CELEX: 62002CJ0113
Regula (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem
Direktīva 75/442/EEK par atkritumiem
Valsts pasākums, kas paredz iebildumus pret reģenerējamo atkritumu pārvadājumiem, ja 20 % atkritumu ir reģenerējami dalībvalstī un ja galamērķa valstī reģenerējamo atkritumu procents ir mazāks
Dalībvalsts pasākums, kas Direktīvas 74/442 II B pielikuma R 1. punktā paredzēto darbību (reģenerācija sadedzinot) vai šīs pašas direktīvas II A pielikuma D 10. punktā paredzēto darbību (apglabāšana sadedzinot) klasificē nevis atkarībā no reālas izmantošanas kritērija, bet atkarībā no sadedzināmo atkritumu siltumspējas

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko
tai uzliek Padomes 1993. gada 1. februāra Regulas (EEK) Nr. 259/93 par uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem
Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās (OV L 30., 1. lpp.) 7. panta 4. punkts un Padomes 1975. gada 15. jūlija
Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.), kā tā ir grozīta ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK
(OV L 78, 32. lpp.) un ar Komisijas 1996. gada 24. maija lēmumu 96/350/EK (OV L 135, 32. lpp.) (turpmāk – “Direktīva 75/442”),
1. panta e) un f) apakšpunkts un 7. panta 1. punkts, kā arī EKL 82. pants, piemērojot to kopā ar EKL 86. pantu.
Komisija ir atsaukusi pamatus par Direktīvas 75/442 7. panta 1. punkta pārkāpumu un par EKL 82. panta, piemērojot to kopā
ar EKL 86. pantu, pārkāpumu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Definīcijas
Regulas Nr. 259/93 2. panta i) un k) apakšpunkts attiecībā uz atkritumiem definē, no vienas puses, “apglabāšanu” kā darbību,
kas “atbilst Direktīvas 75/442/EEK 1. panta e) apakšpunktā dotajai definīcijai” un, no otras puses, “pārstrādi” kā darbību,
kas “atbilst Direktīvas 75/442/EEK 1. panta f) apakšpunktā dotajai definīcijai”.
Saskaņā ar minētās direktīvas 1. panta e) un f) apakšpunktiem ar “apglabāšanu” saprot “jebkuras darbības, kas minētas II A pielikumā”
un ar “reģenerāciju” – “jebkuras darbības, kas minētas II B pielikumā”.
“Sadedzināšana uz sauszemes” ir ietverta Direktīvas 75/442 II A pielikuma D 10. punktā un tādējādi tiek uzskatīta par “apglabāšanas
darbību”. Taču no pielikuma II B R 1. punkta izriet, ka “reģenerācija” (sadedzinot) notiek, ja atkritumus “izmanto galvenokārt
kā degvielu vai enerģijas ražošanai”.
Pamatnoteikumi
Attiecībā uz reģenerējamajiem atkitumiem Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektais ievilkums noteic, ka
“nosūtītāja un galamērķa kompetentās iestādes var izteikt pamatotus iebildumus pret plānoto pārvadājumu: [..]
–        ja reģenerācijai izmantojamo un šim nolūkam neizmantojamo atkritumu attiecība, reģenerācijas rezultātā iegūto materiālu paredzamā
vērtība vai reģenerācijas izmaksas un nereģenerējamās daļas apglabāšanas izmaksas neattaisno reģenerāciju nedz ekonomisku,
nedz ar vidi saistītu apsvērumu aspektā.”

