CELEX: 62007TJ0011
Valtiontuet
Verovelan osittainen anteeksiantaminen velkasaneerauksen puitteissa
Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään sen takaisin perimisestä
Markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1.
Yhteisön säännöstö
Euroopan yhteisöjen komissio antoi vuonna 1999 yhteisön suuntaviivat valtiontuesta vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi
ja rakenneuudistukseksi (EYVL C 288, s. 2; jäljempänä vuoden 1999 suuntaviivat).
Vuoden 1999 suuntaviivojen 31 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Edellytyksenä tuen myöntämiselle on rakenneuudistussuunnitelman täytäntöönpano, jonka komissio on vahvistanut jokaisen yksittäisen
tuen osalta.”
Pienistä ja keskisuurista yrityksistä (pk-yritykset) 55 kohdassa, jonka otsikkona on ”Tuki pk-yritysten rakenneuudistukseen”,
todetaan seuraavaa:
”Tuet pk-yrityksille – – muuttavat yleensä kaupankäynnin edellytyksiä vähemmän kuin tuet suurille yrityksille. Sama koskee
myös tukea rakenneuudistukseen, jolloin 29–47 kohdassa vahvistettuja edellytyksiä koskevat edellytykset ovat vähäisempiä.
Tuen myöntäminen ei yleensä edellytä vastasuoritteita (ks. 35–39 kohta), ellei alakohtaisissa valtiontukisäännöissä ole määrätty
toisin. Myöskään kertomusten sisällölle ei aseteta yhtä tiukkoja vaatimuksia (ks. 45, 46 ja 47 kohta). Sitä vastoin tuen ainutkertaisuuden
periaatetta (ks. 48–51 kohta) sovelletaan sellaisenaan myös pk-yrityksiin.”
2.
Kansallinen säännöstö
Konkurssista ja velkasaneerauksesta annetussa laissa nro 328/1991 (zákon 328/1991 Zb. o konkurze a vyrovnaní, jäljempänä konkurssi-
ja velkasaneerauslaki) säädetään Slovakiassa konkurssi- ja velkasaneerausmenettelyihin sovellettavista säännöistä.

Asian tausta
1.
Kantaja
Kantaja, Frucona Košice a.s., on Slovakian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jonka kotipaikka on Košice (Slovakia), eli kaupunki,
joka 7.6.2006 kuului alueeseen, jolle EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaan voitiin myöntää aluekehitystukea. Vuonna
1995, jolloin kantaja perustettiin, se hankki aikaisemman valtion yrityksen varat ja velat.
Alun perin kantaja toimi yhtäältä alkoholijuomien ja väkevien alkoholijuomien tuotantoalalla ja toisaalta elintarviketuotteiden,
kuten hedelmä- ja vihannessäilykkeiden ja säilykemehujen kaltaisten elintarviketuotteiden valmistusalalla sekä hiilihappopitoisten
ja hiilihapottomien juomien tuotantoalalla. Siltä poistettiin 6.3.2004 sen alkoholijuomien ja väkevien alkoholijuomien tuotanto-
ja valmistuslupa siksi, ettei se ollut maksanut erääntyneitä valmisteverojaan. Siitä lähtien se ei enää ole valmistanut väkeviä
alkoholijuomia, vaan harjoittanut niiden jakelua 24.8.2004 Old Herold s.r.o:n kanssa tehdyn sopimuksen mukaisesti. Tämän sopimuksen
nojalla kantaja vuokrasi Old Heroldille Košicessa ja Obišovcessa (Slovakia) sijaitsevat alkoholijuomatehtaansa, joissa viimeksi
mainittu valmisti luvanvaraisesti väkeviä alkoholijuomia, jotka kantaja tämän jälkeen osti jälleenmyydäkseen ne asiakkailleen
Frucona-merkkisinä.
2.
Kansalliset hallinnolliset ja oikeudelliset menettelyt
Sen jälkeen, kun 1.1.2004 oli tullut voimaan verojen, maksujen ja saatavien hallinnoinnista ja alueellisten veroviranomaisten
järjestelmän muuttamisesta annetun Slovakian kansallisneuvoston lain nro 511/1992 muuttamisesta ja täydentämisestä ja tiettyjen
muiden lakien muuttamisesta ja täydentämisestä annettu laki nro 609/2003 C.l. (zákon č. 609/2003 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa
zákon Slovenskej národnej rady č. 511/1992 Zb. o správe daní a poplatkov a o zmenách v sústave územných finančných orgánov
v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopľňajú niektoré ďalšie zákony), jossa säädetään muun muassa, että verovelvollinen
voi pyytää veron maksun lykkäämistä vain kerran vuodessa, kantaja joutui taloudellisiin vaikeuksiin, joiden vuoksi se ei voinut
maksaa valmisteveroja, jotka olivat tulleet sen maksettaviksi vuoden 1994 tammikuulta ja jotka erääntyivät 25.2.1994. Aikaisemmin
kantaja oli saanut verovelkansa maksamiseen useita lykkäyksiä, jotka oli myönnetty sille sen Slovakian verohallinnolle antamien
taloudellisten vakuuksien jälkeen. Tämän vuoksi kantaja velkaantui konkurssi- ja velkasaneerauslaissa tarkoitetulla tavalla.
Verojen lykkäystä koskevan lainsäädännön muutosehdotusten perusteella ja lopulta hyväksytystä muutoksesta johtuvia talousvaikutuksia
ennakoiden kantaja oli toimitusjohtajansa edustamana tavannut Slovakian verohallituksen edustajat 16.12.2003 ja 23.1.2004.
Kantajan toimitusjohtaja oli 30.1.2004 tavannut myös Slovakian valtiovarainministerin. Näiden tapaamisten yhteydessä kantaja
oli muun muassa antanut tiedoksi ehdotuksensa vahvistaa verovelvoitteensa mahdollisessa velkasaneerausmenettelyssä.
Tällä välin kantaja oli myös ottanut yhteyttä paikalliseen veroviranomaiseen, jonka piiriin sen kuului, eli Košice IV:n verovirastoon
(jäljempänä paikallinen veroviranomainen). Kantaja oli 8.1.2004 päivätyllä kirjeellään ilmoittanut tälle, että se ei pystyisi
maksamaan helmikuussa 2004 valmisteverojen erääntyneitä määriä, ja se ehdotti, että se voisi joko maksaa nämä määrät viiden
vuoden ajalle jaettuina erinä taikka veroviranomainen hyväksyisi velkasaneerauksen, jonka perusteella maksu rajoittuisi 35
prosenttiin erääntyneistä määristä. Paikallisen veroviranomaisen johtaja hylkäsi 3.2.2004 päivätyllä kirjeellään kantajan
esittämän ensimmäisen vaihtoehdon, ja kantajan ehdottamaan toiseen vaihtoehtoon eli velkasaneerausehdotukseen se vastasi seuraavaa:
”– – verohallinto ei lähtökohtaisesti vastusta velkasaneerausta, mutta sitä vastoin se ei voi hyväksyä velkasaneerausehdotustanne,
jonka mukaan maksettaisiin 35 prosenttia erääntyneestä summasta. Käsittääksemme velkasaneerausehdoista keskustellaan ennen
saneerausehdotuksen tekemistä.”
Kantaja teki 8.3.2004 velkasaneeraushakemuksen Krajský súd v Košiciachissa (Košicen alueellinen tuomioistuin, Slovakia), jossa
se selvitti ylivelkaantumistilanteensa ja kuvaili konkurssi- ja velkasaneerauslain säännösten mukaisesti eri toimenpiteet,
joiden avulla se voisi saavuttaa uudelleen taloudellisen tasapainon velkasaneerausmenettelyn päätteeksi. Sen velkasaneerausehdotuksessa
huomioon ottaman verovelan kokonaismäärä oli noin 640,8 miljoonaa Slovakian korunaa (SKK) yhteensä noin 644,6 miljoonan SKK:n
suuruisesta kokonaisvelasta. Velkasaneerausehdotuksessaan kantaja ehdotti maksavansa kaikille etuoikeudettomille velkojilleen
ja tietyille etuoikeutetuille velkojilleen osuuden, joka vastaa 35:tä prosenttia niistä kokonaissummista, jotka se on näille
velkaa.
Krajský súd v Košiciach katsoi 29.4.2004 tekemällään päätöksellä, että konkurssi- ja velkasaneerauslain 46 §:ssä ja sitä seuraavissa
pykälissä säädetyt edellytykset olivat täyttyneet, ja se antoi siten mainitun lain 50 §:n 3 momentin mukaisesti luvan velkasaneerausmenettelyn
aloittamiseen. Tässä menettelyssä se muun muassa kehotti kantajan velkojia esittämään selvityksen saatavistaan. Se nimesi
myös selvitysmiehen ja kutsui kantajan ja tämän velkojat 9.7.2004 pidettyyn velkasaneerausistuntoon (jäljempänä 9.7.2004 pidetty
velkasaneerausistunto). Lopuksi se toisti kantajan 8.3.2004 päivätyssä velkasaneerausehdotuksessa muotoilemat velkasaneerauksen
yksityiskohdat.
Jotta paikallinen veroviranomainen voi arvioida Slovakian oikeuden mukaisen velkasaneerauksen, konkurssin ja veroulosoton
vastaavat edut, kantaja toimitti sille useita tilintarkastuskertomuksia ennen kuin Krajský súd v Košiciach vahvisti velkasaneerauksen.
Kantaja toimitti 26.4.2004 sen sisäisen tilintarkastajan K:n ensimmäisen tilintarkastuskertomuksen (jäljempänä K:n kertomus),
jossa kantajan omaisuuden myynnistä konkurssimenettelyssä saatava tuotto oli arvioitu 78 miljoonaksi SKK:ksi. Se toimitti
7.7.2004 toisen tilintarkastuskertomuksen, jonka oli laatinut riippumaton tilintarkastusyhtiö E (jäljempänä E:n kertomus)
ja jossa todettiin yhtäältä, että kantajan omaisuuden osittainen myyminen konkurssimenettelyssä tuottaisi parhaassakin tapauksessa
vain 203,6 miljoonan SKK:n suuruisen kokonaistulon, josta olisi vielä vähennettävä konkurssimenettelykustannukset, joiden
suuruudeksi arvioitiin noin 45 miljoonaa SKK, ja toisaalta, että mainittu omaisuuden myyminen kokonaisuudessaan saisi parhaassakin
tapauksessa aikaan vain 152,4 miljoonan SKK:n tuoton, josta olisi vielä vähennettävä konkurssimenettelykustannukset, joiden
määräksi arvioitiin 35 miljoonaa SKK. E:n kertomuksen väliaikainen versio oli lähetetty paikalliselle veroviranomaiselle heinäkuun
2004 lopulla.
Slovakian verohallinto suoritti 21.6.2004 paikalla pidettävän tarkastuksen kantajan tiloissa. Tässä tarkastuksessa todettiin,
että kantajalla oli 17.6.2004 likvidejä varoja 161 miljoonaa SKK.
Slovakian verohallituksen pääjohtaja kehotti 6.7.2004 päivätyllä kirjeellään paikallista veroviranomaista olemaan hyväksymättä
kantajan velkasaneerausehdotusta 9.7.2004 pidettävässä istunnossa siitä syystä, että se ei ollut Slovakian tasavallan edun
mukainen, kun otetaan huomioon tämän kirjeen liitteenä oleva Slovakian valtiovarainministerin 15.1.2004 päivätty kirje, jossa
jälkimmäinen pyytää valvomaan sitä, että veroviranomaiset eivät suostu verovelan pienentämiseen verovelvollisten hyväksi.
Velkasaneerausistunnossa, joka pidettiin 9.7.2004, kantajan velkojat, mukaan lukien Slovakian verohallinto, hyväksyivät kantajan
velkasaneerausehdotuksen.
Krajský súd v Košiciach vahvisti 14.7.2004 tekemällään päätöksellä velkasaneerauksen. Se yksilöi aluksi kantajan velkojat,
jotka olivat esittäneet selvityksen saatavastaan velkasaneerausmenettelyssä. Erityisesti se totesi, että Slovakian verohallinnolla
oli noin 640,8 miljoonan SKK:n erääntynyt saatava, josta velkasaneerauksessa määrättiin maksettavaksi 35 prosentin osuus eli
noin 224,3 miljoonan SKK:n suuruinen määrä. Tämän jälkeen se totesi, että 9.7.2004 pidetyssä velkasaneerausistunnossa kantajan
velkojat, mukaan lukien paikallinen veroviranomainen etuoikeutettuna velkojana ja siten itsenäisellä äänellä, äänestivät kaikki
konkurssi- ja velkasaneerauslain 58 §:n 4 ja 5 momentin sekä 58 b §:n 1 momentin a alakohdan ja 2 momentin mukaisesti kantajan
velkasaneerausehdotuksen puolesta. Se muistutti myös niistä edellytyksistä, joiden on täytyttävä, jotta mainitun lain 60 §:n
1 momentin mukaisesti kyseessä oleva velkasaneeraus voitaisiin myöhemmin vahvistaa, ja katsoi, että edellytykset täyttyivät
nyt käsiteltävässä asiassa.
Slovakian verohallituksen pääjohtaja pidätti 14.7.2004 paikallisen veroviranomaisen johtajan virasta ja korvasi tämän toisella
henkilöllä.
Paikallinen veroviranomainen ilmoitti 20.10.2004 päivätyllä kirjeellään kantajalle, että sen 9.7.2004 pidetyssä velkasaneerausistunnossa
hyväksymät velkasaneerausta koskevat yksityiskohdat, joiden mukaan osaa verovelasta ei tarvitse maksaa, ovat epäsuoraa valtiontukea,
jolle on saatava komission lupa. Se pyysi myös kantajaa ilmoittamaan sille ennen 19.11.2004 investointisuunnitelman, joka
koskee summia, joita ei Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemän päätöksen perusteella tarvitse maksaa.
Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovakian tasavallan ylin oikeusaste) jätti 25.10.2004 antamallaan tuomiolla paikallisen
veroviranomaisen elokuussa 2004 Krajský súd v Košiciachin 14.7.2004 tekemästä päätöksestä tekemän valituksen tutkimatta ja
totesi, että mainittu päätös oli pätevä ja täytäntöönpanokelpoinen 23.7.2004 lähtien.
Kantaja vastasi 9.11.2004 päivätyllä kirjeellään paikallisen veroviranomaisen 20.10.2004 päivättyyn kirjeeseen ja ilmoitti,
että se oli tehnyt ”velkasaneeraushakemuksen” eikä ”valtiontukihakemusta”. Kirjeessään se ilmoitti olevansa eri mieltä siitä,
että veroviranomaisen antama suostumus luokitellaan valtiontueksi. Se totesi myös, että investointisuunnitelmaa koskeva pyyntö
on sen mielestä perusteeton.
Paikallisen veroviranomaisen johtaja, joka pidätettiin virasta 14.7.2004, joutui 14.12.2004 syytteeseen petoksesta ja kavalluksesta.
Kantaja maksoi 17.12.2004 velkasaneerauspäätöksen mukaisesti muun muassa paikalliselle veroviranomaiselle 224,3 miljoonaa
SKK, joka oli 35 prosenttia sen kokonaisvelasta. Krajský súd v Košiciach totesi 30.12.2004 tekemällään päätöksellä, että velkasaneeraus
oli tehokas 23.7.2004 lukien, ja julisti velkasaneerausmenettelyn päättyneen.
Velkasaneerausmenettelystä koituvien etujen vahvistamiseksi konkurssimenettelyyn nähden kantaja sai myös 27.1.2005 päivätyn
kolmannen tilintarkastuskertomuksen H:lta, joka on Košicen selvitysmies (jäljempänä H:n kertomus); tämä totesi kertomuksessaan,
että hänen Košicen alueella konkursseista ja velkasaneerauksesta hankkimansa kokemuksen perusteella velkasaneeraus oli velkojille
selvästi edullisempi kuin konkurssimenettely.
Špeciálny súd v Pezinku (Pezinokin erityistuomioistuin, Slovakia) vapautti 6.3.2006 antamallaan tuomiolla 14.7.2004 virasta
pidätetyn paikallisen veroviranomaisen johtajan kaikista tätä vastaan nostetuista syytteistä.
Krajský súd v Košiciachin 14.7.2004 tekemästä päätöksestä tehdyn ylimääräisen muutoksenhaun johdosta Najvyšší súd Slovenskej
republiky kumosi osittain 27.4.2006 antamallaan tuomiolla Krajský súd v Košiciachin 14.7.2004 tekemän päätöksen siksi, että
erääntyneet ajoneuvoverot, joiden määrä oli 424 490 SKK, oli virheellisesti sisällytetty velkasaneeraukseen. Muilta osin Najvyšší
súd Slovenskej republiky hylkäsi ylimääräisen muutoksenhaun. Krajský súd v Košiciach pani 18.8.2006 tekemällään päätöksellä
täytäntöön Najvyšší súd Slovenskej republikyn 27.4.2006 antaman tuomion ja vahvisti paikalliselle veroviranomaiselle maksettavat
oikaistut määrät 640,4 miljoonaksi SKK:ksi (35 % tästä summasta on 224,1 miljoonaa SKK).
3.
Hallinnollinen menettely komissiossa
Komissiolle tehtiin 15.10.2004 päivätyllä kirjeellä kantelu väitetysti lainvastaisesta valtiontuesta kantajalle.
Komissio kehotti 6.12.2004 päivätyllä kirjeellään Slovakian tasavaltaa antamaan sille tietoja kyseessä olevista toimenpiteistä
eli kantajan verovelan osittaisesta anteeksiantamisesta velkasaneerauksen yhteydessä.
Slovakian tasavalta ilmoitti 4.1.2005 päivätyllä kirjeellään komissiolle, että on mahdollista, että kantaja on saanut lainvastaista
valtiontukea, ja se pyysi komissiota hyväksymään tämän tuen vaikeuksissa olevan yrityksen pelastamistukena.
Täydentävät tiedot saatuaan komissio ilmoitti Slovakian tasavallalle 5.7.2005 päivätyllä kirjeellään päätöksestään aloittaa
EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätty muodollinen tutkintamenettely kyseessä olevista toimenpiteistä (jäljempänä muodollisen
tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös). Tämä päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 22.9.2005
(EUVL C 233, s. 47), ja asianosaisia kehotettiin samassa yhteydessä esittämään huomautuksensa kyseessä olevasta toimenpiteestä.
Slovakian tasavalta ilmoitti 10.10.2005 päivätyllä kirjeellään huomautuksensa kyseessä olevasta toimenpiteestä komissiolle.
Myös kantaja ilmoitti 24.10.2005 päivätyllä kirjeellään komissiolle toimenpidettä koskevat huomautuksensa, jotka toimitettiin
Slovakian tasavallalle, jotta tämä voisi reagoida niihin, minkä se tekikin 16.12.2005 päivätyllä kirjeellään.
Komissio ja kantaja pitivät 28.3.2006 kokouksen. Tässä kokouksessa kantaja ilmoitti muun muassa, että se oli valinnut konkurssimenettelyn
sijaan velkasaneerausmenettelyn, että Old Herold harjoitti tuotantoa sen omaisuutta ja sen tavaramerkkiä käyttäen, että niiden
yhteistyö, joka oli alkanut heinäkuussa 2004, perustui Old Heroldin tuotteiden yksinmyyntisopimukseen, että vakuuksiin käytetyn
omaisuuden määrä oli 194 miljoonaa SKK, että E:n kertomuksen tarkoituksena oli osoittaa paikalliselle veroviranomaiselle,
että velkasaneerausmenettely oli edullisempi kuin konkurssimenettely, ettei se voinut selittää, miksi yhtiö E oli käyttänyt
31.3.2004 peräisin olevia tietoja, että Old Herold oli myöntänyt sille toimitusluoton vuoden 2004 jälkimmäisellä puoliskolla
ja että se suoritti maksuvelvoitteensa yleensä 14–60 päivässä.
Kantaja toimitti komissiolle 4.4.2006 päivätyllä kirjeellä kopion Špeciálny súd v Pezinkun 6.3.2006 antamasta tuomiosta.
Slovakian tasavalta lähetti 5.5.2006 päivätyllä kirjeellään komissiolle täydentäviä tietoja.
Komissio teki valtiontuesta C 25/05 (ex NN 21/05), jonka Slovakian tasavalta on myöntänyt kantajalle, 7.6.2006 päätöksen 2007/254/EY
(EUVL L 112, s. 14; jäljempänä riidanalainen päätös).
Riidanalaisen päätöksen päätösosassa säädetään seuraavaa:
”1 artikla
Slovakian tasavallan [kantajalle] myöntämä 416 515 990 [SKK:n] suuruinen valtiontuki ei sovellu yhteismarkkinoille.
2 artikla
1.      Slovakian tasavallan on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitetun laittomasti myönnetyn tuen takaisin
perimiseksi.
2.      Tuki on perittävä takaisin viipymättä kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan tämän päätöksen
välitön ja tehokas täytäntöönpano.
3.      Takaisin perittävään tukeen sisällytetään korko alkaen siitä, kun tuki asetettiin [kantajan] käyttöön, tuen todelliseen takaisinperintään
asti.
4.      Korko lasketaan [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o
659/1999 täytäntöönpanosta 21 päivänä huhtikuuta 2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 794/2004 V kappaleen säännösten
mukaisesti. Korkoprosenttia sovelletaan koko 3 kohdassa tarkoitetun kauden perusteella.
3 artikla
Slovakian tasavallan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluttua tämän päätöksen tiedoksi antamisesta päätöksen
noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet. Slovakian on toimitettava tiedot käyttämällä tämän päätöksen liitteessä I olevaa
lomaketta.
