CELEX: 62002CJ0312
Megsemmisítés iránti kereset
EMOGA
A közösségi finanszírozásból kizárt költségek
Egyes szántóföldi növények termelői számára nyújtott támogatás
A marhahús piacának közös szervezése

A Svéd Királyság keresetlevelében a közösségi finanszírozásból az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA)
Garanciarészlege terhére a tagállamok által kifizetett egyes kiadásoknak a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló
2002. június 26‑i 2002/524/EK bizottsági határozat (HL L 170., 77. o., a továbbiakban: megtámadott határozat) részleges megsemmisítését
kéri, amennyiben az a közösségi finanszírozás ezen tagállamot érintő részéből kizár 18 555 850 SEK összegű kiadást.

A jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az 1995. május 22‑i 1287/95/EK tanácsi rendelettel (HL L 125., 1. o.) módosított, a közös agrárpolitika finanszírozásáról
szóló, 1970. április 21‑i 729/70/EGK tanácsi rendelet (HL L 94., 13. o., a továbbiakban: 729/70 rendelet) 5. cikke (2) bekezdésének
c) pontja a következőképpen rendelkezik:
„[A Bizottság] a 2. és 3. cikkben meghatározott közösségi finanszírozásból kizárja azon kiadásokat, amelyeket nem a közösségi
szabályoknak megfelelően teljesítettek.
A finanszírozást megtagadó határozat meghozatala előtt a bizottsági ellenőrzések eredményét, valamint az érintett tagállam
válaszát írásbeli tájékoztatás útján közlik, amely alapján a két fél megpróbál megállapodásra jutni a lehetséges következményekről.
Megállapodás hiányában a tagállam négy hónapos határidőn belül kérheti az álláspontok kölcsönös egyeztetésére irányuló eljárás
megindítását; ennek eredményéről jelentés készül, amelyet a továbbítanak a Bizottságnak, és amelyet a ez utóbbi pedig ennek
ismeretében hozza meg a finanszírozást megtagadó határozatot.
[…]”
Az 1999. október 22‑i 2245/1999/EK bizottsági rendelettel módosított, a 729/70/EGK tanácsi rendeletnek az EMOGA Garanciarészlege
számla-elszámolási eljárása tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1995. július
7‑i 1663/95/EK bizottsági rendelet (HL L 273., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 31. o., a továbbiakban:
1663/95 rendelet) 8. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Amennyiben valamely vizsgálat hatására a Bizottság úgy értékeli, hogy egy felmerült kiadás [helyesen: a felmerült kiadások]
nem felelt [feleltek] meg a közösségi szabályoknak, tájékoztatja az érintett tagállamot a megállapításairól [és] a jövőbeli
megfelelőség érdekében meghozandó korrekciós intézkedésekről […] [helyesen: és azokról a korrekciós intézkedésekről, amelyeket
a jövőben az említett előírások betartása érdekében kell hozni]”.
Az egyes szántóföldi növények termelői számára támogatási rendszer létrehozásáról szóló, 1992. június 30‑i 1765/92/EGK tanácsi
rendelet (HL L 181., 12. o.) 15. cikkének (3) bekezdése előírja:
„A jelen rendeletben meghatározott kifizetéseket teljes egészében teljesíteni kell a kedvezményezettek számára.”
A marhahúságazat piacának közös szervezéséről szóló, 1968. június 27-i 805/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 148., 24. o., a továbbiakban:
a 805/68 rendelet) 30a. cikke – amelyet az 1992. június 30‑i 2066/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 215., 49. o.) 1. cikkének
5. pontja iktatott e rendeletbe – így fogalmaz:
„A jelen rendelet alapján folyósítandó összegeket teljes egészében ki kell fizetni a kedvezményezettek részére.”

