CELEX: 62007CJ0317
Direktyva 2000/76/EB
Atliekų deginimas
Išvalymas ir deginimas
Iš atliekų pagamintos neapdorotos dujos
Atliekų sąvoka
Atliekų deginimo įmonė
Bendro atliekų deginimo įmonė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/76/EB dėl atliekų deginimo (
OL L 332, p. 91
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 353) 3 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Lahti Energia Oy
(toliau –
Lahti Energia
), Lahti miestui priklausančios įmonės, ir
Itä-Suomen ympäristölupavirasto
(Rytų Suomijos aplinkos tarnyba, toliau –
ympäristölupavirasto
) dėl Direktyvos 2000/76 reikalavimų taikymo dujinimo įrenginio ir elektrinės kompleksui.
Teisinis pagrindas
Direktyva 2000/76
Direktyvos 2000/76 penkta ir dvidešimt septinta konstatuojamosios dalys išdėstytos taip:
„5.
Laikantis Sutarties 5 straipsnyje nustatytų subsidiarumo ir proporcingumo principų, reikia imtis veiksmų Bendrijos lygmeniu. Tolesnių priemonių reikia imtis vadovaujantis atsargumo principu. Ši direktyva apsiriboja minimaliais (būtinaisiais) reikalavimais atliekų deginimo įmonėms bei bendro atliekų deginimo įmonėms.
<…>
27.
Įmonėms, kurių pagrindinė paskirtis nėra atliekų deginimas (II tipo įmonės), neturėtų būti leidžiama, kad teršiančios medžiagos jų išmetamosiose dujose viršytų specializuotoms atliekų deginimo įmonėms leistiną kiekį, ir todėl joms turėtų būti taikomi atitinkami apribojimai.“
Pagal šios direktyvos 3 straipsnį:
„Šioje direktyvoje:
1)
„atliekos“ – tai bet kurios kietos arba skystos atliekos, apibrėžtos (1975 m. liepos 15 d. Tarybos) direktyvos 75/442/EEB (dėl atliekų (
OL L 194, p. 39
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23)) 1 straipsnio a dalyje;
<…>
4)
„deginimo įmonė“ – tai bet kuris stacionarus arba mobilus techninis vienetas ir įrengimas, skirtas termiškai apdoroti atliekas panaudojant ar nepanaudojant pagaminamą šilumą. Tai sudaro deginimas oksiduojant atliekas ir kiti terminiai procesai, pvz., pirolizė, pavertimas dujomis arba plazminiai procesai, jei susidariusios medžiagos po to yra sudeginamos.
Į šį apibrėžimą įeina vieta ir visa deginimo įmonė su visomis deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrenginiais, atliekų kuro ir oro tiekimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, krovimo priemonėmis, deginimo operacijų tikrinimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančioms deginimo sąlygų monitoringą;
5)
„bendro atliekų deginimo įmonė“ – tai bet kuri stacionari arba mobili įmonė, kurios pagrindinis tikslas yra energijos arba materialių produktų gamyba ir:
—
kuri naudoja atliekas kaip įprastinį arba kaip papildomą kurą; arba
—
kurioje atliekos yra termiškai apdorojamos tam, kad būtų sunaikintos.
Jei bendras atliekų deginimas atliekamas tokiu būdu, kad pagrindinis įmonės tikslas yra ne energijos arba materialių produktų gamyba, o terminis atliekų apdorojimas, įmonė vadinama deginimo atliekų įmone, kaip apibrėžta 4 punkte.