4 artikla
Tämä päätös on osoitettu Slovakian tasavallalle.”
Kantaja sai kappaleen riidanalaisesta päätöksestä Slovakian tasavallan Brysselin (Belgia) suurlähetystöltä 2.11.2006.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.1.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä tämän kanteen.
Nicolaus-trade a.s. -niminen yritys toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 8.6.2007 väliintulohakemuksen, jossa
se pyysi saada osallistua tähän oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia.
Toisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 11.10.2007 antamallaan määräyksellä ja päätti, että koska se oli
esitetty työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kuuden viikon määräajan päätyttyä, väliintulijalla oli työjärjestyksen
116 artiklan 6 kohdassa määrätyt oikeudet.
Toinen jaosto päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn, ja työjärjestyksen 64 artiklassa
säädettyjen prosessinjohtotoimien puitteissa komissiota ja kantajaa kehotettiin toimittamaan tietyt asiakirjat ja vastaamaan
kirjallisesti useampaan kysymykseen. Asianosaiset vastasivat kyseisiin prosessinjohtotoimiin niille asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 14.10.2009 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen tai ainakin kumoaa päätöksen 1 artiklan kokonaan tai osittain
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii väliintulijan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulija vaati istunnossa komission vaatimusten tueksi lähtökohtaisesti unionin yleistä tuomioistuinta hylkäämään kanteen
ja velvoittamaan kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Asiakysymys
Kantaja esittää kumoamisvaatimuksensa tueksi kymmenen kanneperustetta, jotka koskevat ensinnäkin kyseessä olevan tukitoimenpiteen
määrään liittyvää ilmeistä arviointivirhettä, toiseksi olennaisen menettelymääräyksen ja EY 33 artiklan rikkomista, kolmanneksi
lähtökohtaisesti komission puuttuvaa toimivaltaa tehdä riidanalainen päätös, neljänneksi oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa
virhettä siltä osin kuin komission mukaan konkurssimenettely olisi edullisempi kuin velkasaneeraus, viidenneksi oikeudellista
ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komission mukaan veroulosottomenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely,
kuudenneksi oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio ei ole vapautunut sille kuuluvasta selvitysvastuusta
ja on rikkonut markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteerin soveltamista koskevia oikeussääntöjä, seitsemänneksi
oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio ei ole arvioinut oikein eikä ottanut huomioon sen
käytössä ollutta selvitysaineistoa, kahdeksanneksi oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio
on ottanut huomioon asiaankuulumattomia todisteita, yhdeksänneksi EY 253 artiklan rikkomista siltä osin kuin komissio ei ole
perustellut riittävästi riidanalaista päätöstä ja kymmenenneksi oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin
kuin komissio ei ole vapauttanut velkasaneerausta rakenneuudistustukena ja on soveltanut taannehtivasti valtiontuesta vaikeuksissa
olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistustueksi annettuja yhteisön suuntaviivoja (EUVL 2004, C 244, s. 2; jäljempänä
vuoden 2004 suuntaviivat).
1.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee kyseessä olevan tukitoimenpiteen määrää koskevaa ilmeistä arviointivirhettä

Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettu määrä eli 416 515 990 SKK on ilmeisen virheellinen.
Sen mukaan komissio ei ole ottanut huomioon Najvyšší súd Slovenskej republikyn 27.4.2006 antamaa tuomiota, jolla velkasaneerausmenettelyssä
huomioon otetun verovelan määrä vähennettiin 424 490 SKK:ksi. Täsmällinen määrä on 416 240 072 SKK. Näin ollen riidanalaiseen
päätökseen liittyy ilmeinen arviointivirhe. Siten se olisi kumottava tai ainakin sen 1 artikla olisi kumottava.
Komissio kiistää väliintulijan tukemana kaikki kantajan ensimmäisen kanneperusteensa tueksi esittämät väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on palautettava mieliin, että kumoamiskanteen yhteydessä kyseisen toimenpiteen lainmukaisuutta on arvioitava niiden
tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen mukaan, jotka olivat olemassa toimenpiteen tekemisen ajankohtana (yhdistetyt asiat
15/76 ja 16/76, Ranska v. komissio, tuomio 7.2.1979, Kok., s. 321, Kok. Ep. IV, s. 311, 7 kohta; yhdistetyt asiat T-371/94
ja T-394/94, British Airways ym. v. komissio, tuomio 25.6.1998, Kok., s. II-2405, 81 kohta ja asia T-109/01, Fleuren Compost
v. komissio, tuomio 14.1.2004, Kok., s. II-127, s. 50).
Oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti, että valtiontukia koskevan päätöksen lainmukaisuutta on arvioitava niiden tietojen
perusteella, jotka komissiolla oli käytettävissään päätöstä tehdessään (yhdistetyt asiat C-74/00 P ja C-75/00 P, Falck ja
Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomio 24.9.2002, Kok., s. I-7869, 168 kohta; ks. myös vastaavasti asia 234/84, Belgia
v. komissio, tuomio 10.7.1986, Kok., s. 2263, 16 kohta).
Näin ollen kantaja ei voi vedota tuomioistuimessa sellaisiin tosiseikkoihin, joita ei ole esitetty EY 88 artiklan mukaisessa
oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-278/92–C-280/92, Espanja v. komissio, tuomio
14.9.1994, Kok., s. I-4103, 31 kohta; asia C-382/99, Alankomaat v. komissio, tuomio 13.6.2002, Kok., s. I-5163, 49 ja 76 kohta
sekä edellä 48 kohdassa mainittu asia Fleuren Compost v. komissio, tuomion 51 kohta).
Komissiota ei voida arvostella myöskään siitä, ettei se ole ottanut huomioon mahdollisia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja,
jotka sille olisi voitu esittää hallinnollisessa menettelyssä, kun näin ei kuitenkaan ole tehty, koska komissiolla ei ole
viran puolesta velvollisuutta kuvitella, mitkä ovat ne seikat, jotka sille olisi voitu esittää (edellä 48 kohdassa mainittu
asia Fleuren Compost v. komissio, tuomion 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen yhteenvedosta, joka on julkaistu
Euroopan unionin virallisessa lehdessä (C 233, s. 47), ilmenee, että komissio on valtiontukimäärän määrittämiseksi tukeutunut
seikkoihin, jotka sisältyvät Krajský súd v Košiciachin 14.7.2004 tekemään päätökseen, joka koskee velkasaneerauksen vahvistamista;
näitä seikkoja ei ole kyseenalaistettu Slovakian tasavallan 10.10.2005 esittämissä huomautuksissa eikä kantajan 24.10.2005
esittämissä huomautuksissa.
Ei myöskään ole kiistetty sitä, että komission tehdessä riidanalaisen päätöksen, kantaja tai Slovakian tasavalta ei ollut
antanut sille tiedoksi Najvyšši súd Slovenskej republikyn 27.4.2006 antamaa tuomiota, joka koski velkasaneerausmenettelyssä
huomioon otettavan kantajan verovelan pienentämistä.
Edellä 48–50 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella komissiota ei siis voida moittia siitä, että se on tukeutunut Krajský
súd v Košiciachin 14.7.2004 tekemään päätökseen sisältyneihin seikkoihin eikä se ole ottanut huomioon Najvyšší súd Slovenskej
republikyn 27.4.2006 antamaa tuomiota valtiontuen määrän määrittelyssä. Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
2.
Toinen kanneperuste, joka koskee olennaisen menettelymääräyksen ja EY 33 artiklan rikkomista

Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää yhtäältä, että riidanalaiseen päätökseen liittyy olennaisen menettelymääräyksen rikkominen ja näin ollen se
olisi kumottava. Sen mukaan tutkinnan suorittamiseen ja riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneiden toimien toteuttamiseen
toimivaltainen komission pääosasto (PO) olisi ollut maatalouden ja maaseudun kehittämisen PO eikä kilpailun PO, koska kantaja
tuottaa pääasiallisesti maataloustuotteita, jotka kuuluivat kyseessä olevan toimenpiteen toteuttamishetkellä EY:n perustamissopimuksen
liitteen I soveltamisalaan. Samoista syistä maataloudesta ja maaseudun kehittämisestä vastaavan komission jäsenen olisi pitänyt
kilpailusta vastaavan komission jäsenen sijaan allekirjoittaa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehty päätös ja
riidanalainen päätös. Toisaalta kantaja moittii komissiota siitä, että se ei ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon
EY 33 artiklan tavoitteita.
Komissio kiistää väliintulijan tukemana kaikki kantajan toisen kanneperusteen tueksi esittämät väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Olennaisen menettelymääräyksen rikkomista koskevan toisen kanneperusteen ensimmäisestä osasta on todettava, että se perustuu
olettamaan siitä, että kyseessä olevan toimenpiteen hyväksymishetkellä kantaja tuotti pääasiallisesti EY:n perustamissopimuksen
liitteeseen I kuuluvia maataloustuotteita, joten ainoastaan maatalouden ja maaseudun kehittämisen PO ja maatalouden ja maaseudun
kehittämisestä vastaava komission jäsen olivat toimivaltaisia tutkimaan kyseessä olevan toimenpiteen ja tekemään muodollisen
tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksen ja riidanalaisen päätöksen.
Kuten komissio väittää, kantajan 24.10.2005 esittämistä huomautuksista ja erityisesti mainittuihin huomautuksiin sisältyvästä
taulukosta 1 ilmenee kuitenkin nimenomaisesti, että vuonna 2004 kantajan kokonaisliikevaihto oli noin 880,3 miljoonaa SKK
ja alkoholijuomien ja väkevien alkoholijuomien tuotantoon liittyvistä toiminnoista saatu liikevaihto oli noin 728,8 miljoona
SKK. Viimeksi mainitut toiminnat saivat siis aikaan liikevaihdon, joka oli yli 82 prosenttia kantajan kokonaisliikevaihdosta.
On todettava, että kun otetaan huomioon tämä merkittävä liikevaihdon osuus, joka syntyy sen alkoholijuomien ja väkevien alkoholijuomien
tuotantoon liittyvistä kantajan toiminnoista, se ei ole osoittanut, että sen maataloustuotteiden tuotantotoiminnat, jotka
kuuluivat EY:n perustamissopimuksen liitteen I soveltamisalaan kyseessä olevan toimenpiteen toteuttamishetkellä, olisivat
olleet merkittävämmät kuin ensin mainitut. Asiakirja-aineiston seikkojen perusteella on todettava, että tosiseikkojen tapahtuma-aikaan
suurin osa kantajan kokonaisliikevaihdosta johtui sen alkoholijuomien ja väkevien alkoholijuomien tuotantoon liittyvistä toiminnoista.
On siis hylättävä toisen kanneperusteen ensimmäinen osa ilmeisen virheellisiin tietoihin perustuvana.
Toisen kanneperusteen toisesta osasta, joka koskee sitä, että komissio ei ole ottanut huomioon EY 33 artiklan tavoitteita,
on palautettava mieliin, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, jota sovelletaan
saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan menettelyihin unionin yleisessä tuomioistuimessa, ja unionin yleisen
tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto
kanteen oikeudellisista perusteista. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on,
että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmän
tekstistä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (ks. asia T-201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007,
Kok., s. II-3601, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei kuitenkaan ole esittänyt EY 33 artiklan rikkomista koskevan väitteensä tueksi mitään
tosiseikkaa tai oikeudellista seikkaa. Se ei näin ollen ole työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti esittänyt
yhteenvetoa toisen kanneperusteen toisesta osasta. Toisen kanneperusteen toinen osa on siis jätettävä tutkimatta, koska sen
tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
Edellä olevien päätelmien perusteella toisen kanneperusteen kummatkin osat on hylättävä, koska ensimmäinen on selvästi perusteeton
ja toisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
3.
Kolmas kanneperuste, joka koskee liittymissopimuksen liitteessä IV olevan 3 osaston, EY 253 artiklan, EY 88 artiklan ja asetuksen
(EY) N:o 659/1999 rikkomista, koska komissiolla ei ollut toimivaltaa riidanalaisen päätöksen tekemiseen

Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan komissiolla ei ollut toimivaltaa tutkia kyseessä olevaa toimenpidettä. Se väittää, että vaikka oletettaisiinkin,
että tämä toimenpide olisi EY 87 artiklassa tarkoitettua valtiontukea, se on myönnetty ja pantu täytäntöön, kun Slovakian
verohallinto oli ennen Slovakian tasavallan liittymistä Euroopan unioniin 1.5.2004 (jäljempänä Slovakian tasavallan liittyminen)
päättänyt luopua mahdollisuudesta konkurssimenettelyyn ja veroulosottomenettelyyn. Se katsoo, että kun velkasaneerausmenettely
aloitettiin 29.4.2004, se saattoi legitiimisti odottaa, että Slovakian verohallinto suorittaa kaikki velkasaneerauksen täytäntöön
panemiseksi välttämättömät muodolliset toimet. Tämän päivän jälkeen velkasaneerausehdotuksen hyväksyminen 9.7.2004 pidetyssä
velkasaneerausistunnossa oli vain muodollisuus. Se lisää, ettei kyseessä olevaa toimenpidettä enää sovellettu viimeksi mainitusta
päivästä lukien. Näin ollen se oli olemassa olevaa tukea eikä uutta tukea, joten komissiolla ei ole toimivaltaa vaatia sen
palauttamista EY 88 artiklan 2 kohdan ja [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999
annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) nojalla.
Tarkemmin sanottuna komission kanta riidanalaisessa päätöksessä on ristiriitainen sen hetken suhteen, jolloin valtiontuki
on nyt käsiteltävässä asiassa myönnetty. Yhtäältä komissio siteeraa edellä 48 kohdassa mainitussa asiassa Fleuren Compost
vastaan komissio annettua tuomiota tukeakseen arviotaan siitä, että kyseessä oleva toimenpide oli myönnetty vasta oikeudellisesti
sitovan toimenpiteen toteuttamisaikaan eli 9.7.2004. Toisaalta komissio perusteli päätelmäänsä siitä, että kyseessä oleva
toimi oli valtiontukea, sillä tosiseikalla, ettei Slovakian verohallinto ollut suorittanut ”asianmukaista menettelyä ennen
velkasaneerausmenettelyn aloittamista”. Sekä komission hallinnollisesta käytännöstä että oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin,
että useissa tapauksissa tuen olemassaolo on päätelty toimenpiteen puuttumisen vuoksi, vaikkei olisikaan ollut olemassa muodollista
oikeudellisesti sitovaa asiakirjaa.
Kantaja väittää, ettei kyseessä oleva toimenpide enää ollut voimassa Slovakian tasavallan liityttyä unioniin. Tältä osin se
väittää, ettei velkasaneeraus luonut Slovakian tasavallalle mitään velvoitetta liittymisen jälkeen, koska mitään maksua eikä
mitään muuta velan anteeksiantoa vaadittu.
Komissio kiistää väliintulijan tukemana kaikki kantajan kolmannen kanneperusteen tueksi esittämät väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 61–68 perustelukappaleessa, että osa käsiteltävän tapauksen kannalta merkityksellisistä
tapahtumista sijoittuu Slovakian tasavallan liittymistä edeltäneeseen aikaan. Se toteaa liittymisen jälkeen voimaan tulleiden
toimenpiteiden kuuluvan kiistatta EY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan ja komission toimivaltaan, ja se täsmentää, että
sen mukaan määritettäessä ajankohtaa, jolloin tietty toimenpide tuli voimaan, käytetään ratkaisevana perusteena sitä oikeudellisesti
sitovaa toimenpidettä, jonka myötä ”toimivaltainen valtion viranomainen sitoutuu myöntämään tuen”. Nyt käsiteltävässä asiassa
se katsoi yhtäältä, että ehdotus velkasaneerauksen aloittamisesta ei ole ”tuen myöntävän viranomaisen toimenpide”, vaan ”tuensaajan
toimenpide” ja toisaalta, että velkasaneeraukseen luvan antava tuomioistuimen päätös ei ole ”tuen myöntävän viranomaisen toimenpide”.
Sen mielestä ei lisäksi ole olemassa näyttöä siitä, että Slovakian verohallitus olisi ilmaissut hyväksyntänsä kiistanalaiselle
toimenpiteelle joulukuussa 2003 pidetyssä kokouksessa. Slovakian viranomaiset ovat päinvastoin kiistäneet antaneensa mitään
tällaista ennakkohyväksyntää. Komission mukaan ”toimivaltaisen viranomaisen päätös luopua osasta saatavia” tehtiin 9.7.2004,
eli Slovakin tasavallan liittymisen jälkeen, kun paikallinen veroviranomainen hyväksyi kantajan ehdottaman velkasaneerauksen.
Näin ollen se katsoi, että sillä on toimivalta ”arvioida” kyseessä oleva toimenpide EY 88 artiklan nojalla.
Kolmas kanneperuste, joka koskee komission puuttuvaa toimivaltaa tehdä riidanalainen päätös, perustuu lähtökohtaan, jonka
mukaan kyseessä oleva toimenpide on toteutettu ennen Slovakian tasavallan liittymistä.
Kolmannen kanneperusteen asiakysymyksestä on katsottava, että merkityksellinen arviointiperuste on ”oikeudellisesti sitova
päätös, jolla toimivaltaiset kansalliset viranomaiset sitoutuvat myöntämään tuen” (ks. vastaavasti edellä 48 kohdassa mainittu
asia Fleuren Compost v. komissio, tuomion 74 kohta).
Tätä varten on ensiksi yksilöitävä kyseessä olevan toimenpiteen kohde. Kantajan mukaan toimenpide hyväksyttiin ennen Slovakian
tasavallan liittymistä, kun paikallinen veroviranomainen päätti olla aloittamatta konkurssimenettelyä tai veroulosottomenettelyä.
Kuten komissio perustellusti huomauttaa, on kuitenkin katsottava, että jäsenvaltion viranomaisen päätös olla aloittamatta
konkurssimenettelyä tai veroulosottomenettelyä eroaa velkasaneerausehdotuksen hyväksymispäätöksestä, joka nyt käsiteltävässä
asiassa merkitsee sitä, että paikallinen veroviranomainen luopuu 65 prosentin osuudestaan saamisistaan, jotka sillä on kantajalta.
Kun velkojan päätös olla aloittamatta konkurssimenettelyä tai veroulosottomenettelyä ainoastaan lykkää ajallisesti saatavan
mahdollista pakkotäytäntöönpanoa, velkojan päätös hyväksyä velkasaneerausehdotus merkitsee, edellyttäen, että toimivaltainen
tuomioistuin vahvistaa sen, sitä, että mainittu velkoja luopuu lopullisesti koko tästä saatavastaan tai sen osasta. Näin ollen
nämä kaksi päätöstä eroavat selvästi toisistaan.
Kuten sekä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä että riidanalaisesta päätöksestä nimenomaisesti
ilmenee, kyseessä oleva toimenpide muodostuu ainoastaan siitä, että paikallinen veroviranomainen luopuu 65 prosentista kantajalta
olevista saatavistaan velkasaneerauksessa. Toimenpide ei missään tapauksessa koske paikallisen veroviranomaisen päätöstä olla
aloittamatta konkurssimenettelyä tai veroulosottoa.
Näin ollen komission puuttuvaa toimivaltaa riidanalaisen päätöksen tekemiseen koskevan kolmannen kanneperusteen asiakysymyksen
arvioimiseksi on yksinomaan määritettävä, milloin paikallisen veronviranomaisen päätös velkasaneerausehdotuksen hyväksymisestä
on tehty.
Ensinnäkin on ensisijaisesti huomautettava, että kantaja väittää, että Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemällä päätöksellä
hyväksyttiin velkasaneerausmenettely. Komissio sitä vastoin väittää, että tällä samalla päätöksellä Krajský súd v Košiciach
ainoastaan antoi luvan velkasaneerausmenettelyn aloittamiseen. On siis tutkittava Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemän
päätöksen ulottuvuutta siltä osin kuin kantaja väittää kolmannen kanneperusteen tueksi, että kyseessä oleva toimenpide hyväksyttiin
ennen Slovakian tasavallan liittymistä, joten komissiolla ei ollut toimivaltaa tutkia toimenpiteen yhteensoveltuvuutta EY:n
perustamissopimusten määräysten kanssa.
Tältä osin konkurssi- ja velkasaneerauslain säännöksistä ja erityisesti lain 50 §:stä ilmenee, että ennen velkasaneerauksen
vahvistamista tuomioistuimen on todettava päätöksessään, että velkasaneerausmenettelyn aloittamisen edellytykset ovat täyttyneet.
Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemä päätös ei missään tapauksessa voi olla päätös, joka koskee nyt esillä olevan velkasaneerauksen
vahvistamista.
Yhtäältä konkurssi- ja velkasaneerauslain 58 §:n 1 momentin säännösten mukaan mainitut velkojat, jotka ovat esittäneet selvityksen
saatavistaan, voivat esittää ehdotuksia tai antaa ilmoituksia ja äänestää kirjallisesti velkasaneerausehdotuksesta jopa ennen
mainitun lain 58 §:n 2 momentissa säädetyn velkasaneerausistunnon pitämistä.