A nemzeti szabályozás
A Förordning (1997:183) om kartavgift i ärenden om jordbruksstöd (a mezőgazdasági támogatásokkal kapcsolatos térképek kiállításáért
fizetendő díjat megállapító, 1997. április 17‑i rendelet) minden területalapú közösségi támogatást kérelmező személy számára
egyszeri illeték megfizetését tette kötelezővé, az említett területre vonatkozó térkép kiadásának feltételeként. Ezt a térképet
feltétlenül csatolni kellett a támogatás iránti kérelemhez.
E szabályozást 2000. július 1‑jén hatályon kívül helyezték, ezért alkalmazására csak 1998-ban és 1999-ben került sor.

A ténybeli háttér
A Svéd Királyság 2000. október 24‑én az 1663/95 rendelet 8. cikkének (1) bekezdésén alapuló írásbeli tájékoztatást kapott
a Bizottságtól, amelyben ez utóbbi tájékoztatta arról, hogy a szántóföldi növényekre vonatkozó támogatások esetében a térképek
kiállításáért kirótt illetékek nem minősülnek a szántóföldi növényekre nyújtandó támogatás esetében engedélyezett levonásnak,
és hogy a bejelentett kiadások egy részét mindennemű közösségi finanszírozásból ki kell zárni.
A 729/70 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt egyeztetési eljárás után a Bizottság 2002. június 26‑án meghozta
a megtámadott határozatot. E határozatával kizárta a közösségi finanszírozásból a Svédország által bejelentett 18 555 850 SEK
összegű kiadást azzal az indokkal, hogy a tagállam nem tartotta be az 1765/92 rendelet 15. cikke (3) bekezdését és a 805/68
rendelet 30a. cikkét.

A kereset
a Svéd Királyság keresetében azt kéri, hogy a Bíróság
–        elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben az kizárja a közösségi finanszírozásból a Svédország által
teljesített 18 555 850 SEK összegű kiadást;
–        vagylagosan 11 817 748 SEK-ra csökkentse a közösségi finanszírozásból kizárt összeget;
–        illetve, vagylagosan, 12 436 091 SEK-ra csökkentse a közösségi finanszírozásból kizárt összeget;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság a kereset elutasítását kéri, valamint azt, hogy a Bíróság a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Az elsődleges kérelemről
Elsődleges kérelme támogatása érdekében a svéd kormány két jogalapot hoz fel, amelyek közül az első a 729/70 rendelet 5. cikke
(2) bekezdése c) pontjának és az 1663/95 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének megsértésén, a második pedig az 1765/92 rendelet
15. cikke (3) bekezdésének és a 805/68 rendelet 30a. cikkének téves akalmazásán alapul.

Az első jogalapról
Első jogalapjával a svéd kormány azt állítja, hogy a megtámadott határozat sérti a 729/70 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének
c) pontját és az 1663/95 rendelet 8. cikkének (1) bekezdését, amennyiben az 1663/95 rendelet 8. cikkének (1) bekezdésében
meghatározott írásbeli tájékoztatás – amelyet a svéd hatóságok 2000. október 24‑én kaptak meg – megítélése szerint semmiféle
felmérést nem tartalmaz a közösségi finanszírozásból kizárandó kiadásokra vonatkozóan.
Mindazonáltal elegendő annak megállapítása – mint ahogy azt a svéd kormány a Bizottság által felvetett kifogásra adott válaszában
maga is elismerte –, hogy az 1663/95 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése – amelynek szövegét az 1999. október 30‑án hatályba
lépett 2245/1999 rendelet módosította, és amelyet ezért a szóban forgó írásbeli tájékoztatás megküldésének időpontjában már
alkalmazni kellett – nem követeli meg, hogy a tagállamoknak szóló tájékoztatásban a Bizottság felmérje a finanszírozásból
kizárandó kiadásokat.
Következésképpen, az első jogalapot – mint megalapozatlant – el kell utasítani.

