CELEX: 62003TJ0093
Funcționari
Recrutare
Respingerea candidaturii
Acțiune în anulare

1.
Funcționari – Decizie care lezează – Respingerea unei candidaturi – Obligația de motivare cel mai târziu în stadiul respingerii
reclamației
[Statutul funcționarilor, art. 25 al doilea paragraf și art. 90 alin. (2)]
2.
Funcționari – Anunț pentru ocuparea unui post vacant – Stabilirea calificărilor minime cerute pentru un post de director
(Statutul funcționarilor, art. 29)
3.
Funcționari – Post vacant – Ocuparea postului prin promovare – Analiză comparativă a meritelor candidaților
[Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1) și art. 45]
4.
Funcționari – Post vacant – Analiză comparativă a meritelor candidaților
[Statutul funcționarilor, art. 5 alin. (3) și art. 29]
5.
Funcționari – Post vacant – Analiză comparativă a meritelor candidaților
(Statutul funcționarilor, art. 4 și 29)
1.
Deși autoritatea împuternicită să facă numiri nu este obligată să motiveze deciziile de promovare în privința candidaților
nepromovați, aceasta este obligată, în schimb, să își motiveze decizia de respingere a unei reclamații depuse în temeiul articolului
90 alineatul (2) din statut de un candidat care nu a fost promovat, motivarea acestei decizii trebuind în principiu să coincidă
cu motivarea împotriva căreia era îndreptată reclamația. În această privință, este suficient ca motivarea deciziei de respingere
a candidaturii unui funcționar pentru un post ce trebuie ocupat prin promovare să privească întrunirea condițiilor legale
de care, conform statutului, depinde legalitatea procedurii.
Deși lipsa totală de motivare a deciziei de respingere a candidaturii unui funcționar care a fost candidat la un post ce urmează
să fie ocupat prin promovare nu poate fi acoperită de explicațiile furnizate de autoritatea împuternicită să facă numiri după
introducerea unei acțiuni în justiție, simpla insuficiență a motivării furnizate în cadrul procedurii precontencioase nu este
de natură să justifice anularea deciziei contestate în cazul în care, în cursul procedurii, administrația aduce precizări
suplimentare. Astfel, insuficiența inițială a motivării poate fi reparată prin precizările suplimentare aduse, chiar în cursul
procedurii, în cazul în care, înainte de introducerea acțiunii, persoana în cauză dispunea deja de elemente ce constituiau
un început de motivare.
(a se vedea punctele 51, 53, 54 și 58)
Trimitere la: Curte 30 octombrie 1974 Grassi/Consiliul, 188/73, Rec., p. 1099, punctul 14; Curte 9 decembrie 1993, Parlamentul
European/Volger, C‑115/92 P, Rec., p. I‑6549, punctul 22; Curte 19 noiembrie 1998, Parlamentul European/Gaspari, C‑316/97 P,
Rec., p. I‑7597, punctul 29; Tribunal 12 februarie 1992, Volger/Parlamentul European, T‑52/90, Rec., p. II‑121, punctul 40,
confirmată prin Hotărârea Parlamentul European/Volger, citată anterior, punctele 22-24; Tribunal 18 martie 1997, Picciolo
și Caló/Comitetul Regiunilor, T‑178/95 și T‑179/95, RecFP, p. I‑A‑51 și II‑155, punctul 34; Tribunal 26 ianuarie 2000, Gouloussis/Comisia,
T‑86/98, RecFP, p. I‑A‑5 și II‑23, punctele 73-77; Tribunal 20 februarie 2002, Roman Parra/Comisia, T‑117/01, RecFP, p. I‑A‑27
și II-121, punctele 26 și 30; Tribunal 12 decembrie 2002, Morello/Comisia, T‑135/00, RecFP, p. I‑A‑265 și II‑1313, punctele
34 și 37; Tribunal 15 septembrie 2005, Casini/Comisia, T‑132/03, RecFP, p. I‑A‑253 și II‑1169, punctul 36
2.