Toisaalta konkurssi- ja velkasaneerauslain 50 §:n 3 momentin b alakohdan mukaisesti velkasaneerausmenettelyn aloittamisen
täytyy mahdollistaa se, että tuomioistuin voi velkasaneerausistunnon aikana todeta, ketkä mainituista velkojista hyväksyvät
velkasaneerausehdotuksen ja ketkä näistä eivät sitä hyväksy. Tuomioistuin voi päättää vahvistaa velkasaneerauksen konkurssi-
ja velkasaneerauslain 60 ja 61 §:n säännöksiä noudattaen vain, jos mainitun lain 58 a ja 58 b §:ssä tarkoitetut edellytykset
täyttyvät. Konkurssi- ja velkasaneerauslain säännöksistä ilmenee näin ollen, että päätös velkasaneerauksen vahvistamisesta
voidaan tehdä vasta velkasaneerausmenettelyn aloittamisen jälkeen ja sen jälkeen, kun mainitut velkojat ovat esittäneet selvityksen
saatavistaan ja niitä on kehotettu viimeistään velkasaneerausistunnossa äänestämään velkasaneerauksen puolesta.
Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemän päätöksen ilmaisuista ilmenee, että tämä tuomioistuin on kehottanut mainittuja
velkojia esittämään 10 viikon määräajassa selvityksen saatavistaan, joihin ne vetoavat velkasaneerausmenettelyssä, se on kutsunut
koolle 9.7.2004 velkasaneerausistunnon ja se on toistanut velkasaneerausta koskevat yksityiskohdat sellaisina kuin ne on muotoiltu
kantajan 8.3.2004 esittämässä velkasaneerausehdotuksessa.
On todettava, että kantaja on 24.10.2005 esittämissään huomautuksissa todennut, että Krajský súd v Košiciach oli 29.4.2004
hyväksynyt velkasaneerausmenettelyn ensimmäisen vaiheen siinä merkityksessä, että kaikki muotovaatimukset ja aineelliset edellytykset
olivat täyttyneet. Se on myös lisännyt, että velkasaneerausmenettelyn toinen vaihe oli päätetty 14.7.2004 annetulla päätöksellä,
jolla Krajský súd v Košiciach oli vahvistanut velkasaneerauksen.
Kun otetaan huomioon edellä 74–78 kohdassa esitetyt näkemykset, on todettava, ettei Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemä
päätös ole edellä 68 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu oikeudellisesti sitova toimi. Krajský súd v Košiciach
tyytyi mainitussa päätöksessä toteamaan, että nyt käsiteltävässä asiassa velkasaneerausmenettelyn aloittamisen edellytykset
täyttyivät.
Toiseksi velkasaneerausmenettelyn aloittamista koskevan päätöksen vaikutusten osalta on selvää, että nyt käsiteltävässä asiassa
sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten nojalla tällä päätöksellä poistetaan velalliselta sekä tämän velkojilta oikeus
aloittaa konkurssimenettely koko velkasaneerausmenettelyn ajaksi. Kuitenkin konkurssi- ja velkasaneerauslain 66 §:ssä säädetään,
että jos mainitut velkojat eivät ole hyväksyneet velkasaneerausehdotusta, tuomioistuimen on lopetettava velkasaneerausmenettely.
Tästä hetkestä lähtien velkojilla on siis oikeus aloittaa konkurssimenettely.
Kolmanneksi on selvää, että Slovakian verohallinnolla on nyt käsiteltävässä asiassa etuoikeutetun velkojan asema. On myös
selvää, että konkurssi- ja velkasaneerauslain säännösten mukaisesti etuoikeutettujen velkojien on hyväksyttävä velkasaneerausehdotus,
jotta tuomioistuin voisi vahvistaa velkasaneerauksen. Toisin kuin kantaja väittää, asiakirja-aineistosta ei ilmene, että ennen
Krajský súd v Košiciachin 29.4.2004 tekemää päätöstä kantaja olisi saanut paikalliselta veroviranomaiselta jonkinlaisen takeen
sen 8.3.2004 esittämän velkasaneerausehdotuksen hyväksymisestä. Näin ollen kantaja väittää virheellisesti, että Slovakian
tasavalta on hyväksynyt kyseessä olevan toimenpiteen ennen 1.5.2004.
Muilta osin on todettava, kuten riidanalaisen päätöksen 57 perustelukappaleesta ilmenee, että Slovakian viranomaiset ovat
kahteen otteeseen vuonna 2004 ilmoittaneet vastalauseensa kantajan velkasaneerausehdotuksen hyväksymiselle. Slovakian valtiovarainministeriö
oli 15.1.2004 päivätyssä kirjeessään kehottanut Slovakian verohallitusta olemaan hyväksymättä velkasaneerausehdotuksia, jotka
merkitsisivät verosaatavista luopumista. Slovakian verohallitus kehotti 6.7.2004 päivätyllä kirjeellään paikallista veroviranomaista
olemaan hyväksymättä kantajan velkasaneerausehdotusta.
Asiakirja-aineistosta tosin ilmenee, että Špeciálny súd v Pezinku katsoi 6.3.2006 antamassaan tuomiossa, etteivät 15.1. ja
6.7.2004 päivätyt kirjeet olleet sitovia. Vaikka kirjeiltä puuttuukin tällainen sitovuus, kyseisistä suosituksista ilmenee
kuitenkin erityisen selvästi Slovakian verohallituksen kanta, joka oli epäsuotuisa paitsi kantajan velkasaneerausehdotukselle,
myös yleisemmin kaikenlaiselle verovelan lievennykselle Slovakian tasavallan alueella. Näin ollen komissiota ei voida moittia
siitä, että se on riidanalaisessa päätöksessään tukeutunut 15.1. ja 6.7.2004 päivättyihin kirjeisiin seikkoina, jotka osoittavat
Slovakian viranomaisten jättäneen suostumatta kantajan velkasaneerausehdotukseen.
Kuten asiakirja-aineistosta ilmenee, paikallinen veroviranomainen on antanut virallisen suostumuksensa kantajan velkasaneerausehdotukselle
vasta 9.7.2004 pidetyssä velkasaneerausistunnossa. On selvää, että Krajský súd v Košiciach teki velkasaneerauksen vahvistamispäätöksensä
14.7.2004 kantajan velkojien yksimielisen hyväksynnän perusteella.
Slovakian verohallitus olisi etuoikeutettuna velkojana voinut ennen 9.7.2004 vastustaa kantajan velkasaneerausehdotusta, mikä
olisi automaattisesti johtanut siihen, että Krajský súd v Košiciach olisi päättänyt 29.4.2004 aloitetun velkasaneerausmenettelyn.
Asianosaisten kesken on riidatonta, että kantajan etuoikeutettua velkojaa edustavan paikallisen veroviranomaisen hyväksynnän
puuttuessa Krajský súd v Košiciach ei olisi voinut vahvistaa velkasaneerausta. Näin ollen paikallinen veroviranomainen olisi
voinut 9.7.2004 asti esittää vetonsa kantajan velkasaneerausehdotukselle, ja sillä olisi näin ollen ollut oikeus aloittaa
joko veroulosottomenettely tai konkurssimenettely sen jälkeen, kun Krajský súd v Košiciach olisi päättänyt velkasaneerausmenettelyn.
Kantajan 24.10.2005 esittämistä huomautuksista ilmenee, että osoittaakseen, että paikallinen veroviranomainen oli vakuuttunut
siitä, että sen 9.7.2004 hyväksymä velkasaneerausratkaisu oli edullisempi kuin konkurssi, kantaja väittää, että mainittu viranomainen
olisi voinut puuttua velkasaneerausmenettelyn eri vaiheisiin estääkseen tämän velkasaneerauksen. Tällainen väite on ristiriidassa
kantajan sen väitteen kanssa, että kyseessä oleva toimenpide on hyväksytty ennen 29.4.2004.
Edellä todettujen seikkojen perusteella nyt käsiteltävässä asiassa vasta siitä lähtien, kun paikallinen veroviranomainen hyväksyi
muodollisesti velkasaneerausehdotuksen eli 9.7.2004, mainittu viranomainen teki päätöksen luopua 65 prosentista saatavistaan
kantajalta. Näin ollen vasta Slovakian liittymisen jälkeen on tehty oikeudellisesti sitova toimi, jolla Slovakian viranomaiset
sitoutuivat hyväksymään kyseessä olevan tukitoimenpiteen.
Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
4.
Neljäs, viides, kuudes, seitsemäs, kahdeksas ja yhdeksäs kanneperuste, jotka koskevat oikeudellisia ja tosiseikkoja koskevia
virheitä kyseessä olevan toimenpiteen luokittelussa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi

Alustavat huomautukset
On todettava, että neljäs kanneperuste koskee oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio on
katsonut, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely, ja viides kanneperuste koskee oikeudellista
ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio on katsonut, että veroulosottomenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
Riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappaleesta ilmenee, että tutkiakseen, voidaanko kyseessä oleva toimenpide luokitella
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, komissio on käyttänyt markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan
kriteeriä. Tätä varten se on tutkinut, oliko Slovakian tasavallan verohallinnon velkasaneerausmenettelystä saama hyöty suurempi
kuin minkä sama hallinto olisi voinut saada konkurssimenettelystä tai veroulosottomenettelystä. Riittää siis, että toinen
näistä menettelyistä olisi edullisempi kuin velkasaneerausmenettely, jotta komissio voi päätellä, ettei markkinataloudessa
toimivan yksityisen velkojan kriteeriä ei noudatettu nyt käsiteltävässä asiassa ja että näin ollen kyseessä oleva toimenpide
on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
Lisäksi on huomattava, että kun kuudennella, seitsemännellä, kahdeksannella ja yhdeksännellä kanneperusteella pyritään kyseenalaistamaan
riidanalaisen päätöksen lainmukaisuus siltä osin kuin siinä luokitellaan kyseessä oleva toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetuksi valtiontueksi, ne liittyvät joko neljänteen tai viidenteen kanneperusteeseen.
Aluksi on siis neljännen kanneperusteen sekä kuudennen, seitsemännen, kahdeksannen ja yhdeksännen kanneperusteen, siltä osin
kuin ne liittyvät neljänteen kanneperusteeseen, suhteen tutkittava riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta siltä osin kuin
komission mukaan konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
Ainoastaan siinä tapauksessa, että komission olisi todettava virheellisesti katsoneen, että konkurssimenettely oli edullisempi
kuin velkasaneerausmenettely, olisi seuraavaksi tutkittava riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta viidennen kanneperusteen
suhteen, ja mikäli ne liittyvät viidenteen kanneperusteeseen, myös kuudennen, seitsemännen, kahdeksannen ja yhdeksännen kanneperusteen
suhteen siltä osin kuin komissio on katsonut, että veroulosottomenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.

Riidanalaisen päätöksen lainmukaisuus siltä osin kuin komissio on katsonut, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely
Neljännen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, ettei velkasaneerauksesta koidu sille kilpailuetua, koska Slovakian verohallinto oli toiminut kuten yksityinen
velkoja, jonka ainoana tarkoituksena on maksimoida Slovakian tasavallan tulot. Sen mukaan sen lisäksi, että velkasaneeraus
on sille ”selvästi edullisempi”, saneeraus on myös kaikkien yksityisten velkojien ilmeinen valinta yhtäältä velan osittaisen
mutta välittömän maksun ja toisaalta pitkän ja kalliin konkurssimenettelyn välillä, joka sisältää riskin pienemmän summan
saamisesta kuin velkasaneerauksen yhteydessä. Riidanalaisessa päätöksessä komissio tekee erilaisen päätelmän, koska se perustuu
tosiseikkojen virheelliseen arviointiin, virheellisiin päätelmiin, perusteettomiin oletuksiin ja paikkansapitämättömiin väitteisiin,
jotka on esittänyt jäsenvaltio, joka alusta lähtien ja kummallisista ja epäilyttävistä syistä on myöntänyt myöntäneensä sääntöjenvastaisen
valtiontuen.
Ensinnäkin kantaja vetoaa siihen, että komissio ei ole ottanut huomioon konkurssimenettelyn kestoa Slovakiassa eikä tätä koskevia
kolmansien kertomuksia. Se väittää, että merkittävin velkasaneerausmenettelyn ja konkurssimenettelyn välinen ero on näiden
kahden menettelyn kesto. Kun velkasaneerausta täytäntöön pantaessa erääntyneet summat maksetaan velkojille seuraavan kuukauden
kuluessa, konkurssimenettelyssä velkojat saavat velallisen omaisuuden myynnistä saatavan tuoton vasta paljon pidemmän menettelyn
jälkeen. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa komissio viittaa ainoastaan Slovakian viranomaisten lausuntoon,
jonka mukaan nyt käsiteltävässä asiassa velkojien vähäisen määrän ja omaisuuden positiivisen likvidaatioarvon vuoksi konkurssimenettely
olisi tapahtunut keskimääräistä nopeammin, selittämättä, miten nämä tekijät voisivat lyhentää menettelyn kestoa. Kantaja väittää,
että komissio on myöntänyt vastauskirjelmässä, ettei se ole yrittänyt muodostaa mielipidettä kantajan omaisuuden konkurssimenettelyn
todennäköistä kestoa koskevasta kysymyksestä. Se ei siis ole ottanut huomioon ”menetettyjä korkotuottoja” vertaillessaan konkurssimenettelyä
ja velkasaneerausmenettelyä.
Vaikka mainitut tekijät olisivatkin voineet johtaa yleistä nopeampaan konkurssimenettelyyn, kantajan mukaan on komission tehtävä
ottaa huomioon asiaan liittyvät lukuisat tekijät, jotka voivat pidentää mainitun menettelyn kestoa. Tältä osin kantaja väittää,
että koska suurin osa sen varallisuudesta muodostuu erityisistä juomien tuotantoon ja käsittelyyn käytettävistä koneista,
potentiaalisten ostajien lukumäärä oli rajoitettu. Lisäksi niiden maantieteellinen sijainti on kuljetusta ja pätevää henkilöstöä
koskeva haitta. Se katsoo siis, ettei sen kiinteällä omaisuudella eikä sen tuotantovälineillä ollut mitään arvoa Slovakiaan
sijoittautuneelle merkittävälle alkoholijuomien tuottajalle ja että niitä olisi ollut erittäin vaikea myydä.
Kantaja väittää, että eri lähteistä peräisin olevat tiedot konkurssimenettelyn keskimääräisestä kestosta Slovakiassa oli toimitettu
komissiolle tutkinnan aikana. Ensinnäkin se väittää ilmoittaneensa komissiolle 24.10.2005 päivättyjen huomautustensa liitteenä
Maailmanpankin kertomuksen vuodelta 2004, josta ilmenee, että konkurssimenettelyn keskimääräinen kesto Slovakiassa oli parhaassa
tapauksessa neljä vuotta kahdeksan kuukautta. Lisäksi myös kannekirjelmän liitteenä olevasta Maailmanpankin kertomuksesta
vuodelta 2002 ilmenee, että konkurssimenettely olisi velkojalle huonoin vaihtoehto ja kestäisi kolmesta seitsemään vuotta
ja että etuoikeutetut velkojat saavat myöntämistään veloista takaisin poikkeuksellisen alhaisen osuuden, joka on noin 5–10
prosenttia hallinnollisten kulujen maksamisen jälkeen. Toiseksi se huomauttaa, että vuoden 2004 kertomuksessa, joka on ilmoitettu
komissiolle sen 24.10.2005 esittämien huomautusten liitteenä, Slovakian oikeusministeri oli arvioinut konkurssimenettelyn
keston Slovakiassa olevan kolmesta seitsemään vuotta. Kolmanneksi H:n kertomuksesta ilmenee, että konkurssimenettelyn normaali
kesto Slovakiassa voi ylittää kuusi vuotta. Neljänneksi komissio on todennut Slovakian tasavallan unioniin liittymisvaiheessa
suorittamasta edistyksestä laatimissaan vuoden 2002 ja 2003 kertomuksissa konkurssia ja maksukyvyttömyysalaa koskevia vaikeuksia
ja parantamistarpeen.
Kantaja väittää, että vaikka oletettaisiinkin, että sen omaisuuden myynnistä saatava riidanalaisessa päätöksessä arvioitu
tuotto konkurssimenettelyssä olisikin laskettu E:n kertomuksessa sovelletun kertoimen perusteella, on selvää, että optimistisinkin
yksityinen velkoja olisi valinnut vaihtoehdon, jonka mukaan se olisi saanut 225 miljoonaa SKK joulukuussa 2004, ennemmin kuin
sen, että se olisi mahdollisesti saanut enintään 239 miljoonaa SKK (275 miljoonaa SKK vastaa sen varallisuuden myynnistä konkurssin
yhteydessä saatavaa mahdollista kokonaistuottoa, josta vähennetään vähintään 36 miljoonaa konkurssimenettelykustannuksina)
”keskiarvoista lyhyemmän ajan” ja seitsemän vuoden väliin sijoittuvana aikana. Kantaja väittää, että kun yhtäältä otetaan
huomioon 14 miljoonan SKK:n suuruinen ero velkasaneerauksen avulla mahdollisesti saatavan summan ja konkurssimenettelyssä
mahdollisesti saatavan summan välillä ja toisaalta maaliskuussa 2004 sovellettu 5,1 prosentin diskonttokorko, konkurssimenettely
olisi saanut kestää enintään 13,5 kuukautta, jotta yksityinen velkoja olisi valinnut konkurssimenettelyn velkasaneerauksen
sijaan. Näin lyhyt aika on kuitenkin nyt esillä olevassa asiassa mahdoton.
Toiseksi kantaja vetoaa siihen, ettei komissio ole ottanut huomioon konkurssimenettelykustannuksia Slovakiassa ja tätä koskevia
kolmansien kertomuksia. Se väittää, että nämä kustannukset ovat E:n kertomuksen mukaan 45 miljoonaa SKK eli 22 prosenttia
sen omaisuuden myyntituloista, jotka on arvioitu 204 miljoonaksi SKK:ksi tällaisen menettelyn yhteydessä, ja K:n kertomuksen
mukaan ne ovat 22 miljoonaa SKK eli 28 prosenttia sen omaisuuden myyntituloista, jotka on arvioitu 78 miljoonaksi SKK:ksi
tällaisen menettelyn yhteydessä. Komissio oli vähentänyt konkurssimenettelyn yhteydessä saatavista omaisuuden myyntituloista,
joiden suuruudeksi arvioitiin 275 miljoonaa SKK, 36 miljoonan SKK:n määrän konkurssimenettelykustannuksina, jotka todellisuudessa
vastasivat kustannuksia, jotka liittyivät sen konkurssimenettelyn yhteydessä saataviin, 204 miljoonan SKK:n suuruiseksi arvioituihin
omaisuuden myyntituloihin. Kustannusten suhde mainittuihin tuloihin nähden pienenee sitä mukaa kuin nämä tulot kasvavat. Näin
ollen komissio on virheellisesti katsonut, että K:n kertomukseen sisältyvät kustannukset olivat pienemmät kuin E:n kertomukseen
sisältyvät. Kantaja lisää, että komissio totesi tukeutuen Slovakiassa aiheutuviin konkurssimenettelykustannuksiin, jotka oli
arvioitu Maailmanpankin vuoden 2004 kertomuksessa ja jotka vastasivat 18:aa prosenttia tässä menettelyssä saatavista omaisuuden
myyntituloista, että odotettavissa olevat kokonaistulot olivat 17.6.2004 annettujen tietojen perusteella pienemmät tai yhtä
suuret kuin velkasaneerauksesta saadut tulot. Komission väite siitä, että selvitysmies olisi jatkanut tuotantoprosessia, ei
ollut ”vakuuttava”, koska sen alkoholin ja väkevien alkoholijuomien tuotanto- ja käsittelylupa oli peruttu eikä se voinut
siis enää tuottaa väkeviä alkoholijuomia.
Kolmanneksi kantaja moittii komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon sitä lisätyötä ja niitä hallinnollisia kustannuksia,
jotka kantajalle olisivat aiheutuneet konkurssimenettelyn aloittamisesta. Se väittää, että sen lisäksi, että sen olisi täytynyt
jatkaa työntekijöidensä palkkojen ja liiketoimintakustannusten maksamista, se olisi myös todennäköisesti asteittain lakkauttanut
työsopimuksia ja näin ollen maksanut irtisanomiskorvauksia.
Neljänneksi kantaja moittii komissiota siitä, että se ei ole ottanut huomioon Slovakian alkoholimarkkinoilla vastaavaa aikaisempaa
tapausta, jonka järkevä yksityinen velkoja olisi ottanut huomioon. Tältä osin se muistuttaa, että se oli 24.10.2005 esittämissään
huomautuksissa kiinnittänyt komission huomion Liehofruct White Lady Distillery, s.r.o. Levočan (jäljempänä Liehofruct) ilmoitettuun
konkurssiin. Se väittää, että sen tavoin tästä yrityksestä oli tullut aikaisemmin valtion hallussa olleen alkoholituotannon
omistaja, ja lisää, että ”veroviranomaiset olivat myös sen merkittävimmät velkojat”. Se huomauttaa, että Liehofructin konkurssimenettely
alkoi heinäkuussa 1999, että omaisuutta ei myyty ennen kymmentä huutokauppakierrosta, joiden aikana korkeimmat tarjoukset
eivät ylittäneet 30:tä prosenttia yrityksen arvioidusta arvosta, ja että menettelyä ei ollut päätetty vielä kahdeksankaan
vuoden jälkeen. Tämä osoittaa, ettei ole helppoa löytää ostajaa vanhentuneella laitteistolla varustetulle tislaamolle Itä-Slovakiassa.
Vastauksena komission väitteeseen, jonka mukaan kantaja ei olisi selittänyt, missä määrin Liehofructin konkurssi olisi samanlainen
kuin kantajan, tämä toteaa, että on komission tehtävä tutkia tätä täsmällistä kysymystä ja että sen passiivisuus on ilmeinen
virhe. Se kiistää myös komission väitteen siitä, että omaisuus oli myyty markkinahintaan. Sen mukaan jokaisen järkevän yksityisen
velkojan on lähdettävä siitä, että sen velallisen omaisuuden myyntihinta konkurssimenettelyssä on alhaisempi kuin normaali
markkinahinta.