Valsts tiesiskais regulējums

Meerjarenplan gevaarlijke avfalstoffen
II 1997‑2007 (daudzgadīgais bīstamo atkritumu vadības plāns, turpmāk tekstā – “
MJP‑GA II
”) pirmajā daļā, 8.3. nodaļā par ievešanu un izvešanu reģenerācijai Eiropas Savienībā noteic, ka:
“Iebildumu, kas paredzēti [Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektajā ievilkumā], izmantošanai jāņem vērā
šādi apsvērumi:
Reģenerējamo bīstamo atkritumu pārrobežu pārvadājumiem jābūt saskaņā ar Eiropas Savienības vēlmi sekmēt atkārtotu izmantošanu.
Šajā ziņā reģenerācijai dodama priekšroka pār galīgo apbedīšanu. Tādēļ jāņem vērā reģenerējamo un nereģenerējamo atkritumu
attiecība (reģenerācijas pakāpe).
Jebkurš paziņojums jāvērtē, ņemot vērā iemeslu, ar kādu pamatoti šie iebildumi, un neierobežojot iemeslu aspektus, kas pamato
iebildumus pēc būtības, šādā kārtībā:
a) ja mazāk nekā 20 % (masas procents) no pārrobežu pārvadājumam paredzēto atkritumu daudzuma tiek reģenerēti nosūtītājvalstī,
ņemot vērā lielo atkritumu daudzumu, kas pēc tam ir galīgi jāapbedī, iemesli Reglamentā Nr. 259/93 [7. pantā] paredzēto iebildumu
izteikšanai tiek novērtēti atsevišķi katram pieprasījumam; jebkurā gadījumā b) punkta zemsvītras piezīmē noteiktā robeža netiek
piemērota. Reģenerēto materiālu 20 % likme tiek aprēķināta, pamatojoties uz sākotnējo vielu svaru, neņemot vērā iespējamo
ar apstrādi saistīto pieaugumu; [..]
b)      visos pārējos gadījumos pret pārvadājumu principā jāiebilst, ja galamērķa dalībvalstī reģenerējamo atkritumu procents ir mazāks
par nosūtītājā dalībvalstī reģenerējamo atkritumu procentu.”

MJP‑GA II
pirmās daļas 8.3. nodaļas b) apakšpunkta zemsvītras piezīme ar labojumiem, kas izdarīti ar 2000. gada 3. marta ministrijas
rīkojumu Nr. MJZ200019786 (2000. gada 24. marta
Nederlandse Staatscourant
Nr. 60, 18. lpp.), redakcijā, kāda bija spēkā argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, noteic, ka
“Ja nevar skaidri konstatēt, ka galamērķa valstī reāli reģenerēto atkritumu procents ir mazāks, var tikt piemērota robeža,
lai ierobežotu sūdzību un prasību skaitu. Robeža nevar pārsniegt 20 % no relatīvās vērtības. Visu izvērtējot, vienmēr tiek
ņemts vērā konkrētais paredzētais pārvadājums. Likmes aprēķināšana ir identiska a) apakšpunktā noteiktajai, pamatojoties uz
nosūtītājvalstī reģenerējamo atkritumu daudzumu.”

MJP‑GA II
otrās daļas 18. nodaļa īpaši iezīmē atšķirību starp reģenerāciju (sadedzinot), atkritumus izmantojot galvenokārt kā degvielu
vai enerģijas ražošanai, un galīgo apbedīšanu (sadedzinot). Nošķiršanai tiek izmantots kritērijs, kas noteic, ka bīstamie
atkritumi, kas satur mazāk par 1 % hlora, tiek reģenerēti, ja to siltumspēja pārsniedz 11,500 Kj/kg, un ka bīstamie atkritumi,
kas satur vairāk par 1 % hlora, tiek reģenerēti, ja to siltumspēja pārsniedz 15,000 Kj/kg.

Pirmstiesas procedūra
Vispirms, dodot iespēju Nīderlandes Karalistei sniegt paskaidrojumus, Komisija 2000. gada 1. augustā vērsās pie tās ar argumentētu
atzinumu par to, ka noteiktus valsts tiesiskā regulējuma bīstamo atkritumu jautājumā aspektus tā uzskata par nesaderīgiem
ar Regulu Nr. 259/93, Direktīvu 75/442 un EKL 86. pantu, piemērojot to kopā ar EKL 82. pantu. Pēc tam tā aicināja šo dalībvalsti
izpildīt tās pienākumus, ko tai uzliek minētie noteikumi, divu mēnešu laikā no šī atzinuma paziņošanas brīža. Tā kā ar 2000. gada
8. novembra vēstuli sniegtā Nīderlandes institūciju atbilde Komisiju neapmierināja, tā nolēma iesniegt šo prasību.

