CELEX: 62004CJ0351
Dumpning
Import av sänglinne av bomull med ursprung i Egypten, Indien och Pakistan
Förordning (EG) nr 2398/97
Förordning (EG) nr 1644/2001
Förordning (EG) nr 160/2002
Förordning (EG) nr 696/2002
Rekommendationer och utslag av WTO:s tvistlösningsorgan
Rättsverkningar
Förordning (EG) nr 1515/2001
Retroaktiv verkan
Återbetalning av erlagda antidumpningstullar

Begäran om förhandsavgörande avser dels giltigheten av rådets förordning (EG) nr 2398/97 av den 28 november 1997 om införande
av en slutgiltig antidumpningstull på import av sänglinne av bomull med ursprung i Egypten, Indien och Pakistan (EGT L 332,
s. 1), dels frågan huruvida rådets förordning (EG) nr 1644/2001 av den 7 augusti 2001 om ändring av förordning nr 2398/97
samt om avbrytande av tillämpningen av tullen med avseende på import med ursprung i Indien (EGT L 219, s. 1), rådets förordning
(EG) nr 160/2002 av den 28 januari 2002 om ändring av förordning nr 2398/97 samt om avslutande av förfarandet med avseende
på import med ursprung i Pakistan (EGT L 26, s. 1), och rådets förordning (EG) nr 696/2002 av den 22 april 2002 om bekräftelse
av den slutgiltiga antidumpningstull som infördes på import av sänglinne av bomull med ursprung i Indien genom förordning
nr 2398/97 ändrad och tillfälligt upphävd genom förordning nr 1644/2001 (EGT L 109, s. 3) (nedan gemensamt kallade de efterföljande
förordningarna), är förenliga med gemenskapsrätten.
Begäran har framställts i ett mål som har sitt ursprung i beslutet av Commissioners of Customs & Excise (nedan kallade Commissioners)
att inte återbetala de antidumpningstullar som Ikea Wholesale Ltd (nedan kallat Ikea) hade erlagt på företagets import av
sänglinne av bomull från Pakistan och Indien.

Tillämpliga bestämmelser
Bestämmelserna som reglerar hur Europeiska gemenskapen skall tillämpa antidumpningsåtgärder återfinns i rådets förordning
(EG) nr 384/96 av den 22 december 1995 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskaperna
(EGT L 56, 1996, s. 1) (nedan kallad grundförordningen).
I artikel 1.1 i grundförordningen föreskrivs att en antidumpningstull får tillämpas på alla dumpade produkter vilkas övergång
till fri omsättning inom gemenskapen vållar skada.
Artikel 2.6 och 2.11 i grundförordningen innehåller följande föreskrifter:
”6. Beloppen för försäljnings- och administrationskostnader, andra allmänna kostnader samt vinst skall baseras på faktiska
uppgifter om exportörens eller producentens tillverkning och försäljning av den likadana produkten vid normal handel. När
sådana belopp inte kan fastställas på denna grundval, kan beloppen fastställas på grundval av
a)      det vägda genomsnittet för de faktiska belopp som har fastställts för andra exportörer eller producenter som är föremål för
undersökning avseende produktion och försäljning av den likadana produkten på hemmamarknaden i ursprungslandet,
…
11. Om inte annat följer av relevanta bestämmelser angående rättvis jämförelse skall förekomsten av dumpningsmarginaler under
undersökningsperioden normalt fastställas på grundval av en jämförelse mellan ett vägt genomsnittligt normalvärde och ett
vägt genomsnittligt pris för alla exporttransaktioner till gemenskapen, eller genom en jämförelse transaktion för transaktion
mellan enskilda normalvärden och enskilda exportpriser till gemenskapen [nedan kallad den symmetriska metoden]. Ett normalvärde
som fastställts på grundval av ett vägt genomsnitt kan dock jämföras med priset för varje enskild exporttransaktion till gemenskapen
om det finns ett mönster för exportpriserna vilket väsentligen skiljer sig mellan olika inköpare, regioner eller tider och
om de metoder som anges i första meningen i denna punkt inte till fullo skulle återspegla den dumpning som förekommer [nedan
kallad den asymmetriska metoden]. Denna punkt skall inte utesluta att stickprovstagning enligt artikel 17 används.”
Artikel 3.5 i nämnda förordning har följande lydelse:
”Granskningen av den dumpade importens inverkan på den berörda gemenskapsindustrin skall innefatta en bedömning av alla relevanta
ekonomiska faktorer och förhållanden som har betydelse för industrins tillstånd, inbegripet den omständigheten att en industri
ännu inte har återhämtat sig från verkan av tidigare dumpning eller subventionering, storleken på den faktiska dumpningsmarginalen,
faktisk och möjlig nedgång i försäljning, vinst, tillverkningsvolym, marknadsandel, produktivitet, avkastning på investeringar,
kapacitetsutnyttjande, faktorer som påverkar gemenskapspriser, faktiska och möjliga negativa verkningar på likviditetsflödet,
lagerhållning, sysselsättning, löner, tillväxt och förmåga att anskaffa kapital eller investeringsmedel. Denna uppräkning
är inte uttömmande och varken en enskild faktor eller flera av dessa faktorer behöver nödvändigtvis vara avgörande.”