Viidenneksi kantaja väittää, että komissio ei ole ottanut huomioon Slovakian oikeusministeriön vuonna 2004 antamaa kertomusta,
joka mainitaan edellä 96 kohdassa ja jonka mukaan etuoikeutetut velkojat onnistuvat erittäin harvoin saamaan konkurssimenettelyssä
enemmän kuin 5–10 prosenttia saatavistaan maksukyvyttömältä velalliselta. Tämä pessimistinen toteamus on kuitenkin ristiriidassa
Slovakian viranomaisten äärimmäisen positiivisen arvion kanssa konkurssimenettelystä nyt käsiteltävässä asiassa. Kun komissio
ei ole huomannut tätä ristiriitaa, se on tehnyt ilmeisen arviointivirheen.
Kantaja muistuttaa vastauskirjelmässään, että 161 miljoonan SKK:n suuruisessa omaisuusarviossa otettiin huomioon Old Heroldin
velkasaneerausehdotuksen johdosta sille myöntämä erääntyneiden maksujen lykkäys; ne olivat erääntyneet alun perin heinäkuussa
2004. Kantaja väittää näiden likvidien varojen olemassaoloa kiistämättä, että konkurssimenettelyn yhteydessä myös Old Heroldille
olisi velkojana pitänyt maksaa. Järkevä yksityinen velkoja ei siis olisi luottanut siihen, että pitkäaikaisten varojen, varastojen
ja lyhytaikaisten saatavien myynnistä saataisiin yli 63,3 miljoonaa SKK sen jälkeen, kun on vähennetty palkkakulut, hallinnolliset
ja oikeudelliset kulut sekä osittaiset maksut olemassa oleville velkojille, joihin Old Herold olisi kuulunut. Lopuksi se väittää,
että sen varastojen myynnistä Old Heroldille saatu noin 110 miljoonan SKK:n määrä perustuu Old Heroldin kanssa tehtyyn pitkäaikaiseen
sopimukseen ja viimeksi mainitun luottamukseen siihen, että velkasaneeraus onnistuu. Old Herold ei olisi ostanut mainittuja
varastoja konkurssitilanteessa. Näin ollen ei ole legitiimiä ottaa huomioon tällaisia varoja arvioitaessa konkurssimenettelystä
saatavaa ”mahdollista taloudellista hyötyä”.
Kantaja lisää, että komission väite, jonka mukaan veroulosotto likvidien varojen osalta olisi voitu suorittaa pelkällä varojen
pois ottamisella, ei ole merkityksellinen, koska mainitut varat oli joka tapauksessa varattu Slovakian verohallinnolle.
Komissio kiistää väliintulijan tukemana kaikki kantajan neljännen kanneperusteensa tueksi esittämät väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on palautettava mieliin, kuten edellä 49 kohdassa on todettu, että valtiontukialaa koskevan päätöksen lainmukaisuutta
on arvioitava niiden tietojen perusteella, jotka olivat komission käytettävissä päätöksentekohetkellä.
Tämän jälkeen on todettava, että on selvää, että kantaja hyötyi kyseessä olevasta toimenpiteestä, joka koskee velkojien myöntämää
velkojen anteeksiantoa niiden hyväksymän velkasaneerauksen puitteissa. Sitä vastoin osapuolet ovat eri mieltä siitä, olisiko
kantaja nyt käsiteltävässä asiassa markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri huomioon ottaen saanut normaaleissa
markkinaolosuhteissa tällaisen taloudellisen edun, ja näin ollen siitä, onko kyseessä oleva toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettua valtiontukea.
Tältä osin on palautettava mieliin, että samoin kuin markkinataloudessa toimivaa yksityistä sijoittajaa koskevan arviointiperusteen
soveltaminen, myös markkinataloudessa toimivaa yksityistä velkojaa koskevan arviointiperusteen soveltaminen edellyttää komissiolta
monitahoisia taloudellisia arviointeja, ja vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseistä soveltamista valvotaan rajallisesti
ja valvonta kohdistuu siihen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että ratkaisun perustana
olevat tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja ettei
harkintavaltaa ole käytetty väärin (ks. asia T-36/99, Lenzing v. komissio, tuomio 21.10.2004, Kok., s. II-3597, 150 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen ja vahvistettuna asiassa C-525/04 P, Espanja v. Lenzing, 22.11.2007 annetulla tuomiolla, Kok.,
s. I-9947, 59 kohta).
On myös muistutettava, että vaikka unionin tuomioistuin tunnustaa komissiolla olevan harkintavaltaa taloudellisissa asioissa,
se ei tarkoita sitä, että unionin tuomioistuinten on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisluonteisia
seikkoja (asia C-12/03 P, komissio v. Tetra Laval, tuomio 15.2.2005, Kok., s. I-987, 39 kohta ja edellä 108 kohdassa mainittu
asia Espanja v. Lenzing, tuomion 56 kohta).
Oikeuskäytännössä on todettu, että unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys,
luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki merkitykselliset tiedot, jotka on otettava
huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. vastaavasti
asia 98/78, Racke, tuomio 25.1.1979, Kok., s. 69, Kok. Ep. IV, s. 297, 5 kohta; asia C-16/90, Nölle, tuomio 22.10.1991, Kok.,
s. I-5163, 12 kohta ja asia C-326/05 P, Industrias Químicas del Vallés v. komissio, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I-6557, 76
kohta). Tässä valvonnassa unionin tuomioistuinten tehtävänä ei kuitenkaan ole korvata omalla taloudellisia seikkoja koskevalla
arvioinnillaan komission arviointia (asia C-323/00 P, DSG v. komissio, määräys 25.4.2002, Kok., s. I-3919, 43 kohta).
Kun unionin toimielimellä on laaja harkintavalta, tiettyjen menettelyllisten takeiden noudattamisen valvonta on erityisen
tärkeää. Oikeuskäytännössä on tältä osin täsmennetty, että näihin takeisiin kuuluvat toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia
huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävän tapauksen kannalta merkitykselliset seikat sekä perustella päätöksensä
riittävällä tavalla (asia C-269/90, Technische Universität München, tuomio 21.11.1991, Kok., s. I-5469, Kok. Ep. XI, s. I-485,
14 kohta ja yhdistetyt asiat C-258/90 ja C-259/90, Pesquerias De Bermeo ja Naviera Laida v. komissio, tuomio 7.5.1992, Kok.,
s. I-2901, 26 kohta).
Näin ollen riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden valvonnan on rajoituttava sen tarkistamiseen, onko komissio arvioinut tosiseikkoja
ilmeisen virheellisesti, kun sen mukaan markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri ei ollut täyttynyt.
Toiseksi lainmukaisuusvalvonnan suorittamiseksi nyt käsiteltävässä asiassa on erityisesti otettava huomioon seuraavat neljä
tekijää.
Ensimmäinen tekijä on Slovakian verohallinnon, joka on hyväksynyt kyseessä olevan toimenpiteen, velkojan ominaisuus, jota
ei ole kiistetty. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan julkisia elimiä, jotka ovat antaneet velat anteeksi, on verrattava sellaiseen
yksityiseen velkojaan, joka pyrkii perimään takaisin saatavansa velalliselta, joka on taloudellisissa vaikeuksissa. Velkojan
ominaisuus on erotettava sellaisen markkinataloudessa toimivan yksityisen sijoittajan ominaisuudesta, joka harjoittaa kokonaisvaltaista
tai alakohtaista rakennepolitiikkaa ja joka haluaa saada sijoitetuille pääomille tuottoa pitkällä aikavälillä (ks. vastaavasti
asia T-152/99, HAMSA v. komissio, tuomio 11.7.2002, Kok., s. II-3049, 167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toinen tekijä on kyseessä olevan toimenpiteen hyväksyneen viranomaisen etuoikeutetun velkojan ominaisuus, jota asianosaiset
eivät ole kiistäneet. On muistutettava, että kun yritys, jonka taloudellinen asema on huonontunut merkittävästi, ehdottaa
velkojilleen yhtä tai useampaa sellaista sopimusta, joka koskee sen velkojen järjestelyä, tilanteensa korjaamiseksi ja purkamisensa
välttämiseksi, kunkin velkojan on tehtävä päätös yhtäältä sen summan osalta, jota sille tarjotaan ehdotetun sopimuksen pohjalta,
ja toisaalta sen summan osalta, jonka se arvioi voivansa saada takaisin yrityksen mahdollisen purkamisen jälkeen. Sen päätökseen
vaikuttaa joukko tekijöitä, kuten se, onko se kiinteistöpanttivelkoja, etuoikeutettu vai tavallinen velkoja, sillä mahdollisesti
olevien vakuuksien luonne ja laajuus, sen tekemä arviointi yrityksen selviämismahdollisuuksista ja se hyöty, jonka se saa,
jos yritys puretaan (edellä 114 kohdassa mainittu asia HAMSA, tuomion 168 kohta).
Kolmas tekijä on se erityinen varovaisuus, jolla komissio on arvioinut kantajan omaisuuden myyntituottoa konkurssimenettelyn
yhteydessä. Tältä osin unionin yleisen tuomioistuimen mielestä konkurssimenettelyssä saatava tuotto, sellaisena kuin komissio
on arvioinut sen riidanalaisen päätöksen taulukossa 4, eli 275 miljoonaa SKK, on vähimmäisarvio. Mainittuun taulukkoon sisältyvä
kantajan varojen kirjanpitoarvo perustuu yhtäältä erittäin suurelta osin kantajan ilmoittamiin tietoihin ja toisaalta päivämäärältä
17.6.2004 peräisin olevien tietojen osalta Slovakian veroviranomaisten kantajan tiloissa 21.6.2004 suorittaman tarkastuksen
tuloksiin.
Tältä osin on yhtäältä todettava, että kantaja ei kyseenalaista Slovakian veroviranomaisten 21.6.2004 suorittaman tarkastuksen
yhteydessä keräämien tietojen paikkansapitävyyttä. Toisaalta sen lisäksi, että komissio on osoittanut äärimmäistä varovaisuutta
omaisuuden arvioinnissa, kuten riidanalaisen päätöksen alaviitteistä 20 ja 23 erityisesti ilmenee, se on myös soveltanut tässä
taulukossa E:n kertomukseen sisältyneitä likvidaatiokertoimia, vaikka se pitikin näitä kertoimia liian pieninä, kuten riidanalaisen
päätöksen 84–87 perustelukappaleesta ilmenee.
Riidanalaisen päätöksen taulukossa 4 komissio esittelee kantajan pitkäaikaisten varojen myynnistä 17.6.2004 konkurssimenettelyssä
saatavan tuoton arviona 90 miljoonaa SKK, kun taas niiden kirjanpitoarvo on 200 miljoonaa SKK. Kuten riidanalaisen päätöksen
87 perustelukappaleesta ilmenee, komissio väittää, että siltä osin kuin nämä saatavat oli turvattu kantajan itsensä mukaan
vähintään 194 miljoonan SKK:n määrästä, sen tuoton, jonka se olisi voinut saada pitkäaikaisten varojen myynnistä, olisi pitänyt
olla vähintään yhtä suuri kuin mainittujen turvattujen saatavien arvo. Riidanalaisen päätöksen taulukossa 4 komissio on kuitenkin
soveltanut E:n kertomuksen mukaista likvidaatiokerrointa.
Riidanalaisen päätöksen taulukossa 4 komissio on soveltanut E:n raportissa esitettyä 20 prosentin suuruista likvidaatiokerrointa
kantajan varaston myyntituoton laskemiseksi konkurssimenettelyssä, kun taas 17.6.2004 varaston kirjanpitoarvo oli pienentynyt
125 miljoonalla SKK:lla eli 60 prosenttia verrattuna maaliskuun 2004 varastoon.
Edellä todetuista päätelmistä ilmenee, että 17.6.2004 arvioitu kantajan omaisuuden myyntituotto konkurssimenettelyn yhteydessä,
sellaisena kuin se ilmenee riidanalaisen päätöksen taulukosta 4, oli komission silmissä välttämätön vähimmäismäärä, jonka
yksityinen velkoja olisi ottanut huomioon arvioidessaan konkurssimenettelyn etuja suhteessa 9.7.2004 hyväksyttyyn velkasaneeraukseen.
Neljäs tekijä on kantajan velan osittainen anteeksiantaminen. Toisin kuin velkasaneeraus, konkurssimenettely ei mahdollista
sitä, että velallinen voi saada velkojaltaan velat anteeksi. Jos toisin sanoen velallisen omaisuuden myyntituotto ei ole riittänyt
tyydyttämään kaikkia sen velkojia konkurssimenettelyn päätteeksi, ne voivat aina vaatia velallista maksamaan jäljelle jääneet
velat.
Kantajan neljännen kanneperusteen tueksi esittämiä väitteitä on siis tutkittava elellä esitettyjen näkemysten valossa.
Ensimmäiseksi on todettava kantajan väitteestä, joka koskee sitä, että ei ole otettu huomioon konkurssimenettelyn kestoa Slovakiassa
ja tätä koskevia kolmansien kertomuksia, että toisin kuin kantaja väittää, sen lisäksi, että komissio on riidanalaisen päätöksen
54 perustelukappaleessa todennut, että Slovakian tasavallan mukaan käsiteltävän asian erityisten olosuhteiden perusteella
konkurssimenettely veisi keskimääräistä lyhyemmän ajan, se on myös maininnut riidanalaisen päätöksen 40 perustelukappaleessa,
että kantajan mukaan konkurssimenettely kestää Slovakiassa keskimäärin 3–7 vuotta. Se on täsmentänyt, että kantaja esittää
tuekseen tilastoja ja esimerkin yhdestä slovakialaisesta yhtiöstä, joka on sen mukaan samankaltaisessa tilanteessa kuin se.
Näin ollen komissiota ei voida moittia siitä, että se olisi sivuuttanut tältä osin kantajan näkemyksen.
Lisäksi niistä todisteista, jotka komissiolla oli käytettävissään, on todettava, että kantajan ilmoittamat tiedot itsessään
eivät täytä luotettavuuden ja johdonmukaisuuden vaatimuksia. Kantajan komissiolle esittämät arviot konkurssimenettelyn kestosta
Slovakiassa olivat yleisiä eikä niissä otettu huomioon nyt käsiteltävän asian ominaispiirteitä. Tällaiset arviot olivat myös
likimääräisiä, eivätkä ne tietyin osin olleet keskenään yhtäpitäviä. Kantaja vetoaa edellä 96 kohdassa tarkoitettuun neljään
kertomukseen, joissa tämän keston arvioitiin olevan neljä vuotta kahdeksan kuukautta, taikka 3–7 vuotta taikka enintään kuusi
vuotta.
Muut kertomukset, joihin kantaja viittaa, ovat komission kertomukset vuosilta 2002 ja 2003 Slovakian tasavallan edistyksestä
unioniin liittymisvaiheessa. Kantajan mukaan komissio toteaa näissä kertomuksissa vaikeuksia ja parantamistarpeita konkurssimenettely-
ja maksukyvyttömyysasioissa Slovakiassa. On todettava, että nämä komission kertomukset koskevat konkurssimenettelyä Slovakiassa
yleensä, eikä niissä oteta huomioon nyt käsiteltävän asian erityispiirteitä.
On huomattava, ettei kantaja ole maininnut K:n kertomuksen tuloksia siitä, kuinka kauan kantajaa koskeva konkurssimenettely
olisi voinut kestää. Tässä kertomuksessa, jonka kantaja itse on esittänyt tässä asiassa, mainitun keston arvioidaan olevan
”noin kaksi vuotta (olosuhteiden ja selvitysmiehen työn mukaan)”. On kuitenkin todettava, että sen lisäksi, että tämä arviointi
tällaisen konkurssimenettelyn kestosta on selvästi paljon optimistisempi kuin muut kantajan esittämät arviot, mainittu arviointi
koski erityisesti kantajaa.
On myös todettava, kuten komissio väittää, että kun velallisen velkojien lukumäärä on pieni ja kun kyseessä on omaisuus, jonka
likvidaatioarvo on positiivinen, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, konkurssimenettely voidaan saattaa loppuun keskimääräistä
nopeammin. Tämä pitää paikkansa sitäkin suuremmalla syyllä nyt käsiteltävässä asiassa, jossa asianomaisten kesken on riidatonta,
että Slovakian verohallinnon saatava kantajalta oli noin 99 prosenttia tämän veloista, ja jossa mainittu hallinto oli etuoikeutettuna
velkojana. Näin ollen Slovakian verohallinnolla olisi ollut ratkaiseva vaikutus konkurssimenettelyn kestoon. Kantaja tosin
väittää, että ostajan etsimistä olisi vaikeuttanut sen omaisuuden ominaispiirteet, maantieteellinen sijainti ja useiden omaisuuserien
vanhentuneisuus ja näin ollen konkurssimenettelyn kulku olisi hidastunut. Kuten komissio on riidanalaisen päätöksen 88 perustelukappaleessa
todennut, useat seikat, erityisesti se, että kantajan tuotanto-omaisuudelle löytyi käyttäjä sen jälkeen, kun se oli menettänyt
alkoholin ja alkoholijuomien valmistusluvan, osoittavat kuitenkin, että tämä kantajan väite on perusteeton.
Lopuksi siitä kysymyksestä, olisiko optimistisinkaan yksityinen velkoja ennemmin halunnut saada 225 miljoonaa SKK joulukuussa
2004 kuin saada mahdollisesti jopa 239 miljoonaa SKK aikavälillä, joka ulottuu ”keskimääräistä lyhyemmän” ajan ja seitsemän
vuoden välille, kuten edellä 116–120 kohdassa on todettu, on palautettava mieliin, että kantajan omaisuuden myyntituotto konkurssimenettelyssä,
sellaisena kuin komissio on sen arvioinut, eli 275 miljoonaa SKK, on vähimmäisarvio. Näin ollen kantajan laskelma konkurssimenettelyn
kestosta sellaisen tuoton suhteen, jonka yksityinen velkoja olisi voinut saada kantajan omaisuuden myynnistä konkurssimenettelyssä
korot huomioon ottaen, on merkityksetön nyt käsiteltävän asian olosuhteisiin nähden ja erityisesti siihen nähden, että komissio
on arvioinut mainitun tuoton hyvin varovaisesti.
Edellä todettujen päätelmien perusteella komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä konkurssimenettelyn keston suhteen.
Toiseksi kantaja toteaa väitteestään, joka koskee sitä, ettei komissio ole ottanut huomioon konkurssimenettelykustannuksia
Slovakiassa eikä tätä koskevia kolmansien kertomuksia, että E:n kertomuksen mukaan ne olivat 22 prosenttia kantajan omaisuuden
myyntituotosta, joka oli arvioitu 204 miljoonaksi SKK:ksi tällaisessa menettelyssä, ja K:n kertomuksen mukaan 28 prosenttia
kantajan omaisuuden myyntituotosta, joka oli arvioitu 78 miljoonaksi SKK:ksi tällaisessa menettelyssä.
Tältä osin on aluksi todettava, että 28 prosentin osuus, jonka kantaja esittää, on selvästi virheellinen. Kuten K:n kertomuksesta
ilmenee, kantajan omaisuuden myyntituotto muuttujan III mukaisessa konkurssimenettelyssä arvioitiin 100 miljoonaksi SKK:ksi.
Tämän tuoton laskemiseksi tilintarkastaja vähensi 22 miljoonaa SKK, joka vastaa konkurssimenettelykustannuksia. Mainitut kustannukset
olivat siis 22 prosenttia, eivätkä – kuten kantaja väittää – 28 prosenttia sen omaisuuden myyntituotosta tällaisessa menettelyssä.
Kantaja moittii komissiota lisäksi siitä, että se on vähentänyt konkurssimenettelyssä saatavasta omaisuuden myyntituotosta,
joka on arvioitu 275 miljoonaksi SKK:ksi, 36 miljoonan SKK:n määrän tällaisina menettelykustannuksina. Sen mukaan tämä 36
miljoonan SKK:n määrä vastaa kustannuksia, jotka liittyvät konkurssimenettelyssä saatavaan omaisuuden myyntituottoon, joka
on arvioitu 204 miljoonaksi SKK:ksi.
Tältä osin on todettava, että komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa seuraavaa:
”[E:n] raportin luotettavuuteen vaikuttaa myös se, miten konkurssimenettelyyn liittyvät eri maksut – jotka oli määrä vähentää
omaisuuden myynnin kokonaistuotosta – on laskettu. Kun [E-yhtiö] vähensi maksuina 45 miljoonaa [SKK], [kantajan] esittämissä
asiakirjoissa ilmoitettu luku oli 36 miljoonaa [SKK] ja [sen sisäisen] tilintarkastajan [K:n] arvio enintään 22 miljoonaa
[SKK]. Tämä herättää epäilyjä [E-yhtiön] oletusten tarkkuudesta, mitä tulee maksujen suuruuteen ja sitä kautta myös konkurssimenettelyssä
saatavan tuoton suuruuteen. Huomattakoon, että ottaen huomioon [kantajan] tilanne 17. kesäkuuta 2004 konkurssissa olisi saatu
suurempi tuotto kuin ehdotetussa velkasaneerauksessa siinäkin tapauksessa, että maksut olisivat olleet 36 miljoonaa [SKK].”
