CELEX: 62005CJ0032
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Životné prostredie
Smernica 2000/60/ES
Neoznámenie opatrení prijatých na prebratie
Povinnosť prijať rámcovú právnu úpravu do vnútroštátneho práva
Absencia
Neúplné prebratie alebo neprebratie článkov 2, 7 ods. 2 a 14

Odôvodnenie
1. Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/60/ES z 23. októbra 2000, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva (Ú. v. ES L 327, s. 1; Mim. vyd. 15/005, s. 275, ďalej len „smernica“), s výnimkou článku 3 ods. 1 až 3 a 5 až 7 a článku 7 ods. 3, alebo v každom prípade tým, že o nich neinformovalo Komisiu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
2. Odôvodnenie č. 18 smernice stanovuje:
„Vodná politika spoločenstva si vyžaduje transparentný, efektívny a koherentný legislatívny rámec. Spoločenstvo by malo poskytnúť všeobecne platné princípy a celkový rámec pôsobenia. Táto smernica by mala zabezpečiť takýto rámec, koordinovať, integrovať a v dlhodobejšej perspektíve ďalej rozvíjať všeobecné zásady a štruktúry ochrany a trvalo udržateľného využívania vôd v spoločenstve v súlade s princípmi subsidiarity.“
3. Z odôvodnenia č. 29 smernice vyplýva, že členské štáty v snahe dosiahnuť ciele stanovené touto smernicou a pri zavádzaní programu opatrení na tento účel môžu zavádzanie programu opatrení etapizovať, aby rozložili náklady na vykonávanie.
4. Podľa článku 1 smernice „účelom tejto smernice je ustanoviť rámec ochrany vnútrozemských povrchových vôd, brakických vôd, pobrežných vôd a podzemných vôd“.
5. Článok 2 smernice definuje 41 relevantných pojmov na účely smernice. Niektoré z týchto pojmov sa týkajú noriem kvality vody, ktoré smernica, osobitne jej článok 4, ukladá dodržiavať členským štátom. Lehoty, v ktorých sa musia tieto normy dodržať, sú určené najmä v článkoch 4 až 6 a 8 smernice.
6. Článok 3 smernice s názvom „Koordinácia administratívnych úprav v rámci správnych území povodí“ znie takto:
„1. Členské štáty identifikujú jednotlivé povodia ležiace na ich štátnom území a pre účely tejto smernice ich začlenia do jednotlivých správnych území povodí…
2. Členské štáty zabezpečia primerané administratívne usporiadanie, vrátane ustanovenia vhodného príslušného orgánu, pre uplatňovanie pravidiel tejto smernice v rámci každého správneho územia povodí ležiaceho na ich území.
3. Členské štáty zabezpečia, aby povodie pokrývajúce územie viac ako jedného členského štátu bolo začlenené do medzinárodného správneho územia povodia. Na žiadosť príslušných členských štátov Komisia sprostredkuje začlenenie do takýchto medzinárodných správnych území povodí.
…
4. Členské štáty zabezpečia, aby boli požiadavky tejto smernice na dosiahnutie environmentálnych cieľov ustanovených článkom 4, a najmä všetky programy opatrení koordinované v celom správnom území povodia. Pre medzinárodné správne územia povodí zabezpečia túto koordináciu príslušné členské štáty spoločne, pričom pre tento účel môžu použiť existujúce štruktúry vytvorené na základe medzinárodných dohôd. Komisia môže na žiadosť príslušných členských štátov sprostredkovať prijatie programov opatrení.
…
6. Členské štáty môžu ustanoviť existujúci štátny alebo medzinárodný orgán za príslušný orgán na účely tejto smernice.
7. Členské štáty ustanovia príslušný orgán k termínu uvedenému v článku 24.
…“
7. Článok 4 smernice stanovuje environmentálne ciele, ktoré musia členské štáty dosiahnuť pri realizácii programov opatrení špecifikovaných v plánoch vodohospodárskeho manažmentu povodia pre povrchové vody, pre podzemné vody a pre chránené oblasti. Členské štáty sú v podstate povinné vykonať potrebné opatrenia na zabránenie zhoršenia stavu uvedených vôd a chránených oblastí a na zlepšenie a obnovenie na úrovne definované ustanoveniami smernice, najmä jej článkom 2.
8. Podľa článku 4 ods. 1 písm. c) smernice „členské štáty dosiahnu súlad so všetkými normami a cieľmi do 15 rokov od dátumu nadobudnutia účinnosti tejto smernice, pokiaľ nie je uvedené inak v právnych predpisoch spoločenstva, podľa ktorých boli jednotlivé chránené oblasti ustanovené“.
9. Čo sa týka vôd využívaných na odber pitnej vody, článok 7 smernice stanovuje:
„1. Členské štáty určia v každom správnom území povodia:
– všetky vodné útvary využívané na odber vody určenej na ľudskú spotrebu, ktoré poskytujú v priemere viac ako 10 m 3  za deň alebo slúžia viac ako 50 osobám, a
– tie vodné útvary, pre ktoré sa uvažuje s využitím na tento účel.
Členské štáty budú v súlade s prílohou V monitorovať tie vodné útvary, ktoré podľa prílohy V poskytujú v priemere viac ako 100 m 3  za deň.
2. Okrem splnenia cieľov ustanovených článkom 4 v súlade s požiadavkami tejto smernice pre povrchové vody a kvalitatívnych požiadaviek ustanovených na úrovni spoločenstva článkom 16, členské štáty zabezpečia pre každý vodný útvar identifikovaný podľa odseku 1, aby použitý spôsob úpravy vody v súlade s právnymi predpismi spoločenstva zabezpečoval výstupnú kvalitu upravenej vody, ktorá bude aj v súlade s požiadavkami smernice 80/778/EHS [Rady z 15. júla 1980 o kvalite vody určenej na ľudskú spotrebu [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 229, s. 11)] v znení smernice 98/83/ES [Rady z 3. novembra 1998 (Ú. v. ES L 330, s. 32; Mim. vyd. 15/004, s. 90)].