Den grundläggande gemenskapslagstiftningen på tullområdet utgörs av rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992
om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4). Artiklarna
236 och 239 i denna förordning är tillämpliga i detta mål.
Skäl 6 i rådets förordning (EG) nr 1515/2001 av den 23 juli 2001 om de åtgärder som gemenskapen får vidta till följd av rapporter
som antagits av Världshandelsorganisationens tvistelösningsorgan när det gäller antidumpningsåtgärder eller antisubventionsåtgärder
(EGT L 201, s. 10) har följande lydelse:
”Möjligheten att vända sig till Världshandelsorganisationens tvistelösningsorgan är inte tidsbegränsad. Rekommendationerna
i de rapporter som antagits av tvistelösningsorganet [(nedan kallat DSB)] har endast framåtsyftande verkan. Det bör följaktligen
anges att alla åtgärder som vidtas enligt den här förordningen skall börja tillämpas från och med den dag de träder i kraft,
om inget annat anges, och att de därmed inte utgör någon grund för återbetalning av tullar som tagits ut före den dagen.”
Artikel 1.1 i nämnda förordning har följande lydelse:
”När [DSB] antar en rapport om en åtgärd som gemenskapen vidtagit enligt [grundförordningen] eller [rådets] förordning (EG)
nr 2026/97 [av den 6 oktober 1997 om skydd mot subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen
(EGT L 288, s. 1)] eller denna förordning (nedan kallad ifrågasatt åtgärd), får rådet med enkel majoritet på förslag av kommissionen
och efter samråd med den rådgivande kommitté som inrättats enligt artikel 15 i [grundförordningen] respektive artikel 25 i
förordning (EG) nr 2026/97 (nedan kallad rådgivande kommittén) vidta en eller flera av följande åtgärder beroende på vad de[t]
anser vara lämpligt:
a)      Upphäva eller ändra den ifrågasatta åtgärden eller;
b)      Vidta alla särskilda åtgärder som bedöms vara lämpliga i sammanhanget.”
I artikel 2.1 i förordning nr 1515/2001 föreskrivs följande:
”Rådet får även, i syfte att beakta den rättsliga tolkning som görs i en rapport som antagits av [DSB] angående en icke ifrågasatt
åtgärd, vidta någon av de åtgärder som anges i artikel 1.1, om de[t] anser detta lämpligt.”
Artikel 3 i nämnda förordning har följande lydelse:
”Åtgärder som antas enligt denna förordning skall tillämpas från och med den dag de träder i kraft och får inte utgöra någon
grund för återbetalning av de tullar som tagits ut före den dagen, om inget annat anges.”
Genom kommissionens förordning (EG) nr 1069/97 av den 12 juni 1997 infördes en preliminär antidumpningstull på import av sänglinne
av bomull med ursprung i Egypten, Indien och Pakistan (EGT L 156, s. 11) (nedan kallad förordningen om preliminär tull). Genom
förordning nr 2398/97 införde rådet en slutgiltig antidumpningstull på denna import.
Mot bakgrund av DSB:s rekommendationer avseende nämnda import och bestämmelserna i förordning nr 1515/2001 antog rådet, den
7 augusti 2001, förordning nr 1644/2001. Den 28 januari 2002 och den 22 april 2002 antog rådet förordning nr 160/2002 respektive
förordning nr 696/2002. Det föreskrivs inte i någon av dessa tre förordningar att de belopp som redan betalats enligt förordning
nr 2398/97 skall återbetalas.
Avtalet om tillämpning av artikel VI i det allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (EGT L 336, 1994, s. 103; svensk specialutgåva,
område 11, volym 38, s. 105) (nedan kallat antidumpningsavtalet) återfinns i bilaga 1A till avtalet om upprättande av världshandelsorganisationen
(nedan kallad WTO), undertecknat i Marrakech den 15 april 1994 och som godkänts genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december
1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar – vad beträffar de frågor som omfattas av dess behörighet – av de avtal
som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986–1994) (EGT L 336, s. 1; svensk specialutgåva,
område 11, volym 38, s. 3). Bilaga 2 till WTO-avtalet innehåller överenskommelsen om regler och förfaranden för tvistlösning.
I enlighet med denna överenskommelse har ett tvistlösningsorgan inrättats.
I artikel 3.2 i nämnda överenskommelse föreskrivs följande:
”… Medlemmarna erkänner att [WTO:s system för tvistlösning] tjänar till att skydda rättigheter och skyldigheter enligt berörda
avtal och till att klargöra bestämmelserna i dessa avtal i enlighet med sedvanerättsliga regler för tolkning av allmän folkrätt.
Rekommendationer och utslag från DSB kan inte öka eller minska rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i de berörda avtalen.”

Förfarandet vid DSB
En tvistlösningspanel (nedan kallad panelen) uppgav i sin rapport av den 30 oktober 2000 att Europeiska gemenskaperna hade
handlat på ett sådant sätt att de åsidosatt sina skyldigheter enligt artiklarna 2.4.2, 3.4 och 15 i antidumpningsavtalet med
avseende på de metoder som använts under den undersökning som ledde till att förordning nr 2398/97 antogs.
