CELEX: 62004CJ0406
Teisė laisvai judėti ir apsigyventi Europos Sąjungos teritorijoje
Bedarbio išmoka
Reikalavimas realiai gyventi nacionalinėje teritorijoje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 17 ir 18 straipsnių bei 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento
(EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems
Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1),
iš dalies pakeistu 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98 (OL L 209, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71),
išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas byloje G. De Cuyper prieš
Office national de l’emploi
(toliau – ONEM) dėl sprendimo neskirti suinteresuotajam bedarbio išmokos nuo 1999 m. balandžio 1 dienos.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto i papunktis numato:
„a)      „pagal darbo sutartį dirbantis asmuo“ arba „savarankiškai dirbantis asmuo“ atitinkamai reiškia:
i) bet kurį asmenį, apdraustą privalomu arba neprivalomu nuolatiniu draudimu nuo vieno ar daugiau draudiminių įvykių, kuriuos
apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų arba savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos arba valstybės
tarnautojų speciali sistema.“
Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalis nurodo:
„Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems buvo taikomi
vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai arba asmenys be pilietybės
ar pabėgėliai, gyvenantiems vienos iš valstybių narių teritorijoje bei jų šeimos nariams ir jų išlaikytiniams.“
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalį:
„Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų
atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus,
negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų
gavėjas gyvena kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“
Pagal šio reglamento 69 straipsnio 1 dalį:
„1. Pagal darbo sutartį dirbęs asmuo arba savarankiškai dirbęs asmuo, tapęs bedarbiu ir įvykdęs valstybės narės teisės aktų
sąlygas teisei gauti išmokas, išvykęs į vieną ar daugiau kitų valstybių narių ieškoti darbo, išsaugo savo teisę gauti išmokas
pagal šias sąlygas ir apribojimus:
a)      prieš išvykdamas jis turi būti įsiregistravęs kaip darbo ieškantis asmuo ir būti kompetentingos valstybės įdarbinimo tarnybų
žinioje mažiausiai keturias savaites po to, kai tapo bedarbiu. Tačiau kompetentingos tarnybos ar įstaigos gali leisti jam
išvykti iki to laikotarpio pabaigos;
b)      jis turi įsiregistruoti kiekvienos valstybės narės, į kurią atvyksta, įdarbinimo tarnybose kaip darbo ieškantis asmuo ir jam
turi būti taikoma ten galiojanti kontrolės tvarka. Ši sąlyga laikoma įvykdyta per laikotarpį iki registracijos, jeigu atitinkamas
asmuo įsiregistravo per septynias dienas nuo tos dienos, nuo kurios jis nustoja buvęs valstybės, iš kurios išvyko, įdarbinimo
tarnybų žinioje. Tam tikrais atvejais kompetentingos tarnybos ar įstaigos šį laikotarpį gali pratęsti;
c)      teisė į išmokas galioja ilgiausiai tris mėnesius nuo tos dienos, nuo kurios atitinkamas asmuo nustoja buvęs valstybės, iš
kurios išvyko, įdarbinimo tarnybų žinioje, su sąlyga, kad bendras išmokų mokėjimo laikotarpis neviršytų išmokų, į kurias jis
turėjo teisę pagal tos valstybės teisės aktus, mokėjimo laikotarpio. Sezoniniams darbuotojams šis laikotarpis, be to, dar
apribojamas laikotarpiu, likusiu iki sezoninio darbo pabaigos.“
Galiausiai šio reglamento 71 straipsnis nurodo:
„1. Bedarbis, kuris anksčiau dirbo pagal darbo sutartį ir kuris, dirbdamas paskiausią darbą, gyveno valstybės narės, kitos
nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, išmokas gauna pagal šias nuostatas:
a)i)      pasienio darbuotojas, kuris iš dalies arba atsitiktinai tapo bedarbiu jį įdarbinusioje įmonėje, gauna išmokas pagal kompetentingos