3. Členské štáty zabezpečia nevyhnutnú ochranu identifikovaných vodných útvarov, s cieľom vylúčiť zhoršenie ich kvality a aby sa znížila miera úpravy potrebná na výrobu pitnej vody. Členské štáty môžu zriadiť ochranné pásma pre tieto vodné útvary.“
10. Podľa článku 14 smernice:
„1. Členské štáty budú podporovať aktívnu účasť všetkých zainteresovaných strán na vykonávanie tejto smernice, najmä pri vypracovaní, prehodnocovaní a aktualizovaní plánov vodohospodárskeho manažmentu povodia. Členské štáty zabezpečia, že pre každé správne územie povodia zverejnia a predložia na pripomienkovanie verejnosti vrátane užívateľov:
a) časový harmonogram a pracovný program na vypracovanie plánu, vrátane ustanovenia opatrení týkajúcich sa konzultácií, ktoré sa majú realizovať aspoň tri roky pred začiatkom obdobia, na ktoré sa plán vzťahuje;
b) predbežný prehľad dôležitých problémov hospodárenia s vodou zistených v povodí aspoň dva roky pred začiatkom obdobia, na ktoré sa plán vzťahuje;
c) kópií návrhu plánu vodohospodárskeho manažmentu v povodí aspoň jeden rok pred začiatkom obdobia, na ktoré sa plán vzťahuje.
Na požiadanie sa umožní prístup k podkladom a informáciám použitým pri spracovaní návrhu plánu vodohospodárskeho manažmentu povodia.
2. Členské štáty poskytnú aspoň šesť mesiacov na podanie písomných pripomienok k týmto dokumentom, aby sa umožnila aktívna účasť a konzultácie.
3. Odseky 1 a 2 budú platiť rovnako pre aktualizované plány vodohospodárskeho manažmentu povodia.“
11. Článok 24 smernice uvádza:
„1. Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr 22. decembra 2003. Bezodkladne o tom budú informovať Komisiu.
…
2. Členské štáty oznámia Komisii znenie základných ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré prijmú v oblasti upravenej touto smernicou. Komisia o tom bude informovať ostatné členské štáty.“
Vnútroštátna právna úprava
12. Zákon z 29. júla 1993 o ochrane vôd a vodnom hospodárstve (Mém. A 1993, s. 1302, ďalej len „zákon z roku 1993“) upravuje povrchové vody, podzemné vody, verejné vody a súkromné vody.
13. Podľa článku 2 zákona z roku 1993 s názvom „Základné zásady“:
„1. Predmetom tohto zákona je boj proti znečisťovaniu vôd a ich regenerácia s cieľom uspokojiť najmä potreby
– zdravia ľudí a zvierat a ekologickej rovnováhy,
– biologického života prijímacieho vodného prostredia a osobitne fauny rýb,
– zásobovania pitnou vodou a priemyselnou spotrebnou vodou,
– zachovania vôd,
– kúpania, vodných športov a iných rekreačných činností,
– ochrany krajiny a oblastí,
– poľnohospodárstva, priemyslu, dopravy a ostatných ľudských činností vo verejnom záujme.
2. Každý, kto užíva vody uvedené v tomto zákone, je povinný sa správať tak, aby predchádzal alebo znižoval v čo najväčšej možnej miere a s potrebnou starostlivosťou podľa daných okolností akékoľvek znečistenie vôd.“
14. Článok 3 toho istého zákona obsahuje zoznam dvanástich definícií výrazov uvedených v tomto zákone.
15. Čo sa týka identifikácie, vzniku a správy ochranných vodných pásem, články 18 a 19 zákona z roku 1993 znejú takto:
„18. Ochranné vodné pásma
1. Na zabezpečenie kvality vôd určených na ľudskú spotrebu môžu byť pozemky umiestnené v okolí miest odberu vyhlásené za ochranné pásma a ďalej rozdelené na bezprostredné ochranné pásma, blízke ochranné pásma a vzdialené ochranné pásma.
Toto vykonávacie opatrenie musí zodpovedať národnému plánu vodného hospodárstva podľa článku 6 predmetného zákona.
2. Pozemky umiestnené v bezprostrednom ochrannom pásme možno nadobudnúť do výlučného vlastníctva.
Môžu byť vyvlastnené spôsobmi a formami podľa zákona z 15. marca 1979 o vyvlastnení z verejne prospešných dôvodov.
3. V blízkom ochrannom pásme možno zakázať, upraviť alebo vyžadovať osobitné povolenie pre akékoľvek činnosti, výstavbu alebo akékoľvek skládky spôsobilé priamo alebo nepriamo poškodiť kvalitu vôd.
4. Vo vzdialenom ochrannom pásme možno upraviť činnosti, výstavbu a skládky uvedené v odseku 3.
19. Podrobnosti vzniku a správy ochranných vodných pásem
1. Vznik ochranných vodných pásem navrhuje minister so súhlasom vlády v Rade.
2. Minister nariadi vypracovanie spisu obsahujúceho:
– nótu s uvedením predmetu, dôvodov a rozsahu činnosti,
– geologickú správu obsahujúcu najmä uvedenie citlivosti hydrogeologického vzťahu medzi pásmami presakovania a chránenými miestami odberu,
– zoznam obcí patriacich celkom alebo sčasti do ochranného pásma s uvedením zodpovedajúcich katastrálnych území pre každú obec,
– topografickú mapu a katastrálne plány s vyznačením hraníc ochranného pásma,
– hospodársky plán stanovujúci
a) povinnosti uložené vlastníkom a držiteľom;
b) vecné bremená týkajúce sa ochranného pásma;
c) v potrebnom rozsahu plánovania a práce zodpovedajúce úlohe ochranného pásma.
3. Minister zašle spis miestne príslušnému okresnému komisárovi na účely prieskumu verejnej mienky.
Okresný komisár nariadi uloženie spisu počas tridsiatich dní na obecnom úrade, kde sa s ním môže oboznámiť verejnosť. Uloženie sa uverejní vyvesením v obci obvyklým spôsobom obsahujúcim pozvánku na oboznámenie sa s listinami.