Gemenskapen överklagade panelens slutsatser i vissa delar. WTO:s överprövningsorgan fastställde i sin rapport av den 1 mars
2001 att den ”nollställningsmetod” som gemenskapen tillämpat var oförenlig med artikel 2.4.2 i antidumpningsavtalet och att
gemenskapen hade handlat på ett sätt som stred mot artikel 2.2.2 ii i antidumpningsavtalet när den under antidumpningsundersökningen
hade beräknat tilläggen för administrations-, försäljnings- och andra allmänna kostnader samt för vinst. Mot bakgrund av dessa
slutsatser rekommenderade överprövningsorganet att DSB skulle begära att gemenskapen vidtog nödvändiga åtgärder för att säkerställa
att förordning nr 2398/97 var förenlig med gemenskapens skyldigheter enligt antidumpningsavtalet.
DSB antog den 12 mars 2001 överprövningsorganets rapport och panelrapporten som ändrats i enlighet med överprövningsorganets
rapport.

Målet vid den nationella domstolen och frågorna i begäran om förhandsavgörande
Ikea är verksamt i Förenade kungariket som tillverkare och distributör av heminredningsprodukter.
Genom skrivelse av den 10 juni 2002 ansökte Ikea hos Commissioners om återbetalning av den antidumpningstull som företaget
i enlighet med förordning nr 2398/97 erlagt vid import av sänglinne av bomull med ursprung i Pakistan och Indien. Ikea begärde
återbetalning av 230 301,74 GBP motsvarande den antidumpningstull som uttagits på företagets import av sänglinne av bomull
från Pakistan under perioden mellan mars 2000 och den 29 januari 2002 och av ett belopp på 69 902,29 GBP motsvarande en del
av den antidumpningstull som erlagts på företagets import av samma slags varor från Indien under perioden mellan mars 2000
och den 8 augusti 2001. Ikea grundade sin begäran på artiklarna 236 och 239 i förordning nr 2913/92.
Ikea gjorde gällande att storleken på antidumpningstullen hade beräknats på ett rättsstridigt sätt i förordning nr 2398/97
och att denna förordning i sig var rättsstridig. Ikea grundade sig bland annat på de rapporter, bedömningar och slutsatser
som DSB godkänt den 1 mars 2001. Genom skrivelse av den 26 juni 2002 avslog Commissioners Ikeas ansökan om återbetalning.
Ikea begärde omprövning av Commissioners avslagsbeslut. Genom skrivelse av den 27 november 2002 meddelades att denna omprövning
inte medförde någon ändring av beslutet.
Ikea överklagade det beslut som fattats vid omprövningen av Commissioners beslut vid VAT and Duties Tribunal of London. VAT
and Duties Tribunal avslog den 8 september 2003 Ikeas överklagande och angav att Ikea hade kunnat ifrågasätta lagenligheten
av förordning nr 2398/97 med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG, men att företaget inte hade väckt någon sådan talan inom
den föreskrivna fristen. VAT and Duties Tribunal fann följaktligen att Ikea inte kunde kringgå den föreskrivna preskriptionstiden
genom att ifrågasätta lagenligheten av förordningarna nr 2398/97, nr 1644/2001 och nr 160/2002 inom ramen för en begäran om
förhandsavgörande.
Ikea överklagade den 31 oktober 2003 detta avgörande till High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division i enlighet
med Sections 14 och 15 i 1994  års finanslag (Finance Act 1994). Som grund för sitt överklagande gjorde Ikea i huvudsak gällande,
för det första, att det var fel av VAT and Duties Tribunal att slå fast att företaget var direkt och personligen berört av
förordningarna nr 2398/97, nr 1644/2001 och nr 160/2002, och, för det andra, att nämnda förordningar är helt eller delvis
rättsstridiga. Rätten tillät den 17 februari 2004 Ikea att utvidga sitt överklagande på så sätt att det även omfattade lagenligheten
av förordning nr 696/2002.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division slog fast att Ikea inte hade rätt att väcka talan mot förordning
nr 2398/97 enligt artikel 230 fjärde stycket EG och upphävde avgörandet av VAT and Duties Tribunal. High Court of Justice
beslutade därefter att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)      Är … förordning … nr 2398/97 …, mot bakgrund av de konstateranden som [DSB-panelen] gjort i rapporten av den 30 oktober 2000,
punkt 7.2 g) och h), WT/DS1412/R, och som … överprövningsorgan[et] gjort i beslutet av den 1 mars 2002, punkterna 86 och 87,
WT/DS1141/AB/R, helt eller delvis oförenlig med gemenskapsrätten på grund av att det i förordningen
–        i strid med artikel 2.6 a i [grundförordningen] i ändrad lydelse och artikel 2.2.2 ii i antidumpningsavtalet används fel metod
för att beräkna försäljnings- och administrationskostnader och andra allmänna kostnader samt vinst,
–        i strid med artikel 2.11 i [grundförordningen] och artikel 2.4.2 i antidumpningsavtalet felaktigt tillämpas ’nollställning’
då normalvärdet jämförs med exportpriset i syfte att fastställa huruvida dumpningsmarginaler förekommer, och/eller
–        i strid med artikel 3.5 i [grundförordningen] och artikel 3.4 i antidumpningsavtalet inte görs en bedömning av alla relevanta
faktorer som kan ha betydelse för gemenskapsindustrins tillstånd, och den skada som gemenskapsindustrin vållats felaktigt
fastställs på grundval av uppgifter rörande företag utanför gemenskapsindustrin?