Kantaja tosin moittii komissiota perustellusti siitä, että se on vertaillut E:n kertomuksessa ja K:n kertomuksessa laskettua
kahta konkurssimenettelykustannusten arvoa ottamatta huomioon sitä, että ne oli laskettu suhteessa kahteen absoluuttiseen
arvoon eli konkurssimenettelyn yhteydessä saataviin kantajan omaisuuden myyntituottoihin, jotka oli arvioitu mainituissa kertomuksissa,
jotka eivät olleet vertailukelpoisia keskenään. Näin ollen kantaja on myös perustellusti kiistänyt ne syyt, joiden perusteella
komissio on poikennut mainittujen kertomusten tätä asiaa koskevista tiedoista. Kuten edellä 130 ja 131 kohdasta ilmenee, näissä
kahdessa kertomuksessa konkurssimenettelykustannukset olivat 22 prosenttia kantajan omaisuuden myyntituotosta konkurssimenettelyn
yhteydessä.
Samoin on hylättävä perusteettomana komission esittämä väite, jonka mukaan kantaja on tutkintamenettelyssä ainoastaan täsmentänyt,
että 203,6 miljoonan SKK:n suuruisen tuoton osalta konkurssimenettelyn hallinnolliset kulut olisivat olleet 1,9 prosenttia,
ilmoittamatta kaikkien muiden kustannusten todennäköistä tasoa. Kantajan 24.10.2005 esittämien huomautusten 50 kohdasta ilmenee
nimenomaisesti, että se on ilmoittanut, että konkurssikustannukset, joiden osuudeksi arvioidaan 18 prosenttia, olisivat 32
miljoonaa SKK, lisättyinä selvitysmiehen kuluilla, joiden suuruudeksi arvioidaan 3,8 miljoonaa SKK (eli 1,9 % konkurssimenettelyn
puitteissa saatavasta kantajan omaisuuden myyntituotosta, jonka suuruudeksi arvioidaan 203,6 miljoonaa SKK).
On kuitenkin todettava, että riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa komissio on sen lisäksi, että se on nimenomaisesti
ottanut huomioon sen, että kantaja oli maininnut 36 miljoonan SKK:n määrän konkurssimenettelykustannuksina, myös todennut,
että myös silloin, kun nämä kustannukset vähennettäisiin kantajan omaisuuden myyntituotosta tällaisessa menettelyssä, Slovakian
viranomaisten saama määrä olisi ollut suurempi kuin ehdotetussa velkasaneerauksessa. Kantajan 24.10.2005 esittämien huomautusten
50 kohdasta ilmenee, että konkurssimenettelykustannusten arviointi 36 miljoonaksi SKK:ksi johtuu selvitysmieskulujen ja konkurssikustannusten
yhdistämisestä (3,8 miljoonaa SKK + 32 miljoonaa SKK = 35,8 miljoonaa SKK). Näin ollen on kiistatonta, että tämä konkurssikustannusten
arviointi perustuu konkurssimenettelyssä saatuun kantajan omaisuuden myyntituottoon, jonka suuruudeksi arvioidaan 204 miljoonaa
SKK.
Kuten kantaja kuitenkin itse kirjelmissään myöntää, konkurssimenettelykustannusten osuus suhteessa velallisen omaisuuden myyntituottoon
tällaisessa menettelyssä pienenee sitä mukaa kuin mainittu tuotto kasvaa. Kun komissio on pitänyt 36 miljoonaa SKK:aa summana,
joka on vähennettävä konkurssimenettelyssä saatavasta kantajan omaisuuden myyntituotosta, jonka suuruudeksi arvioidaan 275
miljoonaa SKK, se on siis kantajan mukaan katsonut osan konkurssimenettelykustannuksia olevan suuruudeltaan 13 prosenttia
mainitusta tuotosta (275 miljoonaa SKK – 36 miljoonaa SKK = 239 miljoonaa SKK). Jos komissio olisi vähentänyt 18 prosentin
osuutta vastaavan määrän samasta tuotosta eli osuuden, jota kantaja pitää asianmukaisena Maailmanpankin vuoden 2004 kertomuksen
valossa, sen olisi pitänyt todeta, että konkurssimenettelyssä saatu kantajan omaisuuden myyntituotto vähennettynä siihen liittyvillä
kustannuksilla olisi ollut 225,5 miljoonaa SKK. Vaikka tämä määrä on melkein sama kuin velkojien velkasaneerauksen täytäntöönpanon
yhteydessä saama määrä, on otettava huomioon, kuten edellä 116–120 kohdassa on todettu, että komissio on toiminut äärimmäisen
varovaisesti arvioidessaan konkurssimenettelyssä saatavan kantajan omaisuuden myyntituottoa. On siis katsottava, että nyt
käsiteltävässä asiassa summa, jonka Slovakian viranomaiset olisivat voineet saada kantajan omaisuuden myynnistä konkurssimenettelyssä,
siihen liittyvät kustannukset vähennettyinä, oli väistämättä suurempi kuin summa, jonka ne ovat saaneet velkasaneerauksen
täytäntöönpanon yhteydessä. Edellä esitetyistä väitteistä ilmenee, että komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä
katsoessaan, että kantajan omaisuuden myyntituotto, siihen liittyvillä kustannuksilla vähennettynä, olisi ollut konkurssimenettelyssä
suurempi kuin määrä, jonka Slovakian viranomaiset saivat velkasaneerauksen täytäntöönpanon yhteydessä.
Kolmanneksi kantajan väitettä, joka koskee sitä, ettei ole otettu huomioon sitä ylimääräistä työtä ja niitä ylimääräisiä kuluja,
jotka sille olisivat aiheutuneet konkurssimenettelyn vireillepanosta, ei voida hyväksyä. Kantajan väitettä ei tue mikään todiste.
Kuten komissio toteaa, kantaja ei myöskään kiistä sitä, että huolimatta siitä, että se menetti 6.3.2004 alkoholin ja väkevien
alkoholijuomien tuotanto- ja valmistuslupansa, se jatkoi muita tuotanto- ja jakelutoimintojaan, joista on välttämättä syntynyt
liikevaihtoa, joka voi kattaa osan henkilöstö- ja hallintokuluista.
Neljänneksi on todettava kantajan väitteestä, joka koskee sitä, että ei ole otettu huomioon sen Slovakian väkevien alkoholijuomien
markkinoilla toimineen edeltäjän eli Liehofructin konkurssiin julistamista, että toisin kuin kantaja väittää, komissio ei
ole sivuuttanut tätä edeltäjää riidanalaisessa päätöksessä.
Yhtäältä riidanalaisen päätöksen 40 perustelukappaleessa olevassa alaviitteessä 9 komissio on maininnut kantajan väitteistä,
joka koskevat konkurssimenettelyn kestoa Slovakiassa ja konkurssimenettelyn yhteydessä Slovakiassa saatavia kantajan omaisuuden
myyntituottoja, että ”[kantaja] mainitsee esimerkkinä yrityksen, jolla on vastaava ominaisuus ja joka toimii samalla sektorilla
– –”. Kantajan 24.10.2005 esittämistä huomautuksista ilmenee kuitenkin, että ainoa edeltäjä Slovakiassa, johon se vetoaa,
on Liehofruct. Näin ollen on katsottava, että komission riidanalaisessa päätöksessä tarkoittama esimerkki koskee Liehofructin
konkurssia.
Toisaalta kantajan 24.10.2005 esittämien huomautusten 43 kohdasta ilmenee, ettei se ollut menettelyn tässä vaiheessa antanut
komissiolle tietoja, joiden perusteella olisi voitu todeta, kuten kantaja väittää, että Liehofructin tilanne oli samanlainen
kuin sen.
Näin ollen kantaja väittää virheellisesti, että komission tehtävänä oli tutkia tätä konkreettista kysymystä ja että sen pidättäytyminen
siitä on ilmeinen virhe. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei komissiolla ole viran puolesta velvollisuutta kuvitella,
mitkä ovat ne seikat, jotka sille olisi voitu esittää (ks. edellä 48 kohdassa mainittu asia Fleuren Compost v. komissio, tuomion
49 kohta ja vastaavat oikeuskäytäntöviittaukset).
Toisin kuin kantaja väittää, komission kirjelmistä ei ilmene sen toteavan, että kantajan omaisuuden myynnistä konkurssimenettelyssä
olisi saatu sen markkinahintaa vastaava määrä. Vastaajan vastauskirjelmän 123 kohdasta ilmenee, että komissio on yksinomaan
väittänyt, että kun otetaan huomioon Slovakian verohallinnon asema etuoikeutettuna velkojana, se olisi voinut saada lähes
100 prosenttia konkurssimenettelyssä saatavasta kantajan omaisuuden myyntituotosta, joka on arvioitu vastaajan vastauskirjelmän
123 kohtaa edeltävässä taulukossa markkina-arvon suuruiseksi likvidaatiokerrointen soveltamisen jälkeen. Kuten lisäksi riidanalaisesta
päätöksestä ja erityisesti sen taulukosta 4 ilmenee, komissio ei ole kiistänyt, että kantajan omaisuuden kirjanpitoarvoon
olisi sovellettava likvidaatiokerrointa sen markkina-arvon arvioimiseksi.
Viidenneksi on todettava kantajan siitä väitteestä, ettei ole otettu huomioon Slovakian oikeusministeriön vuonna 2004 laatimaa
kertomusta, jonka mukaan etuoikeutetut velkojat onnistuvat harvoin saamaan konkurssimenettelyssä enemmän kuin 5–10 prosenttia
saatavistaan maksukyvyttömältä velalliseltaan, että – kuten komissio toteaa – mainittu kertomus oli luonteeltaan yleinen eikä
sitä ollut tarkoitettu arvioimaan kantajan erityistä tilannetta ja sen pääasiallisen velkojan eli Slovakian verohallinnon
ominaisuuksia. Lisäksi tiedot, jotka Slovakian tasavalta on antanut komissiolle kyseessä olevan toimenpiteen tutkintamenettelyssä,
koskevat välttämättä kantajan erityistä tilannetta ja niissä otetaan huomioon sen pääasiallisen velkojan erityisominaisuudet.
Komissiota ei siis voida moittia siitä, että se on tehnyt ilmeisen virheen, koska se ei ole ottanut huomioon Slovakian oikeusministeriön
vuoden 2004 kertomusta.
Lopuksi kuudenneksi siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan sen 17.6.2004 omistaman omaisuuden määrän arvioinnissa 161 miljoonaksi
SKK:ksi, jota se ei kiistä, ei otettu huomioon Old Heroldin sille velkasaneerausehdotuksen vuoksi myöntämää erääntyneiden
saamisten maksun lykkäystä, on todettava, kuten komissio huomauttaa, että tätä väitettä ei tue mikään asiakirja-aineiston
seikka, jonka avulla voitaisiin päätellä, että komission olisi täytynyt ottaa huomioon tämän omaisuuden se osa, joka johtuu
tällaisesta lykkäyksestä.
Aluksi on todettava, ettei asiakirja-aineistosta ilmene, että kantaja on ilmoittanut komissiolle tästä tietystä asiasta. Tämän
jälkeen on katsottava komission tavoin, että perustelut, jotka kantaja pyrkii sisällyttämään kirjelmiinsä arvioidakseen sen
omaisuuden määrän, joka johtuu Old Heroldin sille myöntämästä maksun lykkäyksestä, ovat sekavia ja ristiriitaisia.
Tältä osin on katsottava komission tavoin, että kantaja väittää kannekirjelmässä, että Old Heroldin saatava oli 31.7.2004
suuruudeltaan 25,6 miljoonaa SKK ja että tämä saatava olisi kasvanut edelleen niin, että se olisi ollut 100 miljoonaa SKK
velkasaneerauksen täytäntöönpanohetkellä vuoden 2004 joulukuussa. Näin ollen kantaja ei voi ristiriidattomasti väittää tällä
hetkellä, ettei sillä 17.6.2004 ollutta omaisuutta kokonaisuudessaan tai merkittävin osin voida ottaa huomioon, koska se johtui
Old Heroldin sille myöntämästä maksun lykkäyksestä. Muilta osin se, että kantaja väittää viidennen kanneperusteen tueksi,
kuten edellä 104 kohdassa todetaan, että tämä omaisuus oli joka tapauksessa varattu Slovakian verohallinnolle, korostaa sen
tätä koskevien väitteiden sekavuutta ja ristiriitaisuutta. Edellä esitettyjen toteamusten perusteella kantaja ei selvästikään
voi perustella syitä, joiden vuoksi sillä 17.6.2004 ollutta omaisuutta ei voida ottaa huomioon mahdollisessa konkurssimenettelyssä.
Riidanalaisen päätöksen taulukkoon 4 – joka on laadittu, kuten riidanalaisen päätöksen 80 ja 82 perustelukappaleesta ilmenee,
erityisesti likvidaatiokertoimen ja E:n kertomukseen sisältyneiden 31.3.2004 vallinnutta tilannetta koskevien tietojen perusteella
– kirjatuista tiedoista ilmenee, että yhtäältä 31.3.–17.6.2004 kantajan varastojen kirjanpitoarvo pieneni 125 miljoonaa SKK
eli vähän yli 40 prosenttia. Näin ollen kantajan varastojen myyntiolosuhteet näiden kahden päivämäärän välillä olivat paljon
paremmat kuin ilmenee E:n kertomuksesta, jossa sovellettiin 20 prosentin suuruista varastojen likvidaatiokerrointa. Toisaalta
31.3.–17.6.2004 kantajan varojen kirjanpitoarvo nousi 111 miljoonalla SKK:lla. Näissä olosuhteissa ja kantajalta saatujen
tätä koskevien tietojen puuttuessa komissiota ei voida moittia sen katsoneen tämän likvidien varojen kasvun johtuneen varastojen
myynnistä tänä aikana. Muilta osin kantaja ei kiistä sitä, että sen varastojen myynnistä Old Heroldille saatu tuotto oli 110
miljoonaa SKK. Se väittää kuitenkin, että tämä myynti perustui pitkäaikaiseen sopimukseen Old Heroldin kanssa ja viimeksi
mainitun luottamukseen velkasaneerauksen onnistumisesta. Tällaista väitettä ei voida ottaa huomioon, koska sitä ei tue mikään
kyseessä olevan toimenpiteen tutkintamenettelyn aikana esiin tuotu seikka.
Kaikista edellä esitetyistä seikoista johtuu, että koska mikään kantajan neljännen kanneperusteen tueksi esittämistä väitteistä
ei ole perusteltu, se ei ole osoittanut, että komissio olisi tehnyt ilmeisen virheen katsoessaan, että konkurssimenettely
oli edullisempi kuin velkasaneeraus.
Lisäksi tutkittaessa riidanalaista päätöstä siltä kannalta, että arvioidaan konkurssimenettelyn edullisuutta velkasaneeraukseen
nähden, ei voida kyseenalaistaa komission esittämän selvitysaineiston aineellista paikkansapitävyyttä eikä sen luotettavuutta
ja johdonmukaisuutta. Mainittu selvitysaineisto sisältää päinvastoin kaikki keskeiset tiedot, joihin komissio on nojautunut
päätelläkseen, että nyt käsiteltävässä asiassa markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri ei täyty.
Kaikkien edellä esitettyjen päätelmien perusteella neljännen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet on hylättävä perusteettomina
siltä osin kuin niiden tarkoituksena on osoittaa, että komissio on katsonut virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi
kuin velkasaneerausmenettely.
Konkurssimenettelyä koskevat kuudennen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio ei ole osoittanut, että Slovakian tasavalta ei ole toiminut yksityisen velkojan tavoin, vaan
se on yksinomaan nojautunut siihen, että kantajan näkemystä tukeva selvitysaineisto puuttuu, ja siirtänyt siten virheellisesti
selvitysvastuun viimeksi mainitulle. Komissio ei myöskään ole ottanut huomioon ”[unionin tuomioistuimen] vahvistamia oikeussääntöjä
yksityisen velkojan kriteerin soveltamisesta”.
Täsmällisemmin sanoen komission täytyisi kantajan mukaan sen arvioimiseksi, antaako velan anteeksiantaminen kilpailuetua,
määrittää, kuten edellä 114 kohdassa mainitussa asiassa HAMSA vastaan komissio annetun tuomion 170 kohdasta ilmenee, onko
tämä anteeksianto olennaisesti suurempi kuin varovaisten ja pessimististen oletusten perusteella toimivan yksityisen velkojan
myöntämä. Komission tehtävänä on esittää sen päätelmänsä tueksi, jonka mukaan markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan
kriteeriä ei ole täytetty nyt käsiteltävässä asiassa ja velan anteeksianto on siis valtiontukea, ”objektiivista taloudellista
selvitysaineistoa”, jonka unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia. Ei ole kyseessä olevan jäsenvaltion eikä sen, joka on saanut
velan anteeksi, tehtävänä esittää näyttöä siitä, ettei kyseessä ole valtiontuki.
Nyt käsiteltävässä asiassa sen lisäksi, että komissio on tehnyt virheelliset päätelmät kantajan esittämistä, riippumattomien
kolmansien kertomuksista, se on myös laiminlyönyt velvollisuutensa esittää selvitysaineistoa näkemykselleen siitä, että konkurssimenettely
olisi ollut edullisempi kuin velkasaneeraus. Komissio ei ole missään tapauksessa osoittanut velkasaneerauksen aiheuttaneen
merkittävästi suuremman velkojen anteeksiannon kuin sen, jonka varovaisten ja pessimististen oletusten perusteella toimiva
yksityinen velkoja olisi myöntänyt. Komissio on tyytynyt päättelemään esitetyn näytön perusteella, että kantajan omaisuuden
myynti konkurssimenettelyssä olisi erittäin todennäköisesti tuottanut suuremmat ”tulot” velkojille kuin velkasaneerauksen
täytäntöönpanon yhteydessä maksetut määrät. Komissio ei myöskään ole ottanut huomioon toimenpiteistä, jotka Espanja on toteuttanut
Refractarios Especiales SA:n hyväksi, 27.11.2002 tehdyssä komission päätöksessä 2003/283/EY (EUVL L 108, s. 21; jäljempänä
Refractarios Especiales -päätös) vahvistettua periaatetta, jonka mukaan yksityinen velkoja toimii varovaisten ja pessimististen
oletusten perusteella. Näin ollen tällainen velkoja antaa suuren merkityksen konkurssimenettelyn ”negatiiviselle kuvalle”
Slovakiassa.
Kantaja väittää myös, että komissio on kirjelmissään moittinut sitä useaan otteeseen väärin siitä, ettei se ole esittänyt
selvitysaineistoa tutkinnan aikana. Tämä väite tuo esiin yhtäältä komission syyksi luettavat laiminlyönnit ja toisaalta sen,
että komissio ei ymmärrä, mitkä ovat sille EY:n perustamissopimuksessa asetetut velvoitteet.
Komissio vaatii väliintulijan tukemana kaikkien kuudennen kanneperusteen tueksi esitettyjen väitteiden hylkäämistä siltä osin
kuin ne koskevat konkurssimenettelyä.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Siltä osin kuin kuudennen kanneperusteen yhteydessä esitettyjen väitteiden tarkoituksena on osoittaa, että komissio on katsonut
virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely, ne voidaan esittää yhteenvetona seuraavasti.
Yhtäältä komissio moittii komissiota siitä, että se on nojautunut yksinomaan siihen seikkaan, ettei se ollut esittänyt näyttöä
tukemaan kantaansa siitä, ettei Slovakian tasavalta ollut menetellyt yksityisen velkojan tavoin. Toisaalta kantaja katsoo,
ettei komissio ole soveltanut oikein markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeriä.
Ensinnäkin siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio on tukeutunut yksinomaan siihen seikkaan, ettei se ole esittänyt
näyttöä Slovakian tasavallan menettelystä yksityisen velkojan tavoin, on todettava, kuten edellä 142 kohdassa on jo todettu,
että tarkastellessaan valtiontukia komissiolla ei ole viran puolesta velvollisuutta kuvitella, mitkä ovat ne seikat, jotka
sille olisi voitu esittää.
Toiseksi asiakirja-aineistoon kuuluvista seikoista ilmenee, että kantajalla on useaan otteeseen EY 88 artiklassa määrätyn
oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aikana sekä kirjeenvaihdolla että 28.3.2006 pidetyssä kokouksessa ollut tilaisuus antaa
komission käyttöön kaikki tiedot, jotta viimeksi mainittu saisi selvitystä sen jatkotoimenpiteiden toteuttamiseksi.
Kolmanneksi riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen 78–92 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on ottanut huomioon
tiedot, jotka kantaja on esittänyt sille EY 88 artiklassa määrätyssä oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä, todetakseen,
että kantajan omaisuuden myyntituotto konkurssimenettelyssä olisi ollut pienempi kuin velkasaneerauksen täytäntöönpanolla
saatu määrä.
Neljänneksi on todettava siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan sen lisäksi, että komissio on tehnyt virheellisiä päätelmiä
sille toimitetutuista riippumattomien kolmansien laatimista kertomuksista, se on myös laiminlyönyt velvollisuutensa esittää
selvitysaineistoa sen näkemyksensä tueksi, jonka mukaan konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely, että
edellä 123–151 kohdassa esitetyistä päätelmistä ilmenee, ettei tämä väite ole perusteltu.
Viidenneksi on todettava, että todetessaan muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksensä 38 kohdassa, että
sen omaisuuden arvo, joka muodostaa Slovakian viranomaisten etuoikeuden perusteen, oli noin 397,5 miljoonaa SKK, komissio
on paitsi todennut riidanalaisessa päätöksessä, että kantajan mukaan sen Slovakian viranomaisille taatun omaisuuden arvo oli
194 miljoonaa SKK (ks. riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappale), se on myös ottanut huomioon tämän määrän verratakseen
konkurssimenettelyssä saatavan kantajan omaisuuden myyntituoton ja velkasaneerauksen täytäntöönpanon yhteydessä saatavaa määrää.