Autoritatea împuternicită să facă numiri dispune de o largă putere de apreciere în vederea stabilirii aptitudinilor cerute
pentru posturile ce urmează a fi ocupate și numai o eroare vădită de apreciere în ceea ce privește definirea condițiilor minime
ce trebuie îndeplinite pentru ocuparea postului în cauză poate atrage nelegalitatea anunțului pentru ocuparea postului vacant.
În ceea ce privește un post de director, instituția poate considera, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, că faptul
de a avea o experiență sau cunoștințe specifice în domeniul propriu al direcției în discuție poate avea un rol mai puțin determinant
decât faptul de a dispune de aptitudini generale de conducere, de analiză și de discernământ de nivel înalt, având în vedere
că persoane având experiența și cunoștințele tehnice necesare pot fi regăsite în orice caz chiar în cadrul direcției.
(a se vedea punctele 72 și 74)
Trimitere la: Tribunal 16 octombrie 1990, Gallone/Consiliul, T‑132/89, Rec., p. II‑549, punctul 27; Tribunal 3 martie 1993,
Booss și Fischer/Comisia, T‑58/91, Rec., p. II‑147, punctul 69; Tribunal 29 mai 1997, Contargyris/Consiliul, T‑6/96, RecFP,
p. I‑A‑119 și II‑357, punctul 100; Hotărârea Morello/Comisia, citată anterior, punctul 69
3.
Raportul de evaluare constituie un element de apreciere indispensabil de fiecare dată când cariera funcționarului este analizată
de autoritatea ierarhică. O procedură de promovare este nelegală în cazul în care autoritatea împuternicită să facă numiri
nu a putut efectua o analiză comparativă a meritelor candidaților pentru că rapoartele de evaluare ale unuia sau mai multora
dintre ei au fost întocmite, din cauza administrației, cu mare întârziere. O astfel de nelegalitate nu este însă de natură
să conducă la anularea unei decizii de numire decât în măsura în care lipsa raportului de evaluare ar fi putut avea o incidență
decisivă asupra procedurii.
În această privință, există diferențe între procedura de ocupare a unui post vacant prin detașare sau promovare, care se derulează
în conformitate cu articolul 29 alineatul (1) litera (a) din statut, pe de o parte, și procedura de promovare prevăzută la
articolul 45 din statut, pe de altă parte. În timp ce această din urmă procedură urmărește să adapteze cariera funcționarilor
în funcție de eforturile depuse și de meritele de care au dat dovadă în exercitarea atribuțiilor, cu alte cuvinte, să îi recompenseze
pe funcționarii care, în trecut, au făcut în ansamblu dovada unor merite superioare, procedura de ocupare a unui post vacant
urmărește să identifice, în interesul exclusiv al serviciului, funcționarul cel mai capabil să exercite funcțiile inerente
postului ce urmează a fi ocupat. Prin urmare, în cadrul analizei comparative a meritelor, autoritatea împuternicită să facă
numiri nu este obligată să își întemeieze aprecierea pe rapoartele de evaluare, ci poate să țină seama de alte elemente referitoare
la meritele candidaților, precum informații referitoare la situația lor administrativă sau personală. Astfel de informații
pot fi de natură să relativizeze aprecierea efectuată pe baza rapoartelor de evaluare.
(a se vedea punctele 88 și 90-92)
Trimitere la: Curte 27 ianuarie 1983, List/Comisia, 263/81, Rec., p. 103, punctele 25 și 26; Curte 12 februarie 1987, Bonino/Comisia,
233/85, Rec., p. 739, punctul 5; Tribunal 3 martie 1993, Vela Palacios/CES, T‑25/92, Rec., p. II‑201, punctele 40 și 43; Tribunal
25 noiembrie 1993, X/Comisia, T‑89/91, T‑21/92 și T‑89/92, Rec., p. II‑1235, punctele 49 și 50; Tribunal 5 martie 1998, Manzo-Tafaro/Comisia,
T‑221/96, RecFP, p. I‑A‑115 și II‑307, punctul 18; Tribunal 24 februarie 2000, Jacobs/Comisia, T‑82/98, RecFP, p. I‑A‑39 și
II‑169, punctul 36; Tribunal 5 octombrie 2000, Rappe/Comisia, T‑202/99, RecFP, p. I‑A‑201 și II‑911, punctul 40; Hotărârea
Morello/Comisia, citată anterior, punctul 89
4.