Par prasību
Savas prasības pamatojumam Komisija izvirza divus iebildumus pret Nīderlandes tiesisko regulējumu bīstamo atkritumu jomā.
Šo iebildumu pamatā pēc būtības ir
–        Nīderlandes regulējuma, kas paredz, ka pret atkritumu pārvadājumu principā jāiebilst, ja vismaz 20 % atkritumu ir reģenerējami
Nīderlandē un ja galamērķa dalībvalstī reģenerējamo atkritumu procents ir mazāks par nosūtītājā dalībvalstī reģenerējamo atkritumu
procentu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais Nīderlandes regulējums par atkritumu pārvadājumiem”), nesaderība ar Regulas Nr. 259/93
7. panta 4. punkta a) apakšpunktu;
–        nepareiza Direktīvas 75/442 transponēšana valsts tiesībās, Nīderlandei veicot pasākumu, kas paredz, ka reģenerācija (sadedzinot)
jānošķir no apglabāšanas (sadedzinot), pamatojoties uz kritēriju, kas kombinē prasību par siltumspēju, kas saistīta ar atkritumu
dedzināšanu, un ar hlora saturu tajos [turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums, kas nošķir reģenerāciju (sadedzinot) un apglabāšanu
(sadedzinot)”].

Par pirmo iebildumu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Nīderlandes regulējums par atkritumu pārvadājumiem, ciktāl tas pamatojas uz Nīderlandē un galamērķa valstī
reģenerējamo atkritumu procentu, atkāpjas no Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētajiem kritērijiem,
ko tas it kā mēģina piemērot, un tādējādi ir ar to nesaderīgs.
Salīdzinot ar iepriekšējo Nīderlandes regulējumu par atkritumu pārvadājumiem, saskaņā ar kuru iebildumi pret atkritumu izvešanu
tika izteikti, ja to apstrāde ārvalstīs nebija efektīvāka un ja vien Nīderlandes apstrādes kapacitāte nebija nepietiekama
vai nepastāvēja nemaz, pašreizējais Nīderlandes regulējums tikai aizstāj “efektīvākas” apstrādes kritēriju ar “zemākas reģenerācijas
pakāpes” jēdzienu.
Nīderlandes valdība apgalvo, ka apstrīdētais regulējums par atkritumu pārvadājumiem ievēro minētā Regulas Nr. 259/93 7. panta
4. punkta a) apakšpunkta piektajā ievilkumā noteiktos ietvarus.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstis var veikt pasākumus regulas piemērošanai, ja tie netraucē tās tiešajai piemērojamībai,
neapslēpj tās Kopienas raksturu un ja tie noteic, ka tiek izmantota ar minēto regulu piešķirtā izvērtēšanas brīvība, ievērojot
tās noteikumu ietvarus (šajā sakarā skat. 1978. gada 31. janvāra spriedumu lietā 94/77
Zerbone
,
Recueil 1978
, 99. lpp., 27. punkts).
Jāatgādina, ka no Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektā ievilkuma izriet, ka nosūtītāja un galamērķa
kompetentās iestādes var izteikt pamatotus iebildumus pret plānoto atkritumu pārvadājumu, ja reģenerējamo un nereģenerējamo
atkritumu attiecība, reģenerācijas rezultātā iegūto materiālu paredzamā vērtība vai reģenerācijas izmaksas un nereģenerējamās
daļas apglabāšanas izmaksas neattaisno reģenerāciju nedz ekonomisku, nedz ar vidi saistītu apsvērumu aspektā.
Lai noteiktu, vai reģenerācijas darbība ir attaisnota no ekonomisku un ar vidi saistītu apsvērumu viedokļa, minētais 7. panta
4. punkta a) apakšpunkta piektais ievilkums atsaucas uz trim kritērijiem, proti, reģenerējamo un nereģenerējamo atkritumu