V lehote uvedenej v predchádzajúcom pododseku sa musia námietky proti projektu zaslať kolégiu obyvateľov mesta a členov mestskej rady, ktoré s nimi oboznámi obecnú radu na účely zaujatia jej stanoviska. Tento spis sa do mesiaca po uplynutí lehoty na uverejnenie zašle spolu s požiadavkami a stanoviskom obecnej rady okresnému komisárovi, ktorý tieto listiny spolu so svojimi pripomienkami predloží ministrovi.
4. Vyhlásenie ochranného vodného pásma sa po vypočutí stanoviska Štátnej rady vykoná veľkovojvodskou vyhláškou.
5. Veľkovojvodská vyhláška, ktorá za ochranné vodné pásmo vyhlási časť územia, môže uložiť vlastníkom a držiteľom povinnosť znášať vecné bremená týkajúce sa najmä:
– používania vôd,
– úpravy používania pesticídov a znečisťujúcich hnojív,
– zákazu zmeny využitia pôdy.
Účinky vyhlásenia ochranného vodného pásma sa vzťahujú na dané územie bez ohľadu na zmenu vlastníka alebo držiteľa.“
Konanie pred podaním žaloby
16. Podľa názoru Komisie smernica nebola prebratá do luxemburského práva v lehote, ktorú stanovuje, a preto Komisia po tom, čo Luxemburské veľkovojvodstvo 26. januára 2004 vyzvala, aby predložilo pripomienky v súlade s článkom 226 ES, vydala 9. júla 2004 odôvodnené stanovisko, v ktorom tento členský štát vyzvala, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
17. Vo svojej odpovedi na toto odôvodnené stanovisko z 27. decembra 2004 luxemburské orgány uviedli rôzne dôvody na ospravedlnenie omeškania s prebratím smernice, medzi inými nejasnosť niektorých v nej uvedených pojmov a rozhodnutie luxemburskej vlády využiť toto prebratie na hĺbkovú revíziu súčasnej vnútroštátnej právnej úpravy. Tieto orgány napriek tomu upresnili, že omeškanie s formálnym prebratím smernice v žiadnom prípade nezakladá prekážku dodržiavania rôznych lehôt stanovených touto smernicou.
18. Keďže Komisiu daná odpoveď neuspokojila, rozhodla sa podať túto žalobu.
O žalobe
O prvej výhrade týkajúcej sa neoznámenia opatrení na prebratie smernice
Argumentácia účastníkov konania
19. Komisia pripomína, že členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr 22. decembra 2003 a bezodkladne o tom budú informovať Komisiu. V žalobe tvrdí, že luxemburské orgány ju neinformovali o prijatých ustanoveniach.
20. Komisia, berúc do úvahy informácie poskytnuté luxemburskou vládou v jej vyjadrení k žalobe týkajúce sa listu, ktorý jej bol zaslaný Stálym zastúpením Luxemburska pri Európskej únii 24. augusta 2004 (ďalej len „list z 24. augusta 2004“), pokiaľ ide o uplatnenie článku 3 smernice, vo svojej replike pripúšťa, že z dôvodu nedostatočnej koordinácie medzi jej vlastnými službami nevedela o tomto liste. Aj keď Komisia uznáva, že oznámenie požadované podľa článku 3 sa uskutočnilo, trvá na tom, že k tomuto oznámeniu došlo po uplynutí lehoty určenej článkom 3 ods. 8, a to 22. júna 2004, a navyše až následne po odoslaní odôvodneného stanoviska.
21. Čo sa týka zákona z roku 1993, ktorý podľa Luxemburského veľkovojvodstva priznáva orgánom členských štátov dostatočné právomoci na zabezpečenie realizácie cieľov stanovených smernicou a s ktorým bola oboznámená prvýkrát vo vyjadrení k žalobe, Komisia zdôrazňuje, že pred týmto oznámením nikdy nemala vedomosť o existencii tohto zákona ani o jeho obsahu. Dospela preto k záveru, že Luxemburské veľkovojvodstvo neoznámilo opatrenia prijaté na dosiahnutie súladu so smernicou v predpísanej lehote.
Posúdenie Súdnym dvorom
22. Podľa ustálenej judikatúry sa má existencia nesplnenia povinnosti posudzovať vo vzťahu ku konkrétnemu členskému štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku. Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudky zo 14. septembra 2004, Komisia/Španielsko, C‑168/03, Zb. s. I‑8227, bod 24, a z 12. januára 2006, Komisia/Portugalsko, C‑118/05, Zb. s. I‑11*, bod 7).
23. V predmetnej veci treba najprv uviesť, že list z 24. augusta 2004 bol zaslaný pred uplynutím lehoty dvoch mesiacov určenej v odôvodnenom stanovisku z 9. júla 2004. Hoci je pravda, ako to pozoruje Komisia, že luxemburské úrady nijako neodkazovali na tento list počas konania pred podaním žaloby, nič to nemení na tom, že oznámenie opatrení prijatých na prebratie článku 3 smernice bolo uskutočnené pred uplynutím tejto lehoty.
24. Za týchto podmienok treba konštatovať, že prvý žalobný dôvod Komisie nie je dôvodný, pokiaľ ide o oznámenie opatrení na prebratie tohto ustanovenia.
25. Okrem toho, čo sa týka oznámenia ostatných ustanovení prijatých Luxemburským veľkovojvodstvom na prebratie smernice, je nutné konštatovať, že tento členský štát vo svojom vyjadrení k žalobe prvýkrát predložil kópiu zákona z roku 1993 tvrdiac, že tento primerane preberá smernicu. Bez toho, aby bolo potrebné skúmať, či tento zákon primerane preberá alebo nepreberá smernicu, pričom táto otázka je predmetom druhého žalobného dôvodu Komisie, je potrebné uviesť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora uvedenou v bode 22 tohto rozsudku obrana uvedená tak neskoro je bez účinku na existenciu žalobného dôvodu vychádzajúceho z nedostatku oznámenia požadovaných informácií v lehote určenej v odôvodnenom stanovisku.
