht
; turpmāk tekstā — “likums par veterināro kontroli”) 68. pantu redakcijā, kas bija piemērojama lietas faktisko apstākļu laikā, ir aizliegts eksportēt vai censties eksportēt svaigu gaļu vai iesniegt to pārvadātājam, lai to eksportētu, ja precei nav klāt saskaņā ar ministra noteiktiem noteikumiem vienas vai vairāku zīmju vai dokumentu, kas vizēti vai izsniegti pēc saskaņā ar iestāžu lēmumu veiktas pārbaudes, kas apstiprina, ka ministra [noteiktās] prasības attiecībā uz eksportu ir izpildītas.
Saskaņā ar šā likuma 73. pantu ar iestāžu lēmumu veiktas pārbaudes gadījumā šī likuma 68. un 69. panta izpratnē ir paredzēta kompensācija par pārbaudes izmaksām atbilstoši ministra noteiktam cenrādim.
Likuma par veterināro kontroli 68. panta 1. punktā paredzētās prasības ir izteiktas 1985. gada noteikumos par svaigas gaļas eksportu un gaļas sagatavošanu (
Regeling uitvoer vers vlees en vleesbereidingen 1985
). Šie noteikumi tika grozīti 2000. gada 21. decembrī, lai īstenotu Lēmumu 2000/764.
Šo noteikumu 2. panta 1. punkta y) apakšpunkts nosaka, ka gaļa nevar būt tādu vecāku par 30 mēnešiem liellopu izcelsmes gaļa, kuriem nav veikts GSE pārbaudes tests vai kuriem šī testa rezultāts ir bijis pozitīvs.
Attiecībā uz Regulu Nr. 2777/2000 šī sprieduma 27. punktā minētā grozījuma pamatojuma izklāstā ir norādīts:
“Tādēļ, ka Nīderlandei ir pietiekama kapacitāte veikt testus, Nīderlandei nav jāpiemēro Eiropas Komisijas regula, kas nosaka ārkārtas pasākumus liellopu gaļas tirgus atbalstam. Šī regula paredz principā obligātu visu liellopu, kas vecāki par 30 mēnešiem, iegādi, kam nav veikts GSE pārbaudes tests. Tā kā Nīderlande reāli spēj ar šo testu pārbaudīt visus liellopus, kas vecāki par 30 mēnešiem, nav iemesla iegādāties visus nepārbaudītos liellopus.”
Likuma par veterināro kontroli 73. pantā paredzētie kompensācijas tarifi ir 1993. gada noteikumos par tarifiem par gaļas un gaļas izstrādājumu pārbaudi (
Regeling tarieven keuring vlees en vleesprodukten 1993
).
No Nīderlandes valdības iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka, piemērojot šos noteikumus laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 1. aprīlim, GSE pārbaudes testu izmaksas pilnībā sedza valsts iestādes, izņemot Kopienas finansējumu diagnostikas komplektiem un reaģentiem EUR 15 apmērā [par testu]. Kopš tika iekasēta maksa par šiem GSE pārbaudes testiem saskaņā noteiktu tarifu NLG 70 (EUR 31,76) par dzīvnieku un saskaņā ar 3.b pantu Noteikumos par tarifiem par gaļas un gaļas izstrādājumu pārbaudi. No prasīto testu izmaksas bija pilnībā jāsedz uzņēmumiem. Ātrās GSE pārbaudes testa kopējās izmaksas vidēji ir NLG 198,35 (EUR 90) par liellopu. Šī summa sedz materiāla izmaksas, paraugu ņemšanas un transportēšanas izmaksas, kā arī testu veikšanas izmaksas.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Laikā no 2001. gada maija līdz decembrim
Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees
(Lopu un gaļas pārbaudes valsts dienests) eksportam paredzētās gaļas pārbaudes ietvaros veica virkni ātrās GSE pārbaudes testu liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, kas atradās
Gosschalk
saimniecībā.
Ar laikā no 2002. gada februāra līdz aprīlim
Gosschalk
nosūtītajiem rēķiniem Nīderlandes iestādes prasīja samaksāt maksu EUR 31,76 par GSE pārbaudes testu par kopējo summu EUR 1681279,12, no kuriem EUR 92675,68 atbilst testiem, kas veikti 2001. gada maijā un jūnijā.