Edellä todetusta seuraa, ettei kantajan väitettä, jonka mukaan komissio on tukeutunut ainoastaan siihen seikkaan, ettei kantaja
ollut esittänyt näkemystään tukevaa näyttöä, katsoakseen, että Slovakian tasavalta ei ollut toiminut yksityisen velkojan tavoin,
voida hyväksyä.
Toiseksi siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio ei ole soveltanut oikein markkinataloudessa toimivan yksityisen
velkojan kriteeriä, on todettava ensinnäkin, että kantaja väittää virheellisesti edellä 114 kohdassa mainitussa asiassa HAMSA
vastaan komissio annetun tuomion perusteella, että arvioidakseen, saako velallinen velan anteeksiannosta kilpailuetua, komission
täytyisi osoittaa, että kyseessä oleva anteeksianto on selvästi merkittävämpi kuin se, jonka varovaisten ja pessimististen
oletusten perusteella toimiva yksityinen velkoja olisi myöntänyt.
Kuten yhtäältä edellä 114 kohdassa on palautettu mieleen, paikallisen veroviranomaisen kaltaista julkista elintä on verrattava
yksityiseen velkojaan, joka pyrkii saamaan maksun summista, jotka ovat erääntyneet sen saataviksi taloudellisissa vaikeuksissa
olevalta velalliselta. Muilta osin kantaja ei voi viitata Refractarios Especiales ‑päätökseen tukeakseen väitettään siitä,
että yksityinen velkoja toimii varovaisten ja pessimististen oletusten perusteella. Mainitussa päätöksessä komissio on vain
katsonut, että kyseessä olevia seikkoja voidaan arvioida ”varovaisten ja pessimististen oletusten ja yksityisen velkojan periaatteen
mukaisesti” (ks. Refractarios Especiales -päätöksen 62 perustelukappale). Näin ollen komissio ei ole mainitussa päätöksessä
luonnehtinut yksityistä velkojaa varovaiseksi ja pessimistiseksi vaan on erottanut selvästi toisistaan kaksi kyseessä olevassa
asiassa erityistä muuttujaa eli yhtäältä varovaisiin ja pessimistisiin oletuksiin perustuvan tarkastelun ja toisaalta markkinataloudessa
toimivan yksityisen velkojan kriteeriin perustuvan tarkastelun. Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan yksityinen velkoja
toimii varovaisten ja pessimististen oletusten perusteella, on perusteeton.
Toisaalta siitä kysymyksestä, olisiko komission osoitettava, että kantajan saama velan anteeksianto velkasaneerauksen yhteydessä
oli selvästi merkittävämpi kuin se, jonka yksityinen velkoja olisi sille myöntänyt, on palautettava mieliin, kuten edellä
116–120 kohdassa on todettu, että konkurssimenettelyn yhteydessä kantajan omaisuuden myynnistä saatava tuotto, sellaisena
kuin komissio on sen arvioinut, eli 275 miljoonaa SKK, on vähimmäisarvio. Kuten edellä 121 kohdassa on todettu, on samoin
otettava huomioon se, että vaikka konkurssimenettelyn vuoksi velallisen omaisuuden myyntituotto ei riittäisikään tyydyttämään
kaikkia sen velkojia, nämä voivat aina vaatia velalliselta erääntyneiden saatavien maksamista. Näin ollen komission arvioima
275 miljoonan SKK:n määrä konkurssimenettelyssä saatavana kantajan omaisuuden myyntituottona ei ole viitearvo sen arvioimiseksi,
olisiko tämä määrä suurempi kuin 9.7.2004 hyväksytyn velkasaneerauksen täytäntöönpanon yhteydessä saatu määrä. Kun otetaan
huomioon Slovakian tasavallalla olleet vakuudet sekä se edellä 148 kohdassa todettu tosiseikka, että kantajan varastojen myyntiedellytykset
vuoden 2004 maaliskuun ja kesäkuun välillä olivat paljon edullisemmat kuin E:n kertomuksessa on todettu, sekä kantajan likvidit
varat 17.6.2004, on kohtuullista katsoa, että konkurssimenettelyssä saatava kantajan omaisuuden myyntituotto olisi ollut paljon
merkittävämpi kuin velkasaneerauksen täytäntöönpanon yhteydessä saatu määrä. Näin ollen komissio on katsonut perustellusti,
että markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri ei nyt käsiteltävässä asiassa ole täyttynyt.
Toiseksi kantaja moittii virheellisesti komissiota siitä, ettei se ole esittänyt ”objektiivista taloudellista näyttöä” markkinataloudessa
toimivaa yksityistä velkojaa koskevien päätelmiensä tueksi. Kuten edellä 108 kohdassa on todettu, se, että komissio soveltaa
mainittua kriteeriä, merkitsee monimutkaisia taloudellisia arviointeja. Kuten edellä 109 ja 110 kohdassa on todettu, komissiolla
on tältä osin taloudellisia tietoja koskevaa harkintavaltaa, ja vaikka unionin tuomioistuin voikin valvoa sitä, kuinka komissio
tulkitsee taloudellisia tietoja, se ei kuitenkaan tämän valvonnan puitteissa voi korvata omalla taloudellisella arvioinnillaan
komission suorittamaa arviointia. Komissiota ei siis voida vaatia esittämään ”objektiivista taloudellista näyttöä” sen päätelmien
tueksi markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteerin soveltamisessa.
Edellä todetun perusteella kantajan väite siitä, ettei komissio ole soveltanut oikein markkinataloudessa toimivan yksityisen
velkojan kriteeriä, ei voi menestyä. Näin ollen kaikki kuudennen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet on hylättävä
siltä osin kuin niiden tarkoituksena on todeta, että komissio on katsonut virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi
kuin velkasaneerausmenettely.
Konkurssimenettelyä koskevat seitsemännen kanneperusteen väitteet
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja moittii komissiota lähtökohtaisesti siitä, että se ei ole tutkinut huolellisesti sille esitettyjä kertomuksia eikä
arvioinut niitä.
Kantaja väittää, että koska komissio oli päätellyt, etteivät kantajan sille toimittamat kertomukset, erityisesti E:n kertomus,
olleet luotettavia ”tiettyjen epäjohdonmukaisuuksien” vuoksi, sen pitäisi pyytää tältä selityksiä esitetyistä tiedoista ja
hankkia asiantuntijalausunto E:n kertomuksesta tai koko velkajärjestelystä, kuten kantaja on nimenomaisesti ehdottanut. Se,
ettei komissio ole pyytänyt selityksiä, poistaa riidanalaisen päätöksen ”koko luotettavuuden” ja merkitsee huolellista ja
puolueetonta tutkimista ja käytettävissä olevan selvitysaineiston tarkastelua koskevan komission velvollisuuden ”vakavaa laiminlyöntiä”.
Mikään komission väitteistä, joiden tarkoituksena on osoittaa E:n kertomuksen epäluotettavuus, ei kantajan mukaan ole tosiasiallisesti
perusteltu. E-yhtiötä ei voida moittia siitä, että se on käyttänyt päivämäärältä 31.3.2004 peräisin olevia tietoja, koska
mainitun kertomuksen laatimisaikaan toukokuussa 2004 ainoastaan nämä tiedot olivat käytettävissä.
Komissio moittii kantajan mukaan E-yhtiötä virheellisesti siitä, että tämä on käyttänyt kertomuksessaan liian pientä varaston
likvidaatiokerrointa eli 20:tä prosenttia. Yhtäältä kantaja väittää, ettei konkurssipesän selvittäjä olisi voinut myydä valmiiden
tuotteiden varastoa sopimushintaan, ja muistuttaa, että keskeneräisten tuotteiden ja raaka-aineiden varasto ei ollut myytävissä.
Toisaalta se väittää E-yhtiön katsoneen, että varastojen myyntituotto oli alle 20 prosenttia.
Kantaja huomauttaa lyhytaikaisista saatavista, että E arvioi kertomuksessaan niiden ”tuoton” olevan yli 20 prosenttia. Se
väittää myös, että suuri osa niistä saatavista, joihin E:n kertomuksessa viitataan, ei ole perittävissä ja niiden arvo pitäisi
kirjata nollaksi. Lisäksi lyhytaikaisten saatavien ”kokonaisnimellisarvosta” olisi vähennettävä 10 miljoonaa SKK, koska tämä
summa vastaa lykättyä verovelkaa. Lopuksi kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappaleessa sovellettu
kaksinkertainen korjaus ”on täysin paikkansapitämätön”.
Komissio on myös realisointikelvottomiin varoihin ja kiinnitetyn omaisuuden arvoon sovelletun likvidaatiokertoimen osalta
väittänyt vakuutena käytetyn omaisuuden arvon perusteella virheellisesti, että konkurssimenettelyssä omaisuuden arvo on suurempi
kuin E:n kertomuksessa käytetyn 45 prosentin kertoimen soveltamisesta johtuva arvo. Mainittu kerroin merkitsee, että kyseessä
olevaan laitteistoon kohdistuva mielenkiinto on hyvin vähäinen, että laitteisto on huonossa kunnossa, että se on vanhanaikainen
tai että se on poistettu kirjanpidosta. Komissio ei voi rinnastaa vakuutena käytetyn omaisuuden arvoa siihen summaan, jonka
Slovakian verohallinto voi odottaa saavansa tämän omaisuuden myynnistä konkurssimenettelyn päätteeksi. Jokainen järkevä yksityinen
velkoja on kantajan mukaan ollut tietoinen siitä, että pitkäaikaisten varojen kirjanpitoarvo on suurempi kuin niiden todellinen
markkina-arvo erityisesti pakkomyyntitilanteessa. Muilta osin komissio on muissa valtiontukia koskevissa päätöksissä myöntänyt,
että konkurssipesän selvitysmiehen suorittamasta omaisuuden myynnistä saatavan hinnan ja markkinahinnan välillä on perustavanlaatuinen
ero. Se on Refractarios Especiales -päätöksessä jopa myöntänyt, että se, että muut velkojat ovat myös antaneet erittäin merkittävissä
määrin velkaa anteeksi, vahvistaa näkymiä siitä, että konkurssitapauksessa odotusarvo on erittäin alhainen.
Lopuksi komission päätöksestä hylätä sekä K:n kertomus että H:n kertomus todisteena, joka tukee tai horjuttaa kantajan väitettä
siitä, että markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri täyttyy, kantaja huomauttaa ensin mainitun kertomuksen
osalta, ettei komissio ole pyytänyt sen esittämistä eikä se ole yrittänyt selittää sen väitettyjä ristiriitaisuuksia E:n kertomuksen
kanssa. Hylätessään H:n kertomuksen komissio ei myöskään ole ottanut huomioon sitä tosiseikkaa, että konkurssimenettelyssä
saatavien perimistä koskevat määräajat voivat olla erittäin pitkät ja että – kuten mainitussa kertomuksessa todetaan – konkurssimenettelyssä
saatu myyntituotto ei ole edes 10:tä prosenttia kirjanpitoarvosta, ei edes etuoikeutettujen velkojien osalta. Komissio ei
ole esittänyt minkäänlaista näyttöä, joka horjuttaisi H:n kertomukseen sisältyviä tietoja.
Komissio kiistää väliintulijan tukemana kaikki kantajan seitsemännen kanneperusteen tueksi esittämät väitteet siltä osin kuin
niiden tarkoituksena on todeta, että komissio on katsonut virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkään kantajan väite siitä, että koska komissio on päätellyt, että kantajan toimittamat kertomukset eivät olleet luotettavia
”tiettyjen epäjohdonmukaisuuksien” vuoksi, sen pitäisi pyytää selityksiä sille annetuista tiedoista ja hankkia E:n kertomuksesta
tai velkasaneerauksesta kokonaisuudessaan laadittu asiantuntijalausunto, jota se on nimenomaisesti ehdottanut, ei voi menestyä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontukien valvontamenettelyssä muiden osapuolten, joita asia koskee, kuin kyseessä
olevan jäsenvaltion rooli rajoittuu kaikkien sellaisten tietojen toimittamiseen komissiolle, joista sillä voisi olla hyötyä
tulevassa toiminnassaan (asia 70/72, komissio v. Saksa, tuomio 12.7.1973, Kok., s. 813, Kok. Ep. II, s. 117, 19 kohta). Näin
ollen ne eivät voi itse vaatia, että komission olisi kuultava niitä samalla kontradiktorisella tavalla kuin sen on kuultava
kyseessä olevaa jäsenvaltiota (asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719,
59 kohta ja edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomion 82 kohta).
Lisäksi yhdessäkään valtiontukien valvontamenettelyä koskevassa säännöksessä ei anneta kaikista niistä, joita asia koskee,
juuri tuensaajalle mitään erityistä asemaa. Tältä osin on tarkennettava, ettei valtiontukien valvontamenettely ole tuensaajaa
tai tuensaajia ”vastaan” aloitettu menettely, mikä tarkoittaisi sitä, että tuensaaja voi tai tuensaajat voivat vedota niinkin
laajoihin oikeuksiin kuin puolustautumisoikeudet sellaisinaan (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Falck ja Acciaierie
di Bolzano v. komissio, tuomion 83 kohta).
Kuten edellä 49 ja 50 kohdassa on todettu, riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta on arvioitava niiden tietojen perusteella,
jotka komissiolla oli käytettävissään päätöksen tekohetkellä, ja kyseessä olevan jäsenvaltion ja mahdollisesti tuensaajien
on esitettävä näyttöä siitä, että nämä tuet soveltuvat yhteismarkkinoille, sekä mahdollisesti selvittää jo maksettujen tukien
palauttamiseen liittyvät erityiset seikat, jos komissio sitä vaatisi.
Edellä todetun perusteella kantaja väittää virheellisesti, että se, ettei komissio ole vaatinut selityksiä, merkitsee sitä,
että komissio on laiminlyönyt vakavasti velvollisuutensa asian huolelliseen ja puolueettomaan tutkimiseen ja saatavilla olevan
näytön tutkimiseen.
Toiseksi se kantajan väite, ettei E-yhtiötä voida moittia siitä, että se on käyttänyt 31.3.2004 peräisin olevia tietoja, on
hylättävä tehottomana, koska paikallinen veroviranomainen on tehnyt 9.7.2004 päätöksensä velkasaneerauksen hyväksymisestä,
kuten edellä 86 kohdassa on todettu. Näin ollen komissiolla oli ainoastaan velvollisuus tutkia ajankohtaisimmat tiedot valvoakseen
sitä, täyttyikö nyt käsiteltävässä asiassa markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri.
Slovakian tasavalta ilmoitti komissiolle 17.6.2004 päivätyt tiedot, jotka on kerätty Slovakian veroviranomaisten kyseisessä
yrityksessä 21.6.2004 suorittamassa tarkastuksessa; kantaja ei ole kiistänyt näiden tietojen luotettavuutta. Lopuksi on todettava,
että vaikka E:n kertomus olisikin valmisteltu toukokuussa 2004, kuten kantaja väittää, kantaja itse toteaa, että tästä kertomuksesta
on annettu luonnos Slovakian veroviranomaisille kesäkuun 2004 lopulla ja että sen lopullinen versio on annettu tiedoksi 7.7.2004.
Näin ollen näinä 9.7.2004 pidettyä velkasaneerausistuntoa edeltäneenä kahtena hetkenä kantajalla ja siten myös E-yhtiöllä
oli hallussaan kesäkuuta 2004 koskevia tietoja, jotka Slovakian verohallinto toi esiin 21.6.2004, eikä kantaja voi sivuuttaa
sitä, että nämä tiedot oli tosiasiallisesti tuonut esiin veroviranomaisen paikallistoimisto. Kantaja olisi siis voinut joko
itse tai E-yhtiön välityksellä laatia riidanalaisen päätöksen taulukkoon 4 verrattavissa olevan taulukon arvioidakseen taloudellisen
tilanteensa kehittymistä maaliskuusta 2004 lähtien 17.6.2004 asti.
Kolmanneksi kantajan väitettä, jonka mukaan komissio on virheellisesti moittinut E-yhtiötä siitä, että se on käyttänyt kertomuksessaan
liian pientä varaston likvidaatiokerrointa eli 20:tä prosenttia, ei voida hyväksyä.
Riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Komissio totesi, että [kantajalla] oli vuonna 2004 mahdollisuus saada [alle 150] miljoonan Slovakian korunan tuotto varastojensa
myynnistä. – – Se on enemmän kuin se [40–50] % varastojen kirjanpitoarvosta, jota [E-yhtiö] käytti arvionsa perustana. Tämä
tukee vahvasti kantaa, jonka mukaan 20 prosentin likvidaatiokerroin oli liian matala. Taseen kehitys varastojen osalta vuonna
2004 tukee tätä päätelmää. Lisäksi [kantaja itse] arvioi liiketoimintasuunnitelmassaan varastojen myyntituoton maalis–toukokuussa
2004 [vähemmän kuin 110] miljoonaksi Slovakian korunaksi – –. [E-yhtiö] ei ottanut huomioon tätä arviota. Lopuksi [kantajan]
toiminnan luonteen perusteella voidaan olettaa, että varastot koostuivat valmiista tuotteista, jotka olisi voitu helposti
myydä suoraan välittäjille tai kuluttajille, eikä jatkojalostusta vaativista puolijalosteista.”
Kuten lisäksi edellä 119 kohdassa todetaan, kantajan varaston kirjanpitoarvo oli pienentynyt 125 miljoonaa SKK eli 60 prosenttia
maaliskuun 2004 varastoon nähden. Näin ollen komission riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappaleessa esittämän kahden muun
seikan lisäksi sillä oli käytettävissään riittävän luotettavia ja yhtäpitäviä tietoja E-yhtiön kantajan varastoihin maaliskuun
2004 mukaisten tietojen perusteella soveltaman 20 prosentin likvidaatiokertoimen kyseenalaistamiseksi.
Neljänneksi kantajan väitteet, jotka se on esittänyt lyhytaikaisista saatavista, on hylättävä. Ensinnäkään – toisin kuin kantaja
väittää – E:n kertomuksesta ei ilmene, että sen laatija oli arvioinut, että mainittujen saatavien ”tuotto” olisi yli 20 prosenttia.
Tämä väite ei siis pidä paikkaansa. Tämän jälkeen se väittää, että riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappaleessa sovellettu
kaksinkertainen korjaus ”on täysin paikkansapitämätön”. Koska kantaja ei mitenkään perustele tätä väitettä, se on jätettävä
tutkimatta. Lopuksi sama pätee kantajan väitteisiin, joiden mukaan yhtäältä suurin osa saatavista, joihin E-yhtiö viittaa
kertomuksessaan, ei ollut perittävissä ja niiden arvo oli siten kirjattava nollaksi, ja joiden mukaan toisaalta 10 miljoonan
SKK:n summa olisi vähennettävä lyhytaikaisten saatavien ”kokonaisnimellisarvosta”, koska se vastaa lykättyä verovelkaa.
Viidenneksi kantajan siitä väitteestä, jonka mukaan komissio on vakuutena käytetyn omaisuuden arvon perusteella väittänyt
realisointikelvottoman omaisuuden likvidaatiokertoimen ja kiinnitetyn omaisuuden arvon osalta, että konkurssimenettelyssä
omaisuuden arvo on suurempi kuin se, joka johtuu E:n raportissa käytetyn 45 prosentin kertoimen soveltamisesta, riidanalaisen
päätöksen 87 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Myös pitkäaikaisiin varoihin sovellettava likvidaatiokerroin 45 prosenttia vaikuttaa liian matalalta. [Kantajan] mukaan sen
verovirastolle varatun omaisuuden arvo oli 194 miljoonaa Slovakian korunaa. Tämä arvo on [kantajan] mukaan ilmaistu riippumattomien
asiantuntijoiden vuosien 2003 ja 2004 vaihteessa arvioimina hintoina. Komission näkemyksen mukaan tällaisen nk. asiantuntijahinnan
tulisi yleisesti ottaen ilmentää omaisuuden yleishintaa, joka ilmaisee, mihin hintaan omaisuus voidaan myydä tiettynä ajankohtana.
[E-yhtiö] ei selitä mitenkään, miksi pitkäaikaisten varojen myynnistä konkurssissa saatava tuotto olisi vain 45 prosenttia
niiden kirjanpitoarvosta 205 miljoonaa Slovakian korunaa, vaikka [kantaja] itse arvioi tämän omaisuuden arvon paljon korkeammalle.”
Kuten lisäksi komissio kirjelmissään toteaa, E:n kertomuksesta tai asiakirja-aineistosta ei ilmene, että käyttöomaisuuden
muodostavat laitteet olisivat huonokuntoisia, että ne olisivat vanhentuneita tai että ne olisi poistettu kirjanpidosta. Samoin
on huomattava, ettei kantaja kyseenalaista komission sekä riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappaleessa että kirjelmissään
esittämää väitettä, jonka mukaan vakuutena käytetyn omaisuuden arvon olisi normaalisti kuvastettava omaisuuden yleistä hintaa,
joka vastaa niiden markkina-arvoa. Tältä osin on lisättävä, että Slovakian verohallinnon kaltainen velkoja huolehtii, vaikka
se on etuoikeutettu, lähtökohtaisesti siitä, että sen vakuuksien arvo vastaa vähintään niiden varojen markkina-arvoa, johon
ne liittyvät. Jos nyt käsiteltävässä asiassa ei ole otettava huomioon markkinahintaa, kuten kantaja antaa ymmärtää, sen on
annettava komissiolle tätä koskevat tiedot. Kantaja kuitenkin tyytyy viittaamaan järkevän velkojan menettelyyn ottamatta edes
huomioon sitä, että sen pääasiallinen velkoja oli velkoja, jolla oli etuoikeus osaan sen käyttöomaisuudesta. Tällainen etuoikeutettu
velkoja arvioi välttämättä mahdollisuuksiaan saada sille sen etuoikeuden perusteella kuuluvat summat.