Šis apibrėžimas apima vietą ir visą deginimo įmonę su visomis bendro deginimo linijomis, atliekų priėmimo, laikymo, pirminio apdorojimo vietoje įrengimais, atliekų, kuro ir oro tiekimo sistemomis, katilu, išmetamųjų dujų valymo įrenginiais, vietoje esančiais likučių ir nuotekų valymo arba laikymo įrenginiais, krovimo priemonėmis ir deginimo operacijų kontroliavimo sistemomis, registruojančiomis ir atliekančiomis deginimo sąlygų monitoringą;
<…>
12)
„leidimas“ – tai raštiškas kompetentingos institucijos sprendimas (arba keletas tokių sprendimų), suteikiantis leidimą vykdyti gamykloje veiklą laikantis tam tikrų sąlygų, atitinkančių visus šios direktyvos reikalavimus. Leidimas gali būti išduotas vienai arba kelioms įmonėms ar įmonės dalims, esančioms toje pačioje vietoje ir eksploatuojamoms to paties operatoriaus;
13)
„likučiai“ – tai bet kurios skystos arba kietos medžiagos (įskaitant nuosėdas, šlaką, lakiuosius pelenus, katilų dulkes, kietuosius reakcijų produktus, susidariusius valant dujas, nuotekų dumblas, susidaręs valant nuotekas, išnaudotasis katalizatorius ir panaudotoji aktyvioji anglis), Direktyvos 75/442/EEB 1 straipsnio a punkte apibrėžtos kaip atliekos, susidariusios deginimo (abiejose minėtose įmonėse) procese, valant išmetamąsias dujas arba nuotekas arba kitų atliekų deginimo arba bendro deginimo įmonėje vykstančių procesų metu.“
Direktyvos 2000/76 7 straipsnyje „Į orą išmetamų teršalų ribinės vertės“ nustatyta:
„1.   Atliekų deginimo įmonės projektuojamos, statomos, įrengiamos ir eksploatuojamos taip, kad nebūtų viršijamos V priede nurodytos išmetamų dujų ribinės vertės.
2.   Bendro atliekų deginimo įmonės projektuojamos, statomos, įrengiamos ir eksploatuojamos taip, kad nebūtų viršijamos išmetamų dujų ribinės vertės, nustatytos remiantis II priedo nuostatomis arba jame nurodytos.
<…>“
Direktyva 2006/12/EB
Pagal 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12/EB dėl atliekų (
OL L 114, p. 9
), kuria, siekiant aiškumo ir racionalumo, kodifikuota Direktyva 75/442, 1 straipsnį „atliekos“ reiškia „medžiagą ar daiktą, patenkantį į I priede nustatytas kategorijas, kurių atliekų turėtojas atsikrato, ketina atsikratyti arba privalo atsikratyti“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Lahti energija
paprašė
ympäristölupavirasto
išduoti aplinkos leidimą eksploatuoti jos dujinimo įrenginį ir elektrinę. Šiame leidime numatytas kompleksas, kurį sudaro dvi toje pačioje vietovėje esančios atskiros dalys: įrenginys dujoms iš atliekų išgauti ir elektrinė, kurios garo katile deginamos dujinimo įrenginiu išgautos išvalytos dujos.
Ympäristölupavirasto
išdavė
Lahti Energija
laikiną aplinkos leidimą, nustačiusi sąlygas, kuriomis šis leidimas išduotas. Ši tarnyba nusprendė, kad dujinimo įrenginys, kuriame išgaunamos dujos, su elektrine, kurioje šios dujos deginamos, sudaro bendro atliekų deginimo įmonę Direktyvos 2000/76 prasme.
Šį sprendimą
Lahti Energija
apskundė
Vaasan hallinto-oikeus
(Vaasa administracinis teismas), prašydama pripažinti, kad atskirame dujų gavybos įrenginyje išvalytų ir apdorotų dujų deginimas pagrindiniame katile negali būti laikomas bendru atliekų deginimu Direktyvos 2000/76 prasme.
Vaasan hallinto-oikeus
atmetė šį skundą. Jis nusprendė, kad toks siauras Direktyvos 200/76/EB taikymo srities aiškinimas, pagal kurį jos reikalavimai netaikomi pirmiau apdorotoms atliekoms deginti, galėtų pakenkti įgyvendinti šios direktyvos tikslus. Tačiau, šio teismo nuomone, dujinimo įrenginys, kaip atskiras funkcinis vienetas, negali būti laikomas atliekų deginimo įmone 2000/76/EB prasme, nes dujinimas yra terminis apdorojimas, o įrenginys pripažįstamas deginimo įmone, tik jeigu jame yra deginimo linija.