Gosschalk
iesniedza sūdzības par šiem rēķiniem, kas tika noraidītas. Pēc tam
Rechtbank Zutphen
[Zutfenas tiesā] celtās prasības ietvaros šīs sūdzības tika atzītas par nepieņemamām, jo šī tiesa uzskatīja, ka šie rēķini nebija administratīvi lēmumi, par kuriem var celt prasību.
Gosschalk
2004. gada maijā iesniedza apelācijas sūdzību par
Rechtbank Zutphen
nolēmumu
Raad van State
[Valsts Padomē], kura ar 2004. gada 3. novembra nolēmumu atzina prasību par pamatotu, atcēla apstrīdēto spriedumu un nosūtīja lietu
Rechtbank Zutphen
atkārtotai izskatīšanai. Pēdējā minētā tiesa ar nolēmumu atzina
Gosschalk
prasību par nepamatotu un noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību.
Gosschalk
iesniedza kasācijas sūdzību par šo pēdējo minēto nolēmumu
Raad van State
, kura nolēma apturēt tiesvedību lietā un attiecībā uz 2001. gada maijā un jūnijā veiktajiem GSE pārbaudes testiem uzdot pirmo līdz ceturto prejudiciālo jautājumu un attiecībā uz laikposmā no 2001. gada 1. maija līdz 31. decembrim veiktajiem testiem piekto jautājumu, kas ir izteikti šādi:
“1)
Vai GSE pārbaudes testi, kas ir obligāti no 2001. gada 1. janvāra atbilstoši 1985. gada Svaigas gaļas un gaļas izstrādājumu izvešanas noteikumiem [..], ar kuriem tika ieviests [..] Lēmuma 2000/764[..] 1. panta 3. punkts, ir testi [..] Regulas Nr. 2777/2000 [..] 2. panta 1. punkta izpratnē?
2)
Ja atbilde ir apstiprinoša, vai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir jāuzskata par liellopu gaļas tirgus stabilizācijai paredzēto intervenci (tirgus atbalsts) [..] Regulas Nr. 1258/1999 [..] par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē vai par īpašu veterināro pasākumu minētā punkta d) apakšpunkta izpratnē, vai par tiem abiem?
3)
Ja runa ir (arī) par tirgus atbalstu, vai tad, ņemot vērā Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā
C-239/01 Vācija/Komisija (
Recueil
, I-10333. lpp.
), tas nozīmē, ka veiktie testi ir jāfinansē tikai Kopienai un ka tādēļ Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts, ciktāl tajā noteikts, ka Kopiena sedz tikai daļu no GSE pārbaudes testa izmaksām, nav spēkā, jo ir pretrunā Regulai Nr. 1254/1999?
4)
Pieņemot, ka Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts ir spēkā, vai tas dalībvalstīm nepieļauj izmaksas par GSE pārbaudes testu veikšanu iekasēt no tirgus dalībniekiem?
5)
Vai [..] Direktīvas 85/73[..] 5. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šī direktīva dalībvalstīm ļauj iekasēt maksu sakarā ar izmaksām par veiktajiem GSE pārbaudes testiem? Ja atbilde ir apstiprinoša, kādām prasībām ir jāatbilst par veiktajiem GSE pārbaudes testiem noteiktajai maksai?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis noteikums attiecas uz GSE pārbaudes testiem, kas obligāti veicami Nīderlandē saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, ar ko ievieš Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, visiem liellopiem, kuri vecāki par 30 mēnešiem, kas sagatavoti nokaušanai parastā veidā lietošanai pārtikā 2001. gada maija un jūnijā.
Ir jākonstatē šajā sakarā, ka gan Lēmuma 2000/764 1. pants, gan Regulas Nr. 2777/2000 2. pants nosaka, ka atzītie ātrās GSE noteikšanas testi ir tie, kuri ir minēti Lēmuma 98/272 IV A pielikumā, proti, “Prionics Check”, “Enfer” un “Bio-Rad” testi. Tādējādi tehniski runa ir par tiem pašiem testiem.
Attiecībā uz pienākuma veikt šos testus apjomu ir jānorāda, pirmkārt, ka no 2000. gada 29. novembrī pieņemtā un no piemērojamā Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punkta izriet, ka dalībvalstis nodrošina, ka visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas paredzēti lietošanai pārtikā, veic šos testus vēlākais no .
