CELEX: 62000CJ0298
Apelācija
Valsts atbalsts
Pamatojums

Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2000. gada 3. augustā, Itālijas Republika saskaņā ar Tiesas Statūtu
49. pantu ir iesniegusi apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, no T‑600/97 līdz T‑607/97, T‑1/98, no T‑3/98 līdz T‑6/98 un T‑23/98
Alzetta
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑2319. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir daļēji noraidījusi prasību daļēji atcelt Komisijas
1997. gada 30. jūlija Lēmumu 98/182/EK par atbalstu, ko Friuli‑Venēcijas Džūlijas [
Friuli
‑
Venezia Giulia
] (Itālija) reģions piešķīris šajā reģionā reģistrētajiem kravu autopārvadājumu uzņēmumiem (OV 1998, L 66, 18. lpp.; turpmāk
tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas un faktiskie apstākļi

Atbilstošās tiesību normas
Atbilstošās tiesību normas pārsūdzētajā spriedumā ir izklāstītas šādi:
“2      EK līguma 92. pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 87. pants) un EK līguma 93. un 94. pantā (jaunajā redakcijā –
EKL 88. un 89. pants) paredzētie vispārīgie noteikumi valsts atbalsta jomā attiecas arī uz transporta nozari, ja vien nav
piemērojami EK līguma 77. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 73. pants) paredzētie speciālie noteikumi, saskaņā ar kuriem par
saderīgu ar Līgumu ir atzīstams atbalsts, kas ir vajadzīgs transporta koordinācijai vai ir atlīdzība par tādu saistību izpildi,
kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem.
3      Padomes 1970. gada 4. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1107/70 par atbalsta piešķiršanu pārvadājumiem pa dzelzceļu, autoceļiem un
iekšējiem ūdensceļiem (OV L 130, 1. lpp.), kas pēdējo reizi grozīta ar Padomes 1997. gada 17. marta Regulu (EK) Nr. 543/97
(OV L 84, 6. lpp.) un kas ir pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 75. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 71. pants)
un Līguma 77. un 94. pantu, 2. pantā ir apstiprināts, ka šai nozarei ir piemērojams Līguma 92.–94. pants, un šajā regulā ir
ietverti arī atsevišķi īpaši noteikumi attiecībā uz šo atbalstu tiktāl, ciktāl šis atbalsts attiecas uz tieši šajā nozarē
veiktām darbībām. Tā, piemēram, tajā ir precizēts, kādos gadījumos un apstākļos dalībvalstis drīkst veikt koordinācijas pasākumus
vai uzlikt saistības, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kas paredz valsts atbalsta piešķiršanu saskaņā
ar Līguma 77. pantu.
4      Saistībā ar transporta koordināciju Regulas Nr. 1107/70 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā – līdz brīdim, kamēr nav stājušies
spēkā Kopienu noteikumi par piekļuvi pārvadājumu tirgum – ir atļauts atbalsts, kas piešķirts kā ārkārtējs un pagaidu pasākums,
lai reorganizācijas plāna ietvaros novērstu liekas jaudas, kas rada nopietnas struktūras problēmas, un tādējādi ļautu efektīvāk
piemēroties pārvadājumu tirgus vajadzībām.
5      Kopējās transporta politikas izveides ietvaros kravu starptautisko autopārvadājumu tirgus Kopienā tika daļēji liberalizēts
ar Padomes 1968. gada 19. jūlija Regulu (EEK) Nr. 1018/68 par Kopienu kvotu starp dalībvalstīm veiktiem kravu autopārvadājumiem
(OV L 175, 13. lpp.), 1969. gadā ieviešot kvotu režīmu. Piemēram, 1991. un 1992. gadā Kopienu kvotas ietvaros bija piešķirtas
attiecīgi 47 094 un 65 936 atļaujas, kas saskaņā ar noteiktu formulu bija sadalītas starp dažādām dalībvalstīm. Tādējādi Itālijas
Republikai 1991. gadā tika piešķirtas 5550 atļaujas un 1992. gadā – 7770 atļaujas. Kopienu atļaujas to turētājiem deva tiesības
veikt pārvadājumus starp dalībvalstīm vienu gadu ilgā laika posmā. Šis režīms bija spēkā līdz 1993. gada 1. janvārim, kad
šī nozare tika pilnībā liberalizēta ar Padomes 1992. gada 26. marta Regulu (EEK) Nr. 881/92 par piekļuvi Kopienas kravu autopārvadājumu
tirgum, ja pārvadājumus veic uz dalībvalsts teritoriju vai no tās vai arī šķērsojot vienas vai vairāku dalībvalstu teritoriju
(OV L 95, 1. lpp.).
6      Saistībā ar dalībvalsts iekšienē veikto kravu pārvadājumu tirgu atbilstoši Padomes 1989. gada 21. decembra Regulai (EEK) Nr. 4059/89,
ar ko paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem ārvalstu pārvadātāji dalībvalstī drīkst sniegt kravu iekšzemes autopārvadājumu
pakalpojumus (OV L 390, 3. lpp.), uz kabotāžu, t.i., kravu pārvadājumiem dalībvalsts iekšienē, ko veic citā dalībvalstī reģistrēts
pārvadātājs, sākot no 1990. gada 1. jūlija, tika attiecināts pārejas režīms progresīvas Kopienu kvotas veidā. Sākotnējās kopējās
kvotas ietvaros tika piešķirti 15 000 kabotāžas atļauju, kas bija derīgas divus mēnešus un bija sadalītas starp dalībvalstīm
saskaņā ar noteiktu formulu. Tādējādi Itālijas Republikai tika piešķirtas 1767 atļaujas. Padomes 1993. gada 25. oktobra Regulā
(EEK) Nr. 3118/93, ar ko paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem ārvalstu pārvadātāji dalībvalstī drīkst sniegt kravu iekšzemes
autopārvadājumu pakalpojumus (OV L 279, 1. lpp.), tika paredzēta šī pārejas režīma saglabāšana sākotnējās kopējās Kopienu
kvotas, kas ietver 30 000 atļaujas, veidā (no kurām 3520 bija piešķirtas Itālijas Republikai), kuru ik gadu palielina par
30 % līdz kabotāžas pārvadājumu operāciju galīgai liberalizācijai, sākot no 1998. gada 1. jūlija.”

Faktiskie apstākļi
Šī punkta pamatā ir Pirmās instances tiesas pārsūdzētajā spriedumā konstatētie fakti, kuri ir šādi:
“7      Friuli‑Venēcijas Džūlijas reģiona 1981. gada 18. maija reģionālā likuma [
Legge regionale
] Nr. 28 par pasākumiem Friuli‑Venēcijas Džūlijas reģionā nozīmīgo pārvadājumu pakalpojumu, kā arī kravu komercpārvadājumu
ar autotransportu veicināšanai un attīstībai (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 28/1981”) 4., 7. un 8. pantā bija paredzēti noteikti
atbalsta pasākumi šajā reģionā reģistrētajiem uzņēmumiem, kas veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu.