Kuudenneksi kantajan väite, joka koskee sitä, että komissio on virheellisesti poikennut sekä K:n että H:n kertomuksesta, jotka
kantaja on esittänyt tukemaan väitettään siitä, että markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeri täyttyy nyt
käsiteltävässä asiassa, on hylättävä tehottomana. Toisin kuin kantaja väittää – ja kuten unionin yleinen tuomioistuin on jo
huomauttanut – komission tehtävänä ei ole pyytää kantajaa toimittamaan K:n kertomusta eikä antaa selityksiä sen väitetyistä
ristiriitaisuuksista E:n kertomuksen kanssa. Kantajan väitteet, jotka se on esittänyt komission suorittamasta H:n kertomuksen
arvioinnista konkurssimenettelyssä, ovat perusteettomia, kuten edellä 124 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee.
Kaikkien edellä esitettyjen toteamusten perusteella seitsemäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana siltä osin kuin sen
tarkoituksena on todeta, että komissio on katsonut virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
Konkurssimenettelyä koskevat kahdeksannen kanneperusteen väitteet
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komission suorittama arviointi tässä asiassa esiintyvistä ongelmista on vääristynyt, koska se on antanut
suuren merkityksen sille, että Slovakian tasavalta on vastustanut velkasaneerausmenettelyä kansallisessa tuomioistuimessa,
ja Slovakian verohallinnossa vallitseville sisäisille erimielisyyksille. Nämä tekijät ovat vaikuttaneet vahingollisesti ja
epäoikeudenmukaisesti komission arviointiin, eikä se ole ottanut huomioon Slovakian tasavallan mainitussa kansallisessa tuomioistuimessa
vireille paneman menettelyn lopputulosta. Komissio on päättänyt sivuuttaa kaiken kantajan esittämän näytön ja on tyytynyt
hyväksymään ilman kriittistä tutkimusta Slovakian tasavallan väitteet, joille ei ole tukea, ja ilmoitukset, joita tosiasiat
eivät vahvista. Komissiolle on kuitenkin ilmoitettu, että Slovakian tuomioistuimet ovat mitätöineet Slovakian viranomaisten
väitteiden ydinsisällön. Samoin tietyt ilmoitukset, kuten se, jonka mukaan Old Herold oli kantajan tuotantohyödykkeiden potentiaalinen
ostaja, ovat virheellisiä. Old Heroldilla ei ollut mitään intressiä hankkia sen tuotantohyödykkeitä. Kantajan mukaan Old Heroldilla
oli ylikapasiteettia sen Trenčinin (Slovakia) tehtaalla, minkä osoittaa se, että vuoden 2004 huhtikuusta syyskuuhun tämä yhtiö
saattoi tislata kaikki Frucona-merkillä varustetut tuotteet sen omaa tuotantotoimintaa rajoittamatta. ”Ehdoton luottamus”,
joka komissiolla oli Slovakian tasavallan ilmoitusten suhteen, on ilmeinen arviointivirhe.
Tarkemmin sanottuna kantaja moittii komissiota siitä, että se on hyväksynyt selvitysaineistoksi 15.1. ja 6.7.2004 päivätyt
kirjeet osoittaakseen, etteivät Slovakian viranomaiset olleet suopeita kantajan velkasaneerausehdotukselle. Špeciàlny súd
v Pezinkun 6.3.2006 antamasta tuomiosta ilmenee kuitenkin, että Slovakian verohallitus ei ole kunnioittanut paikallisten veroviranomaisten
autonomisten päätösten periaatetta. Samoin Najvyšši súd Slovenskej republikyn 25.10.2004 ja 27.4.2006 antamista päätöksistä
ilmenee, että Slovakian verohallinto oli asianmukaisesti edustettuna 9.7.2004 pidetyssä velkasaneerausistunnossa. Kantaja
lisää, että koska valtiontuen käsite on objektiivinen käsite ja koska komission ei ole otettava kantaa nyt käsiteltävässä
asiassa kiistatta esiintyviin hallinnon sisäisiin erimielisyyksiin, komission täytyisi ottaa yksinomaan huomioon markkinataloudessa
toimivan yksityisen investoijan kriteeri. Komissio on kuitenkin päättänyt sivuuttaa sen seikan, että Špeciàlny súd v Pezinku
vapautti velkasaneerauksen hyväksyneen paikallisen veroviraston johtajan kaikista häntä koskevista syytteistä. Mainittu kansallinen
tuomioistuin totesi tuomiossaan yhtäältä, että mainittu johtaja oli toiminut toimivaltansa rajoissa ja puolustanut oikein
Slovakian tasavallan intressejä hyväksymällä velkasaneerauksen, ja toisaalta, että toisin kuin syyttäjä väitti, Slovakian
verohallinto ei olisi voinut ”saada välittömästi” 308 miljoonan SKK:n määrää kantajan vaihto-omaisuudesta; tämän määrän komissio
mainitsee riidanalaisen päätöksen 97 perustelukappaleessa. Kantajan mukaan Špeciàlny súd v Pezinku on näin ollen todennut,
että tämä 308 miljoonan SKK:n määrä oli liian suuri. Lisäksi kantaja toteaa, että kansallinen tuomioistuin on päätellyt, että
15.1. ja 6.7.2004 päivätyt kirjeet (joihin komissio tukeutuu riidanalaisen päätöksen 101 perustelukappaleessa) eivät olleet
sitovia. Najvyšši súd Slovenskej republikyyn Špeciàlny súd v Pezinkun tuomiosta tehdyn valituksen vuoksi ensin mainittu kansallinen
tuomioistuin palautti asian viimeksi mainitun kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja pyysi sitä hankkimaan lisää selvitysaineistoa.
Špeciàlny súd v Pezinku pyysi syyskuussa 2006 kertomuksen arvioidakseen E:n kertomuksen päätelmiä, ja tämä kertomus toimitettiin
sille joulukuussa 2006.
Komissio kiistää kaikki kantajan kahdeksannen kanneperusteen tueksi esittämät väitteet siltä osin kuin niiden tarkoituksena
on todeta, että komissio on katsonut virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa edellä 114 kohdassa esitettyihin olosuhteisiin on sovellettava ainoastaan
markkinataloudessa toimivan yksityisen velkojan kriteeriä. Näin ollen kantaja väittää virheellisesti, että komission olisi
täytynyt ottaa huomioon yksinomaan markkinataloudessa toimivan yksityisen investoijan kriteeri.
Kuten toiseksi edellä 83 kohdassa on huomautettu, se, että Špeciàlny súd v Pezinku on katsonut, että 15.1. ja 6.7.2004 päivätyillä
kirjeillä ei ole sitovaa vaikutusta ja että näin ollen ne ovat pelkkiä suosituksia, ei voi estää komissiota nyt käsiteltävässä
asiassa toteamasta, että näissä kahdessa kirjeessä tuotiin esiin Slovakian verohallituksen vastalause paitsi kantajan velkasaneerausehdotukselle,
myös kaikelle verovelan anteeksiantamiselle Slovakian tasavallan alueella.
Kolmanneksi on todettava kantajan väitteestä, jonka mukaan komissio katsoi virheellisesti, että Old Herold olisi kantajan
tuotantohyödykkeiden potentiaalinen ostaja, että asiakirja-aineistosta ilmenee, että Old Herold oli ilmeisen kiinnostunut
kantajan omaisuudesta sekä lyhytaikaisesti varastojen osalta että enemmän tai vähemmän pitkäaikaisesti käyttöomaisuuden osalta.
Koska komissiolla ei ollut riidanalaisen päätöksen tekohetkellä käytettävissään mitään muuta tietoa, sitä ei voida moittia
siitä päätelmästä, että se, että Old Herold suostui vuokraamaan kantajan tuotantovälineet sen jälkeen, kun tämä oli menettänyt
alkoholijuomien ja väkevien alkoholijuomien tuotanto- ja valmistuslupansa, merkitsi itsessään paitsi sitä, että mainittu omaisuus
oli toimintakunnossa, myös sitä, että Old Herold oli kiinnostunut mahdollisuudesta näiden tuotantovälineiden omistukseen.
Vaikka oletettaisiin kantajan väittämällä tavalla, että Old Heroldilla olisi voinut olla ylikapasiteettia sen Trenčinin tehtaalla,
ei missään tapauksessa voida sulkea pois sitä, että jälkimmäinen olisi halunnut kehittää toimintaansa alkoholijuomien ja väkevien
alkoholijuomien markkinoilla vahvistaakseen yhteistyötään kantajan kanssa, varsinkin koska kantaja vastasi niiden yhteistyösopimuksen
mukaisesti sen alkoholijuomien jakelusta. Edellä esitetyistä päätelmistä ilmenee, että tämä väite on hylättävä perusteettomana.
Neljänneksi kantaja väittää myös virheellisesti, että Špeciálny súd v Pezinkun 6.3.2006 antaman tuomion valossa komission
pitäisi katsoa, että 308 miljoonan SKK:n määrä, joka on sen lähtökohta, on liian suuri. Mainitusta tuomiosta ilmenee, että
Špeciálny súd v Pezinku on vain todennut, että siltä osin kuin taattujen saamisten määrä oli 200 miljoonaa SKK, syyttäjä väitti
virheellisesti, että 308 miljoonan SKK:n määrä olisi voitu periä välittömästi.
Špeciálny súd v Pezinkun 6.3.2006 antamasta tuomiosta ilmenee, että tämä kansallinen tuomioistuin vahvistaa likimääräisesti
(toisin sanoen n. 200 miljoonaa SKK) kantajan arvion (joka on toisin sanoen noin 194 miljoonaa SKK) Slovakian viranomaisille
annettuihin vakuuksiin käytetyn kantajan omaisuuden arvosta. Näin ollen siltä osin kuin komissio on, kuten edellä 162 kohdassa
on jo todettu, riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että niiden saamisten määrä, joille oli vakuudet, oli ainakin yhtä suuri
kuin kantajan arvio (eikä Slovakian tasavallan arvio, eli 397 miljoonaa SKK), sitä ei voida moittia siitä, että on sivuuttanut
kantajan sille tältä osin esittämät tiedot.
Näin ollen kahdeksas kanneperuste on hylättävä perusteettomana siltä osin kuin sen tarkoituksena on todeta, että komissio
on katsonut virheellisesti, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
Konkurssimenettelyä koskevat yhdeksännen kanneperusteen väitteet
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja moittii komissiota siitä, ettei se ole perustellut riidanalaista päätöstä riittävästi.
Tarkemmin sanottuna komissio on jättänyt päätelmänsä perustelematta useilta osin. Yhtäältä kantaja ei kiistä sitä, että Slovakian
verohallinto oli etuoikeutettuna velkojana oikeudellisesti edullisemmassa asemassa muihin velkojiin nähden, mutta se moittii
komissiota siitä, ettei se ole selittänyt syitä, joiden perusteella se väitti, että Slovakian verohallinto oli taloudellisesti
edullisemmassa asemassa kuin muut velkojat. Toisaalta kantaja väittää, ettei se ymmärrä, ”mikä on [riidanalaisen päätöksen]
100 perustelukappaleen ja sitä seuraavien perustelukappaleiden tarkoitus – – suhteessa komission päätelmään valtiontuesta”.
Komissio kiistää kaikki kantajan yhdeksännen kanneperusteen tueksi esittämät väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhtäältä siitä kantajan väitteestä, ettei komissio ole selittänyt, miksi Slovakian verohallinto olisi ollut taloudellisesti
edullisemmassa asemassa kuin muut velkojat, on todettava, että komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 74 perustelukappaleessa
seuraavaa:
”Veroviraston oikeudellinen ja taloudellinen asema ennen velkasaneerausta oli kuitenkin edullisempi verrattuna yksityisiin
velkojiin. Siksi on tarpeen tutkia, käyttikö verovirasto kaikki käytettävissään olleet keinot saadakseen mahdollisimman suuren
osan saatavistaan maksetuiksi, kuten markkinataloudessa toimiva velkoja olisi menetellyt.”
Komissio ei tosin ole riidanalaisessa päätöksessä perustellut selvästi väitettään Slovakian verohallinnon taloudellisesti
ja oikeudellisesti edullisemmasta asemasta.
Tästä toteamuksesta ei kuitenkaan ole minkäänlaista seurausta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuudelle. Kantaja ei kiistä
paikallisen veroviranomaisen oikeudellista luonnetta eli etuoikeutetun velkojan luonnetta eikä siihen liittyviä, tosiseikkojen
tapahtuma-aikaan voimassa olleen Slovakian lainsäädännön mukaisia edullisempia seurauksia suhteessa muihin velkojiin. Kuten
komissio toteaa kirjelmissään, nyt käsiteltävässä asiassa paikallisen veroviranomaisen etuoikeutettuna velkojana saama oikeudellinen
etu merkitsi myös taloudellista etua, koska sillä oli tässä ominaisuudessaan varmuus siitä, että se saa kantajan muihin yksityisiin
velkojiin nähden ensisijaisesti saatavansa millä tahansa hetkellä ainakin 194 miljoonan SKK:n arvosta vakuutena käytetyn omaisuuden
osalta konkurssimenettelyssä. Näin ollen kantajan ensimmäinen argumentti on hylättävä perusteettomana.
Toisaalta siitä kantajan väitteestä, ettei se ymmärrä selvästi, ”mikä on [riidanalaisen päätöksen] 100 perustelukappaleen
ja sitä seuraavien perustelukappaleiden tarkoitus – – suhteessa komission päätelmään valtiontuesta”, on huomattava, että riidanalaisen
päätöksen 78 perustelukappaleessa komissio tuo otsikon ”Onko tuki [EY] 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea” alla
esiin analyysinsä kolme osaa, joista viimeisessä tarkastellaan Slovakian viranomaisten ja kantajan esittämiä aihetodisteita.
Riidanalaisen päätöksen 100–109 perustelukappaleessa komissio suorittaa tällaisen tarkastelun. Näin ollen tämä väite on selvästi
perusteeton.
Näin ollen yhdeksäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana siltä osin kuin sillä on tarkoitus todeta, että komissio on
katsonut virheellisesti konkurssimenettelyn olleen edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
Edellä 151, 168, 192, 201 ja 209 kohdassa esitettyjen päätelmien perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä perusteettomana
ja samojen syiden perusteella kuudes, seitsemäs, kahdeksas ja yhdeksäs kanneperuste on hylättävä perusteettomina siltä osin
kuin ne liittyvät neljänteen kanneperusteeseen.
Kun otetaan huomioon yhtäältä edellä 88–92 kohdassa esitetyt alustavat huomautukset ja toisaalta edellä 149–151 kohdassa tehdyt
päätelmät, sen arvioimiseksi, onko riidanalaisessa päätöksessä tehty päätelmä kyseessä olevan toimenpiteen luokittelemisesta
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi lainmukainen, ei ole tarpeen lausua viidennen kanneperusteen eikä kuudennen,
seitsemännen, kahdeksannen ja yhdeksännen kanneperusteen perustelujen riittävyydestä siltä osin kuin ne koskevat kysymystä
siitä, onko komissio perustellusti katsonut, että veroulosottomenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely.
Näin ollen komissio on perustellusti luokitellut kyseessä olevan toimenpiteen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi.
5.
Kymmenes kanneperuste, joka koskee oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio ei ole vapauttanut
velkasaneerausta rakenneuudistustukena ja se on soveltanut taannehtivasti vuoden 2004 suuntaviivoja

Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on soveltanut virheellisesti EY 87 artiklan 3 kohtaa ja vuoden 1999 suuntaviivoja, koska se
ei ole vapauttanut kyseessä olevaa tukea, vaikka kantaja oli vaikeuksissa oleva yritys ja vaikka velkasaneeraus perustui rakenneuudistussuunnitelmaan,
joka rajoittui välttämättömään vähimmäismäärään ja johti sen elinkelpoisuuden palauttamiseen pitkällä aikavälillä. Lisäksi
komissio on soveltanut taannehtivasti vuoden 2004 suuntaviivoja, vaikka se myönsi, että olisi sovellettava vuoden 1999 suuntaviivoja.
Kantaja väittää, että komissio on tyytynyt toteamaan, ettei sen elinkelpoisuutta ole palautettu ja ettei kyseessä oleva tuki
rajoittunut välttämättömään vähimmäismäärään. Komissio ei ole tutkinut muita kriteerejä, joiden perusteella rakenneuudistustukitoimenpide
voidaan luokitella täydentäväksi toimenpiteeksi. Lisäksi kantaja väittää, että vaikka se on pieni tai keskisuuri yritys, komissio
ei ole ottanut huomioon vuoden 1999 suuntaviivojen 55 kohtaa, jossa todetaan, että pieniin ja keskisuuriin yrityksiin mainittujen
suuntaviivojen 29–47 kohdassa tarkoitettuja edellytyksiä on sovellettava väljemmin.
Kantaja väittää ensinnäkin, että sen elinkelpoisuuden palauttamiseksi pitkällä aikavälillä se on toimittanut Krajský súd v
Košiciachille rakenneuudistussuunnitelman, joka sisälsi useita toimenpiteitä. Tämän suunnitelman olisi pannut täytäntöön ja
sitä olisi valvonut Krajský súd v Košiciachin nimeämä selvitysmies, ja se olisi mahdollistanut kantajan elinkelpoisuuden ”palauttamisen”
ilman muuta valtion väliintuloa. Muilta osin komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että tämä suunnitelma oli laadittu
ja se oli ilmoitettu Krajský súd v Košiciachille ennen Slovakian tasavallan liittymistä, joten jälkimmäisen ei ollut mahdollista
ilmoittaa sitä. Kantaja väittää, että jos komission vaatimassa muodossa laaditun rakenneuudistussuunnitelman puuttuminen aiheuttaa
automaattisesti toimenpiteen soveltumattomuuden, unionin uusi jäsenvaltio ei pysty soveltamaan tai panemaan täytäntöön mitään
rakenneuudistustoimenpiteitä ennen sen liittymistä, vaikka kaikkia muita kriteerejä noudatettaisiinkin. Tällainen politiikka
on ristiriidassa EY 12 artiklan kanssa.
Toiseksi kantaja väittää, että sen elinkelpoisuus pitkällä aikavälillä on palautettu. Sen mielestä – toisin kuin komissio
väittää riidanalaisessa päätöksessä – tämä menestys johtuu sen tislaustoimintojen saneerauksesta ja sen yhteistyöstä Old Heroldin
kanssa. Siltä osin kuin sen taloudelliset vaikeudet johtuvat sen alkoholituotantotoimintaan liittyvien valmisteverojen maksuehdoista,
se väittää, että koska se ei enää valmista alkoholia, se välttää tällaisten vaikeuksien uusiintumisen. Lisäksi komission väite
siitä, että se voisi hakea uudelleen alkoholijuomia ja väkeviä alkoholijuomia koskevaa tuotanto- ja valmistuslupaa, olisi
hylättävä, koska se ei ole hakenut uudelleen tällaista lupaa eikä sillä ole aikomusta tehdä sitä, joten se on jättänyt markkinat,
joilla kyseessä olevan toimenpiteen väitetään vääristävän kilpailua.
Siitä kysymyksestä, rajoittuuko tuki välttämättömään vähimmäismäärään, komissio on väittänyt, että Slovakian tasavallan olisi
pitänyt periä velasta 35,84 prosenttia 35 prosentin sijaan ja että kantajan oma osuus oli liian pieni. Kantaja väittää, että
35 prosenttia suurempi perintä olisi vaarantanut ”velkasaneerauksen kannattavuuden”. Se toteaa, että koska se ei voinut antaa
pankkilainaa varten vakuuksia, sen velkasaneerauksesta johtuvien velvoitteiden rahoittamiseksi keräämät varat, jotka olivat
yhteensä 231 miljoonaa SKK, oli saatu muilla keinoin. Näihin keinoihin kuului Old Heroldin myöntämä 100 miljoonan SKK:n suuruinen
toimittajan laina. Komissio on arvioinut väärin kyseistä lainaa, jota ei ole maksettu sille vaan jonka takaisinmaksun erääntymistä
on vain lykätty, jotta kantaja voi kartuttaa likvidejä varoja. Najvyšší súd Slovenskej republiky oli 27.4.2006 antamassaan
tuomiossa vahvistanut, että kantajalla velkasaneerauksen jälkeen käytettävissä olevan varallisuuden määrä oli välttämätön
vähimmäismäärä sen selviämisen varmistamiseksi. Kantaja väittää, ettei sillä ollut muita likvidejä varoja ja että mitään kilpailun
vääristymistä kyseisillä markkinoilla ei ollut todettu heinäkuun 2004 jälkeen.
Kun tarkastellaan komission arviota kantajan osuudesta rakenneuudistukseen, kantaja moittii komissiota siitä, että se on tehnyt
ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että Old Heroldin sille myöntämä laina ei ollut tällainen osuus siitä syystä, että
40 päivän maksuaikaa voidaan pitää yleisenä käytäntönä. Tältä osin kantaja väittää, että se, että tällainen aika myönnettiin
velkasaneerauksen aikana, ylittää ”tavanomaiset kaupalliset käytännöt” ja on näin ollen rakenneuudistustoimenpide. Sen mukaan
toimittaja, jolla ei toisin kuin Old Heroldilla ole ”mitään pitkäaikaista taloudellista intressiä [kantajan] suhteen”, ei
olisi toimittanut sille tavaroita pyytämättä maksua ennakolta taikka vakuuksia. Komission päätöskäytännöstä ilmenee, että
se on aikaisemmin katsonut, että 35 prosenttia oli riittävä prosenttiosuus tuensaajan osuudeksi rakenneuudistussuunnitelmassa.