valstybės teisės aktų nuostatas, tartum jis gyventų tos valstybės teritorijoje; šias išmokas moka kompetentinga įstaiga;
ii)      pasienio darbuotojas, tapęs visišku bedarbiu, išmokas gauna pagal tos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės
aktus, tartum tie teisės aktai jam būtų taikomi dirbant paskiausią darbą; šias išmokas savo lėšomis moka gyvenamosios vietos
įstaiga;
b)i)      pagal darbo sutartį dirbantis asmuo, išskyrus pasienio darbuotoją, kuris iš dalies arba atsitiktinai tapo bedarbiu arba tapo
visišku bedarbiu ir lieka savo darbdavio arba kompetentingos valstybės teritorijos įdarbinimo tarnybos žinioje, išmokas gauna
pagal tos valstybės teisės aktų nuostatas, tartum jis gyventų jos teritorijoje; šias išmokas moka kompetentinga įstaiga;
ii)      pagal darbo sutartį dirbantis asmuo, išskyrus pasienio darbuotoją, kuris tapo visišku bedarbiu ir yra valstybės narės, kurios
teritorijoje jis gyvena, įdarbinimo tarnybos žinioje arba sugrįžta į tą teritoriją, išmokas gauna pagal tos valstybės teisės
aktus, tartum jis čia būtų dirbęs paskutiniuoju metu; gyvenamosios vietos įstaiga moka šias išmokas savo lėšomis. Tačiau jeigu
toks pagal darbo sutartį dirbantis asmuo yra įgijęs teisę gauti išmokas valstybės narės, kurios teisės aktai jam buvo taikomi
paskiausiai, kompetentingos įstaigos lėšomis, išmokas jis gauna pagal 69 straipsnio nuostatas. Išmokų mokėjimas pagal valstybės
narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus sustabdomas tam laikotarpiui, už kurį pagal 69 straipsnio nuostatas bedarbis
gali gauti išmokas pagal teisės aktus, kurie jam buvo taikomi paskutiniuoju metu.“

Nacionalinės teisės aktai
1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, reglamentuojančio nedarbą (1991 m. gruodžio 31 d. Moniteur belge, p. 29888), redakcijos,
galiojusios pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių dieną, 44 straipsnis nustatė, kad „teisę į bedarbio išmoką turi tik
asmuo, netekęs darbo ir atlyginimo dėl nuo jo valios nepriklausančių aplinkybių“. Šio nutarimo 45 ir 46 straipsniai nurodo,
kokia veikla laikoma darbu, ir apibrėžia atlyginimo sąvoką.
Pagal Karaliaus nutarimo 66 straipsnį:
„Kad turėtų teisę į išmokas, bedarbis turi turėti įprastą gyvenamąją vietą Belgijoje, be to, jis turi realiai gyventi Belgijoje.“
Karaliaus nutarimo redakcijos, kurią lėmė 1995 m. lapkričio 22 d. Karaliaus nutarimo 25 straipsnis (1995 m. gruodžio 8 d.
Moniteur belge, p. 33144), 89 straipsnio 1 ir 3 dalys nustato:
„1.      Visiškam bedarbiui, ne jaunesniam kaip 50 metų, jo prašymu gali būti netaikomi 48 straipsnio 1 dalies 2 punktas, 51 straipsnio
1 dalies 2 pastraipos 3‑6 papunkčiai, 56 ir 58 straipsniai, jei jis gavo bent 312 išmokų kaip visiškas bedarbis per dvejus
praėjusius metus iki šio prašymo pateikimo <...>
<...>
3.      Nukrypstant nuo 45 straipsnio 1 pastraipos 1 punkto, bedarbis, kuris naudojasi pirmojoje arba antrojoje dalyje numatytu atleidimu,
gali savo sąskaita ir nesiekdamas pelno vykdyti su savo nuosavu turtu susijusią veiklą.“
Pagal šią tvarką bedarbiui, atleistam nuo pareigos atvykti į darbo biržą, nebetaikomas reikalavimas būti darbo rinkoje ir
priimti kiekvieną tinkamą darbo pasiūlymą, atvykti į atitinkamą darbo biržą arba dalyvauti priežiūros sistemoje. Jis taip
pat atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip darbo ieškantis asmuo. Tačiau šios išmokos gavimas nesuderinamas su atlygintina
veikla ir yra laikino pobūdžio.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
G. De Cuyper, Belgijos pilietis, gimęs 1942 m., pagal darbo sutartį dirbo Belgijoje. 1997 m. kovo 19 d. jam skirta bedarbio
išmoka.
1998 m. balandžio 1 d. pagal tuo metu taikytą nacionalinę teisę jis buvo atleistas nuo pareigos dalyvauti komunos priežiūros
procedūrose, paprastai taikomose bedarbiams pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimą.