26. Napokon, pokiaľ ide opatrenia prijaté v súvislosti s prebratím článku 7 ods. 3 smernice, Komisia vo svojej replike priznala, že články 18 a 19 zákona z roku 1993 možno považovať za články preberajúce toto ustanovenie postačujúcim spôsobom. Keďže však s týmto zákonom bola Komisia oboznámená prvýkrát v prílohe vyjadrenia k žalobe, je nevyhnutné z dôvodov uvedených v predchádzajúcom bode tohto rozsudku považovať za dôvodný žalobný dôvod tvrdený Komisiou a týkajúci sa neoznámenia opatrení prijatých na prebratie článku 7 ods. 3 smernice.
27. Vzhľadom na všetky tieto úvahy je potrebné prijať záver, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že Komisii neoznámilo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia preberajúce smernicu 2000/60/ES, s výnimkou tých, ktoré sa týkajú článku 3 tejto smernice, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 24 tejto smernice.
O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa neprijatia opatrení nevyhnutných na prebratie smernice
Argumentácia účastníkov konania
28. Komisia tvrdí, že smernica požaduje od členských štátov prijatie všeobecných a osobitných opatrení na prebratie preto, aby bol vnútroštátny právny poriadok zlučiteľný s cieľmi, ktoré stanovuje. Členským štátom ukladá prijatie rámcovej právnej úpravy v oblasti vôd najneskôr do 22. decembra 2003, ako aj prijatie konkrétnych opatrení buď k tomu istému dátumu, alebo k dátumom rozvrhnutým v rôznom čase. Podľa Komisie je vypracovanie vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej všeobecný rámec najdôležitejšou etapou prebratia, keďže ide o určenie základných povinností členských štátov a poskytnutie príslušných právnych základov na prijatie špecifickejších opatrení.
29. Komisia subsidiárne tvrdí, že ustanovenia zákona z roku 1993 nezabezpečujú úplné prebratie smernice.
30. Luxemburská vláda sa domnieva, že smernica nevyžaduje opatrenia na prebratie na to, aby bol luxemburský právny poriadok zlučiteľný s cieľmi, ktoré stanovuje. Na jednej strane smernica zdôrazňuje potrebu konkrétnych opatrení, ktoré majú byť prijaté vnútroštátnymi orgánmi pred formálnym súladom vnútroštátneho práva s právom Spoločenstva. Nešlo by o smernicu na harmonizáciu právnych predpisov, ale iba o smernicu požadujúcu rámec pre politiku Spoločenstva v oblasti vôd.
31. Táto vláda tiež zdôrazňuje, že každá z operatívnych povinností uložených orgánom členských štátov je určená s lehotou od roku 2006 do roku 2015 a že si počína tak, že ciele takto definované môžu byť dosiahnuté v lehotách stanovených smernicou. Navyše sa domnieva, že luxemburská právna úprava, najmä zákon z roku 1993, poskytuje vnútroštátnym orgánom množstvo opatrení, ktoré sa zdajú byť postačujúcimi na dosiahnutie cieľov smernice.
Posúdenie Súdnym dvorom
– O povinnosti prijať rámcovú právnu úpravu na prebratie smernice
32. Pokiaľ ide v prvom rade o otázku, či smernica ukladá členským štátom povinnosť prijať rámcovú právnu úpravu na prebratie povinností vyplývajúcich zo smernice do vnútroštátneho práva, treba pripomenúť, že každý z členských štátov, ktorým je určená smernica, má povinnosť prijať v rámci svojho vnútroštátneho právneho poriadku všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie plného účinku smernice, v súlade s cieľom sledovaným smernicou (pozri najmä rozsudky zo 7. mája 2002, Komisia/Švédsko, C‑478/99, Zb. s. I‑4147, bod 15, a z 26. júna 2003, Komisia/Francúzsko, C‑233/00, Zb. s. I‑6625, bod 75).
33. Treba upresniť, že prvá časť druhého žalobného dôvodu Komisie sa snaží zistiť nie to, či má Luxemburské veľkovojvodstvo povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia s cieľom zabezpečiť plný účinok smernice, čo nepopiera, ale to, či je tento členský štát povinný prijať konkrétne opatrenie, teda rámcovú právnu úpravu, na zabezpečenie plného účinku smernice a dodržiavania povinností, ktoré táto ukladá.
34. Podľa článku 249 tretieho odseku ES členské štáty majú na výber formu a prostriedky vykonania smerníc, čo umožňuje najlepšie zabezpečiť výsledok, ku ktorému smernice vedú. Z tohto ustanovenia vyplýva, že prebratie smernice do vnútroštátneho práva nevyžaduje nevyhnutne legislatívny akt v každom členskom štáte. Súdny dvor takisto opakovane vyslovil, že formálne prebratie predpisov smernice do výslovného a špecifického právneho ustanovenia sa vždy nevyžaduje, keďže na vykonanie smernice môže postačovať v závislosti od jej obsahu všeobecný právny rámec. Osobitne existencia všeobecných zásad ústavného alebo správneho práva môže spôsobiť nadbytočnosť prebratia osobitnými legislatívnymi alebo správnymi opatreniami, no pod podmienkou, že tieto zásady garantujú skutočne úplné uplatňovanie smernice vnútroštátnymi správnymi orgánmi a že v prípade, keď predmetné ustanovenia smernice majú za cieľ vznik práv jednotlivých osôb, právna situácia vyplývajúca z týchto zásad je dostatočne presná a jasná a že oprávnené osoby sú schopné poznať svoje práva v plnom rozsahu a prípadne sa na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi (pozri najmä rozsudky z 23. mája 1985, Komisia/Nemecko, 29/84, Zb. s. 1661, body 22 a 23; z 9. septembra 1999, Komisia/Nemecko, C‑217/97, Zb. s. I‑5087, body 31 a 32, a z 26. júna 2003, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 76).