Otrkārt, 2000. gada 18. decembrī pieņemtā un no piemērojamā Regula Nr. 2777/2000 piešķīra dalībvalstīm iespēju vai nu piemērot GSE pārbaudes testu liellopiem, kas paredzēti nokaušanai parastā veidā un kas atbilst paredzētajam vecuma nosacījumam, ja tām ir nepieciešamā kapacitāte un tehniski līdzekļi, vai izveidot jauktu sistēmu, kurā apvienota īpašā iegādes sistēma, kuras rezultātā liellopi tiek nokauti, un to iespēju robežās pārbaudes sistēmu, kas ļauj tirgot gaļu, ja testi ir bijuši negatīvi.
No šīs regulas noteikumiem izriet, ka, lai gan ir tiesa, ka, lai veicinātu liellopu gaļas tirgus izlīdzsvarošanu un palielinātu patērētāju uzticību, dalībvalstu ziņā tika atstāta izvēle attiecībā uz laikposmā no 2001. gada maija līdz jūnijam piemērojamo sistēmu, nemainīgs paliek tas, ka neatkarīgi no izvēlētās sistēmas visiem liellopiem, kuru gaļa bija paredzēta lietošanai pārtikā, bija jāveic GSE pārbaudes tests.
Tādējādi, lai noteiktu, vai Nīderlandē šajā laikposmā obligāti veiktie testi ir testi Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkta izpratnē, nav būtiski, ka pienākumu veikt testus noteica valsts likumdevējs, kurš nolēma 2001. gada 1. janvārī uzsākt piemērot Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu, jo attiecīgajai dalībvalstij tika atļauts pārtraukt piemērot īpašo iegādes sistēmu saskaņā ar Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 4. punktu, vai ka šis pienākums, kas izriet no šīs pēdējās minētās regulas 2. panta 1. punkta, tiek piemērots dalībvalstī, kura, tai neesot pietiekamai kapacitātei, lai pārbaudītu visus liellopus, vienlaicīgi piemēroja arī šo iegādes sistēmu, jo tikai tāda gaļa, kurai bija negatīvs rezultāts vienā no trim atzītajiem testiem, varēja tikt laista patēriņa apritē, jo šie trīs testi tehniski bija vieni un tie paši.
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā noteikumā paredzētie testi ir Nīderlandē 2001. gada maijā un jūnijā obligāti veicamie GSE pārbaudes testi visai liellopu, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas nokauti lietošanai pārtikā, gaļai.
Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu, kas ir jāaplūko kopsakarā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, lai noteiktu, kam ir jāfinansē GSE pārbaudes testi, vai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka aizliegums tirgot liellopu, kas ir vecāki par 30 mēnešiem, gaļu, kam nav bijis negatīvs rezultāts GSE pārbaudes testā, kas tika noteikts no 2001. gada 1. janvāra, ir liellopu gaļas tirgus stabilizācijai paredzēta intervence Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē vai drīzāk īpašs veterinārais pasākums šī 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, vai vienlaicīgi intervence un veterinārais pasākums. Gadījumā, ja ar noteikumu tiek ieviesta intervence, iesniedzējtiesa jautā arī par Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkta spēkā esamību, ciktāl tas paredz, ka Kopiena finansē tikai daļu no testa izmaksām.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šie jautājumi ir uzdoti, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, kurā Tiesa nosprieda, ka visi Kopienu atbalsta pasākumi, kas paredzēti liellopu gaļas tirgus stabilizācijai, ir jāfinansē tikai Kopienai.
Uzreiz ir jākonstatē, ka Komisija pieņēma Regulu Nr. 2777/2000, pamatojoties uz Regulas Nr. 1254/1999 38. pantu, kura 2. punkts pilnvaro Komisiju saskaņā ar šīs regulas 43. pantā paredzēto komitejas procedūru noteikt liellopu gaļā tirgus stabilizācijai nepieciešamos piemērošanas noteikumus.
Regula Nr. 2777/2000 paredzēja vairākus pasākumus, lai ātri uzlabotu situāciju liellopu gaļas tirgū, ko 2000. gada beigās skāra dziļa krīze patērētāju uzticības zaudēšanas dēļ.