2)      Är någon eller alla av nedan angivna förordningar oförenliga med gemenskapsrätten (däribland artiklarna 1, 7.1 och 9.4 i [grundförordningen]
jämförda med artiklarna 1, 7.1 och 9 i antidumpningsavtalet) på grund av att de antogs på grundval av en omvärdering av de
upplysningar som inhämtats under den första undersökningsperioden, varvid det av denna omvärdering framkom att det inte skett
någon dumpning eller att dumpning skett i mindre omfattning under den första undersökningsperioden, utan att det i någon av
dem föreskrivs återbetalning av de belopp som redan betalats enligt förordning nr 2398/97? Denna fråga avser huruvida följande
förordningar är oförenliga med gemenskapsrätten:
–        … förordning nr 1644/2001 …,
–        ... förordning nr 160/2002 ..., och/eller
–        … förordning nr 696/2002 …
3)      Är förordningarna nr 1644/2001, nr 160/2002 och nr 696/2002 oförenliga med artiklarna 7.2 och 9.4 i [grundförordningen] och
med proportionalitetsprincipen på grund av att det i dessa förordningar fastställdes en antidumpningstull som inte var helt
proportionerlig i förhållande till den dumpning eller skada som nämnda tull var avsedd att kompensera?
4)      Är svaren på de ovanstående frågorna olika beroende på om det rör sig om export från Indien eller Pakistan med beaktande av
–        förfarandena vid [DSB], och/eller
–        kommissionens slutsatser i förordningarna nr 1644/2001, nr 160/2002 och nr 696/2002?
5)      Med beaktande av svaren på de ovanstående frågorna
–        skall en nationell tullmyndighet helt eller delvis återbetala de antidumpningstullar den uppburit med tillämpning av förordning
nr 2398/97, och
–        om svaret på denna fråga är jakande, till vem och på vilka villkor skall återbetalning ske?”

Prövning av frågorna
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att domstolen skall pröva giltigheten av förordning nr 2398/97 mot
bakgrund av antidumpningsavtalet, såsom detta avtal senare har tolkats genom DSB:s rekommendationer och utslag, samt mot bakgrund
av grundförordningen.

Giltigheten av förordning nr 2398/97 mot bakgrund av antidumpningsavtalet, såsom detta avtal har tolkats genom DSB:s rekommendationer
och utslag
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland har hävdat att det är klart att överklagandet i målet vid den nationella
domstolen grundas uteslutande på DSB:s rekommendationer och utslag, eftersom något separat rättsligt förfarande avseende giltigheten
av förordning nr 2398/97 inte hade inletts före detta överklagande. Denna medlemsstat har gjort gällande att det skulle strida
mot de principer som ligger till grund för förordning nr 1515/2001, om domstolen, med retroaktiv verkan, prövade giltigheten
av gemenskapslagstiftningen mot bakgrund av DSB:s rekommendationer, som har framåtsyftande verkan, eller mot bakgrund av de
utslag som utgör grund för nämnda rekommendationer.
Rådet och kommissionen anser att domstolen inte är bunden av nämnda rekommendationer och utslag avseende importen av sänglinne
av bomull. Förordning nr 2398/97 är inte ogiltig mot bakgrund av gemenskapsrätten endast på grund av att DSB har slagit fast
att antagandet av nämnda förordning stred mot gemenskapens skyldigheter enligt antidumpningsavtalet.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det av fast rättspraxis framgår att WTO-avtalen, med hänsyn till deras beskaffenhet
och systematik, i princip inte ingår bland de regler som domstolen skall beakta när den prövar lagenligheten av gemenskapsinstitutionernas
rättsakter (dom av den 30 september 2003 i mål C‑93/02 P, Biret International mot rådet, REG 2003, s. I-10497, punkt 52, och
av den 1 mars 2005 i mål C-377/02, Van Parys, REG 2005, s. I-1465, punkt 39, och där angiven rättspraxis).
Det är endast om gemenskapen avsett att fullgöra en särskild förpliktelse vilken den åtagit sig inom ramen för WTO, eller
om en gemenskapsrättsakt uttryckligen hänvisar till vissa bestämmelser i WTO-avtalen, som det åvilar domstolen att pröva lagenligheten
av gemenskapsrättsakten i fråga med hänsyn till WTO:s regler (dom av den 23 november 1999 i mål C-149/96, Portugal mot rådet,
REG 1999, s. I-8395, punkt 49, och domarna i de ovannämnda målen Biret International mot rådet, punkt 53, och Van Parys, punkt
40, och där angiven rättspraxis).