1999 m. gruodžio 9 d. jis pateikė institucijai, užtikrinančiai bedarbio išmokos mokėjimą, deklaraciją, kurioje nurodė, kad
yra „vienišas“ ir realiai gyvena Belgijoje.
2000 m. balandžio mėn. ONEM tarnybos atliko įprastą patikrinimą, kad patikrintų suinteresuotojo asmens deklaracijų tikslumą.
Per šį patikrinimą G. De Cuyper pripažino, kad nuo 1999 m. sausio mėnesio realiai gyvena ne Belgijoje, o Prancūzijoje. Jis
patikslino, kad atvyksta į Belgiją maždaug kartą per tris mėnesius, kad turi kambarį su baldais Belgijos komunoje ir kad nepranešė
apie šį gyvenamosios vietos pakeitimą institucijai, užtikrinančiai bedarbio išmokos mokėjimą.
2000 m. spalio 25 d. ONEM, remdamasi šiuo patikrinimu, pranešė G. De Cuyper apie sprendimą neskirti jam bedarbio išmokos nuo
1999 m. sausio 1 d., nes nuo šios dienos jis nebeatitiko realios gyvenamosios vietos sąlygos, numatytos 1991 m. lapkričio
25 d. Karaliaus nutarimo 66 straipsnyje. Tuo pačiu ONEM pareikalavo, kad suinteresuotasis asmuo grąžintų nuo tos dienos jam
sumokėtas išmokas, t. y. 12 452,78 EUR atitinkančią sumą Belgijos frankais.
G. De Cuyper šį sprendimą apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal du travail de Bruxelles
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar reikalavimas realiai gyventi Belgijoje, nuo kurio pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, reglamentuojančio
nedarbą, 66 straipsnį priklauso išmokų suteikimas, taikytas vyresniam nei 50 metų bedarbiui, kuriam pagal minėto Karaliaus
nutarimo 89 straipsnį netaikoma pareiga atvykti į atitinkamą darbo biržą, atleidžiant ir nuo reikalavimo būti darbo rinkoje,
riboja kiekvienam Europos Sąjungos piliečiui (EB) 17 ir 18 straipsniais pripažintą teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
narių teritorijoje?
Ar šis reikalavimas gyventi valstybės, atsakingos už išmokų bedarbiui suteikimą, nacionalinėje teritorijoje, vidaus teisėje
pagrįstas poreikiu kontroliuoti teisės aktais numatytų sąlygų skirti išmokas bedarbiams laikymąsi, atitinka proporcingumo
reikalavimą, kurio turi būti laikomasi atsižvelgiant į bendrojo intereso tikslą, jeigu jis riboja kiekvienam Europos Sąjungos
piliečiui (EB) 17 ir 18 straipsniais pripažintą teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje?
Ar šis reikalavimas gyventi dėl jo sukeliamo atgrasančio poveikio nesukuria diskriminacijos tarp Europos Sąjungos piliečių,
esančių valstybės narės, atsakingos už išmokų bedarbiams užtikrinimą, piliečiais, pripažįstant šią teisę tiems, kurie nesinaudoja
(EB) 17 ir 18 straipsniuose įtvirtinta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, ir atimant ją iš
tų, kurie siekia šia teise pasinaudoti?“

Dėl prejudicinio klausimo
Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar EB 17 ir 18 straipsniai,
Europos Sąjungos piliečiams pripažįstantys teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, draudžia nacionalinės
teisės nuostatą, kuri susieja tokios išmokos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, gavimą su reikalavimu realiai gyventi
atitinkamoje valstybėje narėje, atsižvelgiant į tai, kad ši išmoka skiriama vyresniems nei 50 m. bedarbiams, kuriems netaikoma
pareiga būti įsiregistravusiems kaip darbo ieškantys asmenys.
Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas minėtą išmoką laiko „bedarbio išmoka“, o ieškovą pagrindinėje
byloje – „pagal darbo sutartį dirbančiu asmeniu“ Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a dalies prasme. Tačiau Europos Bendrijų
Komisija tvirtina, kad ši išmoka gali būti ne bedarbio išmoka, patenkanti į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, bet ikipensijinė
išmoka, analogiška išmokai, nagrinėtai byloje, kurioje priimtas 1996 m. liepos 11 d. Sprendimas
Otte
(C‑25/95, Rink. p. I‑3745), arba net
sui generis
išmoka. Jei taip, ji galėtų patekti į 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo
Bendrijoje (OL L 257, p. 2) taikymo sritį kaip socialinė lengvata.