35. Súdny dvor tiež dospel k záveru, že ustanovenie, ktoré sa týka iba vzťahov medzi členským štátom a Komisiou alebo inými členskými štátmi, v zásade nemusí byť prebraté. Napriek tomu, keďže členské štáty majú povinnosť zabezpečiť plné dodržiavanie práva Spoločenstva, má Komisia možnosť preukázať, že dodržiavanie ustanovenia smernice, ktoré upravuje tieto vzťahy, si vyžaduje prijatie osobitných preberacích opatrení do vnútroštátneho právneho poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. júna 2003, Komisia/Portugalsko, C‑72/02, Zb. s. I‑6597, body 19 a 20, a z 20. novembra 2003, Komisia/Francúzsko, C‑296/01, Zb. s. I‑13909, bod 92).
36. V tejto súvislosti je dôležité v každom konkrétnom prípade určiť povahu smernicou uvádzaného ustanovenia, ktorého sa týka žaloba o nesplnenie povinnosti s cieľom posúdenia rozsahu povinnosti prebratia prislúchajúcej členským štátom.
37. Zákonodarná prax Spoločenstva ukazuje, že môžu existovať veľké rozdiely, čo sa týka typov povinností, ktoré smernice ukladajú členským štátom, a výsledkov, ktoré sa nimi majú dosiahnuť (rozsudok z 18. júna 2002, Komisia/Francúzsko, C‑60/01, Zb. s. I‑5679, bod 25).
38. Niektoré smernice však vyžadujú, aby boli zákonodarné opatrenia prijaté na vnútroštátnej úrovni a aby ich dodržiavanie podliehalo súdnej alebo správnej kontrole (pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 16. novembra 1989, Komisia/Belgicko, C‑360/88, Zb. s. 3803; zo 6. decembra 1989, Komisia/Grécko, C‑329/88, Zb. s. 4159, a z 18. júna 2002, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 26).
39. Ďalšie smernice stanovujú, že členské štáty prijímajú nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečili, že sa dosiahnu niektoré všeobecne formulované a nekvantifikovateľné ciele, nechajúc členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o povahu potrebných opatrení (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, nazývaný „San Rocco“, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, body 67 a 68, a z 18. júna 2002, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 27).
40. Ďalšie smernice zase od členských štátov vyžadujú, aby presné a konkrétne výsledky boli dosiahnuté po určitej lehote (pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 14. júla 1993, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑56/90, Zb. s. I‑4109, body 42 až 44; z 19. marca 2002, Komisia/Holandsko, C‑268/00, Zb. s. I‑2995, body 12 až 14, a z 18. júna 2002, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 28).
41. Pokiaľ ide o predmetnú žalobu, treba pripomenúť, že smernica 2000/60 je rámcová smernica prijatá na základe článku 175 ods. 1 ES. Stanovuje spoločné zásady a globálny rámec činnosti na ochranu vôd a zabezpečuje koordináciu, integráciu a v dlhodobejšej perspektíve aj rozvoj všeobecných zásad a štruktúr ochrany a trvalo udržateľného využívania vôd v Európskom spoločenstve. Spoločné zásady a globálny rámec činnosti, ktoré prijíma, musia byť neskôr rozvinuté členskými štátmi, ktoré musia prijať sériu osobitných opatrení v súlade s lehotami stanovenými smernicou. Tá však nesmeruje k úplnej harmonizácii právnych predpisov členských štátov v oblasti vôd.
42. Z preskúmania tejto smernice vyplýva, že obsahuje ustanovenia rôznej povahy ukladajúce povinnosti členským štátom (pozri napríklad článok 4 ukladajúci členským štátom povinnosť vykonať potrebné opatrenia na zabránenie zhoršeniu stavu všetkých útvarov povrchovej vody a podzemnej vody); členským štátom voči Komisii a Spoločenstvu (pozri napríklad článok 24 ods. 2 o povinnosti oznámiť opatrenia na prebratie) a samotným inštitúciám (pozri napríklad články 16 a 17 smernice, vyzývajúce inštitúcie Spoločenstva na prijatie opatrení Spoločenstva v oblasti znečisťovania vôd a podzemných vôd).
43. Z celkového preskúmania smernice vyplýva, že väčšina ustanovení je typu ako tie, ktoré sú uvedené v bode 39 tohto rozsudku, teda tie, ktoré nariaďujú členským štátom, aby prijali potrebné opatrenia a zabezpečili, že niektoré ciele, niekedy formulované všeobecným spôsobom, budú dosiahnuté, nechajúc pritom týmto štátom priestor voľnej úvahy, čo sa týka povahy týchto opatrení.
44. Táto smernica tiež obsahuje ustanovenia ako článok 1, ktorý jednoducho vymenúva rôzne ciele, ktoré sa snaží dosiahnuť, a ktorý, ako to uznala samotná Komisia na pojednávaní, nevyžaduje prebratie.
45. V rámci odpovede na otázky položené počas pojednávania a smerujúce k zisteniu, na ktorých konkrétnych ustanoveniach smernice je založená povinnosť prijať rámcovú právnu úpravu na dodržiavanie požiadaviek smernice, Komisia odkázala na články 1 a 2 smernice a uviedla ciele, ktoré sa snaží dosiahnuť, a definície, na ktorých je založená, bez toho, aby upresnila, v čom tieto ustanovenia vyžadujú prijatie takejto právnej úpravy a prečo je prijatie takéhoto zákona potrebné na to, aby umožnilo členským štátom zabezpečiť ciele stanovené smernicou v určených lehotách.
46. Napriek tomu z týchto ustanovení smernice ani z jej žiadneho iného ustanovenia nevyplýva, že členské štáty sú na to, aby riadne prebrali jej ustanovenia, povinné prijať takúto rámcovú právnu úpravu.