Enligt artikel 1 i förordning nr 1515/2001 får rådet efter det att DSB antagit en rapport, beroende på vad rådet anser lämpligt,
upphäva eller ändra den ifrågasatta åtgärden eller vidta alla särskilda åtgärder som bedöms vara lämpliga i sammanhanget.
Förordning nr 1515/2001 är enligt dess artikel 4 tillämplig på rapporter som DSB antagit efter den 1 januari 2001. I förevarande
fall antog DSB den 12 mars 2001 överprövningsorganets rapport och panelrapporten som ändrats i enlighet med överprövningsorganets
rapport.
I artikel 3 i förordning nr 1515/2001 föreskrivs att åtgärder som antas enligt förordningen skall tillämpas från och med den
dag de träder i kraft och får inte utgöra någon grund för återbetalning av de tullar som tagits ut före den dagen, om inget
annat anges. I skäl 6 i nämnda förordning anges i detta avseende att rekommendationerna i de rapporter som antagits av DSB
endast har framåtsyftande verkan och att ”alla åtgärder som vidtas enligt [förordning nr 1515/2001] skall börja tillämpas
från och med den dag de träder i kraft, om inget annat anges, och de … [utgör inte] någon grund för återbetalning av tullar
som tagits ut före den dagen”.
Med hänsyn till bestämmelserna i förordning nr 1515/2001 och DSB:s rekommendationer antog rådet i förevarande fall först förordning
nr 1644/2001 den 7 augusti 2001. Därefter antog det, den 28 januari 2002, förordning nr 160/2002 och slutligen, den 22 april
2002, förordning nr 696/2002 om bekräftelse av den slutgiltiga antidumpningstull som infördes genom förordning nr 2398/97,
ändrad och tillfälligt upphävd genom förordning nr 1644/2001.
Av det ovan anförda följer att domstolen, under sådana förhållanden som de som föreligger i målet vid den nationella domstolen,
inte kan pröva lagenligheten av förordning nr 2398/97 mot bakgrund av antidumpningsavtalet, såsom detta avtal senare har tolkats
genom DSB:s rekommendationer, eftersom det klart framgår av de efterföljande förordningarna att gemenskapen, genom att utesluta
återbetalning av tullar som redan betalats enligt förordning nr 2398/97, inte avsåg att fullgöra en särskild förpliktelse
vilken den åtagit sig inom ramen för WTO.

Giltigheten av förordning nr 2398/97 mot bakgrund av grundförordningen
Den nationella domstolen undrar även huruvida förordning nr 2398/97 är giltig mot bakgrund av grundförordningen. I huvudsak
vill den nationella domstolen få klarhet i huruvida kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning vid fastställelsen
av det ”konstruerade” normalvärdet avseende den aktuella produkten, dumpningsmarginalen och den skada som gemenskapsindustrin
vållats.
Ikea har hänvisat till artikel 2.6 i grundförordningen som rör fastställelsen av en produkts normalvärde, artikel 2.11 i grundförordningen
som rör fastställelsen av dumpningsmarginalen, och till artikel 3.5 i nämnda förordning som rör fastställelsen av den skada
som gemenskapsindustrin vållats.
Ikea har i detta avseende gjort gällande att den tolkning av nämnda bestämmelser i antidumpningsavtalet som DSB gjort i sina
utslag bekräftar att de berörda gemenskapsinstitutionernas använde en felaktig metod vid fastställelsen av dumpningsmarginalen
och skadan. Följaktligen strider dessa metoder även mot grundförordningen.
Rådet och kommissionen anser däremot att förordning nr 2398/97 är giltig mot bakgrund av gemenskapsrätten. Kommissionen har,
med stöd av rådet, anfört att bestämmelserna i förordning nr 2398/97, vilkas giltighet mot bakgrund av grundförordningen ifrågasatts,
utgör praxis som tillämpats under lång tid utan att gemenskapsdomstolen hittills har förklarat den ogiltig.
Det skall i detta avseende erinras om att gemenskapsinstitutionerna, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 102 i sitt förslag
till avgörande, på området för den gemensamma handelspolitiken och särskilt i fråga om handelspolitiska skyddsåtgärder, förfogar
över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning med hänsyn till de komplicerade ekonomiska, politiska och juridiska situationer
som de skall bedöma (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 1983 i mål 191/82, Fediol mot kommissionen, REG
1983, s. 2913, punkt 26, svensk specialutgåva, volym 7, s. 275, och av den 7 maj 1987 i mål 255/84, Nachi Fujikoshi mot rådet,
REG 1987, s. 1861, punkt 21).
Det följer dessutom av fast rättspraxis att valet mellan de olika metoderna för beräkning av dumpningsmarginalen, bland annat
de metoder som anges i artikel 2.11 i grundförordningen, samt bedömningen av en produkts normalvärde och även fastställelsen
av huruvida det föreligger skada förutsätter en bedömning av komplicerade ekonomiska situationer. Domstolsprövningen av en
sådan bedömning skall endast avse en kontroll av att handläggningsreglerna har följts, att de faktiska omständigheter som
lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart
oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 maj 1987 i mål 240/84, NTN
Toyo Bearing m.fl. mot rådet, REG 1987, s. 1809, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 9, s. 75, av den 14 mars 1990 i mål
C-156/87, Gestetner Holdings mot rådet och kommissionen, REG 1990, s. I-781, punkt 63, och av den 19 november 1998 i mål C-150/94,
Förenade kungariket mot rådet, REG 1998, s. I-7235, punkt 54).