8      Ar šo likumu ieviestais režīms tika aizstāts ar 1985. gada 7. janvāra Reģionālo likumu Nr. 4 par pasākumiem Friuli‑Venēcijas
Džūlijas reģionā nozīmīgo pārvadājumu pakalpojumu, kā arī kravu komercpārvadājumu ar autotransportu veicināšanai un attīstībai
([..]; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 4/1985”). Ar likuma Nr. 4/1985 4.–6. pantu tika ieviesta reģionālā atbalsta shēma, kas
būtībā ir identiska ar Likumu Nr. 28/1981 ieviestajai shēmai.
9      Šajos likumos bija paredzēti trīs pasākumi attiecībā uz Friuli‑Venēcijas Džūlijas reģionā reģistrētajiem uzņēmumiem, kas veic
kravu komercpārvadājumus ar autotransportu:
a)      ikgadējs finansējums laika posmā, kas nav ilgāks par 10 gadiem, 60 % (individuāliem uzņēmumiem) un 70 % (kooperatīviem un
uzņēmumu grupām) apmērā no ministra dekrētā noteiktās bāzes likmes, kurš tiek piešķirts attiecībā uz procentiem, kas ir maksājami
par aizņēmumiem, kuri saistīti ar (Likuma Nr. 28/1981 un Nr. 4/1985 4. pants):
–        uzņēmuma infrastruktūras attīstību (uzņēmuma darbībai nepieciešamo būvju, tai skaitā, uzglabāšanai noliktavā, krājumu veidošanai
un preču apstrādei paredzēto būvju celtniecība, iegāde, paplašināšana, pabeigšana un modernizācija);
–        nekustamā un kustamā aprīkojuma, kā arī iekšējai lietošanai un ceļu satiksmei paredzēto transportlīdzekļu iegādi, attīstību
un atjaunošanu;
b)      līzinga izmaksu finansējums trīs vai piecu gadu ilgā laika posmā attiecībā uz kravu pārvadājumos ar autotransportu izmantojamiem
jauniem transportlīdzekļiem, piekabēm un puspiekabēm, un to maināmajām virsbūvēm, kā arī attiecībā uz transportlīdzekļu lietošanai,
apkopei un remontam, un preču apstrādei nepieciešamajām instalācijām, iekārtām un aprīkojumu 25 % (individuāliem uzņēmumiem)
un 30 % (kooperatīviem un uzņēmumu grupām) apmērā no aktīvu iegādes cenas. Ar vēlāk pieņemtajiem reģionālajiem likumiem šis
Likuma Nr. 28/1981 7. pantā un Likuma Nr. 4/1985 5. pantā paredzētais atbalsts tika samazināts līdz 20 % un vēlāk līdz 15 %
no iegādes cenas attiecībā uz visiem tā saņēmējiem;
c)      ikgadējais finansējums uzņēmumu grupām un cita veida formā pastāvošajām apvienībām 50 % apmērā no iekārtu un aprīkojuma, kas
nepieciešams uzņēmumu grupas vai apvienības darbības mērķu īstenošanai, būvniecībai vai iegādei paredzētā finansējuma, vai
no finansējuma, kas paredzēts transportlīdzekļu un ar tiem saistīto instalāciju un aprīkojuma uzglabāšanas, apkopes un remonta
darbību organizācijas un attīstības veicināšanai (Likuma Nr. 28/1981 8. pants un Likuma Nr. 4/1985 6. pants).
10      [..] Likuma Nr. 4/1985 4. pantā minētajam atbalstam paredzētā līdzekļu summa laika posmā no 1985. līdz 1995. gadam bija 13 000 miljoni
Itālijas liru (EUR 6,7 miljoni) un tika apstiprināti 155 pieteikumi. Piešķirtā atbalsta apmērs vidēji bija no 13 līdz 26 %
no aizņēmumu izmaksām un saistībā ar tiem maksājamajiem procentiem. Laika posmam no 1981. līdz 1985. gadam paredzētā līdzekļu
summa bija 930 miljoni Itālijas liru (EUR 0,4 miljoni) un šajā laika posmā tika apstiprināti 14 pieteikumi (apstrīdētā lēmuma
II punkts).
11      [..] Likuma Nr. 4/1985 5. pantā minētajam atbalstam paredzētā līdzekļu summa laika posmā no 1985. līdz 1995. gadam bija 23 300 miljoni
Itālijas liru (EUR 11,8 miljoni) un šajā laika posmā tika apstiprināts 1691 pieteikums, kuru finansējuma apmērs vidēji bija
19 % apmērā. 1993. gadā tika apstiprināti 83 pieteikumi un atbalsta apmērs bija 10 %. Laika posmā no 1981. līdz 1985. gadam
tika apstiprināti 305 pieteikumi un tika piešķirts atbalsts 5790 miljonu Itālijas liru (EUR 2,9 miljoni) apmērā (apstrīdētā
lēmuma II punkts).
12      Atbilstoši informācijai, ko Itālijas valdība pēc administratīvās procedūras uzsākšanas sniegusi [Eiropas Kopienu] Komisijai,
saskaņā ar Likuma Nr. 4/1985 6. pantu piešķirtais atbalsts bija paredzēts ieguldījumu veikšanai kombinēto pārvadājumu nozarē
(apstrīdētā lēmuma II punkta septītā daļa). No apstrīdētā lēmuma (VIII punkta septītā daļa) izriet, ka šis atbalsts kopā veidoja
no 10 līdz 15 % no kopējās piešķirtā atbalsta summas.
[..]
16      Ar 1997. gada 14. februāra vēstuli Komisija informēja Itālijas valdību par savu lēmumu uzsākt Līguma 93. panta 2. punktā paredzēto
procedūru attiecībā uz atbalsta shēmu uzņēmumu, kas veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu, labā, kas tika ieviesta
ar Likumu Nr. 4/1985 un Nr. 28/1981 (OV 1997, C 98, 16. lpp.). Komisija aicināja Itālijas iestādes un ieinteresētās trešās
personas iesniegt savus apsvērumus, kā arī visus dokumentus, informāciju un datus, kas vajadzīgi, lai varētu izvērtēt šī atbalsta
saderīgumu ar kopējo tirgu. Itālijas valdības apsvērumus Komisija saņēma 1997. gada 3. aprīlī [..].
17      1997. gada 30. jūlijā Komisija noslēdza procedūru, pieņemot apstrīdēto lēmumu [..].”
Apstrīdētā lēmuma pamatojuma VI punktā ir precizēts, ka, ņemot vērā to, ka attiecīgā atbalsta mērķis ir uzlabot Friuli‑Venēcijas
Džūlijas reģionā (turpmāk tekstā – “reģions”) reģistrēto uzņēmumu, kas veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu, konkurences
pozīciju, samazinot parastās ar to darbību saistītās izmaksas, kas šajā reģionā nereģistrētajiem konkurējošajiem uzņēmumiem
joprojām turpina pastāvēt, šis atbalsts tādējādi sniedz labumu šiem uzņēmumiem un šai konkrētajai nozarei, kas var izraisīt
konkurences izkropļojumu.