47. Nepochybne, ako luxemburská vláda pripustila na pojednávaní, prijatie rámcovej právnej úpravy môže byť vlastným, jednoduchším spôsobom prebratia smernice, keďže môže dať príslušným orgánom v jedinom texte jasné právne základy na vypracovanie rôznych opatrení, ktoré sú stanovené smernicou v oblasti vôd a ktorých lehota na uvedenie je časovo odstupňovaná. Prijatie takejto rámcovej právnej úpravy môže takisto uľahčiť prácu Komisie, ktorá musí dbať na to, aby sa dodržiavali povinnosti uložené členských štátom podľa tejto smernice.
48. Prija tie rámcovej právnej úpravy však nie je jediným spôsobom, akým môžu členské štáty zabezpečiť plné uplatnenie smernice a upraviť organizovaný a spojený systém na dodržiavanie cieľov stanovených touto smernicou.
49. Ak mal zákonodarca Spoločenstva v úmysle uložiť členským štátom povinnosť prijať do ich vnútorného právneho poriadku rámcovú právnu úpravu na prebratie smernice, mohol by do jej textu vložiť ustanovenie v tomto zmysle. O takýto prípad však nejde.
50. V každom prípade samotná skutočnosť, že počas konania pred Súdnym dvorom Komisia uznala, že Luxemburské veľkovojvodstvo správne prebralo niektoré ustanovenia smernice, predovšetkým väčšinu ustanovení článku 3, ako aj článku 7 ods. 1 a 3 smernice, a že pripustila, že prebratie článku1 nie je nevyhnutné, ukazuje, že rámcová právna úprava nie je nevyhnutná na prebratie povinností uvedených v tejto smernici.
51. Úlohou Komisie je, aby preukázala ňou tvrdené nesplnenie povinnosti tým, že predloží Súdnemu dvoru potrebné dôkazy na zistenie tohto nesplnenia povinnosti bez toho, aby sa mohla oprieť o akúkoľvek domnienku (pozri najmä rozsudky z 25. mája 1982, Komisia/Holandsko, 96/81, Zb. s. 1791, bod 6; z 26. júna 2003, Komisia/Španielsko, C‑404/00, Zb. s. I‑6695, bod 26; zo 6. novembra 2003, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑434/01, Zb. s. I‑13239, bod 21, a z 29. apríla 2004, Komisia/Rakúsko, C‑194/01, Zb. s. I‑4579, bod 34). Keďže Komisia v predmetnej veci nepreukázala ani ustanovenia smernice, ktoré členským štátom ukladajú povinnosť prijať rámcovú právnu úpravu, ani nevyhnutnosť takéhoto opatrenia na zabezpečenie výsledku, ktorý sa snaží dosiahnuť smernica, treba uviesť, že prvá časť druhého žalobného dôvodu je nedôvodná.
– O prebratí smernice zákonom z roku 1993
52. V odpovedi na tvrdenia luxemburskej vlády prvýkrát uvedené vo vyjadrení k žalobe Komisia subsidiárne tvrdí, že zákon z roku 1993 riadne nepreberá ustanovenia smernice.
53. V tejto súvislosti, treba upozorniť, že v odôvodnenom stanovisku, ako aj v žalobe podanej na Súdnom dvore, podľa ktorej Komisia vyčíta Luxemburskému veľkovojvodstvu, že neprijalo žiadne opatrenia potrebné na prebratie smernice, sa Komisia nepokúsila preukázať, v čom nebolo účinné luxemburské právo v súlade s ustanoveniami smernice. Iba v replike táto inštitúcia uviedla, že zákon z roku 1993 dostatočne nepreberá túto smernicu.
54. Napriek tomu táto nepresnosť v žalobe vyplýva z vlastného konania luxemburských orgánov, ktoré počas konania pred podaním žaloby nedávali dôraz na zákon z roku 1993 ako na dostatočné opatrenie na prebratie smernice a uviedli, že ustanovenia nevyhnutné na toto prebratie už boli prijaté.
55. Keďže luxemburská vláda tvrdila, že zákon z roku 1993 je v súlade so smernicou prvýkrát v jej vyjadrení k žalobe, Komisia rovnako uviedla v jej replike tvrdenia preukazujúce, že tvrdené prebratie Luxemburským veľkovojvodstvom je v každom prípade nesprávne a neúplné, pokiaľ ide o niektoré ustanovenia smernice, a to vinou informácií neskoro oznámených luxemburskou vládou v jej vyjadrení k žalobe.
56. Súdny dvor už za podobných okolností rozhodol, že ak konanie pred podaním žaloby dosiahlo svoj cieľ smerujúci k ochrane práv dotknutého členského štátu, tento členský štát, ktorý počas konania pred podaním žaloby neoznámil Komisii, že smernica už je považovaná za prebratú do vnútroštátneho práva, ktoré nadobudlo účinnosť, nemôže vytýkať Komisii, že rozšírila alebo zmenila predmet žaloby definovaný v konaní pred podaním žaloby. Podľa Súdneho dvora môže Komisia po tom, čo vytýkala členskému štátu, že vôbec neprebral smernicu, v replike upresniť, že prebratie daným členským štátom, ktoré bolo po prvýkrát spomenuté v jeho vyjadrení k žalobe, je v každom prípade nesprávne alebo neúplné vo vzťahu k určitým ustanoveniam tej istej smernice. V skutočnosti je takáto výhrada nevyhnutne obsiahnutá vo výhrade založenej na tom, že k prebratiu vôbec nedošlo a že vo vzťahu k nej má subsidiárny charakter (rozsudok zo 16. júna 2005, Komisia/Taliansko, C‑456/03, Zb. s. I‑5335, body 23 až 42 a najmä bod 40).
57. Komisia vo svojej replike tvrdila, že Luxemburské veľkovojvodstvo neprebralo články 1, 2, 3 ods. 4, článok 7 ods. 1 a 2 a článok 14 smernice.