Pirmkārt, no tās pirmā apsvēruma izriet, ka, lai novērstu pārpalikuma rašanos tirgū, ar Regulu Nr. 2777/2000 tika ieviests ārkārtas pasākums liellopu gaļas tirgus atbalstam, pamatojoties uz Regulas Nr. 1254/1999 38. panta 1. punktu, lai izlīdzsvarotu tirgu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 1. punktu dalībvalstīm bija pienākums zināmos apstākļos, neveicot GSE testus, iegādāties nokaušanai un kautķermeņa iznīcināšanai pilnībā jebkuru mājlopu, ko tām piedāvā ražotājs, izņemot mājlopus, uz kuriem attiecas Lēmuma 2000/764 1. panta 1. punkta pirmais ievilkums, kam katrā ziņā ir veikts šāds tests. No Lēmuma 2000/764 1. panta 1. punkta otrās daļas izriet tomēr, ka, ja tie atbilst vecuma nosacījumam, nokaušanai iegādātajiem mājlopiem arī bija jāveic tests.
Otrkārt, no Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkta redakcijas izriet, ka datums, no kura, lai varētu atļaut lietošanai pārtikā Kopienā vai eksportam uz trešām valstīm liellopu, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas nokauti Kopienā, gaļu, tai bija jābūt negatīvam apstiprinātā paātrinātā GSE testa rezultātam, tika pārcelts uz 2001. gada 1. janvāri.
Treškārt, no Regulas Nr. 2777/2000 trešā apsvēruma izriet, ka, lai veicinātu konkrētajā laikposmā, proti, no 2001. gada 1. janvāra līdz 30. jūnijam, brīvprātīgu pārbaudi kā alternatīvu dalībvalsts iegādes sistēmai, šīs regulas 2. panta 2. punkta paredzēja Kopienu līdzfinansējumu GSE pārbaudes testiem, finansējot 100% izdevumu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 15 par vienu testu.
Ceturtkārt, Regulas Nr. 2777/2000 3. panta 4. punkts, ņemot vērā vienu no regulas mērķiem, proti, ka liellopu, kas vecāki par 30 mēnešiem, gaļa var tikt atļauta lietošanai pārtikā, sākot ar 2001. gada 1. janvāri, ja tai ir negatīvs GSE pārbaudes testa rezultāts, paredzēja iespēju dalībvalstīm, kam ir pietiekama kapacitāte pārbaudīt liellopu, kas vecāki par 30 mēnešiem, kaušanas parastā veidā produkciju, pārtraukt piemērot šajā 3. panta 1. punktā noteikto īpašo iegādes sistēmu.
Ir jāpiebilst tomēr, ka fakts, ka Regula Nr. 2777/2000 tika pieņemta, pamatojoties uz Regulas Nr. 1254/1999 38. panta 1. punktu, nenozīmē, ka visi tajā paredzētie pasākumi ir intervence, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgus Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, šajā gadījumā liellopu gaļas tirgu.
Pirmkārt, Regulas Nr. 2777/2000 pirmais apsvērums min Regulas Nr. 1254/1999 38. panta 1. punktu tikai attiecībā uz īpašās iegādes sistēmas ieviešanu, kam seko liellopu iznīcināšana.
Otrkārt, no Regulas Nr. 2777/2000 otrā apsvēruma, kā arī 2. panta izriet, ka liellopu izņemšana no tirgus, kas ir šīs īpašās iegādes sistēmas mērķis, bija jāpiemēro kopsakarā ar īpašajām normām attiecībā uz GSE pārbaudi, kas noteiktas ar Lēmumu 2000/764, un ar atzītajām iznīcināšanas metodēm, kas paredzētas Lēmumā 98/272.
Ir jāatgādina turklāt, ka, lai Kopienā uzraudzītu un izskaustu GSE, Lēmums 2000/764, kas pieņemts, kā tas izriet no tā zemsvītras piezīmēm, pamatojoties uz Padomes 1989. gada 11. decembra Direktīvu 89/662/EEK par veterinārajām pārbaudēm Kopienas iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu (
OV L 395, 13. lpp.
), paredzēja 2001. gadā liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, piemērot kādu no atzītajiem ātrajiem testiem, kas norādīti Lēmuma 98/272 IV A pielikumā, divos posmos.
Tādējādi saskaņā ar Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktu pirmais posms, kas sākās 2001. gada 1. janvārī, attiecās uz visiem liellopiem, kuri pēc 30 mēnešu sasniegšanas tika nodoti īpašajai ātrajai nokaušanai, tajā skaitā tiem, kas paredzēti iznīcināšanai saskaņā ar Regulu Nr. 2777/2000 vai kam ir klīniskas pazīmes nokaušanas laikā, kā arī izlases paraugu ņemšanu saimniecībā mirušiem dzīvniekiem.