Apstrīdētā lēmuma pamatojuma VII punkta no trešās līdz vienpadsmitajai daļai Komisija vispirms ir nodalījusi vietējā, reģionālā
un valsts līmenī veikto kravu autopārvadājumu tirgu, no vienas puses, un kravu starptautisko autopārvadājumu tirgu, no otras
puses. Komisija ir atgādinājusi, ka līdz Regulas Nr. 4059/89 spēkā stāšanās brīdim 1990. gada 1. jūlijā pirmais no iepriekš
minētajiem tirgiem nebija atvērts konkurencei Kopienu līmenī. Līdz ar to atbalsts, kas pirms šī datuma piešķirts transporta
uzņēmumiem, kuri darbojas vienīgi vietējā, reģionālajā vai valsts līmenī, nevarēja ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību
un tādēļ nav uzskatāms par valsts atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē. Savukārt atbalsts, kas šiem uzņēmumiem piešķirts
pēc šī datuma, esot uzskatāms par valsts atbalstu šīs tiesību normas izpratnē, jo tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Attiecībā uz kravu starptautisko autopārvadājumu tirgu Komisija apstrīdētā lēmuma pamatojuma III punkta ceturtajā daļā ir
norādījusi, ka šis tirgus ir atvērts Kopienas iekšējai konkurencei kopš 1969. gada, kad stājās spēkā Regula Nr. 1018/68. Apstrīdētā
lēmuma pamatojuma VII punkta pēdējā daļā Komisija atbilstoši ir secinājusi, ka ar Likumā Nr. 28/1981 un Nr. 4/1985 paredzēto
atbalstu tiek nostiprināts attiecīgajā reģionā reģistrēto uzņēmumu, kas veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu, finanšu
stāvoklis un tādējādi – to darbības iespējas salīdzinājumā ar to konkurentiem kopš 1969. gada, kas darbojas starptautisko
pārvadājumu jomā, un līdz ar to var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Šis atbalsts tādēļ esot uzskatāms par valsts
atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē, un reģionālo pārvadātāju radītās konkurences lokālais vai ierobežotais raksturs
nevar ietekmēt šīs tiesību normas piemērojamību.
Turpinājumā apstrīdētā lēmuma pamatojuma VIII punkta devītajā daļā, izvērtējot, vai par valsts atbalstu atzītajam atbalstam
var tikt piemērots izņēmums, Komisija secināja, ka uz saskaņā ar Likuma Nr. 4/1985 6. pantu piešķirto atbalstu kombinēto pārvadājumu
nozarei paredzētā aprīkojuma finansēšanai var tikt attiecināts Regulas Nr. 1107/70 3. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētais
atbrīvojums. Neviens no citiem šajā regulā vai Līgumā paredzētajiem izņēmumiem pārējiem attiecīgā reģiona piešķirtajiem atbalstiem
nebija piemērojams.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma pamatojuma VIII punkta pēdējā daļā ir precizēts, ka saskaņā ar Likumu Nr. 28/1981 un Nr. 4/1985
reģionā reģistrētajiem kravu autopārvadājumu uzņēmumiem, kas veic vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, sākot
no 1990. gada 1. jūlija, kā arī uzņēmumiem, kas veic starptautiskos pārvadājumus, piešķirtais atbalsts nav saderīgs ar kopējo
tirgu Līguma 92. panta izpratnē. Komisija šī lēmuma IX punktā secināja, ka, tā kā Itālijas valdība šo atbalsta shēmu ir īstenojusi,
neizpildot paziņošanas pienākumu, tā ir uzskatāma par nelikumīgu un šis atbalsts ir jāatgūst, lai varētu atjaunot pirms šī
atbalsta piešķiršanas pastāvējušos taisnīgas konkurences apstākļus.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“1. pants
Subsīdijas, kas saskaņā ar Friuli‑Venēcijas Džūlijas reģiona Likumu Nr. 28/81 un Nr. 4/85 līdz 1990. gada 1. jūlijam piešķirtas
uzņēmumiem, kuri veic vienīgi vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus (turpmāk tekstā – “subsīdijas”), nav uzskatāmas
par valsts atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē.
2. pants
Subsīdijas, kas nav minētas šī lēmuma 1. pantā, ir uzskatāmas par atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē un ir atzīstamas
par nelikumīgām, jo ir tikušas ieviestas, pārkāpjot Līguma 93. panta 3. punktu.
3. pants
Subsīdijas, kas ir paredzētas kombinētajiem pārvadājumiem īpaši pielāgotā aprīkojuma finansēšanai un tiek izmantotas vienīgi
saistībā ar kombinētajiem pārvadājumiem, ir uzskatāmas par valsts atbalstu Līguma 92. panta 1. punkta izpratnē, bet ir atzīstamas
par saderīgām ar kopējo tirgu atbilstoši Regulas (EEK) Nr. 1107/70 3. panta 1. punkta e) apakšpunktam.
4. pants
Subsīdijas, kas, sākot no 1990. gada 1. jūlija, piešķirtas uzņēmumiem, kuri veic vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus,
un uzņēmumiem, kuri veic starptautiskos pārvadājumus, nav saderīgas ar kopējo tirgu, jo neatbilst nevienam no nosacījumiem,
kas nepieciešami Līguma 92. panta 2. un 3. punktā paredzēto izņēmumu piemērošanai, kā arī Regulā (EEK) Nr. 1107/70 paredzētajiem
nosacījumiem.
5. pants
Itālijai ir jāatceļ un jāatgūst 4. pantā minētais atbalsts. Atbalsts ir jāatmaksā saskaņā ar valsts tiesību normām kopā ar
procentiem, kas, piemērojot reģionālo atbalstu shēmu izvērtēšanā izmantojamo references likmi, aprēķināti, sākot no atbalsta
saņemšanas līdz tā faktiskai atmaksāšanai.
[..]
7. pants
Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.”
Pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas reģions, kurš, sākot no 1996. gada 1. janvāra, bija apturējis attiecīgā atbalsta piešķiršanu,
atcēla Likumā Nr. 4/1985 paredzēto atbalsta shēmu un veica pasākumus, kas vajadzīgi, lai atgūtu jau izmaksāto atbalstu.

Tiesvedība, Pirmās instances tiesā izvirzītie prasījumi un prasības pamati, kā arī pārsūdzētais spriedums
Šajos apstākļos ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 1997. gada 2. decembrī (T‑298/97),
1997. gada 11. decembrī (T‑312/97 un T‑313/97), 1997. gada 16. decembrī (T‑315/97), 1997. gada 19. decembrī (no T‑600/97 līdz
T‑607/97), 1998. gada 2. janvārī (T‑1/98), 1998. gada 5. janvārī (no T‑3/98 līdz T‑6/98) un 1998. gada 26. janvārī (T‑23/98),
atsevišķi attiecīgo atbalstu saņēmušie uzņēmumi cēla prasību par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu.
Ar ceturtās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 1998. gada 29. septembra rīkojumu Itālijas Republikai tika atļauts
iestāties lietā prasītāju pirmajā instancē (turpmāk tekstā – “prasītāji”) prasījumu atbalstam.