58. Na pojednávaní vzala sčasti späť žalobu, pokiaľ ide o článok 7 ods. 1. Okrem iného, ako vyplýva z bodu 44 tohto rozsudku, Komisia uznala, že nie je nevyhnutné prebrať článok 1 smernice, takže sa možno domnievať, že od tohto žalobného dôvodu bolo upustené.
59. Komisia na pojednávaní tiež tvrdila, že Luxemburské veľkovojvodstvo neprebralo články 4, 8 až 11, 13, v spojení s prílohou VI, a 24 smernice.
60. V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej dotknutý štát musí mať možnosť sa účinne brániť proti výhradám formulovaným Komisiou (pozri najmä rozsudky z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, C‑117/02, Zb. s. I‑5517, bod 53, a zo 16. júna 2005, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 36), je potrebné obmedziť druhú časť druhého žalobného dôvodu Komisie na ustanovenia smernice, ktoré Komisia označila vo svojej replike a od ktorých medzičasom neustúpila (ide o články 2, 3 ods. 4, 7 ods. 2, a 14), keďže Luxemburské veľkovojvodstvo nemalo príležitosť, pokiaľ ide o ostatné ustanovenia smernice označené Komisiou prvýkrát na pojednávaní, účinne sa brániť.
61. Čo sa týka po prvé článku 2 smernice, Komisia sa domnieva, že definície, ktoré sú v ňom uvedené, nie sú prebraté do vnútroštátneho práva. Zákon z roku 1993 definuje iba pojmy „vylievanie“, „znečisťovanie“ a „podzemné vody“. Komisia predovšetkým poukazuje na pojmy „povodie“, „dobrý ekologický potenciál“ a „dobrý chemický stav“, ktoré aj napriek tomu, že sú uvedené v článku 2 smernice, chýbajú v zákone z roku 1993.
62. Luxemburská vláda netvrdí, že tento posledný zákon obsahuje všetky pojmy vymenované v článku 2, ale zastáva názor, že tieto pojmy sú relevantné iba na definovanie obsahu operatívnych povinností, ktoré uvedená smernica ukladá členským štátom. Domnieva sa, že nevyžadujú ich prebratie.
63. Článok 2 smernice v spojení napríklad s článkom 4 tejto smernice ukladá členským štátom konkrétne povinnosti, ktoré treba vykonať v určených lehotách na zabránenie zhoršeniu stavu všetkých útvarov povrchovej vody a podzemnej vody. To isté sa týka aj niekoľkých ďalších pojmov definovaných v rovnakom článku 2 v spojení, medzi inými, s článkami 5, 6 a 8 smernice.
64. Nezlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy s ustanoveniami Spoločenstva, vrátane priamo uplatniteľných, je možné s konečnou platnosťou odstrániť iba vnútroštátnymi ustanoveniami záväzného charakteru (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. marca 1996, Komisia/Francúzsko, C‑334/94, Zb. s. I‑1307, bod 30, a z 13. marca 1997, Komisia/Francúzsko, C‑197/96, Zb. s. I‑1489, bod 14).
65. A tak je nutné konštatovať, že vylúčením zo zákona z roku 1993 definícií pojmov uvedených v článku 2 smernice a lehôt, v ktorých sa musia dodržiavať predpisy o kvalite vody, lehôt určených článkami 4 až 6 a 8 tej istej smernice, povinnosti vyplývajúce z článku 2 v spojení s posledne uvedenými ustanoveniami neboli vykonané s požadovanou záväznosťou. V dôsledku toho treba považovať tvrdenie Komisie vychádzajúce z porušenia článku 2 smernice za dôvodné.
66. Čo sa týka po druhé článku 3 ods. 4 smernice, Komisia sa domnieva, že žiadne ustanovenie zákona z roku 1993 nepreberá túto smernicu riadne.
67. Podľa jej ustanovení členské štáty zabezpečia, aby boli požiadavky tejto smernice na dosiahnutie environmentálnych cieľov ustanovených článkom 4 a najmä všetky programy opatrení koordinované v celom správnom území povodia. Zo znenia článku 3 ods. 4 smernice je však zrejmé, že povinnosti, ktoré z nej vyplývajú, závisia od toho, či je dotknuté správne územie povodia v zmysle smernice vnútroštátne, alebo medzinárodné. Pre medzinárodné správne územia povodí zabezpečia túto koordináciu príslušné členské štáty spoločne, pričom na tento účel môžu použiť existujúce štruktúry vytvorené na základe medzinárodných dohôd.
68. Luxemburská vláda nepopiera skutočnosť, že článok 3 ods. 4 ukladá povinnosť koordinácie, ale napriek tomu tvrdí, že na jeho území neexistujú vnútroštátne správne územia povodia. Ako vyplýva z listu z 24. augusta 2004, jediné dve správne územia povodia v zmysle smernice nachádzajúce sa na jeho území sú medzinárodné povodia, a to správne územie povodia Rýn cez Moselu a Másu cez Chiers.
69. Čo sa týka správneho územia povodia Rýn, táto vláda pripojila ako prílohu k duplike text tlačovej správy z Ministerskej konferencie o Rýne na Medzinárodnej komisii na ochranu Rýna (ďalej len „MKOR“) z 29. januára 2001. Z tohto dokumentu vyplýva, že koordinačný výbor ustanovený na tento účel, zahŕňajúci zástupcov všetkých členských štátov MKOR, bol osobitne zriadený v rámci tejto komisie na to, aby splnil povinnosť koordinácie stanovenú smernicou.
70. Pokiaľ ide o správne územie povodia Másy, z odôvodnenia č. 4 a 5 a z článkov 1, 2, 4 a 5 medzinárodnej dohody o Máse z 3. decembra 2003, tiež pripojenej k uvedenej duplike, vyplýva, že bola osobitne zriadená Medzinárodná komisia na ochranu Másy na účely zabezpečenia koordinácie požadovanej smernicou. Luxemburské veľkovojvodstvo je zmluvnou stranou tejto medzinárodnej dohody, ktorá určuje, že opatrenia koordinácie požadované smernicou pre správne územie povodia Másy budú prijaté týmto medzinárodným orgánom.