Kolmanneksi kantaja moittii komissiota siitä, että se on soveltanut taannehtivasti vuoden 2004 suuntaviivoja käyttäen perustana
niihin sisältyvää uutta osallistumiskynnystä. Tällainen taannehtiva soveltaminen on itsessään riittävä kumoamisperuste. Komission
olisi joka tapauksessa uutta vuoden 2004 suuntaviivojen kynnystä soveltaessaan myös pitänyt ottaa huomioon se, että mainituissa
suuntaviivoissa todetaan, että Košicen kaltaisilla avustusalueilla tuensaajan osuuden suuruuden arviointiedellytykset voivat
olla lievemmät.
Komissio kiistää väliintulijan tukemana kaikki kantajan kymmenennen kanneperusteen tueksi esittämät väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava EY 12 artiklan rikkomista koskevasta kantajan väitteestä, että kantaja ei tuo missään vaiheessa esiin,
miltä osin tätä määräystä, joka koskee syrjintäkieltoa, olisi nyt käsiteltävässä asiassa rikottu. Näin ollen se on työjärjestyksen
44 artiklan 1 kohdan c alakohdan säännösten perusteella hylättävä, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat.
Toiseksi on todettava, että kantajan väite siitä, että komissio on soveltanut vuoden 2004 suuntaviivoja taannehtivasti, ei
ole perusteltu. Yhtäältä riidanalaisen päätöksen useammasta kohdasta, erityisesti 116–118 ja 120–136 perustelukappaleesta,
ilmenee nimenomaisesti, että komissio on paitsi todennut, että vuoden 1999 suuntaviivoja sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa,
myös tutkinut kyseessä olevan toimenpiteen yhteensopivuutta mainittujen suuntaviivojen kanssa. Vaikka toisaalta komissio onkin
maininnut riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa mainitun päätöksen alaviitteeseen numero 36 viittaamalla vuoden
2004 suuntaviivoihin kirjatun tuensaajan 40 prosentin suuruisen raja-arvon, tämä viittaus ei kuitenkaan tue kantajan väitettä
näiden suuntaviivojen taannehtivasta soveltamisesta riidanalaisessa päätöksessä. On todettava, että mainittu viittaus on tehty
vain selventämään komission päätelmää siitä, että sen käytäntö vuoden 1999 suuntaviivojen soveltamisalalla ja sen politiikan
kehittyminen tuen määrän ja intensiteetin rajoittamisesta pienimpään mahdolliseen määrään on johtanut ”raja-arvojen käyttöönottoon
[vuoden 2004] suuntaviivoissa”. Kuten riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleen toisesta virkkeestä selvällä tavalla
ilmenee, muuten komissio on nimenomaisesti todennut, että kantajan alle 27 prosentin osallistuminen ”voitaisiin hyväksyä vuoden
1999 suuntaviivojen mukaisesti vain siinä tapauksessa, että kaikki muut tuen hyväksyntään liittyvät ehdot täyttyisivät”. On
siis katsottava, että komissio on soveltanut vuoden 1999 suuntaviivoja, ja näin ollen on hylättävä perusteettomana väite,
joka koskee vuoden 2004 suuntaviivojen taannehtivaa soveltamista.
Kolmanneksi kantaja väittää aivan yhtä virheellisesti, että komissio ei ole ottanut huomioon vuoden 1999 suuntaviivojen 55
kohtaa, joka koskee suuntaviivojen soveltamisedellytyksiä pieniin ja keskisuuriin yrityksiin. Komissio on riidanalaisen päätöksen
119 perustelukappaleessa yhtäältä katsonut, että kantaja on unionin lainsäädännössä tarkoitettu ”keskisuuri yritys”. Toisaalta
riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa komissio on todennut, että pienten ja keskisuurten yritysten osalta vuoden
1999 suuntaviivoissa määrätään, että tuen hyväksymisen ehdot voivat olla väljemmät vastasuoritteiden asettamisessa ja seurantakertomusten
sisällön kannalta. Kyseisen perustelukappaleen toisessa virkkeessä komissio on myös lisännyt, että ”tämä ei kuitenkaan vapauta
tällaisia yrityksiä velvoitteesta laatia rakenneuudistussuunnitelma eikä jäsenvaltioita sitoumuksesta myöntää rakenneuudistustuki
ainoastaan sillä ehdolla, että yritys toteuttaa rakenneuudistussuunnitelman”. Edellä todetun perusteella kantajan väite siitä,
ettei komissio ole ottanut huomioon vuoden 1999 suuntaviivojen 55 kohtaa, on hylättävä perusteettomana.
Neljänneksi riidanalaisen päätöksen toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että Slovakian tasavalta pyysi 4.1.2005 päivätyssä
kirjeessään komissiota nimenomaisesti hyväksymään kyseessä olevan toimenpiteen taloudellisissa vaikeuksissa olevalle yritykselle
myönnettävänä pelastustukena.
Ensisijaisesti on todettava, että kantaja kiistää lähtökohtaisesti komission toteamuksen siitä, että kyseessä oleva toimenpide
ei ollut vuoden 1999 suuntaviivojen perusteella yhteismarkkinoille soveltuva.
Ensinnäkin on palautettava mieliin, että EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltuvana voidaan
pitää ”tukea tietyn taloudellisen toiminnan tai talousalueen kehityksen edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin edellytyksiä
yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla”.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolle on EY 87 artiklan 3 kohdassa annettu tuen hyväksymistä koskeva
laaja harkintavalta, ja se voi poiketa mainitun artiklan 1 kohdassa määrätystä yleisestä kiellosta, siltä osin kuin näissä
tapauksissa määritettäessä valtiontuen soveltuvuutta tai soveltumattomuutta yhteismarkkinoille syntyy ongelmia, jotka edellyttävät
nopeasti muuttuvien monimutkaisten taloudellisten olosuhteiden ja tosiseikkojen huomioon ottamista ja arviointia (ks. asia
C-39/94, SFEI ym., tuomio 11.7.1996, Kok., s. I-3547, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Koska unionin tuomioistuimet
eivät voi omalla arvioinnillaan korvata päätöksentekijän muun muassa taloudelliselta kannalta tekemää arviointia tosiseikoista,
unionin yleisen tuomioistuimen valvonnan on tältä osin kohdistuttava ainoastaan siihen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta
koskevia sääntöjä on noudatettu, että tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen
virheellisesti ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (asia T-126/99, Graphischer Maschinenbau v. komissio, tuomio 14.5.2002,
Kok., s. II-2427, 32 kohta ja asia T-137/02, Pollmeier Malchow v. komissio, tuomio 14.10.2004, Kok., s. II-3541, 52 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimen lainmukaisuutta on arvioitava niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen
perusteella, jotka olivat olemassa toimen toteuttamisen ajankohtana, ja komission monitahoisia arviointeja on tutkittava ainoastaan
niiden seikkojen perusteella, jotka olivat komission tiedossa sen arvioidessa asiaa (asia T-123/97, Salomon v. komissio, tuomio
6.10.1999, Kok., s. II-2925, 48 kohta ja edellä 226 kohdassa mainittu asia Graphischer Maschinenbau v. komissio, tuomion 33
kohta).
Lisäksi komissio voi hyväksyä harkintavaltansa käyttämiseksi toimintaohjeita mainittujen suuntaviivojen kaltaisina toimina,
jos nämä toimet sisältävät ohjeellisia sääntöjä kyseisen toimielimen toimintaa varten eivätkä ole perustamissopimuksen vastaisia
(ks. asia C-278/00, Kreikka v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I-3997, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Uskottavan rakenneuudistussuunnitelman puuttuessa komissio voi perustellusti evätä kyseessä olevien tukien sallimisen vuoden
1999 suuntaviivojen nojalla (ks. vastaavasti ja analogisesti asia C-17/99, Ranska v. komissio, tuomio 22.3.2001, Kok., s.
I-2481, 44–49 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on tutkinut kantajalle myönnettyä tukea vuoden 1999 suuntaviivojen valossa, joissa määritellään
kriteerit vaikeuksissa olevien yritysten rakenneuudistustukien soveltuvuuden arvioimiseksi.
Kuten vuoden 1999 suuntaviivojen 31 kohdasta ilmenee, on niin, että jotta vaikeuksissa oleville yrityksille myönnettävät tuet
voidaan katsoa EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan kanssa yhteensoveltuviksi, edellytyksenä tuen myöntämiselle on sellaisen
rakenneuudistussuunnitelman täytäntöönpano, jonka komissio on vahvistanut jokaiselle yksittäiselle tuelle. Vuoden 1999 suuntaviivojen
32–40 kohdan mukaan rakenneuudistussuunnitelman, jonka toteuttamisajan on oltava mahdollisimman lyhyt, on mahdollistettava
pitkän aikavälin elinkelpoisuuden palauttaminen kohtuullisessa ajassa yrityksen tulevia toimintaedellytyksiä koskevien realististen
oletusten perusteella niin, että tukimäärä ja -intensiteetti on rajattava määrään, joka on ehdottomasti välttämätön. Vuoden
1999 suuntaviivojen 43 ja 45 kohdan mukaan kyseessä olevan yrityksen on lisäksi pantava komission hyväksymä rakenneuudistussuunnitelma
kokonaisuudessaan täytäntöön. Tästä täytäntöönpanosta ja mainitun suunnitelman moitteettomasta edistymisestä komissio varmistuu
vuosittain sille toimitettujen yksityiskohtaisten kertomusten avulla. On siis tarkistettava, onko näitä vaatimuksia nyt käsiteltävässä
asiassa noudatettu.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee nyt käsiteltävässä asiassa toiseksi, että komissio perusteli päätelmäänsä siitä, ettei
vuoden 1999 suuntaviivoissa määriteltyjä edellytyksiä ollut täytetty, rakenneuudistussuunnitelman puuttumisella ja sillä,
että kyseessä oleva toimenpide ei rajoittunut välttämättömään vähimmäismäärään.
Ensinnäkin kantaja väittää komission päätelmästä, joka koskee vuoden 1999 suuntaviivoissa tarkoitetun ”rakenneuudistussuunnitelman”
puuttumista, yhtäältä, että se on toimittanut Krajský súd v Košiciachille rakenneuudistussuunnitelman, joka sisälsi useita
rakenneuudistustoimenpiteitä, ja toisaalta, että Krajský súd v Košiciachin nimeämä selvitysmies pani tämän suunnitelman täytäntöön
ja valvoi sitä, ja lopuksi, ettei komissio ole ottanut suunnitelmaa huomioon.
Asiakirja-aineistosta ei kuitenkaan ilmene, että Slovakian viranomaisilla on ollut käytettävissään kyseessä olevan tuen myöntämispäivänä
edellä 231 kohdassa esitettyjen vaatimusten mukainen rakenneuudistussuunnitelma, joka voidaan esittää komissiolle.
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että paikallinen veroviranomainen oli 20.10.2004 päivätyllä kirjeellään kiinnittänyt kantajan
huomion siihen seikkaan, että paikallisen veroviranomaisen hyväksymä velan anteeksianto oli tukea, joka vaatii komission hyväksynnän,
ja että se oli näin ollen pyytänyt tätä antamaan sille tiedoksi noin kuukauden määräajassa investointisuunnitelman. Kantaja
on kuitenkin 9.11.2004 päivätyssä kirjeessä paitsi kiistänyt kyseessä olevan toimenpiteen luokittelun EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetuksi valtiontueksi, myös tiukasti kieltäytynyt antamasta paikallisen veroviranomaisen pyytämää investointisuunnitelmaa,
jotta tuelle voitaisiin pyytää komission lupa.
Lisäksi toisin kuin kantaja väittää, komissio on riidanalaisessa päätöksessä selvästi ottanut huomioon kantajan velkasaneerausmenettelyssä
esittämän liiketoimintasuunnitelman. Komissio on riidanalaisen päätöksen 52–81 perustelukappaleessa nimenomaisesti viitannut
tähän liiketoimintasuunnitelmaan, ja riidanalaisen päätöksen 130–141 perustelukappaleessa (jotka sisältyvät kyseessä olevan
toimenpiteen soveltuvuutta koskevaan komission tarkasteluun) se on arvioinut sekä muodollisesti että aineellisesti, voidaanko
kyseinen liiketoimintasuunnitelma luokitella vuoden 1999 suuntaviivoissa tarkoitetuksi ”rakenneuudistussuunnitelmaksi”. Tältä
osin komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 141 perustelukappaleessa, että ”ottaen huomioon, että virallinen rakenneuudistussuunnitelma
ja tosiasiallinen analyysi vaikeuksista, näiden vaikeuksien ratkaisemiseksi tarvittavista toimenpiteistä sekä markkinaolosuhteista
ja -näkymistä puuttuvat, [se] teki sen päätelmän, että tuensaajan esittämä liiketoimintasuunnitelma ei ole vuoden 1999 suuntaviivoissa
edellytetty aito rakenneuudistussuunnitelma”. Komission mukaan siis sen epäilyt kantajan pitkän aikavälin elinkelpoisuuden
palautumisesta eivät olleet ”poistuneet”.
Vaikka komissio on riidanalaisessa päätöksessä selvästi ottanut huomioon ja tutkinut kantajan velkasaneerausmenettelyssä esittämän
liiketoimintasuunnitelman, on todettava, että kantaja väittää kirjelmissään ainoastaan, että sen Krajský súd v Košiciachille
esittämä liiketoimintasuunnitelma sisälsi useita rakenneuudistustoimenpiteitä, Krajský súd v Košiciachin nimeämä selvitysmies
oli pannut ne täytäntöön ja valvonut niitä ja kantaja oli niiden avulla palauttanut elinkelpoisuutensa ilman valtion väliintuloa.
Näin ollen on todettava, ettei kantaja esitä mitään väitettä, jolla se voisi horjuttaa kaikkia riidanalaisen päätöksen 130–141
perustelukappaleessa esitettyjä komission päätelmiä, joiden nojalla mainittu liiketoimintasuunnitelma ei sen mielestä muodollisesti
eikä aineellisesti ole vuoden 1999 suuntaviivoissa tarkoitettu ”rakenneuudistussuunnitelma”.
Kantaja väittää aivan yhtä virheellisesti, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että tämä suunnitelma oli laadittu
ja annettu tiedoksi Krajský súd v Košiciachille ennen Slovakian tasavallan liittymistä, joten viimeksi mainitun ei ollut mahdollista
ilmoittaa sitä komissiolle. Tämä väite perustuu virheelliseen olettamaan siitä, että koska kyseessä oleva toimenpide hyväksyttiin
ennen Slovakian tasavallan liittymistä, EY 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua velvollisuutta ennalta ilmoittamiseen ei sovelleta.
Kuten edellä 86 kohdassa on todettu, mainittu viranomainen luopui 65 prosentista saatavistaan kantajalta vasta siitä hetkestä
lähtien, jolloin paikallinen veroviranomainen muodollisesti hyväksyi velkasaneerausehdotuksen eli 9.7.2004. Oikeudellisesti
sitova toimi, jolla Slovakian viranomaiset sitoutuivat osittain antamaan kantajan verovelan anteeksi velkasaneerauksen yhteydessä,
toteutettiin siis vasta Slovakian tasavallan liittymisen jälkeen. Näin ollen EY 88 artiklan 3 kohdan mukaista velvollisuutta
ennalta ilmoittamiseen sovellettiin kyseessä olevaan toimenpiteeseen 9.7.2004 voimassa olleiden muodollisten ja aineellisten
sääntöjen mukaisesti. Kuten edellä 231 kohdassa on palautettu mieliin, pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tukitoimenpide
on liitettävä vuoden 1999 suuntaviivoissa tarkoitettuun rakenneuudistussuunnitelmaan.
Kaikista edellä esitettyjen päätelmien perusteella kantaja ei ole osoittanut, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen
katsoessaan riidanalaisen päätöksen 141 perustelukappaleessa, ettei kantajan esittämä liiketoimintasuunnitelma ollut vuoden
1999 suuntaviivoissa tarkoitettu rakenneuudistussuunnitelma.
Edellä 229 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaan komissio epäsi perustellusti uskottavan rakenneuudistussuunnitelman puuttuessa
kyseisen tukitoimenpiteen vuoden 1999 suuntaviivojen nojalla, kuten se riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa on
todennut.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on arvioinut myös vaatimusta, joka koskee
tukimäärän ja -intensiteetin rajoittamista välttämättömään vähimmäismäärään vuoden 1999 suuntaviivojen 40 kohdan mukaisesti.
On siis lisäksi tarkasteltava kantajan kymmenennen kanneperusteensa tueksi esittämiä väitteitä siltä osin kuin niiden avulla
pyritään osoittamaan, että komissio on virheellisesti päätellyt, että kyseessä oleva toimenpide ei täyttänyt mainittua kriteeriä.
Tältä osin kantaja ei kiistä sitä, että tuensaajien on vuoden 1999 suuntaviivojen mukaisesti normaalisti osallistuttava rakenneuudistukseen
merkittävästi omilla varoillaan tai markkinaehdoin hankitulla ulkoisella rahoituksella.
Sitä vastoin osapuolet ovat eri mieltä siitä, onko Old Heroldin kantajalle myöntämä maksun lykkäys kantajan omaa osallistumista
sen rakenneuudistussuunnitelmaan.
Kuten komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 147–149 perustelukappaleessa, maksun lykkäystä, jonka Old Herold oli myöntänyt
kantajalle, ei voida pitää ulkoisista varoista tulevana osallistumisena eikä erityisesti sellaisen velkojan osallistumisena,
joka uskoo elinkelpoisuuden palautumiseen. On riittävää todeta, että 28.3.2006 pidetyssä komission ja kantajan kokouksessa
jälkimmäinen oli nimenomaisesti todennut, että Old Herold oli myöntänyt sille ”toimittajan luoton” vuoden 2004 jälkipuoliskolla
ja että sen maksujen vakiomaksuaika oli 14–60 päivää. Näin ollen komissio on voinut riidanalaisen päätöksen 148 perustelukappaleessa
perustellusti katsoa, että Old Heroldin sille myöntämä 40 päivän maksuaika oli yleinen käytäntö ainakin kantajan itsensä ilmoittama
14–60 päivän vakiomaksuaika huomioon ottaen ja ettei se näin ollen ollut ulkoisista varoista tulevaa osallistumista rakenneuudistukseen.
Edellä todetun perusteella kantaja ei ole osoittanut, että komission arvioinnit kyseessä olevan toimenpiteen oikeasuhteisuudesta
rakenneuudistuksen kustannuksiin nähden olisivat ilmeisen virheellisiä.
Näin ollen komissio on perustellusti katsonut, että vuoden 1999 suuntaviivojen mukaiset edellytykset eivät olleet täyttyneet,
ja siten se on perustellusti todennut kyseessä olevan toimenpiteen olevan yhteensoveltumaton EY:n perustamissopimuksen kanssa.
Näin ollen kymmenes kanneperuste on kokonaisuudessaan hylättävä perusteettomana.
Edellä 54, 61, 87, 210, 211 ja 248 kohdassa esitettyjen päätelmien perusteella kaikki tämän kanteen tueksi esitetyt perusteet
on hylättävä, joten kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio ja väliintulija ovat vaatineet
oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Frucona Košice a.s. velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 7 päivänä joulukuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
1.  Yhteisön säännöstö
2.  Kansallinen säännöstö
Asian tausta
1.  Kantaja
2.  Kansalliset hallinnolliset ja oikeudelliset menettelyt
3.  Hallinnollinen menettely komissiossa
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Asiakysymys
1.  Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee kyseessä olevan tukitoimenpiteen määrää koskevaa ilmeistä arviointivirhettä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Toinen kanneperuste, joka koskee olennaisen menettelymääräyksen ja EY 33 artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Kolmas kanneperuste, joka koskee liittymissopimuksen liitteessä IV olevan 3 osaston, EY 253 artiklan, EY 88 artiklan ja
asetuksen (EY) N:o 659/1999 rikkomista, koska komissiolla ei ollut toimivaltaa riidanalaisen päätöksen tekemiseen
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Neljäs, viides, kuudes, seitsemäs, kahdeksas ja yhdeksäs kanneperuste, jotka koskevat oikeudellisia ja tosiseikkoja koskevia
virheitä kyseessä olevan toimenpiteen luokittelussa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi
Alustavat huomautukset
Riidanalaisen päätöksen lainmukaisuus siltä osin kuin komissio on katsonut, että konkurssimenettely oli edullisempi kuin velkasaneerausmenettely
Neljännen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Konkurssimenettelyä koskevat kuudennen kanneperusteen yhteydessä esitetyt väitteet
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Konkurssimenettelyä koskevat seitsemännen kanneperusteen väitteet
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Konkurssimenettelyä koskevat kahdeksannen kanneperusteen väitteet
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Konkurssimenettelyä koskevat yhdeksännen kanneperusteen väitteet
–  Asianosaisten lausumat
–  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Kymmenes kanneperuste, joka koskee oikeudellista ja tosiseikkoja koskevaa virhettä siltä osin kuin komissio ei ole vapauttanut
velkasaneerausta rakenneuudistustukena ja se on soveltanut taannehtivasti vuoden 2004 suuntaviivoja
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
*  Oikeudenkäyntikieli: englanti.