CELEX: 62002CJ0424
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 75/439/EEK
Atkritumeļļu apglabāšana
Prioritāte atkritumeļļu pārstrādei, tās reģenerējot

Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 22. novembrī, Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar EKL 226.
pantu ir cēlusi prasību atzīt, ka, nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu 3. panta 1.
punktu Padomes 1975. gada 16. jūnija Direktīvā 75/439/EEK par atkritumeļļu apglabāšanu (OV 1987, L 194, 23. lpp.), ko groza
Padomes 1986. gada 22. decembra Direktīva 87/101/EEK (OV L 42, 43. lpp.) (turpmāk tekstā – "Direktīva"), kas uzliek dalībvalstīm
pienākumu paredzēt pasākumus, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, vai jebkurā gadījumā nedarot šos
aktus zināmus Komisijai, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.

Atbilstošās tiesību normas
Direktīvas 3. pants nosaka:
"1. Ja atļauj tehniskie, ekonomiskie un organizatoriskie ierobežojumi, dalībvalstis paredz pasākumus, lai par prioritāru kļūtu
atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot.
2. Ja atkritumeļļas nereģenerē 1. rindkopā [punktā] minēto ierobežojumu dēļ, dalībvalstis paredz pasākumus, kas vajadzīgi,
lai nodrošinātu, ka atkritumeļļu sadedzināšanu veic no vides viedokļa pieņemamos apstākļos saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem,
ja tāda sadedzināšana ir tehniski, ekonomiski un organizatoriski iespējama.
3. Ja atkritumeļļas nereģenerē un nesadedzina 1. un 2. rindkopā [punktā] minēto ierobežojumu dēļ, dalībvalstis paredz pasākumus,
kas vajadzīgi to drošai iznīcināšanai, kontrolētai uzglabāšanai vai noglabāšanai."
Atbilstoši Direktīvas 87/101 2. pantam, dalībvalstīm ir jāparedz pasākumi, kas vajadzīgi, lai izpildītu šajā direktīvā noteiktos
pienākumus, sākot ar 1990. gada 1. janvāri.

Pirmstiesas procedūra
Ņemot vērā to, ka Direktīvas 3. panta 1. punkts netika transponēts valsts tiesībās paredzētajā termiņā, Komisija pret Apvienoto
Karalisti uzsāka procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi. Komisija pēc tam, kad tā bija nosūtījusi dalībvalstij brīdinājuma
vēstuli ar lūgumu sniegt paskaidrojumus, 2001. gada 21. decembrī nosūtīja tai argumentētu atzinumu.
Atbildot uz šo argumentēto atzinumu, Apvienotās Karalistes iestādes 2002. gada 20. februāra vēstulē apstiprināja savu gribu
pilnībā izpildīt Direktīvas 3. panta 1. punkta prasības. Otrajā, 2002. gada 15. maija vēstulē šīs iestādes atsaucās uz šķēršļiem
atkritumeļļu reģenerācijai, proti, pārstrādei savākto atkritumeļļu, kuras tiek izmantotas kā degviela, tirgus nozīmīgumu,
kā arī zemo reģenerācijas rezultātā iegūtās bāzes eļļas pieprasījuma līmeni.
Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzver – Apvienotā Karaliste atzīst, ka tai ir jāparedz pasākumi Direktīvas 3. panta 1. punkta transponēšanai un jāseko,
lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot.
Komisija uzskata, ka vienkārši apņemšanās paredzēt efektīvus pasākumus, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot,
dažādu izvēles iespēju kontekstā, rēķinoties ar šķēršļiem reģenerācijai, pati par sevi nav pasākums, kas paredz veicināt reģenerāciju
minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
Komisija norāda, ka dažādu izvēles iespēju izskatīšana un reģenerācijas šķēršļu identificēšana vien nav pasākumi, ko pieprasa
šī direktīva. Runa ir tikai par vajadzīgajiem priekšnoteikumiem, lai noteiktu šīs normas piemērojamību reģenerācijas izmantošanas
gadījumā.
Komisija atzīmē, ka netika paredzēts neviens konkrēts pasākums, lai nodrošinātu, ka prioritāra kļūst atkritumeļļu pārstrāde,
tās reģenerējot. Apvienotā Karaliste faktiski izvērtēja tikai to, kādus pasākumus varētu paredzēt nākotnē šī mērķa sasniegšanai.