A második jogalapról
Második jogalapjával a svéd kormány azt állítja, hogy a térképek kiállításával kapcsolatos illeték kirovása nem minősül az
1765/92 rendelet 15. cikkének (3) bekezdésében vagy a 805/68 rendelet 30a. cikkében foglaltak megsértésének, mivel ezek az
illetékek nem tekinthetők a támogatási kérelmek elbírálásáért kirótt igazgatási díjaknak.
Az 1765/92 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése és a 805/68 rendelet 30a. cikke szerint a rendeletben meghatározott kifizetéseket
„teljes egészében” ki kell fizetni a kedvezményezettek részére.
Ebből következik, hogy az említett rendeletek nem engedélyezik, hogy bármit is levonjanak a mezőgazdasági termelőknek fizetendő
összegekből.
Ebben a tekintetben a Bíróság már úgy határozott, hogy az 1765/92 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése és a 805/68 rendelet
30a. cikke megtiltja, hogy a nemzeti hatóságok a teljesített kifizetésekből bármit is levonjanak, vagy a kérelmekkel kapcsolatos,
a támogatás összegét csökkentő közigazgatási eljárási költségek megfizetését követeljék (a C‑36/97. és C‑37/97. sz., Kellinghusen
és Ketelsen ügyben 1998. október 22‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑6337. o.] 21. pontja ).
A svéd kormány mindazonáltal azt állítja, hogy a térképek kiállításáért kirótt illetékek célja nem az érintett hatóságok közigazgatási
eljárási költségeinek a fedezése volt. A fent hivatkozott, Kellinghusen és Ketelsen ügyekben megállapítottakkal ellentétben
a kérelmek feldolgozása és a támogatások engedélyezése nem az említett illetékek megfizetésétől függött, hiszen ez utóbbiakat
külön rótták ki.
Ez az érvelés tehát nem elfogadható.
Ahogy indítványának 17. pontjában a főtanácsnok joggal megállapította, a levonások tilalmának tényleges érvényesítése érdekében
a tilalom nem értelmezhető tisztán formálisan, mint amely csak a kifizetések alkalmával ténylegesen teljesített levonásokra
vonatkozik. A levonások tilalmának tehát szükségszerűen ki kell terjednie minden olyan költségre, amely közvetlen és elválaszthatatlan
kapcsolatban áll a kifizetett összegekkel.
Márpedig a svéd kormány a Bizottsághoz intézett 1998. február 2‑i levelében elismerte, hogy a térképek kiállításának finanszírozására
több lehetőséget is fontolóra vett, és végül a térképekért kirótt díj mellett döntött.
Ezen túlmenően emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti szabályozás szerint a tagállami hatóságok által kiállított térkép csatolása
nélkül nem lehetett támogatási kérelmet benyújtani.
Ebben az esetben pedig meg kell állapítani, hogy egyrészt közvetlen kapcsolat volt a mezőgazdasági termelők által benyújtott
támogatási kérelmek és a térképekért kirótt díj között, másrészt pedig e díj csökkentette a kedvezményezettek által ténylegesen
megkapott támogatás összegét.
A svéd kormány egyébiránt megjegyzi, hogy az 1998-as évre vonatkozóan a Bizottság – mivel elismerte, hogy a mezőgazdasági
termelők a térképeket a támogatási kérelmen kívül más célra is felhasználhatták – nem hajtott végre pénzügyi korrekciót. Egyúttal
arra hivatkozik, hogy e körülmény igazolhatta volna azt, hogy az 1999-es évre vonatkozó pénzügyi korrekció értékelése során
a Bizottság vegye figyelembe az új kérelmezők jelentkezését, valamint azt, hogy a térképeket minden évben naprakésszé kell
tenni.
A Bizottság ezt azzal utasítja vissza, hogy a térképek kiállításáért kirótt illetékek mind 1998-ban, mind 1999-ben a közösségi
szabályozással összeegyeztethetetlen közigazgatási költségeknek minősültek. Azonban mintha elismerte volna, hogy az 1998-ban
kirótt illetékek egyúttal – bár viszonylag kis mértékben – a mezőgazdasági termelők számára nyújtott szolgáltatás ellenértékének
is tekinthetők, amely szolgáltatás a gazdálkodás érdekében felhasználható térképek rendelkezésre bocsátásából állt. Ugyanez
az érvelés azonban a térképek kiállításáért 1999-ben kirótt illetékekre már nem alkalmazható.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a tény, hogy a Bizottság egy korábbi pénzügyi évben méltányosságból megtűrte a
szabálytalanságokat, és nem is tett lépéseket azok megszüntetése érdekében, még nem jogosítja fel az ügyben érintett tagállamot
arra, hogy – a jogbiztonság elve alapján vagy a bizalomvédelem elvének tiszteletben tartására hivatkozva – az azt követő pénzügyi
évben ugyanilyen magatartás követeljen meg a szabálytalanságokkal kapcsolatban (lásd a C‑55/91. sz., Olaszország kontra Bizottság
ügyben 1993. október 6‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4813. o.] 67. pontját és a C‑373/99. sz., Görögország kontra Bizottság
ügyben 2001. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9619. o.] 56. pontját).
A fenti körülményeket figyelembe véve a második jogalapot el kell utasítani.