Todėl būtina pirmiausia apibrėžti šios išmokos pobūdį, kad būtų galima nustatyti, ar ji yra socialinės apsaugos išmoka, kuriai
taikomas Reglamentas Nr. 1408/71.

Dėl išmokos pobūdžio
Dėl socialinės apsaugos išmokų Teisingumo Teismas kelis kartus yra nusprendęs, į kokius veiksnius reikia atsižvelgti, norint
apibrėžti šių išmokų teisinį pobūdį. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos
išmoka tada, kai ji suteikiama gavėjams, neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą, remiantis
teisės aktais apibrėžta situacija, ir kai ji yra susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai
išvardytų rizikos sričių (žr., pavyzdžiui, 1985 m. kovo 27 d. Sprendimo
Hoeckx
, 249/83, Rink. p. 973, 12–14 punktus ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo
Hugues
, C‑78/91, Rink. p. I‑4839, 15 punktą).
Pagrindinėje byloje, kalbant apie išmokos suteikimo neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą
sąvoką, pažymėtina, kad nagrinėjamam išmokos suteikimui taikomos sąlygos yra išsamiai išvardytos 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus
nutarimo 44 ir paskesniuose straipsniuose, nenumatant kompetentingoms valdžios institucijoms jokios diskrecijos šio suteikimo
atžvilgiu. Žinoma, šios išmokos dydis gali skirtis pagal bedarbio asmeninę padėtį. Šis aspektas yra susijęs tik su išmokos
apskaičiavimo procedūra, tačiau nustatydamos teisę į šią išmoką kompetentingos valdžios institucijos remiasi objektyviai teisės
aktais apibrėžtu kriterijumi ir negali atsižvelgti į kitas asmenines aplinkybes. Taigi minėtos išmokos suteikimas bedarbiui
nepriklauso nuo prašymą pateikusio asmens poreikių įvertinimo, būdingo socialinei paramai (žr. 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo
Acciardi
, C‑66/92, Rink. p. I‑4567, 15 punktą).
Ši išmoka atitinka reikalavimą, kad atitinkama išmoka turi būti susijusi su viena iš rizikos sričių, aiškiai išvardytų Reglamento
Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje, nes suteikiama dėl darbo netekimo ne savo valia, nors darbuotojas ir toliau yra darbingas.
Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad išmokos priskiriamos prie socialinės apsaugos išmokų, jei jos, nepaisant skirtingos
nacionalinės teisės ypatumų, laikomos to paties pobūdžio išmokomis, kai jų objektas ir tikslas bei apskaičiavimo bazė ir skyrimo
sąlygos yra identiški. Tačiau išmokų klasifikavimo negali lemti tik formalūs kriterijai (šiuo aspektu žr. 1983 m. liepos 5 d.
Sprendimo
Valentini
, 171/82, Rink. p. 2157, 13 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nustatyti, ar galima nagrinėjamą išmoką laikyti bedarbio išmoka.
Šios išmokos tikslas – materialiai padėti ne savo valia praradusiems darbą, tačiau darbingiems darbuotojams. Šiuo aspektu,
kad būtų galima atskirti įvairias socialinės apsaugos išmokas, reikia atsižvelgti į kiekvienos išmokos „apimamas rizikos sritis“.
Bedarbio išmoka apima riziką, susijusią su darbuotojo pajamų praradimu, netekus darbo, nors išlikus darbingam. Išmoka, kuri
suteikiama susidarius tokios rizikos aplinkybėms, t. y. praradus darbą, ir nebeteikiama, kai tokios aplinkybės išnyksta, t. y.
kai suinteresuotas asmuo imasi atlygintinos veiklos, laikytina bedarbio išmoka.
G. De Cuyper sumokėtos išmokos dydžiui nustatyti Belgijos įdarbinimo tarnyba naudojo tokią pačią apskaičiavimo bazę kaip ir
visiems bedarbiams, nes ši išmoka apskaičiuota pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 114 ir paskesniuose straipsniuose
nustatytas taisykles. Šios taisyklės numato bazinę sumą, kuri sudaro 40 % vidutinio dienos atlyginimo, padidinto adaptaciniu
priedu, lygiu minėto atlyginimo 15 %. Ši suma skirta atsižvelgti į įstatymu nustatytas bedarbio asmenines aplinkybes.