Lai arī tā uzskaitīja finansiālus ierobežojumus, kas traucē veicināt atkritumeļļu pārstrādi, tā neizmantoja Direktīvas 13.
un 14. pantā piedāvāto iespēju piešķirt kompensāciju pārstrādes izmaksu atlīdzināšanai. Turklāt šajā nozarē spēkā esošais
atbrīvojums no nodokļiem faktiski par prioritāti padarīja sadedzināšanu, kas ir pretrunā Direktīvas mērķim.
Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka ir izpildījusi savus pienākumus, kas izriet no Direktīvas 3. panta 1. punkta. Tā
apgalvo, ka ir identificējusi un izvērtējusi vairākus šķēršļus atkritumeļļu reģenerācijas veicināšanai. Ņemot tos vērā, šī
valdība izvērtē, kādi varētu būt vispiemērotākie pasākumi, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot.
Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka minētās Direktīvas 3. panta 1. punkts neuzliek dalībvalstīm nekādu absolūtu pienākumu
paredzēt pasākumus, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot. Pienākums paredzēt šos pasākumus piemērojams
tikai tad, "ja [to] atļauj tehniskie, ekonomiskie un organizatoriskie ierobežojumi". Direktīvas 3. panta 1. punktā paredzētā
pienākuma piemērojamība var būt atšķirīga atkarībā no situācijas katrā dalībvalstī. Kā to norāda Apvienotās Karalistes valdība,
pasākumi, kas paredzēti, lai rastu risinājumu atkritumeļļu reģenerācijas veicināšanai, ir konkrēti un piemēroti pasākumi,
kas vērsti uz to, lai šis pārstrādes veids kļūtu prioritārs.
Apvienotās Karalistes valdība precizē, ka Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkts turklāt apliecina tā paša panta 1. punktā noteiktā
pienākuma ierobežotu piemērojamību. Šīs normas uzliek dalībvalstīm citus pienākumus, ja ierobežojumi tām traucē īstenot pienākumu
nodrošināt, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot.
Apvienotās Karalistes valdība norāda – kompetentās iestādes konstatēja, ka vairāki šķēršļi tām traucē nodrošināt, lai prioritāra
kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot. Galvenajiem identificētajiem ierobežojumiem bija ekonomisks raksturs, proti,
atkritumeļļu, kuras tiek izmantotas kā degviela, tirgus nozīmīgums un reģenerācijas rezultātā iegūtās bāzes eļļas noieta zemais
līmenis, kā arī apsaimniekošanas un transporta izmaksas un šī produkta tirdzniecības problēmas.
Apvienotās Karalistes valdība uzsver arī to, ka valsts iestādes izvērtēja dažādus pasākumus nolūkā veicināt atkritumeļļu pārstrādi,
tās reģenerējot. Tās cita starpā bija veikušas pētījumus, lai definētu specifikācijas atkritumeļļu reģenerācijas vietai Apvienotajā
Karalistē, identificētu citus reģenerēto produktu noieta veidus un noteiktu vislabākos līdzekļus reģenerētās eļļas tirdzniecībai.
Apvienotās Karalistes valdība tāpēc uzskata, ka ir īstenojusi strukturētu plānu, lai veicinātu atkritumeļļu reģenerāciju.
Šī rīcības programma veido piemērotu un samērīgu pasākumu kopumu, kas paredzēti Direktīvas 3. panta 1. punktā noteikto pienākumu
izpildei.

Tiesas vērtējums
Jāatgādina – kā Tiesa to ir atzinusi savā 1999. gada 9. septembra spriedumā lietā C-102/97 Komisija/Vācija (
Recueil 1999
, I-5051. lpp., 35. punkts), – ka viens no galvenajiem Direktīvas mērķiem ir piešķirt prioritāti atkritumeļļu pārstrādei,
tās reģenerējot. Šī Direktīvas preambulas otrajā apsvērumā izteiktā mērķa pamatā ir fakts, ka reģenerācija ir pats racionālākais
atkritumeļļu pārstrādes veids, ņemot vērā iespēju ietaupīt energoresursus.