attiecību, reģenerācijas rezultātā iegūto materiālu paredzamo vērtību un nereģenerējamās daļas apglabāšanas izmaksām.
Šajā gadījumā jākonstatē, ka Nīderlandes regulējums par atkritumu pārvadājumiem pārkāpj Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta
a) apakšpunktu, ciktāl tas pārsniedz šī noteikuma, kas tam būtu jāprecizē, ietvarus.
Nīderlandes regulējums par atkritumu pārvadājumiem atsaucas tikai uz reģenerējamo un nereģenerējamo atkritumu attiecību.
Turklāt, liekot uzsvaru uz galamērķa valstī un nosūtītājvalstī reģenerējamo atkritumu procentu salīdzinājumu, Nīderlandes
regulējums par atkritumu pārvadājumiem ļauj iebilst pret reģenerējamo atkritumu pārvadājumu, balstoties ne tikai uz neatkarīgu
reģenerācijas darbību galamērķa valstī ekonomisku un ar vidi saistītu apsvērumu novērtējumu, bet arī uz nosūtītājvalsts apstrādes
kapacitāti. Tiesa ir lēmusi, ka Kopienas regulējuma par atkritumu pārvadājumiem ietvaros pašpietiekamības un tuvuma apsvērumi
nav piemērojami reģenerējamo atkritumu pārvadājumiem (1998. gada 25. jūnija spriedums lietā C‑203/96
Dusseldorp
u.c.,
Recueil 1998
, I‑4075. lpp., 27. – 34. punkts).
Šajā kontekstā Nīderlandes valdības argumenti, lai pamatotu apstrīdētā atkritumu pārvadājumu regulējuma saderību ar Regulas
Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunktu, nevar tikt pieņemti.
Pēc Nīderlandes valdības domām, novērtējumam jāsatur nosūtītājas dalībvalsts un galamērķa dalībvalsts apstrādes iekārtu kvalitātes
salīdzinājums, jo Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektais ievilkums jāinterpretē Direktīvas 75/442 3. panta
1. punkta b) apakšpunkta pirmajā ievilkumā noteikto mērķu un EKL 174. panta 2. punkta kontekstā, lai tiektos uz lielāko iespējamo
atkritumu reģenerāciju Kopienā. Šajā ziņā jākonstatē, ka sasniedzamais mērķis neattaisno salīdzinājuma veikšanu tikai starp
reģenerējamajiem un nereģenerējamajiem atkritumiem un nosūtītājā dalībvalstī un galamērķa dalībvalstī pieejamajām apstrādes
iekārtām un pārējo minētās regulas 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektajā ievilkumā noteikto kritēriju neievērošanu.
Attiecībā uz argumentu, ka apstrīdētais atkritumu pārvadājumu regulējums neliedz Nīderlandes iestādēm katru atkritumu pārvadājuma
pieteikumu izvērtēt individuāli un ka iebildumi ir izņēmums, nevis likums, jāatzīmē, ka, tā kā Nīderlandes regulējums par
atkritumu pārvadājumiem nav saderīgs ar Kopienas tiesisko regulējumu, šāds apsvērums nav būtisks, novērtējot, vai ir noticis
Regulas Nr. 259/93 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektā ievilkuma pārkāpums.
Attiecībā uz argumentu, ka apstrīdētais atkritumu pārvadājumu regulējums ir neitrāls, jo tas attiecas gan uz atkritumu izvešanu,
gan ievešanu, jāatzīmē – kā ģenerāladvokāts to pamatoti norādījis savu secinājumu 49. punktā – arī šim apstāklim nav nozīmes,
novērtējot, vai ir noticis minētās regulas 7. panta 4. punkta a) apakšpunkta piektā ievilkuma pārkāpums. Abos gadījumos Nīderlandes
regulējuma par atkritumu pārvadājumiem noteiktie kritēriji iziet ārpus iebildumu motīviem, ko izsmeļoši noteicis Kopienas
tiesiskais regulējums.
Pastāvot šādiem apstākļiem, pirmais iebildums ir pamatots.