Otrais posms, kas bija jāievieš principā ar 2001. gada 1. jūliju, attiecās saskaņā ar Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu uz visiem liellopiem, kas, atbilstot arī vecuma nosacījumam, tika nokauti parastā veidā lietošanai pārtikā.
Tādēļ ar Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktu ar Lēmumu 2000/764 noteiktais datums 2001. gada 1. janvāris tika pārcelts uz , no kura visiem liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas tika nokauti Kopienā lietošanai pārtikā, bija jāveic Lēmuma 98/272 IV A pielikumā paredzētais GSE pārbaudes tests un tikai tāda gaļa, kam bija negatīvs GSE rezultāts, varēja tikt laista apgrozībā.
No tā izriet, ka pienākums veikt liellopiem GSE pārbaudes testu ir veterinārs pasākums, kas ietilpst šīs slimības izskaušanas un uzraudzības programmās. Attiecībā uz šādu pasākumu saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 3. panta 2. punktu kopsakarā ar šīs regulas 1. panta 2. punkta d) apakšpunktu tiek piešķirts Kopienu finansējums.
Šādos apstākļos nav jāpārbauda, vai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts, ciktāl tas paredz, ka Kopiena finansē tikai daļu no GSE pārbaudes testu izmaksām, nav spēkā, jo tas ir pretrunā Regulai Nr. 1254/1999.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka aizliegums tirgot tādu liellopu gaļu, kuri ir vecāki par 30 mēnešiem un kam nav negatīvu GSE pārbaudes testu rezultātu, ko tā noteica, sākot ar 2001. gada 1. janvāri, ir veterinārs pasākums Regulas Nr. 1258/1999 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, kas ietilpst GSE izskaušanas un uzraudzības programmās.
Par ceturto un piekto jautājumu
Ar ceturto un piekto jautājumu, kas ir jāaplūko kopsakarā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts, kā arī Direktīvas 85/73 4. pants un 5. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var likt tirgus dalībniekiem, nosakot tiem nodevu, segt GSE pārbaudes testu izmaksas un ja jā — saskaņā ar kādiem kritērijiem.
Šajā sakarā ir jāprecizē, ka Lēmums 2000/773 noteica Kopienas finansējumu dalībvalstu GSE uzraudzības programmām 2001. gadam. Pirmkārt, attiecībā uz Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktā minētajiem liellopiem, proti, tiem, kas tiek speciāli nokauti steidzamības kārtībā, tie, kas iegādāti, lai tos iznīcinātu ar Regulu Nr. 2777/2000, kam ir klīniskas pazīmes nokaušanas laikā, kā arī liellopi, kas miruši saimniecībā un iekļauti izlases paraugu ņemšanā, Lēmuma 2000/773 18. pants noteica finansējumu 100% izdevumu apmērā (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 30 [par vienu testu].
Otrkārt, Lēmuma 2000/773 17. pants nosaka principu par Kopienas līdzfinansējumu saskaņā ar Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktu veiktajos testos, proti, liellopiem, kas vecāki par 30 mēnešiem, kas pakļauti normālai nokaušanai lietošanai pārtikā, nenosakot tomēr summu.
Turklāt no Regulas Nr. 2777/2000 2. panta izriet, ka Kopienai līdz Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā paredzētās obligātās pārbaudes programmas stāšanās spēkā un katrā ziņā pirms 2001. gada 1. jūlija jādod līdzfinansējums, kas atbilst 100% izdevumu (neieskaitot PVN) par testa komplekta iegādi un reaģentiem līdz maksimālajam apmēram EUR 15 par vienu testu, par testiem, kas veikti lietošanai pārtikā paredzētajiem liellopiem.
Tādējādi no Lēmuma 2000/773 17. un 18. panta, kā arī no Regulas Nr. 2777/2000 2. panta redakcijas izriet, ka šie panti aprobežojas par principa par Kopienas līdzfinansējuma noteikšanu testu izmaksām, pēdējie divi panti norāda arī uz produktiem, uz ko attiecas finansējums, norādot maksimālo summu, kas maksājama attiecībā uz liellopiem, kam veicamas analīzes. Nekas šajos testos nenorāda savukārt, kādā veidā ir jāfinansē nenosegtās izmaksas, ne arī norāda to galīgo maksātāju.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Direktīva 85/73 noteica saskaņotās normas dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu veterināro sanitāro pārbaužu un kontroļu finansēšanai, lai nodrošinātu gan sabiedrības veselību, gan dzīvnieku veselību. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu atbilstoši tās A pielikumā noteiktajiem pasākumiem dalībvalstis nodrošina, ka tiek iekasēta Kopienas maksa, kas nosegtu šajā pielikumā uzskaitīto produktu pārbaudes un kontroles radītās izmaksas.