Det skall således prövas huruvida gemenskapsinstitutionerna gjorde en uppenbart oriktig bedömning mot bakgrund av gemenskapsrätten
vid fastställelsen av det ”konstruerade” normalvärdet avseende den aktuella produkten, dumpningsmarginalen och den skada som
gemenskapsindustrin vållats.

Fastställelsen av det ”konstruerade” normalvärdet avseende den aktuella produkten
För alla produkttyper som exporteras till gemenskapen av alla företag skall ett normalvärde fastställas i enlighet med artikel
2.3 i grundförordningen. Normalvärdet fastställs genom att det till tillverkningskostnaderna för de produkttyper som exporterats
av varje företag läggs ett skäligt belopp för försäljnings- och administrationskostnader och andra allmänna kostnader samt
för vinst.
Vad gäller importen från Indien hade bara ett företag en representativ sammanlagd inhemsk försäljning, och de lönsamma inhemska
produkttyperna utgjorde mindre än 80 procent men mer än 10 procent av den sammanlagda inhemska försäljningen. Det ansågs följaktligen
att denna försäljning hade ägt rum vid normal handel. Det belopp för försäljnings- och administrationskostnader, andra allmänna
kostnader samt vinst som låg till grund för fastställelsen av normalvärdet avseende samtliga företag som var föremål för undersökningen
motsvarade således de belopp som detta företag ådragit sig respektive inbringat, i enlighet med artikel 2.6 i grundförordningen.
Samma resultat nåddes i fråga om import från Pakistan.
Vad gäller användningen av endast ett företags vinstmarginal, erinras det i skäl 18 i förordning nr 2398/97 om att undersökningen
hade begränsats till ett stickprov av exporterande tillverkare enligt artikel 17 i grundförordningen och att det stora flertalet
av de samarbetsvilliga indiska företagen var exportföretag utan någon inhemsk försäljning av den likadana produkten. Kommissionen
valde ut fem indiska exporterande tillverkare för stickprovet, varav två uppgav vid tidpunkten för urvalet att de hade inhemsk
försäljning av den likadana produkten.
Det anges emellertid i skäl 23 i förordningen om preliminär tull att det av undersökningen framgått att endast en exporterande
tillverkare hade haft representativ inhemsk försäljning av den likadana produkten under undersökningsperioden. Hänvisningen
i artikel 2.6 a i grundförordningen till vägda genomsnittliga belopp för andra exportörers eller tillverkares vinster utesluter
vidare inte att detta belopp kan fastställas på grundval av ett vägt genomsnitt av de transaktioner eller produkttyper som
kan hänföras till en enda exportör eller tillverkare.
Såsom generaladvokaten angav i punkterna 132–142 i sitt förslag till avgörande gjorde rådet inte en uppenbart oriktig bedömning
när det fann att artikel 2.6 a i grundförordningen kan tillämpas vid fastställelsen av försäljnings- och administrationskostnader,
andra allmänna kostnader samt vinst när tillgängliga uppgifter rör en enda tillverkare och att det är tillåtet att bortse
från uppgifter om sådan försäljning som inte har ägt rum vid normal handel.
Det förhållandet att uttrycket ”andra exportörer eller producenter” används i plural i artikel 2.6 a i grundförordningen utesluter
inte att uppgifter från ett enda företag beaktas när detta företag, som är ett av de företag som är föremål för undersökning,
har haft en representativ försäljning av den likadana produkten på hemmamarknaden i ursprungslandet under undersökningsperioden.
Den metod som innebär att andra exportörers eller tillverkares försäljning, vilken inte ägt rum vid normal handel, inte beaktas
vid fastställelsen av vinstmarginalen utgör en korrekt metod för att konstruera normalvärdet vilken överensstämmer med den
princip som slås fast i artiklarna 1.2 och 2.1 i grundförordningen. Enligt dessa artiklar skall normalvärdet i princip grundas
på uppgifter avseende den försäljning som skett vid normal handel.
Rådet har följaktligen inte gjort en uppenbart oriktig bedömning vid fastställelsen av det ”konstruerade” normalvärdet avseende
den aktuella produkten.

Fastställelsen av dumpningsmarginalen
När det gäller att slutligt fastställa dumpningsmarginalen vill den nationella domstolen få klarhet i huruvida den ”nollställningsmetod”
som använts för att fastställa den totala dumpningsmarginalen, såsom denna metod har tillämpats i samband med den ifrågavarande
antidumpningsundersökningen, är förenlig med artikel 2.11 i grundförordningen.
Det skall inledningsvis erinras om att de fel som enligt Ikea har förekommit vid fastställelsen av försäljnings- och administrationskostnaderna,
andra allmänna kostnader samt vinsten, liksom tillämpningen av ”nollställningsmetoden”, rör fastställelsen av dumpningsmarginalerna.