71. Komisia nepopierala tvrdenia luxemburskej vlády, podľa ktorých jediné dve správne územia povodia ležiace na jej území v zmysle smernice sú medzinárodné správne územia povodia a nie vnútroštátne. Nespochybnila ani informáciu poskytnutú týmto členským štátom, podľa ktorej dva medzinárodné orgány boli všetkými dotknutými členskými štátmi skutočne poverené zabezpečením opatrení na uplatnenie smernice, pokiaľ ide o tieto medzinárodné správne územia povodia.
72. Keďže Komisia nepreukázala, že Luxemburské veľkovojvodstvo, člen týchto medzinárodných orgánov, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 ods. 4 smernice, čo sa týka medzinárodných správnych území povodia ležiacich na jej území, toto tvrdenie druhej časti druhého žalobného dôvodu musí byť zamietnuté ako nedôvodné.
73. Pokiaľ ide o článok 7 ods. 2 smernice, Komisia tvrdí, že žiadne ustanovenie zákona z roku 1993 nepreberá aspoň čiastočne povinnosti vyplývajúce z tohto ustanovenia, ktoré ukladajú členským štátom povinnosť dodržiavať osobitné normy kvality vodných útvarov určených na ľudskú spotrebu.
74. Podľa článku 7 ods. 2 smernice okrem splnenia cieľov ustanovených článkom 4 v súlade s požiadavkami tejto smernice pre povrchové vody a kvalitatívnych požiadaviek ustanovených na úrovni spoločenstva článkom 16, členské štáty zabezpečia pre každý vodný útvar identifikovaný podľa odseku 1, aby použitý spôsob úpravy vody v súlade s právnymi predpismi spoločenstva zabezpečoval výstupnú kvalitu upravenej vody, ktorá bude aj v súlade s požiadavkami smernice 80/778/EHS v znení smernice 98/83/ES.
75. Toto ustanovenie ukladá členským štátom povinnosti dosiahnutia výsledku, vyjadrené jasne a nedvojzmyselne, aby ich vodné útvary zodpovedali predovšetkým cieľom stanoveným článkom 4 smernice.
76. Z toho vyplýva, že Luxemburské veľkovojvodstvo malo, ako plynie z judikatúry uvedenej v bode 64 tohto rozsudku, prebrať toto ustanovenie opatreniami, ktoré sú záväzné, do svojho vnútorného právneho poriadku najneskôr k dátumu určenému v článku 24 smernice.
77. Keďže luxemburská vláda nepredložila nijakú obranu na ospravedlnenie nedostatku ustanovenia zodpovedajúceho článku 7 ods. 2 smernice v zákone z roku 1993 alebo v luxemburskom právnom poriadku, treba dospieť k záveru, že toto tvrdenie druhej časti druhého žalobného dôvodu Komisie je dôvodné.
78. Napokon, čo sa týka článku 14 smernice, Komisia tvrdí, že zákon z roku 1993 neupravuje ani konzultovanie s verejnosťou, ani jej informovanie o vypracovaní projektov plánu vodného hospodárstva, ani účasť verejnosti na vykonaní smernice požadované týmto ustanovením.
79. Luxemburská vláda popiera, že z článku 14 smernice v spojení s jej článkom 13 vyplýva, že lehota povolená na splnenie povinností informovania verejnosti už v tomto čase uplynula. Tvrdí, že Luxemburské veľkovojvodstvo bude dbať na to, aby ustanovenia tohto článku boli dodržané v čase stanovenom smernicou.
80. V tejto súvislosti treba konštatovať, že cieľom článku 14 smernice je poskytnúť jednotlivcom a dotknutým účastníkom právo aktívne sa zúčastniť na vykonávaní smernice a najmä na revízii a aktualizácii hospodárskych plánov správneho územia povodia.
81. Neexistencia akéhokoľvek opatrenia v luxemburskom práve na prebratie nijako nezabezpečuje povinnosť, podľa ktorej vnútroštátne opatrenia na prebratie robia lehotu podľa článku 13 ods. 6 smernice právne záväznou pre príslušné vnútroštátne orgány a umožnia jednotlivcom s dostatočným predstihom spoznať všetky ich práva v rámci konaní podľa článku 14 ods. 1 a 2 smernice.
82. V dôsledku toho je potrebné dospieť k záveru, že toto tvrdenie druhej časti druhého žalobného dôvodu Komisie spočívajúce v neprebratí článku 14 smernice je dôvodné.
83. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba dospieť k záveru, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkami 2, 7 ods. 2 a s článkom 14 smernice, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 24 tejto smernice. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
O trovách
84. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
85. Podľa článku 69 ods. 3 prvého pododseku uvedeného rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy, ak účastníci mali úspech v niektorých častiach predmetu konania a súčasne v iných častiach predmetu konania úspech nemali.
86. V tomto prípade je potrebné uviesť, že Komisia v časti svojich dôvodov nemala úspech, a to v tých, ktoré mali za cieľ určenie, že Luxemburské veľkovojvodstvo vôbec neprijalo rámcový zákon na prebratie smernice.
87. Luxemburské veľkovojvodstvo neposkytlo všetky potrebné informácie týkajúce sa ustanovení vnútroštátneho práva, na základe ktorých považovalo rôzne povinnosti uložené smernicou za splnené.
88. Za týchto okolností je opodstatnené zaviazať Komisiu a Luxemburské veľkovojvodstvo, aby znášali svoje vlastné trovy konania.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
1. Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že neoznámilo Komisii Európskych spoločenstiev všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia vykonávajúce smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2000/60/ES z 23. októbra 2000, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva, s výnimkou tých, ktoré sa týkajú článku 3 tejto smernice, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 24 tej istej smernice.
2. Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že v stanovenej lehote neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkami 2, 7 ods. 2 a článkom 14 smernice 2000/60, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 24 tejto smernice.
3. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4. Komisia Európskych spoločenstiev a Luxemburské veľkovojvodstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.