Par otro iebildumu
Pušu argumenti
Komisija apgalvo, ka Nīderlandes pasākums, kas nošķir reģenerāciju (sadedzinot) un apglabāšanu (sadedzinot), nepareizi transponē
iekšējās tiesībās Direktīvas 75/442 1. panta e) un f) apakšpunktus, piemērojot tos kopā ar šīs pašas direktīvas II A pielikuma
D 10. punktu un II B pielikuma R 1. punktu.
Nīderlandes valdība apgalvo, ka reģenerācijas (sadedzinot) un apglabāšanas (sadedzinot) nošķiršana, ko nosaka apstrīdētais
pasākums, atbilst ar Direktīvu 74/442 noteiktajai klasifikācijai.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Direktīvas 75/442 1. panta e) un f) apakšpunktu ar “apglabāšanu” saprot jebkuras darbības, kas minētas II A pielikumā,
un ar “reģenerāciju” saprot jebkuras darbības, kas minētas II B pielikumā.
Saskaņā ar Direktīvas 75/442 II A pielikuma D 10. punktu “sadedzināšana uz sauszemes” tiek uzskatīta par “apglabāšanas” darbību.
No Direktīvas 75/442 II B pielikuma R 1. punkta izriet, ka “reģenerācija” (sadedzinot) notiek, ja atkritumus “izmanto galvenokārt
kā degvielu vai enerģijas ražošanai”.
Lietā Komisija/Vācija (2003. gada 13. februāra spriedums lietā C‑228/00,
Recueil 2003
, I‑1439. lpp., 41. – 43. punkts) Tiesa norādīja trīs nosacījumus, lai noteiktu, vai atkritumu izmantošana degvielai uzskatāma
par Direktīvas 75/442 II B pielikuma R 1. punktā minēto reģenerācijas darbību. Pirmkārt, šajā noteikumā paredzētās darbības
galamērķim jābūt enerģijas ražošanai. Otrkārt, enerģijai, kas tiek iegūta, dedzinot atkritumus, un rekuperēta, jābūt lielākai
par to, kas tiek patērēta dedzināšanas procesa laikā, un daļai no dedzināšanas laikā iegūtās enerģijas pārpalikuma jātiek
reāli izmantotai vai nu nekavējoties degšanas radītā siltuma veidā, vai pēc pārveidošanas elektrības veidā. Treškārt, darbības
laikā jāpatērē lielākā daļa atkritumu, un lielākajai daļai iegūtās enerģijas jātiek rekuperētai un izmantotai.
Atbilstoši Tiesas teiktajam tādi kritēriji kā atkritumu siltumspēja, kaitīgo vielu daudzums dedzināmajos atkritumos vai tas,
ka atkritumi ir tikuši sajaukti, savukārt nav ņemami vērā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Vācija, 4. punkts).
Šajā gadījumā, tā kā Tiesa ir nepārprotami atzinusi, ka kritēriji, kas balstīti uz siltumspēju vai atkritumu sastāvu, ir nesaderīgi
ar Direktīvu 75/442, Nīderlandes valdības argumenti šajā jautājumā ir noraidāmi.
Tātad apstrīdētais Nīderlandes pasākums, kas nošķir reģenerāciju (sadedzinot) un apglabāšanu (sadedzinot), neatbilst minētās
direktīvas 1. panta e) un f) apakšpunktiem, piemērojot tos kopā ar šīs pašas direktīvas II A pielikuma D 10. punktu un II B pielikuma
R 1. punktu. Tādējādi Nīderlandes karaliste nav izpildījusi savu pienākumu transponēt Direktīvas 74/442 1. panta e) un f) apakšpunktus
iekšējās tiesībās.
Pastāvot šādiem apstākļiem, otrais iebildums ir pamatots.
Ņemot vērā iepriekš teikto, jāsecina, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi savus pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 259/93
7. panta 4. punkts un Direktīvas 75/442 1. panta e) un f) apakšpunkts.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Nīderlandes
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums ir tai nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Nīderlandes Karalistei atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1993. gada 1. februāra Regulas (EEK) Nr. 259/93 par
uzraudzību un kontroli attiecībā uz atkritumu pārvadājumiem Eiropas Kopienā, ievešanu tajā un izvešanu no tās 7. panta 4. punkts,
kā arī Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem, kā tā ir grozīta ar Padomes 1991. gada 18. marta
Direktīvu 91/156/EEK un ar Komisijas 1996. gada 24. maija lēmumu, 1. panta e) un f) apakšpunkts;
2)
Nīderlandes Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
* Tiesvedības valoda – holandiešu.