Vis dėlto
Vaasan hallinto-oikeus
pripažino, kad dujinimo įrenginys kartu su elektrine sudaro bendro atliekų deginimo įmonę Direktyvos 2000/76 prasme.
Lahti Energija
pateikė apeliacinį skundą
Korkein hallinto-oikeus
, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2000/76/EB 3 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad direktyva netaikoma dujinėms atliekoms deginti?
2.
Ar dujinimo įrenginys, kuriame pirolizės būdu iš atliekų išgaunamos dujos, laikytinas atliekų deginimo įmone Direktyvos 2000/76/EB 3 straipsnio 4 punkto prasme, net jei šiame įrenginyje nėra deginimo linijos?
3.
Ar dujinimo įrenginyje po pavertimo dujomis proceso išgautų ir išvalytų dujų deginimas elektrinės katile laikytinas į Direktyvos 2000/76/EB 3 straipsnio taikymo sritį patenkančiu procesu? Ar šiuo atveju reikšminga aplinkybė, kad išvalytos dujos naudojamos vietoj iškastinio kuro, o elektrinės teršalų emisija naudojant iš atliekų išgautas ir išvalytas dujas energijos vienetui pagaminti yra mažesnė nei naudojant kitą kurą? Ar aiškinant Direktyvos 2000/76/EB taikymo sritį turi reikšmės tai, kad dujinimo įrenginys ir elektrinė techniniu funkciniu požiūriu ir atsižvelgiant į atstumą tarp jų sudaro vieną įmonę, arba tai, kad dujinimo įrenginyje išgautos ir išvalytos dujos gali būti transportuojamos ir panaudojamos kaip kuras, pavyzdžiui, energijai tiekti arba kitiems tikslams?
4.
Kokiomis sąlygomis dujinimo įrenginiu išgautos ir išvalytos dujos gali būti laikomos produktu, kuriam nebetaikomos nuostatos dėl atliekų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 1 punkte pateikiama „atliekų“ sąvoka apima ir dujines medžiagas.
Iš pagrindinės bylos aplinkybių matyti, kad šis klausimas apima klausimą, ar dujinimo įrenginyje pirolizės būdu iš įvairių kietųjų atliekų išgaunamas dujas galima laikyti „atliekomis“ Direktyvos 2000/76 prasme, ir todėl šią dujinę medžiagą, paskui greta kito kuro naudojamą kaip elektrinės kuras, būtų galima nagrinėti arba kaip medžiagą, kuri „po to yra sudeginama“ šios direktyvos 3 straipsnio 4 dalies pirmosios pastraipos prasme, arba kaip atliekas, panaudojamas kaip „<…> papildomas kuras“ arba „termiškai apdorojamas tam, kad būtų sunaikintos“ minėtos direktyvos 3 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos prasme.
Šiuo atžvilgiu, kaip pažymėjo
Lahti Energija
, Suomijos, Italijos vyriausybės ir Europos Bendrijų Komisija, reikia pripažinti, kad pagal aiškią Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 1 punkto formuluotę šioje direktyvoje vartojama „atliekų“ sąvoka apima „kietas“ arba „skystas“ atliekas, kaip numatyta Direktyvos 75/442 1 straipsnio a punkte.
Vadinasi, vien pažodžiui aiškinant šią sąvoką galima padaryti išvadą, kad Direktyva 2000/76 skirta tik kietoms arba skystoms atliekoms ir kad nereikia toliau svarstyti, ar Direktyvoje 2000/76 vartojama „atliekų“ sąvoka apima ir dujines atliekas.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 1 punkte pateikiama „atliekų“ sąvoka neapima dujinių medžiagų.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar įrenginį, pavyzdžiui, tokį, kuriame iš atliekų išgaunamos dujos, galima laikyti „atliekų deginimo įmone“ Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkto prasme, tik jei jame yra deginimo linija.
Pagal Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkto pirmąją pastraipą atliekų deginimo įmonės sąvoka apima įrenginį ar techninį vienetą, specialiai skirtą termiškai apdoroti atliekas, o terminis apdorojimas apima deginimą oksiduojant atliekas ir kitus terminius procesus, pavyzdžiui, pirolizę ir dujinimą.