În cadrul puterii de apreciere recunoscute autorității împuternicite să facă numiri în ceea ce privește definirea regulilor
referitoare la analiza comparativă a candidaturilor, revine acestei autorități, precum și diferiților responsabili ierarhici
consultați în cursul procedurii de promovare sau de detașare în cauză obligația de a aprecia, la fiecare etapă a analizei
candidaturilor, dacă este necesar să se obțină, în acest stadiu, informații sau elemente de evaluare suplimentare prin intermediul
unei întrevederi cu toți candidații sau numai cu unii dintre aceștia, pentru a se putea pronunța în deplină cunoștință de
cauză. Nicio dispoziție statutară nu conferă unui candidat, în cadrul unei proceduri de recrutare, dreptul de a avea o întrevedere
cu superiorul său ierarhic potențial. Prin urmare, autoritatea împuternicită să facă numiri nu poate fi obligată să organizeze
o întrevedere cu candidații la un post decât dacă, și în măsura în care, o astfel de obligație rezultă din cadrul legal pe
care și l‑a fixat.
Cu toate acestea, puterea discreționară recunoscută administrației în ceea ce privește stabilirea procedurii sau a metodei
de urmat în cadrul analizei comparative a candidaturilor este limitată de necesitatea de a efectua această analiză atent și
imparțial, în interesul serviciului și în conformitate cu principiul egalității de tratament a funcționarilor, consacrat,
în termeni generali, la articolul 5 alineatul (3) din statut. În practică, analiza comparativă a meritelor candidaților trebuie
efectuată pe o bază egalitară și pornind de la surse de informații și de la date comparabile.
(a se vedea punctele 107, 108 și 110)
Trimitere la: Curte 21 aprilie 1983, Ragusa/Comisia, 282/81, Rec., p. 1245, punctul 21; Tribunal 30 noiembrie 1993, Perakis/Parlamentul
European, T‑78/92, Rec., p. II‑1299, punctul 15; Tribunal 30 noiembrie 1993, Tsirimokos/Parlamentul European, T‑76/92, Rec.,
p. II‑1281, punctul 20; Tribunal 5 noiembrie 2003, Cougnon/Curtea de Justiție, T‑240/01, RecFP, p. I‑A‑263 și II‑1283, punctele
67 și 70
5.
În ceea ce privește evaluarea conformității unei candidaturi cu cerințele impuse de un anunț pentru ocuparea unui post vacant,
autoritatea împuternicită să facă numiri dispune, în special în cazul în care postul ce urmează să fie ocupat este de gradul
A 1 sau A 2, de o largă putere de apreciere pentru compararea meritelor candidaților la un astfel de post. Exercitarea acestei
largi puteri de apreciere presupune însă o analiză minuțioasă a dosarelor de candidatură și respectarea riguroasă a cerințelor
precizate în anunțul pentru ocuparea unui post vacant, astfel încât autoritatea împuternicită să facă numiri este obligată
să respingă orice candidat care nu ar corespunde acestor cerințe. Anunțul pentru ocuparea unui post vacant constituie, astfel,
un cadru legal pe care autoritatea împuternicită să facă numiri și‑l impune și pe care trebuie să îl respecte întocmai.
(a se vedea punctele 120 și 121)
Trimitere la: Tribunal 9 iulie 2002, Tilgenkamp/Comisia, T‑158/01, RecFP, p. I‑A‑111 și II‑595, punctele 50 și 51; Tribunal
11 noiembrie 2003, Faita/CES, T‑248/02, RecFP, p. I‑A‑281 și II‑1365, punctul 70