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1997. gada 28. oktobrī, Itālijas Republika turklāt cēla prasību, kas
reģistrēta ar numuru C‑372/97, par – galvenokārt – apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu un pakārtoti – par tā atcelšanu vienīgi
tajā daļā, kurā 5. pantā šai dalībvalstij ir noteikts pienākums atgūt pēc 1990. gada 1. jūlija piešķirto atbalstu. Ar Tiesas
1998. gada 24. novembra rīkojumu šī tiesvedība tika apturēta līdz pārsūdzētā sprieduma pasludināšanai.
Ar Pirmās instances tiesā celtajām prasībām prasītāji galvenokārt bija lūguši daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un pakārtoti
– atcelt to vienīgi tajā daļā, kurā 5. pantā Itālijas Republikai ir noteikts pienākums atgūt pēc 1990. gada 1. jūlija piešķirto
atbalstu kopā ar procentiem. Savu prasījumu pamatojumam prasītāji bija izvirzījuši četrus prasības pamatus tiesību akta atcelšanai.
Pirmais prasības pamats tiesību akta atcelšanai bija saistīts ar Līguma 92. panta 1. punkta pārkāpumu. Prasītāji apgalvoja,
ka, norādīdama vienīgi uz iespējamību, ka var tikt ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm, un nepierādīdama faktiska un
konkrēta konkurences izkropļojuma riska esamību, Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Šajā lietā, ņemot vērā to,
ka attiecīgais atbalsts bija visai neliela apmēra, ka tā saņēmēji veica savu darbību galvenokārt reģionālā līmenī un ka šim
atbalstam bija kompensējoša funkcija, tas nevarēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, nedz arī deformēt konkurenci.
Prasītāji arī apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pamatojums.
Pirmās instances tiesa noraidīja šo pirmo prasības pamatu, izvērstu šī noraidījuma pamatojumu ietverot pārsūdzētā sprieduma
76.–106. punktā. No šī pamatojuma it īpaši izriet, ka, pirmkārt, Komisijai nebija jāpierāda attiecīgā atbalsta faktiskas ietekmes
uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurenci esamība un, otrkārt, ka nedz šī atbalsta šķietami niecīgais apmērs, nedz
atbalstu saņēmušo uzņēmumu relatīvi nelielais apjoms, nedz arī tas, ka šie uzņēmumi savu darbību veic vietējā līmenī, neļauj
secināt, ka šis atbalsts neietekmē tirgu un Kopienas iekšējo tirdzniecību. Turklāt Pirmās instances tiesa ir noraidījusi arī
iebildumu par apstrīdētā lēmuma nepietiekamo pamatojumu, pamatojoties uz to, ka Komisija tajā, lai gan kopsavilkuma veidā,
bet tomēr nepārprotami, ir norādījusi iemeslus, kādēļ šis atbalsts varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot
konkurenci.
Otrais prasītāju izvirzītais prasības pamats tiesību akta atcelšanai bija saistīts, pirmkārt, ar Komisijas pieļauto Līguma
92. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta un Regulas Nr. 1107/70 3. panta 1. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu saistībā ar šajās
tiesību normās paredzēto izņēmuma noteikumu interpretāciju un, otrkārt, ar apstrīdētā lēmuma nepietiekamo pamatojumu šajā
ziņā.
Otro prasības pamatu Pirmās instances tiesa noraidīja, pārsūdzētā sprieduma 124.–135. punktā secinādama, ka apstrīdētajā lēmumā
šajā aspektā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā un nav konstatējams arī pamatojuma trūkums.
Trešajā prasītāju izvirzītajā prasības pamatā par tiesību akta atcelšanu tiek apgalvots, ka, ņemot vērā to, ka attiecīgais
atbalsts tika ieviests ar pirms transporta nozares liberalizācijas pieņemtiem likumiem, tas nav atzīstams par jaunu atbalstu,
bet gan par jau pastāvošu atbalstu.
Pirmās instances tiesa atbalstīja šo prasības pamatu tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas uz uzņēmumiem, kas veic pārvadājumus
tikai vietējā, reģionālā vai valsts līmenī, piešķirto atbalstu, un noraidīja šo prasības pamatu tiktāl, ciktāl tas attiecas
uz uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus, piešķirto atbalstu. Pirmās instances tiesa ir sniegusi šādu
savas argumentācijas pamatojumu:
“142      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par jau pastāvošu atbalstu ir uzskatāms atbalsts, kas ieviests pirms Līguma spēkā stāšanās
vai pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Kopienai, un atbalsts, kas ir ticis likumīgi īstenots saskaņā ar Līguma
93. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem (Tiesas [1994. gada 15. marta] spriedums lietā [C‑387/92]
Banco Exterior de España
, [
Recueil
, I‑877. lpp.], 19. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑295/97
Piaggio
,
Recueil
, I‑3735. lpp., 48. punkts).
143      Tāpat tāda valsts atbalsta shēma, kas izveidota konkurencei sākotnēji slēgtā tirgū, šī tirgus liberalizācijas ietvaros ir
uzskatāma par jau pastāvoša atbalsta shēmu, jo tās izveides brīdī tā neietilpa Līguma 92. panta 1. punkta piemērošanas jomā,
kas, ņemot vērā šajā normā paredzētos nosacījumus saistībā ar ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences deformēšanu,
ir piemērojams tikai attiecībā uz konkurencei atvērtām nozarēm.
[..]
145      Šajā lietā, ņemot vērā to, ka kravu starptautisko autopārvadājumu nozare ar Regulu Nr. 1018/68 tika atvērta konkurencei, sākot
no 1969. gada, attiecīgā 1981. un 1985. gadā izveidotā atbalsta shēma no tās izveides brīža ietilpa Līguma 92. panta 1. punkta
piemērošanas jomā un tādēļ ir uzskatāma par jaunu atbalsta shēmu, uz kuru šī iemesla dēļ ir attiecināms Līguma 93. panta 3. punktā
paredzētais paziņošanas pienākums.
146      Savukārt, tā kā kabotāžas pārvadājumu tirgus ar Regulu Nr. 4059/89 tika liberalizēts tikai, sākot no 1990. gada 1. jūlija,
attiecīgā atbalsta shēma tās izveides brīdī 1981. un 1985. gadā neietilpa Līguma 92. panta 1. punkta piemērošanas jomā saistībā
ar vietējā, reģionālā vai valsts līmenī veikto pārvadājumu nozarē piešķirto atbalstu.
147      No tā izriet, ka uzņēmumiem, kas veic tikai šāda veida pārvadājumus, piešķirtais atbalsts ir atzīstams par jau pastāvošu atbalstu,
un saistībā ar to attiecīgā gadījumā var tikt pieņemts vienīgi tāds lēmums par tā nesaderīgumu, kas rada sekas tikai attiecībā
uz nākotni.
148      Saskaņā ar Līguma 93. panta 1. un 2. punkta noteikumiem un atbilstoši tiesiskās drošības principam Komisija savas pastāvīgās
pastāvošo atbalstu kontroles ietvaros ir tiesīga vienīgi noteikt pienākumu izbeigt vai grozīt šo atbalstu tās noteiktajā termiņā.