Šiuo atžvilgiu, kaip tai neabejotinai matyti iš Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkto teksto skirtingomis kalbomis ir kaip tvirtina
Lahti Energija
,
Hämeen ympäristökeskus
, Suomijos vyriausybė ir Komisija, įrenginį, kuriame atliekos termiškai apdorojamos, galima laikyti „atliekų deginimo įmone“, tik jei po terminio apdorojimo susidariusios medžiagos vėliau sudeginamos.
Kaip teisingai pastebėjo Nyderlandų vyriausybė, Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkto antrojoje pastraipoje pateiktas techninių elementų sąrašas nėra nei išsamus atliekų deginimo įmonę sudarančių galimų elementų išvardijimas, nei būtinų šią įmonę sudarančių elementų išvardijimas. Todėl deginimo linijos buvimas nėra būtinas pripažinimo „atliekų deginimo įmone“ kriterijus.
Tokiomis sąlygomis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkte apibrėžta sąvoka „atliekų deginimo įmonė“ apima bet kurį įrenginį arba techninį vienetą, kuriame termiškai apdorojamos atliekos, jei po terminio apdorojimo susidariusios medžiagos paskui sudeginamos, o deginimo linijos buvimas nėra būtinas tokio kvalifikavimo kriterijus.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, kaip Direktyvos 2000/76 3 straipsnio atžvilgiu vertinti elektros gamybos kompleksą, kurio dujinimo įrenginyje po atliekų pavertimo dujomis proceso išgautos ir išvalytos dujos tiekiamos šalia esančiai elektrinei, kur naudojamos kaip kuras, greta iškastinio kuro. Šis teismas konkrečiai klausia, ar tokio komplekso kvalifikavimui svarbu tai, kad elektrinės teršalų emisija naudojant išvalytas dujas yra mažesnė nei naudojant iškastinį kurą, ir tai, kad du komplekso vienetai sudaro tam tikrą funkcinį vienetą, nes dujinimo įrenginys skirtas tiekti dalį elektrinei reikalingo kuro, tačiau, kita vertus, minėtame įrenginyje pagamintas dujas būtų galima parduoti ir už komplekso ribų.
Pirmiausia reikia pabrėžti, kad taikant Direktyvą 2000/76, kai termofikacinę elektrinę sudaro keli katilai, kiekvieną katilą kartu su jo pagalbine įranga reikia laikyti atskira įmone (2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Gävle Kraftvärme
,
C-251/07, Rink. p. I-7047
, 33 punktas).
Todėl, taikant Direktyvą 2000/76, ir du pagrindinėje byloje nagrinėjamus įrenginius – dujinimo įrenginį ir elektrinę – iš esmės reikia nagrinėti atskirai.
Pagal Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto pirmąją pastraipą įmonė, kurios pagrindinis tikslas yra energijos arba materialių produktų gamyba ir kuri naudoja atliekas kaip įprastą arba kaip papildomą kurą arba kurioje atliekos termiškai apdorojamos tam, kad būtų sunaikintos, turi būti laikoma bendro atliekų deginimo įmone (žr. minėto sprendimo
Gävle Kraftvärme
35 punktą).
Minėto 3 straipsnio 5 punkto antrojoje pastraipoje patikslinama, kad jei bendras atliekų deginimas atliekamas tokiu būdu, kad pagrindinis įmonės tikslas yra ne energijos arba materialių produktų gamyba, o terminis atliekų apdorojimas, įmonė vadinama „atliekų deginimo įmone“, kaip apibrėžta to paties straipsnio 4 punkte (minėto sprendimo
Gävle Kraftvärme
36 punktas).
Iš šių nuostatų formuluočių aiškiai matyti, kad bendro atliekų deginimo įmonė yra ypatinga atliekų deginimo įmonės forma ir kad vertinti, ar įmonė yra atliekų deginimo įmonė, ar bendro atliekų deginimo įmonė, reikia remiantis jos pagrindiniu tikslu (minėto sprendimo
Gävle Kraftvärme
37 punktas).