Om det, vid fastställelsen av huruvida det föreligger dumpning, företas en rättsstridig justering, påverkas lagenligheten
av den införda antidumpningstullen emellertid endast om den införda antidumpningstullen överstiger den tull som skulle ha
tillämpats om denna justering inte hade vidtagits.
Enligt artikel 2.12 i grundförordningen skall dumpningsmarginalen utgöras av det belopp med vilket normalvärdet överstiger
exportpriset. De myndigheter som utför undersökningen skall således fastställa dumpningsmarginalen genom att, i enlighet med
punkt 10 i nämnda artikel, göra en rättvis jämförelse mellan normalvärdet för den likadana produkten och det pris som tillämpas
vid export till gemenskapen.
Det är ostridigt i målet vid den nationella domstolen att dumpningsmarginalen har fastställts genom en jämförelse mellan ett
vägt genomsnittligt ”konstruerat” normalvärde för varje produkttyp och ett vägt genomsnittligt exportpris för varje produkttyp.
De berörda institutionerna valde sålunda först ut flera olika modeller av den produkt som undersökningen avsåg. För var och
en av dessa produkter beräknades ett vägt genomsnittligt normalvärde och ett vägt genomsnittligt exportpris, vilka därefter
jämfördes avseende varje modell. Beträffande vissa modeller fastställdes att dumpning förekom, eftersom exportpriset var lägre
än normalvärdet. Beträffande andra modeller var däremot exportpriset högre än normalvärdet och en negativ dumpningsmarginal
konstaterades.
För att beräkna det totala dumpningsbeloppet för den produkt som undersökningen avsåg  adderade därefter institutionerna dumpningsbeloppet
för alla de modeller beträffande vilka det fastställts dumpning. De negativa dumpningsmarginalerna fastställdes däremot till
noll. Det totala dumpningsbeloppet uttrycktes därefter i en procentandel av det kumulerade värdet av alla exporttransaktioner
för alla modeller, vare sig de varit dumpade eller inte.
Det skall i detta avseende påpekas att ”nollställningsmetoden” inte  alls nämns i artikel 2 i grundförordningen. Tvärtom åläggs
gemenskapsinstitutionerna uttryckligen i denna förordning skyldigheten att göra en rättvis jämförelse mellan exportpriset
och normalvärdet i enlighet med bestämmelserna i artikel 2.10 och 2.11.
I artikel 2.11 i grundförordningen preciseras nämligen att det vägda genomsnittliga normalvärdet skall jämföras med ”ett vägt
genomsnittligt pris för alla exporttransaktioner till gemenskapen”. Användningen av metoden med ”nollställning” av negativa
dumpningsmarginaler vid nämnda jämförelse ledde emellertid i förevarande fall till en förändring av priserna för exporttransaktionerna.
Rådets tillämpning av denna metod innebar därför att den totala dumpningsmarginalen inte fastställdes på grundval av jämförelser
som fullständigt återspeglade alla jämförbara exportpriser. Rådet gjorde således en uppenbart oriktig bedömning med hänsyn
till gemenskapsrätten när det fastställde den totala dumpningsmarginalen på detta sätt.
Gemenskapsinstitutionerna har följaktligen handlat på ett sätt som strider mot artikel 2.11 i grundförordningen när de, vid
fastställelsen av dumpningsmarginalen för den produkt som undersökningen avsåg, tillämpade metoden med ”nollställning” av
de negativa dumpningsmarginalerna för var och en av de aktuella produkttyperna.

Fastställelse av skada
Den nationella domstolen har begärt att domstolen skall avgöra huruvida förordning nr 2398/97 är giltig i den mån det i förordningen,
vid bedömningen av huruvida det föreligger skada, inte görs en bedömning av alla relevanta faktorer som kan ha betydelse för
gemenskapsindustrins tillstånd, och den skada som gemenskapsindustrin vållats felaktigt fastställs på grundval av uppgifter
rörande företag utanför gemenskapsindustrin, vilket strider mot artikel 3.5 i grundförordningen.
I artikel 1.1 i grundförordningen föreskrivs att en antidumpningstull får tas ut på en dumpad produkt endast om produktens
övergång till fri omsättning inom gemenskapen vållar skada. Med begreppet skada avses enligt artikel 3.1 i nämnda förordning
väsentlig skada för gemenskapsindustrin, risk för väsentlig skada för gemenskapsindustrin eller avsevärd försening av etablerandet
av sådan industri.
Det anges i detta hänseende i skäl 34 i förordning nr 2398/97 att de 35 företag som ingett klagomål till kommissionen svarar
för en betydande del av gemenskapens totala tillverkning enligt artikel 5.4 i grundförordningen och att de således utgör gemenskapsindustrin
i den mening som avses i artikel 4.1 i nämnda förordning. Det framgår emellertid av skäl 41 i förordning nr 2398/97 att bedömningen
av den skada som gemenskapsindustrin vållats omfattade uppgifter rörande hela gemenskapen och avsåg inte endast gemenskapsindustrin
i den mening som avses i nämnda artikel 4.1.