Galiausiai, kalbant apie išmokos skyrimo sąlygas, primintina, kaip ONEM pažymėjo per posėdį, kad G. De Cuyper taikomos tos
pačios sąlygos kaip ir kitiems darbuotojams, norintiems gauti bedarbio išmoką. Būtent norintis gauti šią išmoką darbuotojas
turi būti ne tik netekęs darbo ir atlyginimo dėl nuo jo valios nepriklausančių aplinkybių, bet ir įrodyti ne mažiau kaip 624 darbo
dienas arba joms prilyginamas dienas per 36 mėnesius prieš pateikdamas prašymą dėl išmokos ir jo darbas turi suteikti teisę
į socialinės apsaugos išmokų mokėjimą, kad į jį būtų galima atsižvelgti apskaičiuojant šios išmokos sumą.
Be to, reikia turėti galvoje, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama išmoka yra išmoka, reglamentuojama Belgijos teisės nuostatos,
susijusios su bedarbio išmokomis. Aplinkybė, kad bedarbis, esantis G. De Cuyper padėtyje, yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti
kaip darbo ieškantis asmuo, todėl ir nuo pareigos būti darbo rinkoje, neturi jokios reikšmės esminėms išmokos ypatybėms, nurodytoms
šio sprendimo 27 ir 28 punktuose.
Be to, šio atleidimo suteikimas nereiškia, kad bedarbis atleidžiamas nuo pareigos būti įdarbinimo tarnybos žinioje, nes nors
jis yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip darbo ieškantis žmogus ir priimti bet kurį tinkamą darbo pasiūlymą, jis
privalo visuomet likti minėtos tarnybos žinioje, kad ji galėtų patikrinti jo profesinę ir šeiminę padėtį.
Šiomis aplinkybėmis Komisijos nuomonė, kad G. De Cuyper gautos išmokos yra arba ikipensijinė išmoka, analogiška išmokai, nagrinėtai
byloje, kurioje priimtas sprendimas
Otte
, arba
sui generis
išmoka, nepriimtina.
Iš tiesų byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Otte
, buvo nagrinėjama restruktūrizavimo kompensacija, kuri kaip neprivaloma išmoka buvo suteikta restruktūrizavus Vokietijos
kasybos pramonę praradusiems darbą tam tikro amžiaus kasyklų darbininkams nuo jų atleidimo iš darbo dienos iki pensijinio
amžiaus, numatant, kad ši išmoka suderinama su atlygintina veikla.
Todėl reikia daryti išvadą, kad G. De Cuyper gauta išmoka, kurios suteikimas nėra diskrecinio pobūdžio ir kuri apima riziką,
susijusią su darbo netekimu ne savo valia, nors gavėjas išliko darbingas, laikytina bedarbio išmoka, patenkančia į Reglamento
Nr. 1408/71 taikymo sritį, nors, remiantis nacionaline priemone, gavėjas yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip ieškantis
darbo asmuo.

Dėl EB 18 straipsnio
Pagal EB 18 straipsnį „kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje,
laikydamasis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų.“
Pagal šią formuluotę EB 18 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams pripažinta teisė gyventi valstybių narių teritorijoje nėra
besąlygiška. Ji pripažinta tik atsižvelgiant į Sutartimi ir ją įgyvendinančiomis nuostatomis numatytus apribojimus ir sąlygas
(2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas
Trojani
, C‑456/02, Rink. p. I‑7573, 31 ir 32 punktai).
Šiuo požiūriu pirmiausia reikia išnagrinėti Reglamentą Nr. 1408/71. Pagal šio reglamento 10 straipsnį, jeigu jame nenustatyta
kitaip, „invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių
ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos,
pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena kitos valstybės narės
teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“ Šiame straipsnyje esančiame sąraše nėra bedarbio
išmokos. Vadinasi, ši nuostata nedraudžia valstybės narės teisės aktais susieti bedarbio išmokos mokėjimo su reikalavimu gyventi
šios valstybės teritorijoje.
Šiuo aspektu Reglamentas Nr. 1408/71 numato tik dvi situacijas, kurioms esant kompetentinga valstybė narė turi leisti bedarbio
išmokos gavėjams gyventi kitos valstybės narės teritorijoje, išlaikant savo teises į minėtą išmoką. Pirma situacija, numatyta
šio reglamento 69 straipsnyje, leidžia bedarbiams, atvykusiems „ieškoti darbo“ į kitą valstybę narę nei kompetentinga valstybė,
išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką. Antra situacija, numatyta šio reglamento 71 straipsnyje, susijusi su bedarbiais, kurie
paskiausio darbo metu gyveno kitos nei kompetentinga valstybė valstybės narės teritorijoje. Iš sprendimo dėl prašymo priimti
prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad G. De Cuyper situacijai netaikomas nė vienas iš šių straipsnių.