Līdz ar to šo atbalstu ir iespējams likumīgi ieviest, kamēr Komisija nav konstatējusi tā nesaderīgumu ar kopējo tirgu (Tiesas
1992. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑47/91 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑4145. lpp., 23. un 25. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Banco Exterior de España
, 20. punkts).
[..]
150      Tādējādi apstrīdētais lēmums ir atceļams daļā, kurā tā 2. pantā uzņēmumiem, kas veic vienīgi vietēja, reģionāla vai valsts
līmeņa pārvadājumus, sākot no 1990. gada 1. jūlija, piešķirtais atbalsts ir atzīts par nelikumīgu un tā 5. pantā ir noteikts
pienākums to atgūt.”
Ceturtajā prasītāju izvirzītajā prasības pamatā par tiesību akta atcelšanu tika apgalvots, ka apstrīdētā lēmuma 4. pantā,
uz kuru ir ietverta atsauce tā 5. pantā, kurā noteikts pienākums atgūt ar Līgumu nesaderīgo atbalstu, par nesaderīgu ar kopējo
tirgu nepārprotami ir atzīts atbalsts, kas izmaksāts pēc 1990. gada 1. jūlija, kas ir datums, kurš attiecas ne tikai uz uzņēmumiem,
kas veic vienīgi vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, piešķirto atbalstu, bet arī uz uzņēmumiem, kas veic kravu
starptautiskos autopārvadājumus, piešķirto atbalstu. Līdz ar to tiek apgalvots, ka saistībā ar atbalsta atgūšanu Komisija
nav ievērojusi nedz samērīguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus, nedz pienākumu norādīt pamatojumu.
Pirmās instances tiesa noraidīja arī šo prasības pamatu, norādot uz pārsūdzētā sprieduma 162.–177. punktā ietverto pamatojumu,
kura pamatā ir secinājums, ka apstrīdētā lēmuma 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz uzņēmumiem, kas veic
vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, sākot no 1990. gada 1. jūlija, piešķirto atbalstu, kā arī uz uzņēmumiem,
kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus, piešķirto atbalstu pēc attiecīgās atbalsta shēmas izveidošanas.
Pirmās instances tiesa tāpat nosprieda, ka, ņemot vērā, ka par attiecīgo atbalstu nebija paziņots Komisijai, prasītāji nav
pierādījuši nedz tādu konkrētu apstākļu esamību, kas ļautu pieņemt, ka pienākums atmaksāt uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos
autopārvadājumus, piešķirto individuālo atbalstu ir acīmredzami nesamērīgs attiecībā pret Līguma mērķiem, ņemot vērā šī atbalsta
ietekmi uz konkurenci, nedz arī to, ka pastāv kādi izņēmuma rakstura apstākļi, kas varētu pamatot tiesisko paļāvību par šiem
uzņēmumiem piešķirtā atbalsta likumīgumu. Pirmās instances tiesa turklāt secināja, ka apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā ir ietverts
pietiekams pamatojums.
Pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“1)      atcelt Komisijas 1997. gada 30. jūlija Lēmuma 98/182/EK par atbalstu, ko Friuli‑Venēcijas Džūlijas (Itālija) reģions piešķīris
šajā reģionā reģistrētajiem kravu autopārvadājumu uzņēmumiem, 2. pantu daļā, kurā par nelikumīgu ir atzīts uzņēmumiem, kas
veic vienīgi vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, sākot no 1990. gada 1. jūlija, piešķirtais atbalsts;
2)      atcelt Lēmuma 98/182 5. pantu daļā, kurā Itālijas Republikai ir noteikts pienākums atgūt šo atbalstu;
3)      pārējā daļā prasību noraidīt;
4)      katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.”

Apelācijas sūdzība
Itālijas Republikas apelācijas sūdzībā ietvertie prasījumi Tiesai ir šādi:
–        galvenokārt daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        pakārtoti atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā tajā noteikts pienākums atgūt piešķirtās subsīdijas kopā ar procentiem;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzību;
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu vai pakārtoti atcelt to daļā, kurā ar to ir daļēji atcelts apstrīdētais lēmums;
–        piespriest Itālijas Republikai un
Impresa Edo Collorigh
u.c. (turpmāk tekstā – “
Collorigh
u.c.”), kas bija vieni no prasītājiem pirmajā instancē, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbildot uz paziņojumu par apelācijas sūdzību iesniegtajā procesuālajā rakstā,
Collorigh
u.c. prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā:
–        par nesaderīgu ar kopējo tirgu ir atzīts atbalsts, kas piešķirts uzņēmumiem, kuri veic kravu starptautiskos autopārvadājumus
un ir saņēmuši atbilstoši Likumam Nr. 28/1981 un Nr. 4/1985 piešķirtās subsīdijas;
–        uzņēmumiem, kuri laika posmā no 1981. gada līdz 1995. gadam ir veikuši kravu starptautiskos autopārvadājumus, piešķirtās subsīdijas
ir atzītas par “jaunu atbalstu”;
–        Itālijas Republikas kompetentajām iestādēm ir noteikts pienākums atgūt šķietami nelikumīgo atbalstu;
–        pakārtoti atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā noteikts pienākums atgūt piešķirtās subsīdijas kopā ar procentiem;
–        vēl pakārtotāk atcelt apstrīdēto lēmumu, ierobežojot atgūšanas pienākumu ar minimālu summu, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu
faktiski gūto peļņu un attiecībā uz tiem pastāvošo nodokļu slogu.

Par pretapelācijas sūdzību

Lietas dalībnieku argumenti
Savā pretapelācijas sūdzībā, kas ir jāizskata vispirms, Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi gan tās pienākumu
pašai pēc savas ierosmes izvērtēt pirmajā instancē celto prasību pieņemamību, gan arī EK līguma 173. panta 4. punkta noteikumus
(jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 230. panta 4. punkts), ar kuriem ir ieviests individuālās ieinteresētības kritērijs.
Komisija uzskata, ka šīs individuālās ieinteresētības neesamības dēļ Pirmās instances tiesai šīs prasības bija jāatzīst par
nepieņemamām, jo prasītāji nevar atsaukties nedz uz tiem raksturīgām īpašām pazīmēm, nedz uz īpašu faktisko situāciju, kas
tos atšķir no visiem citiem esošajiem vai nākotnē iespējamajiem attiecīgā atbalsta saņēmējiem.
Uzskatot, ka apstrīdētais lēmums ir vispārpiemērojams tiesību akts, Komisija apgalvo, ka tas individuāli neietekmē prasītājus,
kas ir uzņēmumi, kuri nav norādījuši un arī nevar norādīt uz pilnīgi nekādiem specifiskiem apstākļiem, kas varētu tos individuāli
izcelt salīdzinājumā ar citiem ieinteresētajiem uzņēmumiem, un kuri nav arī piedalījušies attiecīgā atbalsta oficiālās izmeklēšanas
procedūrā. Precīzāk, šis lēmums neesot ietekmējis šo prasītāju īpašās tiesības, kas atšķiras no citu šo atbalstu saņēmušo
uzņēmumu tiesībām.