Direktīvas 85/73 A pielikuma 1. nodaļā esošā maksa, ko piemēro svaigai gaļai, izriet, tostarp, no Direktīvas 64/433. Attiecībā uz liellopu gaļu dalībvalstis ar nokaušanu saistītajām pārbaudes izmaksām iekasē pamatlikmi EUR 4,5 par dzīvnieku attiecībā uz lieliem liellopiem un EUR 2,5 par dzīvnieku attiecībā uz jaunlopiem.
Ir jākonstatē, ka, lai gan ir tiesa, ka Direktīvas 64/433 I pielikuma VI nodaļas 27. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka pirmsnāves sanitārajām pārbaudēm ir jāļauj precizēt, vai dzīvnieki cieš no slimības, kas var tikt pārnesta uz cilvēkiem un dzīvniekiem, vai tiem ir simptomi vai tie ir tādā vispārīgā stāvoklī, kas rada bažas par šādas slimības parādīšanos, nemainīgs paliek tas, ka GSE nav to slimību starpā, kas uzskaitītas šīs direktīvas 5. pantā, ko paredzēts noteikt veiktajās veterinārajās pārbaudēs un kontrolēs.
No tā izriet, ka ar GSE pārbaudes testiem saistītās izmaksas neizriet no Direktīvas 85/73 A pielikuma, kurš attiecas uz Kopienas maksu par ar kaušanu saistītās pārbaudes izmaksām. Tādējādi, tai neesot saskaņotai, par šiem testiem maksājamo summu katrā dalībvalstī var noteikt saskaņā ar pārbaužu veikšanai nepieciešamo darbību izmaksām.
Pirmkārt, Direktīvas 85/73 4. panta 1. punkts paredz, ka līdz Kopienas maksu regulējošo noteikumu pieņemšanai dalībvalstis nodrošina to pārbaužu un kontroļu finansēšanu, uz kurām neattiecas, tostarp, šīs direktīvas 1. pants.
Otrkārt, saskaņā ar tās 5. panta 4. punkta otro daļu Direktīva 85/73 neskar iespēju dalībvalstīm iekasēt maksu par cīņu pret epizootiskajām un enzootiskajām slimībām.
Gan no Direktīvas 85/73 noteikumu redakcijas, gan no to sistēmas izriet, ka šīs direktīvas 4. pants attiecas kā uz valsts noteiktām maksām, ko dalībvalstis ir noteikušas sanitārajām pārbaudēm un kontrolēm, kuras, lai gan saistītas ar lietošanai pārtikā paredzēto dzīvnieku, šajā gadījumā liellopu, nokaušanu, atbilst pārbaudēm vai pat tādiem testiem kā GSE pārbaudes testi, kas Direktīvā 64/433 nav paredzēti, kamēr maksas, uz kurām attiecas Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otrā daļa, ir tās, ko dalībvalstis iekasē cīņā pret epizootiskajām un enzootiskajām slimībām.
Pamata lietā attiecībā uz GSE pārbaudes testiem, kuru īstenošana, piemērojot Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktu, ir obligāta, ir jākonstatē, ka, lai gan tie tiek veikti nokaušanas gadījumā, šo testu mērķis ir gūt apstiprinājumu, ka noteiktām riska grupām piederīgi liellopi ir slimi ar šo slimību un ka to gaļa nav paredzēta lietošanai pārtikā. Tā kā tie tādējādi ietilpst cīņā pret epizootiju, maksa, ko dalībvalstis var noteikt, lai finansētu šādus testus, izriet no Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otrās daļas.
Savukārt gan Lēmuma 2000/764 1. panta 3. punktā, gan Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 1. punktā paredzētie GSE pārbaudes testi attiecas uz lietošanai pārtikā paredzētu liellopu nokaušanu un var tādējādi tikt finansēti, iekasējot valsts maksu Direktīvas 85/73 4. panta izpratnē.
Attiecībā uz kritērijiem, kas ņemami vērā, nosakot šādu maksu, proti, pamata lietā maksu, kas paredzēta GSE pārbaudes testu finansēšanai, no Direktīvas 85/73 4. panta izriet, ka, nepastāvot Kopienas maksai, dalībvalstis var iekasēt valsts maksu saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem.