A vagylagos kérelmekről
Első vagylagos kérelme támogatása érdekében a svéd kormány két jogalapra hivatkozik, amelyek – az érvek sorrendjében – a 729/70
rendelet 5. cikke (2) bekezdése c) pontjának és az 1663/95 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének megsértésén, illetve az 1765/92
rendelet 15. cikke (3) bekezdésének és a 805/68 rendelet 30a. cikkének téves alkalmazásán alapulnak.

Az első jogalapról
Első jogalapjával a svéd kormány azt állítja, hogy a megtámadott határozatot a 729/70 rendelet 5. cikke (2) bekezdése c) pontjának,
valamint az 1663/95 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének megsértésével fogadták el, amennyiben az 1663/95 rendelet 8. cikkének
(1) bekezdésében meghatározott írásbeli tájékoztatás kizárólag a szántóföldi növényekre nyújtott támogatás finanszírozására
vonatkozik.
E kormány véleménye szerint ugyanis ez a tájékoztatás egyáltalán nem szólt a takarmánytermő területekre vonatkozó térképekről.
Márpedig az 1663/95 rendelet 8. cikkének (1) bekezdésében előírtak alapján ebben az iratban – amelyet a svéd hatóságok 2000. október
24‑én kaptak meg – a Bizottságnak világosan meg kellett volna határoznia a megkövetelt intézkedéseket.
Ahogy indítványának 21. pontjában a főtanácsnok megállapította: egyrészt a takarmánytermő területekre kifizetett támogatásokra
vonatkozóan a svéd kormány csak egy 2001. május 18‑i feljegyzésben szolgáltatott részletes adatokat a Bizottság számára –
ez utóbbi kérése alapján. E feljegyzést követően, 2001. augusztus 1‑jén, a Bizottság egy második hivatalos tájékoztatást intézett
a svéd kormányhoz, az 1663/95 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének megfelelően. Másrészt a svéd kormány – azért, hogy bizonyítsa
az általa meghozandó korrekciós intézkedések meghatározásának lehetetlenségét – nem hozhatja fel érvként azt, hogy a Bizottság
2000. október 24‑i tájékoztatásában csak a szántóföldi növényekre vonatkozó térképekről szólt, hiszen 2000. július 1‑jén Svédország
mind a szántóföldekre, mind a takarmánytermő területekre vonatkozó térképkiállítási illetéket eltörölte.
Ebből következően az első jogalapot el kell utasítani.