Komisija uzskata, ka šo vērtējumu apstiprina judikatūra (skat. it īpaši 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 282/85
DEFI
/Komisija,
Recueil
, 2469. lpp., un 1988. gada 2. februāra spriedumu apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85
Van der Kooy
u.c./Komisija,
Recueil
, 219. lpp.) un neatspēko arī 2000. gada 19. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑15/98 un C‑105/99 Itālija un
Sardegna Lines
/Komisija (
Recueil
, I‑8855. lpp.). It īpaši lietā, kurā tika pasludināts šis pēdējais iepriekš minētais spriedums, attiecīgais uzņēmums atradās
atšķirīgā stāvoklī, jo Komisijas lēmums to ietekmēja ne tikai kā iespējamo attiecīgās atbalsta shēmas adresātu, “bet arī kā
faktisko individuālā atbalsta saņēmēju, kurš piešķirts saskaņā ar šo shēmu un kuru ir uzdevusi atgūt Komisija”.
Komisija vispirms norāda, ka pienākums atgūt jau izmaksāto atbalstu ir tikai viens no apstrīdētā lēmuma aspektiem, kas attiecas
uz visiem atbalsta saņēmējiem, tai skaitā tiem, kas ir vienīgi iespējamie šī atbalsta saņēmēji. Tālāk tā apgalvo, ka katra
uzņēmuma pienākuma atmaksāt saņemto atbalstu faktiskā esamība var tikt noteikta tikai pēc sarežģītu novērtējumu veikšanas.
Visbeidzot, ja visiem uzņēmumiem, kas saņēmuši par nelikumīgām un nesaderīgām ar kopējo tirgu atzītu atbalsta shēmu ietvaros
piešķirto atbalstu, kura atgūšana ir noteikta Komisijas lēmumā, būtu ļauts celt prasības ar mērķi apstrīdēt šo lēmumu Pirmās
instances tiesā, tad gadījumā, ja šie uzņēmumi šādu prasību nav cēluši, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar šī
atbalsta atgūšanu būtu atzīstams par nepieņemamu (skat. 1994. gada 9. marta spriedumu lietā C‑188/92
TWD Textilwerke Deggendorf
,
Recueil
, I‑833. lpp., 25. un 26. punkts). Komisija uzskata, ka šādas situācijas radīto pretdabisko seku rezultātā atbalstu saņēmušajiem
uzņēmumiem būtu pienākums apstrīdēt attiecīgo lēmumu Pirmās instances tiesā tajā ierobežotajā termiņā, kāds noteikts attiecībā
uz prasībām atcelt tiesību aktu, lai gan vēl pat nav zināms, vai saskaņā ar valsts tiesībām tiem patiešām nāksies atmaksāt
saņemto atbalstu, un šādas sekas var vājināt šo uzņēmumu tiesību aizsardzību tiesā.
Komisija uzskata, ka šis ar nepieņemamību saistītais prasības pamats ir absolūts pamats. Līdz ar to, tā kā Pirmās instances
tiesai esot vajadzējis pašai pēc savas ierosmes izvērtēt, vai apstrīdētais lēmums ir individuāli ietekmējis prasītājus, Tiesai
ir jāatzīst šī pienākuma neizpilde. Pakārtoti Komisija lūdz Tiesai pašai pārbaudīt pirmajā instancē celto prasību pieņemamību.
Pieņemot nolēmumu saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, tā var noraidīt šīs prasības kā nepieņemamas.

Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatzīmē, ka Komisija ir atteikusies no saviem pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem par pārsūdzētā sprieduma atcelšanu
daļā, kurā tajā ir daļēji atcelts apstrīdētais lēmums.
Jāatgādina, ka Līguma 173. pantā, atbilstoši kuram Tiesa veic Kopienu tiesību aktu tiesiskuma pārbaudi, ir paredzēts, ka jebkura
fiziska vai juridiska persona var celt prasību sakarā ar kompetences trūkumu, būtisku procedūras noteikumu pārkāpumiem, šā
Līguma vai jebkuru ar tā piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem, kā arī sakarā ar pilnvaru nepareizu izmantošanu par
lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr
šo personu ietekmē tieši un individuāli.
Ja lēmums fizisku vai juridisku personu nav ietekmējis individuāli šīs iepriekš minētās tiesību normas izpratnē – kas ir pamatnosacījums,
lai personai būtu tiesības celt prasību ar mērķi nodrošināt Kopienu tiesību akta pārbaudi tiesā, – šī prasība ir nepieņemama
un šī nepieņemamība līdz ar to ir absolūts pamats, kuru Kopienu tiesa var un kuru tai pat ir pienākums izvirzīt pēc pašas
ierosmes (attiecībā uz lietas dalībnieka intereses uzsākt vai turpināt apelācijas tiesvedību neesamību skat. 1995. gada 19. oktobra
spriedumu lietā C‑19/93 P
Rendo
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑3319. lpp., 13. punkts).
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesību subjekti, kas nav lēmuma adresāti, var apgalvot, ka ir individuāli ietekmēti
tikai tad, ja šis lēmums tos ietekmē tiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tos atšķir no visām
citām personām, un tad, ja visi šie faktori tos individualizē tieši tāpat kā lēmuma adresātu (skat. it īpaši 1963. gada 15. jūlija
spriedumu lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197., 223. lpp.; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑321/95 P
Greenpeace Council
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1651. lpp., 7. un 28. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Itālija un
Sardegna Lines
/Komisija, 32. punkts).
Tiesa ir jau nospriedusi, ka uzņēmums principā nevar apstrīdēt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegta sektoriāla atbalsta
shēma, ja tas attiecas uz to tikai tāpēc, ka šis uzņēmums pieder pie attiecīgās nozares un ir iespējams atbalsta saņēmējs.
Attiecībā uz uzņēmumu prasītāju šāds lēmums ir vispārēji piemērojams pasākums, kas tiek piemērots objektīvi noteiktās situācijās
un kam ir juridiskas sekas attiecībā uz vispārīgā un abstraktā veidā noteiktu personu kategoriju (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Van der Kooy
u.c./Komisija, 15. punkts; 1993. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑6/92
Federmineraria
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑6357. lpp., 14. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Itālija un
Sardegna Lines
/Komisija, 33. punkts).
Tomēr ir jāatgādina Tiesas nostāja iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Itālija un
Sardegna Lines
/Komisija, kas attiecās uz Komisijas 1997. gada 21. oktobra Lēmumu 98/95/EK par Sardīnijas reģiona (Itālija) piešķirto atbalstu
uzņēmumiem, kas darbojas kuģniecības nozarē Sardīnijā (OV 1998, L 20, 30. lpp.), kurā Itālijas Republikai bija noteikts pienākums
atgūt no katra saņēmēja piešķirto aizņēmumu un līzinga finansējumu, pamatojoties uz tajos ietverto atbalsta elementu. Šī sprieduma
34. un 35. punktā Tiesa nosprieda, ka, tā kā Lēmums 98/95 attiecās uz uzņēmumu
Sardegna Lines
ne tikai kā uzņēmumu, kas darbojas kuģniecības nozarē Sardīnijā un kas ir iespējams atbalsta shēmas Sardīnijas amatniekiem
adresāts, bet arī kā faktisku tāda individuālā atbalsta saņēmēju, kurš piešķirts atbilstoši šai atbalsta shēmai un kuru Komisija
uzdevusi atgūt, šis lēmums to ietekmēja individuāli un šī uzņēmuma celtā prasība par šo lēmumu ir pieņemama.