Vad gäller frågan huruvida gemenskapsmyndigheterna gjorde en uppenbart oriktig bedömning i det att de inte tog ställning till
alla de relevanta faktorer som kan ha betydelse för gemenskapsindustrins tillstånd, vilka nämns i artikel 3.5 i grundförordningen,
skall det erinras om att nämnda myndigheter enligt denna bestämmelse har befogenhet att företa skönsmässig bedömning vid granskningen
och bedömningen av de olika uppgifterna.
Såsom generaladvokaten påpekade i punkterna 193 och 194 i sitt förslag till avgörande krävs det enligt nämnda bestämmelse
endast att ”relevanta ekonomiska faktorer och förhållanden som har betydelse för [gemenskaps]industrins tillstånd” omfattas
av bedömningen. Det framgår vidare av denna bestämmelse att uppräkningen av de ekonomiska faktorerna och förhållandena ”[inte
är] uttömmande”.
Det skall således konstateras att de berörda institutionerna, vilka endast beaktade de relevanta faktorer som har betydelse
för gemenskapsindustrin när de tog ställning till den dumpade importens inverkan på nämnda industris tillstånd, inte överskred
det utrymme för skönsmässig bedömning som de förfogar över vid utvärdering av komplicerade ekonomiska situationer. De fel
som påstås ha begåtts vid bedömningen av skadan har inte heller vid den förnyade bedömning som genomfördes inom ramen för
förordning nr 1644/2001 påverkat fastställelsen av huruvida gemenskapsindustrin vållats skada.
Gemenskapsinstitutionernas bedömning av huruvida det föreligger skada och av skadans omfattning är under dessa förhållanden
inte uppenbart oriktig.
Mot bakgrund av det ovan anförda skall den första frågan besvaras på följande sätt. Artikel 1 i förordning nr 2398/97 är ogiltig
i den mån rådet, vid fastställelsen av dumpningsmarginalen för den produkt som undersökningen avsåg, tillämpade metoden med
”nollställning” av de negativa dumpningsmarginalerna för var och en av de aktuella produkttyperna.
Domstolen skall därför, utan att det är nödvändigt att besvara de övriga frågorna rörande giltigheten av de efterföljande
förordningarna, pröva den femte frågan avseende konsekvenserna av att artikel 1 i förordning nr 2398/97 konstaterats vara
ogiltig när det gäller vilken rätt importören i målet vid den nationella domstolen har till återbetalning av de antidumpningstullar
som denne har betalat enligt nämnda förordning.
Det ankommer på de nationella myndigheterna att inom sitt rättssystem dra konsekvenserna av att en bestämmelse förklarats
vara ogiltig inom ramen för en begäran om förhandsavgörande där giltighetsfrågor ställts (dom av den 30 oktober 1975 i mål
23/75, Rey Soda, REG 1975, s. 1279, punkt 51; svensk specialutgåva, volym 2, s. 499), vilket får till följd att de antidumpningstullar
som betalats enligt förordning nr 2398/97 inte lagligen skulle ha betalats i den mening som avses i artikel 236.1 i förordning
nr 2913/92. Tullmyndigheterna borde därför i princip återbetala dessa antidumpningstullar i enlighet med nämnda bestämmelse,
om villkoren för återbetalning, däribland det villkor som anges i punkt 2 i nämnda artikel, är uppfyllda, vilket det åligger
den nationella domstolen att avgöra.
Det är vidare endast de nationella domstolarna som är behöriga att pröva en talan om återbetalning av belopp som ett nationellt
organ har uppburit utan grund med stöd av en gemenskapsrättsakt som senare har förklarats ogiltig (se, för ett liknande resonemang,
dom av den 30 maj 1989 i mål 20/88, Roquette mot kommissionen, REG 1989, s. 1553, punkt 14, och av den 13 mars 1992 i mål
C‑282/90, Vreugdenhil mot kommissionen, REG 1992, s. I-1937, punkt 12).
Den femte frågan skall under dessa förhållanden besvaras på följande sätt. En importör, som den som är aktuell i målet vid
den nationella domstolen och som vid en nationell domstol har överklagat besluten att antidumpningstullar skall uttas av denne
med tillämpning av förordning nr 2398/97, vilken i förevarande dom förklarats ogiltig, har i princip rätt att åberopa denna
ogiltighet i målet vid den nationella domstolen, som grund för återbetalning av dessa tullar i enlighet med artikel 236.1
i förordning nr 2913/92.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 2398/97 av den 28 november 1997 om införande av en slutgiltig antidumpningstull på import
av sänglinne av bomull med ursprung i Egypten, Indien och Pakistan är ogiltig i den mån Europeiska unionens råd, vid fastställelsen
av dumpningsmarginalen för den produkt som undersökningen avsåg, tillämpade metoden med ”nollställning” av de negativa dumpningsmarginalerna
för var och en av de aktuella produkttyperna.
2)
En importör, som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen och som vid en nationell domstol har överklagat besluten
att antidumpningstullar skall uttas av denne med tillämpning av förordning nr 2398/97, vilken i förevarande dom förklarats
ogiltig, har i princip rätt att åberopa denna ogiltighet i målet vid den nationella domstolen, som grund för återbetalning
av dessa tullar i enlighet med artikel 236.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av
en tullkodex för gemenskapen.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.