A második jogalapról
Második jogalapjával a svéd kormány arra hivatkozik, hogy az 1765/92 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése és a 805/68 rendelet
30a. cikke nem igazolhatja a Bizottságnak azt a döntését, amellyel kizárta a finanszírozásból az olyan területekre vonatkozó
térképek kiállításáért megfizetett illetékeknek megfelelő összeget, amelyekre agrár-környezetgazdálkodási vagy regionális
támogatást is igényeltek.
A svéd kormány szerint a Bizottság engedélyezte a térképkiállítási illetékeket, amelyeket azok a mezőgazdasági termelők fizettek
be, akik mindkét említett támogatást igényelték, azonban a közösségi finanszírozásból kizárandó összeg kiszámítása során már
nem vette figyelembe azokat a területeket, amelyekre éppúgy kértek szántóföldi növényekre vagy takarmánytermő területekre
vonatkozó, mint agrár-környezetgazdálkodási vagy regionális támogatást.
Emlékeztetni kell arra, hogy – mint azt a Bíróság a jelen ítélet 19. pontjában már megállapította – az 1765/92 rendelet 15. cikkének
(3) bekezdése és a 805/68 rendelet 30a. cikke megtiltja, hogy a nemzeti hatóságok bármit is levonjanak a teljesített kifizetésekből,
vagy a kérelmekkel kapcsolatos, a támogatás összegét csökkentő igazgatási eljárási költségek megfizetését követeljék.
Annak a körülménynek, hogy egyes mezőgazdasági termelők ugyanazon területre egyaránt kérték az 1765/92 vagy a 805/68 rendelet
alapján járó támogatást, valamint az agrár-környezetgazdálkodási vagy regionális támogatást, nincs semmiféle hatása a tagállamok
számára előírt, a kedvezményezettek által a szántóföldi növényekre vagy a takarmánytermő területekre vonatkozó támogatások
keretében kapott összegekből történő levonásra vonatkozó tilalomra.
Az 1765/92 rendelet második preambulumbekezdéséből ugyanis kifejezetten kitűnik, hogy a kiegészítő kifizetések célja az, hogy
ellensúlyozzák a bizonyos szántóföldi növények termelői számára létrehozott új támogatási rendszerrel összefüggésben bekövetkező
hivatalosár-csökkenésből adódó jövedelemkiesést. Ezen túlmenően: a 805/68 rendelet 30a. cikkét beiktató 2066/92 rendelet harmadik
preambulumbekezdése szerint a szóban forgó támogatási rendszer célja az, hogy jelentős támogatást nyújtson a marhahús intervenciós
árának csökkenése által érintett termelők számára.
Kétségtelen, hogy e célokat csak úgy lehet elérni, ha a kiegészítő támogatásokat teljes egészében kifizetik az árcsökkenés
által érintett mezőgazdasági termelők részére (lásd a fent hivatkozott Kellinghusen és Ketelsen ítélet 19. pontját).
A svéd kormány értelmezése azonban – megfosztaná hatékony érvényesülésétől az 1765/92 rendelet 15. cikkének (3) bekezdését
és a 805/68 rendelet 30a. cikkét – miután lehetőséget adna a tagállamoknak arra, hogy kivonják magukat az e cikkek alapján
őket terhelő kötelezettségek alól –, és ezzel veszélyeztetné a fent említett célok megvalósítását.
Az 1765/92 rendelet 15. cikke (3) bekezdésének és a 805/68 rendelet 30a. cikkének téves alkalmazására alapított jogalapot
tehát el kell utasítani.
Második vagylagos kérelmében a svéd kormány arra hivatkozik, hogy – amennyiben a Bíróság úgy határozna, hogy a közösségi finanszírozásból
kizárandó összeg kiszámítása során a takarmánytermő területeket is be kell számítani, akkor – ki kellene zárni a számításból
az olyan területekre vonatkozó térképkiállítási illetékeket, amelyekre agrár-környezetgazdálkodási vagy regionális támogatást
is igényeltek.
E kérelem alátámasztása érdekében a svéd kormány újra felveti az első vagylagos kérelmének második jogalapjával kapcsolatban
felhozott érveket. A jelen ítélet 39–41. pontjában meghatározott okok alapján azonban ezek az érvek nem fogadhatók el.
Miután a Svéd Királyság által felhozott jogalapok egyike sem elfogadható, a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében a Bíróság pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Svéd Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a BÍRÓSÁG (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A Svéd Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
Az eljárás nyelve: svéd.