Pretēji Komisijas apgalvotajam, tieši šāda situācija ir arī šajā lietā, jo prasītāju stāvoklis atšķiras no pieteikuma iesniedzēju
stāvokļa, attiecībā uz kuriem Komisijas lēmumam ir vispārpiemērojama pasākuma raksturs. Lēmums prasītājus ir ietekmējis ne
tikai kā uzņēmumus, kas darbojas kravu autopārvadājumu nozarē attiecīgajā reģionā un kas ir iespējamie attiecīgās atbalsta
shēmas adresāti, bet arī kā faktiskus tāda individuālā atbalsta saņēmējus, kurš piešķirts atbilstoši šai atbalsta shēmai un
kuru Komisija uzdevusi atgūt. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 10. un 11. punkta, apstiprināto pieteikumu skaits un saistībā
ar attiecīgo atbalstu paredzētais kredītu apjoms laika posmā no 1981. līdz 1985. gadam un no 1985. līdz 1995. gadam ir precizēts
apstrīdētā lēmuma pamatojuma II punktā un Komisija līdz ar to nevarēja nezināt par šo faktisko saņēmēju esamību.
Tā kā no iepriekš minētā izriet, ka šajā lietā prasītāju celtās prasības bija pieņemamas, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā, pati pēc savas ierosmes neizvirzot prasības pamatu par nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka apstrīdētais
lēmums prasītājus nav ietekmējis individuāli.
Līdz ar to Komisijas pretapelācijas sūdzība ir noraidāma kā nepamatota.

Par lietas būtību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Itālijas Republika ir izvirzījusi divus apelācijas sūdzības pamatus. Pirmajā apelācijas
sūdzības pamatā tā būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Līguma 92. panta 1. punkta noteikumus. Šī apelācijas
sūdzības pamata pirmajā daļā tā apgalvo, ka, interpretējot šo tiesību normu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību
piemērošanā. Šī apelācijas sūdzības pamata otrajā un trešajā daļā tā norāda, ka vērtējumā pieļautas kļūdas dēļ Pirmās instances
tiesa ir nospriedusi, ka uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus, piešķirtais atbalsts (turpmāk tekstā
– “strīdīgais atbalsts”) ir ietekmējis Kopienas iekšējo tirdzniecību un konkurenci un līdz ar to tas ir atzīstams par jauna
atbalsta shēmu, uz kuru šī iemesla dēļ ir attiecināms Līguma 93. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums. Šī apelācijas
sūdzības pamata ceturtajā daļā tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pietiekams pamatojums attiecībā uz strīdīgā
atbalsta ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību. Saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz šī atbalsta
atmaksas pieprasījumu, Itālijas Republika apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, kā arī ir pārkāpusi
samērīguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus.

Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu
Par pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas pieļautu kļūdu Līguma 92. panta 1. punkta
interpretācijā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Itālijas Republika, kā arī
Collorigh
u.c. apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama, ka Līguma 92. panta 1. punkts
nav šauri interpretējams tādējādi, ka atbilstoši tam ir nepieciešams, lai šajā tiesību normā minētajam atbalstam būtu faktiska
un konkrēta ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību. Itālijas Republika, kā arī
Collorigh
u.c. uzskata, ka Pirmās instances tiesai šī tiesību norma bija jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar to tiek prasīts, lai
Komisija konstatētu un konkrēti precizētu, vai kādam uzņēmumam ir radies kaitējums un attiecīgā gadījumā – kāds ir šo uzņēmumu
skaits.
Komisija savukārt uzskata, ka tai – tāpat kā Pirmās instances tiesai – nebija pienākuma pārbaudīt, vai atbalsta pasākumi
de facto
ir radījuši kaitējumu citiem Kopienu uzņēmumiem. Šādu pārbaudi neparedzot nedz Līguma 92. panta formulējums, kurā ir vienīgi
ietverta atsauce uz konkurences izkropļojuma risku, nedz arī šīs tiesību normas vispārējā uzbūve. Turklāt šādu pārbaudi būtu
gandrīz neiespējami veikt, it īpaši fragmentētos tirgos, kuriem ir raksturīga daudzu saimnieciskās darbības subjektu klātbūtne.
–       Tiesas vērtējums
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Līguma 92. panta 1. punktā kā atbalsts, kas tiek reglamentēts šajā tiesību normā, ir definēts atbalsts,
ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus,
dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ja tas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Līgumā ir paredzētas atšķirīgas procesuālo tiesību normas atkarībā no tā, vai attiecīgais atbalsts ir jau pastāvošs vai jauns
atbalsts.
Attiecībā uz jau pastāvošu atbalstu ir jānorāda, ka atbilstoši Līguma 93. panta 1. un 2. punkta noteikumiem un tiesiskās drošības
principam, ja šī atbalsta pastāvīgās kontroles ietvaros Komisija, vispirms liekot ieinteresētajām personām iesniegt piezīmes,
konstatē, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 92. panta izpratnē, vai arī konstatē, ka atbalsts tiek izlietots
ļaunprātīgi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā šis atbalsts ir jāizbeidz vai jāmaina.
Līdz ar to šis atbalsts var tikt likumīgi ieviests tikai tiktāl, ciktāl Komisija nav konstatējusi tā nesaderīgumu (skat. iepriekš
minētos spriedumus lietā Itālija/Komisija, 23. un 25. punkts, kā arī lietā
Banco Exterior de España
, 20. punkts).
Attiecībā uz jaunu atbalstu Līguma 93. panta 3. punktā ir paredzēts, ka visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara
zināmi Komisijai laikus, lai Komisija varētu iesniegt savas piezīmes. Tad Komisija veic atbalsta plāna sākotnējo izskatīšanu.
Ja šīs izskatīšanas noslēgumā Komisija atzīst, ka šis plāns nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nevilcinoties uzsāk šī panta
2. punktā paredzēto uz sacīkstes principu balstīto pārbaudes procedūru. Šādā gadījumā attiecīgā dalībvalsts nedrīkst sākt
īstenot plānotos pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu. Līdz ar to uz jaunu atbalstu ir attiecināma
Komisijas veikta preventīva kontrole un šo atbalstu principā nedrīkst sākt īstenot līdz brīdim, kamēr Komisija nav to atzinusi
par saderīgu ar Līgumu.