Dėl dujinimo įrenginio kvalifikavimo
Iš pagrindinės bylos duomenų, neatsižvelgiant į faktinių aplinkybių vertinimą, kurį gali atlikti tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad dujinimo įrenginyje termiškai apdorojamos atliekos, tačiau šiame įrenginyje nedeginamos paskui susidariusios medžiagos. Po terminio apdorojimo susidariusios medžiagos, šiuo atveju neapdorotos dujos, yra filtruojamos grynintuvu, taip išgaunant kurui tinkamas nepageidaujamų kietųjų dalelių neturinčias išvalytas dujas.
Kadangi dujinimo įrenginyje nedeginamos po atliekų terminio apdorojimo susidariusios medžiagos, pagal tokio įrenginio veikimą ir savybes jo negalima pripažinti „atliekų deginimo įmone“ Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkto prasme.
Tačiau neabejotina, kad pagrindinis dujinimo įrenginio tikslas – gaminti kurą, šiuo atveju išvalytas dujas, ir kad gamybos procese atliekos termiškai apdorojamos, kad būtų sunaikintos.
Šiuo atžvilgiu, nors teisinga, kad bendro atliekų deginimo įmonė, kaip priminta šio sprendimo 28 punkte, yra ypatinga atliekų deginimo įmonės forma, šios dvi įmonių rūšys turi atitikti savas apibrėžtis. Taigi, kaip pabrėžia generalinė advokatė išvados 71 punkte, nors abiem atvejais gali būti reikalaujama terminio atliekų apdorojimo, pripažįstant bendro atliekų deginimo įmone pagal Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto formuluotę nereikalaujama, kad paskui susidariusios medžiagos būtų sudeginamos.
Vadinasi, pagal tai, kas priminta šio sprendimo 26 punkte, pagrindinėje byloje nagrinėjamas dujinimo įrenginys atitinka sąlygas, būtinas pripažinti jį bendro atliekų deginimo įmone Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto prasme.
Dėl termiškai apdorojus atliekas susidariusių išvalytų dujų Austrijos vyriausybė tvirtina, jog galima manyti, kad dujinimo įrenginyje išgautos ir išvalytos dujos yra šiame įrenginyje termiškai apdorojus atliekas susidariusi medžiaga ir kad, turint mintyje, jog minėtos dujos sudeginamos elektrinėje, dujinimo įrenginį galima pripažinti atliekų deginimo įmone Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto prasme.
Šiuo atžvilgiu, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų duomenų, nagrinėjamos dujos dėl filtravimo grynintuve turi iškastiniam kurui būdingų savybių ir todėl yra tinkamos naudoti kaip kuras energijai gaminti ir elektrinėje, kuriai skirta dujinimo įrenginio gamyba, ir kitose elektrinėse.
Šiomis aplinkybėmis negalima kalbėti apie dujinimo įrenginyje termiškai apdorojus atliekas susidariusias medžiagas, kurios sudeginamos elektrinėje, kad būtų užbaigtas paprastas atliekų sunaikinimo procesas. Kaip tvirtina Suomijos ir Italijos vyriausybės, procesas dujinimo įrenginyje užbaigiamas iš atliekų pagaminant kuro savybių turintį produktą.
Kai įmonėje, kurios pagrindinis tikslas yra materialių produktų, šiuo atveju dujų, gamyba, termiškai apdorojamos atliekos siekiant jas sunaikinti, tokią įmonę, remiantis Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 ir 5 punktų sistema, pagal kurią įmonė pripažįstama atliekų deginimo įmone arba bendro atliekų deginimo įmone atsižvelgiant į pagrindinį jos tikslą, reikia pripažinti bendro atliekų deginimo įmone (šia prasme žr. sprendimo
Gävle Kraftvärme
40 punktą).
Dėl elektrinės kvalifikavimo
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamos elektrinės veiklą, pažymėtina, kad jos tikslas – gaminti energiją deginant žaliavas, kaip antai akmens anglį ir iš dalies dujinimo įrenginiu pagamintas išvalytas dujas. Todėl galima konstatuoti, kad tokia elektrinė nėra pirmiausia skirta deginti medžiagas, susidarančias dujinimo įrenginyje termiškai apdorojant atliekas.