Šī sprieduma 36. punktā Tiesa turklāt ir uzsvērusi – tas, ka dalībvalstī pastāv tehniskie, ekonomiskie un organizatoriskie
ierobežojumi, kas traucē piešķirt prioritāti pārstrādei reģenerējot, nozīmē Direktīvas 3. panta 2. punktā noteiktā papildu
pienākuma piemērošanu, saskaņā ar kuru dalībvalstij ir jāparedz pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka atkritumeļļu
sadedzināšanu veic no vides viedokļa pieņemamos apstākļos saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem. Minētais pienākums ir pakļauts
nosacījumam, "ja tāda sadedzināšana ir tehniski, ekonomiski un organizatoriski iespējama", kas atrodams Direktīvas 3. panta
2. punkta nobeigumā.
Tikai tad, ja atkritumeļļas nereģenerē un nesadedzina Direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā minēto ierobežojumu dēļ, dalībvalstīm
ir papildu pienākums, kas izteikts šī panta 3. punktā – paredzēt pasākumus, kas vajadzīgi to drošai iznīcināšanai, kontrolētai
uzglabāšanai vai noglabāšanai (iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 37. punkts).
Attiecībā uz prioritāro metodi, t. i., atkritumeļļu pārstrādi, tās reģenerējot, ir jāatzīmē – kā Tiesa to ir uzsvērusi minētā
sprieduma lietā Komisija/Vācija 38. un 39. punktā, – ka atsauce uz Direktīvas 3. panta 1. punktā paredzētajiem "tehniskiem,
ekonomiskiem un organizatoriskiem ierobežojumiem" ir daļa no normas, kas visaptveroši nosaka dalībvalstīm uzlikto pienākumu,
un ka ar šo norādi Kopienu likumdevējs nav vēlējies paredzēt ierobežojumus attiecībā tikai uz vienu vispārēji piemērojamu
noteikumu, bet gan noteikt pozitīva pienākuma nodrošināt, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot,  piemērojamību
un saturu.
No tā izriet – kā Tiesa to arī ir atzīmējusi, – ka šo ierobežojumu definēšana nevar balstīties tikai uz dalībvalstu ekskluzīvu
vērtējumu. Turklāt ekskluzīva interpretācija, ko veic dalībvalstis, ir ne tikai pretrunā Kopienu tiesību vienveidīgas interpretācijas
un piemērošanas principam, bet arī padara pārstrādes reģenerējot saderību ar tehniskiem, ekonomiskiem un organizatoriskiem
ierobežojumiem par nosacījumu, kura izpilde ir pilnībā atkarīga no konkrētās dalībvalsts izdevīga vērtējuma (skat. iepriekš
minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 40. punktu).
Attiecībā uz Apvienotās Karalistes izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru Direktīvas 3. panta 1. punktā ietvertā pienākuma piemērojamība
var būt atšķirīga atkarībā no situācijas katrā dalībvalstī un dalībvalstī pastāvošiem nelabvēlīgiem apstākļiem, kas var radīt
tādus ierobežojumus, kuru dēļ nav nekāda pienākuma piešķirt prioritāti atkritumeļļu reģenerācijai, ir jāuzsver – kā Tiesa
to ir norādījusi minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 43. punktā – ka, uzskatot, ka dalībvalstī esošā tehniskā, ekonomiskā
un organizatoriskā situācija obligāti ietver ierobežojumus, kuri traucē īstenot Direktīvas 3. panta 1. punktā noteiktos pasākumus,
šai normai tiktu atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība, jo dalībvalstīm uzlikto pienākumu ierobežotu
status quo
saglabāšana tādējādi, ka nebūtu reāla pienākuma paredzēt vajadzīgos pasākumus, lai veicinātu atkritumeļļu pārstrādi, tās
reģenerējot.
Turklāt, atbildot uz Apvienotās Karalistes argumentu, saskaņā ar kuru atsauce uz "tehniskiem, ekonomiskiem un organizatoriskiem
ierobežojumiem" nozīmē to, ka Kopienu likumdevējs atzīst dalībvalstu rīcības brīvību, ir jānorāda, ka šī norma par ierobežojumiem
ir jāsaprot kā samērīguma principa izpausme, kas nozīmē, ka dalībvalstīm ir jāparedz mērķim – lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu
pārstrāde, tās reģenerējot – piemēroti un ar to samērīgi pasākumi tādā nozīmē, ka šī pozitīvā pienākuma robeža ir Direktīvas
3. panta 1. punktā paredzēto tehnisko, ekonomisko un organizatorisko ierobežojumu pastāvēšana (iepriekš minētā sprieduma lietā
Komisija/Vācija 42. punkts).