Aišku, kad tokios nacionalinės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos šiuo atveju, kurios numato nepalankesnes sąlygas tam tikriems
valstybės piliečiams tik todėl, kad jie naudojosi savo laisve judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, yra EB 18 straipsniu
visiems Sąjungos piliečiams pripažintų laisvių suvaržymas (šiuo aspektu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
D’Hoop
, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 31 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Pusa
, C‑224/02, Rink. p. I‑05763, 19 punktą).
Toks suvaržymas galėtų būti pateisinamas Bendrijos teisės atžvilgiu, tik jeigu jis būtų pagrįstas objektyviu bendrojo intereso
pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų asmenų pilietybės ir proporcingu nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui.
Šiuo atveju gyvenamosios vietos sąlygos nustatymas atitinka būtinybę stebėti bedarbių profesinę ir šeiminę padėtį. Iš tiesų
ši sąlyga leidžia įdarbinimo tarnybos inspektoriams patikrinti, ar nėra bedarbio išmokos gavėjo padėties pokyčių, kurie turėtų
įtakos suteiktai išmokai. Šis pateisinimas pagrįstas objektyviu bendrojo intereso pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų
asmenų pilietybės.
Priemonė yra proporcinga, jei ji būdama tinkama siekiamam tikslui pasiekti, neviršija to, kas būtina jam pasiekti.
Belgijos valdžios institucijos šiuo atveju pateisino gyvenamosios vietos sąlygą ONEM inspektorių poreikiu kontroliuoti teisės
aktais numatytas sąlygas išlaikyti teisę į bedarbio išmoką. Taigi ji taip pat turi leisti šiems inspektoriams patikrinti,
ar nėra tokių asmens, deklaravusio, kad gyvena vienas ir neturi darbo, padėties pokyčių, kurie darytų įtaką suteiktai išmokai.
Kalbant apie galimą nuostatų, numatančių G. De Cuyper nurodomas mažiau varžančias kontrolės priemones, buvimą pagrindinėje
byloje, nenustatyta, kad jos būtų tokio pobūdžio, jog užtikrintų, kad bus pasiekta siekiamo tikslo.
Taigi tokių kontrolės mechanizmų, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais siekiama patikrinti atitinkamo bedarbio
šeiminę padėtį ir galimų suinteresuoto asmens nedeklaruotų pajamų šaltinių buvimą, veiksmingumas labai pagrįstas tuo, kad
kontrolė atliekama netikėtai ir, jei galima, vietoje, nes kompetentingos tarnybos turi būti pajėgios patikrinti, ar bedarbio
pateikti duomenys ir realios aplinkybės sutampa. Šiuo aspektu pažymėtina, kad kontrolės, kurią reikia atlikti bedarbio išmokų
srityje, specifika pateisina labiau varžančių kontrolės mechanizmų, nei taikomi tikrinant kitas išmokas, nustatymą.
Taigi jei būtų taikomos mažiau suvaržančios priemonės, pavyzdžiui, dokumentų arba liudijimų pateikimas, kontrolė nebūtų netikėta,
ir todėl būtų mažiau veiksminga.
Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad reikalavimas gyventi valstybėje narėje, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą,
vidaus teisėje pagrįstas poreikiu kontroliuoti teisės aktais numatytų sąlygų gauti bedarbio išmoką, atitinka proporcingumo
reikalavimą.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EB 18 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams
pripažinta laisvė judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje nedraudžia pagrindinėje byloje taikomos gyvenamosios
vietos sąlygos, numatytos vyresniems nei 50 metų bedarbiams, atleistiems nuo pareigos įrodyti savo buvimą darbo rinkoje, kaip
sąlygos išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
EB 18 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams pripažinta laisvė judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje nedraudžia
pagrindinėje byloje taikomos gyvenamosios vietos sąlygos, numatytos vyresniems nei 50 metų bedarbiams, atleistiems nuo pareigos
įrodyti savo buvimą darbo rinkoje, kaip sąlygos išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.