Be to, negalima teigti, kad minėtų išvalytų dujų deginimas elektrinėje, greta iškastinio kuro, yra „atliekų“ terminis apdorojimas Direktyvos 2000/76 prasme, dėl kurio šią elektrinę būtų galima pripažinti atliekų deginimo įmone.
Iš tiesų, kaip konstatuota šio sprendimo 17 punkte, minėtoje direktyvoje vartojama sąvoka „atliekos“ neapima dujų. Todėl dujinimo įrenginyje išgautų ir išvalytų dujų deginimo elektrinėje negalima laikyti atliekų terminiu apdorojimu.
Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis, nors dujinimo įrenginiu siekiama termiškai apdorojant atliekas pagaminti dujų pavidalo produktus, ir to užtenka pripažinti jį bendro atliekų deginimo įmone Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto prasme, elektrinė, kurioje energijai gaminti naudojamos minėtame dujinimo įrenginyje bendrai deginant atliekas išgautos ir išvalytos dujos vietoj daugiausia naudojamo iškastinio kuro, į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka.
Šiuo atžvilgiu, siekiant pripažinti įmonę atliekų deginimo įmone arba bendro atliekų deginimo įmone, nesvarbu, dėl kurio kvalifikavimo yra galima aplinkai palankiausia teršalų emisija. Šie klausimai priklauso Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencijai, kuris apibrėžė privalomas įmonių teisinio kvalifikavimo sąlygas ir priimtinus teršalų emisijos kiekius ir atliekų deginimo, ir bendro atliekų deginimo įmonėms bei didelėms deginimo įmonėms. Todėl šį klausimą sprendžiančiam nacionaliniam teismui svarbūs tik Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 ir 5 punktuose apibrėžti reikalavimai.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis:
—
dujinimo įrenginį, skirtą termiškai apdorojant atliekas išgauti dujinius produktus, šiuo atveju išvalytas dujas, reikia laikyti „bendro atliekų deginimo įmone“ Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto prasme,
—
elektrinei, kuri kaip papildomą kurą vietoj įprastai naudojamo iškastinio kuro savo gamybai naudoja išvalytas dujas, išgautas bendrai deginant atliekas dujinimo įrenginyje, ši direktyva netaikoma.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kokį cheminį pavidalą įgijusios atliekos tampa „produktais“.
Šis teismas pateikė tokį klausimą remdamasis prielaida, kad dujinės medžiagos, išgautos pagrindinėje byloje nagrinėjamu dujinimo įrenginiu termiškai apdorojus atliekas, savaime tampa „atliekomis“ Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 1 dalies prasme.
Tačiau atsakant į pirmąjį klausimą buvo konstatuota, kad šioje nuostatoje vartojama „atliekų“ sąvoka neapima dujinių medžiagų.
Šiomis aplinkybėmis nereikia atsakyti į ketvirtąjį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/76/EB dėl atliekų deginimo 3 straipsnio 1 punkte pateikiama „atliekų“ sąvoka neapima dujinių medžiagų.

2.
Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 4 punkte apibrėžta sąvoka „atliekų deginimo įmonė“ apima bet kurį įrenginį arba techninį vienetą, kuriame termiškai apdorojamos atliekos, jei po terminio apdorojimo susidariusios medžiagos paskui sudeginamos, o deginimo linijos buvimas nėra būtinas tokio kvalifikavimo kriterijus.

3.
Pagrindinės bylos aplinkybėmis:
—
dujinimo įrenginį, skirtą termiškai apdorojant atliekas išgauti dujinius produktus, šiuo atveju išvalytas dujas, reikia laikyti „bendro atliekų deginimo įmone“ Direktyvos 2000/76 3 straipsnio 5 punkto prasme,
—
elektrinei, kuri kaip papildomą kurą vietoj įprastai naudojamo iškastinio kuro savo gamybai naudoja išvalytas dujas, išgautas bendrai deginant atliekas dujinimo įrenginyje, ši direktyva netaikoma.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: suomių.