Tiesa turklāt ir nolēmusi, ka tā nav kompetenta noteikt pasākumus, kas dalībvalstij būtu jāparedz Direktīvas 3. panta 1. punkta
izpildei, bet toties Tiesai, pārbaudot, vai pastāv ierobežojumi šīs normas izpratnē, pienākas izvērtēt, vai bija iespējams
paredzēt pasākumus, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, kas atbilst īstenojamības kritērijam, raugoties
no tehniskā, ekonomiskā un organizatoriskā aspekta (iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 48. punkts).
Tādējādi, ja ir pieņemami tas, ka dalībvalstis var sākumā veikt pētījumus un sagatavot ziņojumus, lai noteiktu atkritumeļļu
apglabāšanas metodes, tad Direktīvas 3. panta 1. punktā paredzētā pienākuma izpildes nolūkā tomēr vajadzētu, lai šīm sagatavošanās
darbībām sekotu konkrēti pasākumi, kuru rezultātā prioritāra kļūtu reģenerācija.
Taču šajā gadījumā ir svarīgi konstatēt, ka Apvienotā Karaliste neparedzēja konkrētus pasākumus, lai nodrošinātu, ka prioritāra
kļūst atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, un ka tā tikai identificēja ierobežojumus, izpētīja tirgu un izvērtēja iespējamos
pasākumus, kuri būtu jāparedz.
Jāpiebilst, ka dalībvalstīm bija jāpilda no Direktīvas 3. panta 1. punkta izrietošie pienākumi, sākot ar 1990. gada 1. janvāri.
Turklāt Direktīvas 75/439 3. pants tā sākotnējā 1975. gada redakcijā jau paredzēja, ka dalībvalstīm bija jāparedz vajadzīgie
pasākumi, lai, ciktāl iespējams, nodrošinātu atkritumeļļu otrreizēju pārstrādi (reģenerāciju un/vai sadedzināšanu citiem nolūkiem,
kas nav iznīcināšana). Šie pasākumi bija jāparedz no 1977. gada.
Tādējādi ir skaidrs, ka ilgstošā laika posmā, proti, no transponēšanas termiņa (1990. gada 1. janvāra) līdz 2001. gada 20.
decembra argumentētajā atzinumā noteiktajam divu mēnešu termiņam, Apvienotā Karaliste nedarīja neko, lai paredzētu pasākumus,
kas vajadzīgi, lai reģenerāciju izmantotu kā atkritumeļļu prioritāru pārstrādi atbilstoši Direktīvas 3. panta 1. punkta noteikumiem.
Attiecībā uz Apvienotās Karalistes argumentāciju, kas vērsta uz to, lai pierādītu, ka pastāv ekonomiska rakstura šķēršļi tieši
atkritumeļļu tirgus struktūras dēļ, ir jāsecina – lai reaģētu uz šo situāciju, tikai 2002. gadā tika pieņemts atkritumu apsaimniekošanas
plāns.
Ņemot vērā dalībvalstīm šajā jomā uzliktos pienākumus, ir jāatzīmē, ka ar šo rīcību netiek izpildīts Direktīvas 3. panta 1.
punktā noteiktais pienākums.
Jebkurā gadījumā ir jāatgādina, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tas, vai valsts nav izpildījusi savus pienākumus, ir
jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam (skat., jo īpaši, 2001. gada
15. marta spriedumu lietā C-147/00 Komisija/Francija,
Recueil 2001
, I-2387. lpp., 26. punkts, 2002. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-173/01 Komisija/Grieķija,
Recueil 2002
, I-6129. lpp., 7. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C-114/02 Komisija/Francija,
Recueil 2003
, I-3783. lpp., 9. punkts).
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka, atbilstoši Direktīvas 3. panta 1. punktam neveicot vajadzīgos pasākumus, lai prioritāra kļūtu
atkritumeļļu pārstrāde, tās reģenerējot, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Apvienotajai
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Apvienotajai
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
Atbilstoši 3. panta 1. punktam Padomes 1975. gada 16. jūnija Direktīvā 75/439/EEK par atkritumeļļu apglabāšanu, ko groza Padomes
1986. gada 22. decembra Direktīva 87/101/EEK, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai prioritāra kļūtu atkritumeļļu pārstrāde,
tās reģenerējot, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva.
2)
Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Janns
Ross
fon Bārs
Silva de Lapuerta

Lēnartss
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.
Sekretārs

Pirmās palātas priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
P. Janns
*
Tiesvedības valoda – angļu.