Šajā sakarā no Direktīvas 85/73 5. panta 1. līdz 3. punkta izriet, ka attiecībā uz to summu Kopienas maksa tiek noteikta tādā līmenī, kas nosedz kompetentās iestādes izmaksas attiecībā uz algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem, kā arī administratīviem izdevumiem saistībā ar kontroles un pārbaužu veikšanu, ka kopējā iekasētā maksa nevar būt lielāka par faktiskajām pārbaudes izmaksām un ka nav atļauta tieša vai netieša šādas maksas kompensēšana.
Ir jāuzskata, ka šie paši principi pēc analoģijas ir piemērojami, ja kā pamata lietā dalībvalstis iekasē tādu valsts maksu Direktīvas 85/73 4. panta izpratnē, kas ir paredzēta īstenoto GSE pārbaudes testu, kuri veikti liellopiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā, izmaksu segšanai.
Ir jāpiebilst, ka Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta otrā daļa neliek dalībvalstīm ievērot noteiktos Kopienas maksas principus, iekasējot tādu maksu cīņai pret tādām epizootiskajām un enzootiskajām slimībām, kas ir paredzēta īstenoto GSE pārbaudes testu veikšanas Lēmuma 2000/764 1. panta 1. un 2. punktā noteiktajiem liellopiem izmaksu segšanai.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2777/2000 2. panta 2. punkts, kā arī Direktīvas 85/73 4. pants un 5. panta 4. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstīm iekasēt valsts maksu, kas paredzēta GSE pārbaudes testu izmaksu finansēšanai. Kopējā maksas summa saistībā ar to liellopu nokaušanu, kas paredzēti lietošanai pārtikā, ir jānosaka saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, šai summai nebūtu jāpārsniedz radušās izmaksas, kas nosedz izmaksas attiecībā uz algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem, kā arī administratīvās izmaksas saistībā ar šādu testu veikšanu, un, otrkārt, nav atļauta tieša vai netieša šādas maksas kompensēšana.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Komisijas 2000. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 2777/2000, ar ko pieņem ārkārtas pasākumus liellopu tirgus atbalstam, kas grozīta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 111/2001, 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā noteikumā paredzētie testi ir Nīderlandē 2001. gada maijā un jūnijā obligāti veicamie govju sūkļveida encefalopātijas pārbaudes testi visai liellopu, kas vecāki par 30 mēnešiem un kas nokauti lietošanai pārtikā, gaļai;

2)
Regulas Nr. 2777/2000, kas grozīta ar Regulu Nr. 111/2001, 2. panta 1. punkts grozītajā redakcijā ir jāinterpretē tādējādi, ka aizliegums tirgot tādu liellopu gaļu, kuri ir vecāki par 30 mēnešiem un kam nav negatīvu govju sūkļveida encefalopātijas pārbaudes testu rezultātu, ko noteica, sākot ar 2001. gada 1. janvāri, ir veterinārs pasākums Padomes Regulas (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu 1. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, kas ietilpst govju sūkļveida encefalopātijas izskaušanas un uzraudzības programmās;

3)
Regulas Nr. 2777/2000, kas grozīta ar Regulu Nr. 111/2001, 2. panta 2. punkts, kā arī Padomes 1985. gada 29. janvāra Direktīvas 85/73/EEK par Direktīvās 89/662/EEK, 90/425/EEK, 90/675/EEK un 91/496/EEK minēto dzīvnieku veterinārās pārbaudes un kontroles finansējumu, kas grozīta un konsolidēta ar Padomes Direktīvu 96/43/EK, 4. pants un 5. panta 4. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstīm iekasēt valsts maksu, kas paredzēta govju sūkļveida encefalopātijas pārbaudes testu izmaksu finansēšanai. Kopējā maksas summa saistībā ar to liellopu nokaušanu, kas paredzēti lietošanai pārtikā, ir jānosaka saskaņā ar Kopienas maksu regulējošiem principiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, šai summai nebūtu jāpārsniedz radušās izmaksas, kas nosedz izmaksas attiecībā uz algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem, kā arī administratīvās izmaksas saistībā ar šādu testu veikšanu, un, otrkārt, nav atļauta tieša vai netieša šādas maksas kompensēšana.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — holandiešu.