Kā pārsūdzētā sprieduma 77.–79. punktā ir konstatējusi Pirmās instances tiesa, Komisijai, izvērtējot jauno atbalstu, par kuru
tai ir jābūt paziņotam atbilstoši Līguma 93. panta 3. punktam pirms tā ieviešanas, ir jāpierāda nevis faktiskā šī atbalsta
ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurenci, bet gan tas, vai šis atbalsts var ietekmēt šo tirdzniecību. Ja Komisijai
savā lēmumā būtu jāpierāda jau piešķirtā atbalsta faktiskā ietekme, šāda prasība dalībvalstīm, kas piešķir atbalstu, pārkāpjot
Līguma 93. panta 3. punktā paredzēto paziņošanas pienākumu, dotu priekšrocības salīdzinājumā ar dalībvalstīm, kas par atbalstu
paziņo jau tā projekta stadijā (1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija, saukts par “Boussac Saint
Frères”,
Recueil
, I‑307. lpp., 32. un 33. punkts).
Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 95. punktā ir pamatoti atzinusi, ka nebija nepieciešams pierādīt, ka
strīdīgā atbalsta piešķiršanas rezultātā atsevišķiem Kopienu uzņēmumiem ir nodarīts kaitējums. Šī pirmā apelācijas sūdzības
pamata pirmā daļa, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot Līguma 92. panta
1. punktu, tādējādi ir noraidāma kā nepamatota.
Par pirmā apelācijas sūdzības pamata otro daļu, kas attiecas uz strīdīgā atbalsta ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību
un konkurenci
–       Lietas dalībnieku argumenti
Itālijas Republika un
Collorigh
u.c. norāda, ka Pirmās instances tiesai, it īpaši ņemot vērā noteiktas lietas materiālos ietvertās atbilstošās norādes, vajadzēja
secināt, ka strīdīgais atbalsts neietekmēja Kopienas iekšējo tirdzniecību un konkurenci. Pirmkārt, ņemot vērā to, ka, no vienas
puses, šī atbalsta kopējā summa bija visai niecīga un, no otras puses, ka reģionā reģistrētie autopārvadātāji atspoguļoja
tikai pavisam nelielu Kopienas iekšējo pārvadājumu nozares daļu, šis atbalsts varēja radīt tikai pavisam nenozīmīgu ietekmi.
Otrkārt, kravu starptautisko autopārvadājumu nozari, kurai ir raksturīga kabotāžas kvotu un divpusējo līgumu esamība, vēl
nevarēja uzskatīt par pilnībā liberalizētu. Turklāt Pirmās instances tiesai esot bijis jāpierāda, ka vēl nebija izsmeltas
kravu starptautisko autopārvadājumu tirgū spēkā esošās Kopienu kabotāžas kvotas, lai gan tieši tā tas šajā gadījumā bija.
Treškārt,
Collorirgh
u.c. uzskata, ka Pirmās instances tiesai vajadzēja izslēgt iespēju, ka strīdīgais atbalsts varēja nostiprināt atbalstu saņēmušo
uzņēmumu finanšu stāvokli, jo šī atbalsta mērķis bija izlīdzināt Austrijas, Horvātijas un Slovēnijas saimnieciskās darbības
subjektu radītās konkurences sekas.
Komisija iebilst, pirmkārt, ka tādas atbalsta shēmas piemērošana, kas var piešķirt priekšrocības ne tikai vienam uzņēmumam,
bet visai nozarei, it īpaši, ja tirgus struktūrai ir raksturīgs ievērojams skaits nelielu uzņēmumu, nenoliedzami ietekmē tirdzniecību.
Kā pārsūdzētā sprieduma 86. punktā pamatoti norādījusi Pirmās instances tiesa, šādā kontekstā pat salīdzinoši neliela apmēra
atbalsta ietekme uz konkurenci un tirdzniecību var nebūt maznozīmīga un nevar uzskatīt, ka šādam atbalstam ir niecīga nozīme.
Otrkārt, atbilstoši Itālijas Republikas noslēgtajiem divpusējiem līgumiem Itālijā kravu starptautisko autopārvadājumu nozarē
jau pirms 1969. gada pastāvēja zināma konkurence. 1981. un 1985. gadā, kad tika izveidota strīdīgā atbalsta shēma, ņemot vērā
Kopienu kabotāžas kvotu pastāvēšanu, visi nepieciešamās atļaujas saņēmušie pārvadātāji esot varējuši veikt pārvadājumus starp
divām dalībvalstīm un radīt vai nostiprināt konkurences attiecības starp dažādās dalībvalstīs reģistrētiem uzņēmumiem, kā
pārsūdzētā sprieduma 145. punktā norādījusi arī Pirmās instances tiesa. Turklāt šajā pašā punktā Pirmās instances tiesa esot
arī pareizi norādījusi iemeslus, kādēļ tā bija secinājusi, ka uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus,
piešķirtās priekšrocības ir uzskatāmas par valsts atbalstu Līguma izpratnē.
–       Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsta salīdzinoši nelielais apmērs vai atbalsta saņēmēja uzņēmuma
salīdzinoši mērenais lielums
a priori
neizslēdz iespēju, ka tirdzniecība starp dalībvalstīm ir tikusi ietekmēta (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87
Beļģija/Komisija, saukts par “Tubemeuse”,
Recueil
, I‑959. lpp., 43. punkts; 1994. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑4103. lpp., 42. punkts, un 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
,
Recueil
, I‑7747. lpp., 81. punkts). Salīdzinoši neliela apmēra atbalsts var ietekmēt konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm,
ja nozarē, kurā darbojas šo atbalstu saņēmušie uzņēmumi, pastāv ievērojama konkurence (skat. 1987. gada 11. novembra spriedumu
lietā 259/85 Francija/Komisija,
Recueil
, 4393. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑351/98 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑8031. lpp., 63. punkts).
Vispirms secinādama, ka šī judikatūra ir piemērojama arī šajā lietā, Pirmās instances tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma
84. un 86. punktā pamatoti nosprieda, ka atbalstu saņēmušo uzņēmumu salīdzinoši mērenais lielums un piešķirtā atbalsta salīdzinoši
nelielais apmērs nevar izslēgt ietekmes uz konkurenci un tirdzniecību esamību, ja tirgus struktūrai – kā tas ir kravas autopārvadājumu
nozarē – ir raksturīgs ievērojams skaits neliela izmēra uzņēmumu. Otrkārt, kā pārsūdzētā sprieduma 94. punktā norādījusi Pirmās
instances tiesa, kaut arī reģionā reģistrētie pārvadātāji šajā nozarē ir iesaistīti tikai ļoti nelielā apmērā, šis konkurences
ierobežotais raksturs nevar būt par pamatu Līguma 92. panta 1. punkta nepiemērošanai. Tajā pašā punktā tā tādēļ ir secinājusi,
ka strīdīgais atbalsts nostiprina uzņēmumu, kas veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu, finanšu stāvokli un līdz
ar to – to darbības iespējas salīdzinājumā ar to konkurentiem, un tādējādi var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Tā kā Itālijas Republika nav norādījusi uz apstākļiem, ar kuriem būtu iespējams pierādīt, ka Pirmās instances tiesa šajā lietā
ir pārkāpusi šī sprieduma 54. punktā minētajā judikatūrā Tiesas atzītos principus, šis arguments par strīdīgā atbalsta ietekmi
uz Kopienas iekšējo tirdzniecību un konkurenci ir noraidāms kā nepamatots.
Otrkārt, Itālijas Republikas un
Collorigh
u.c. arguments – saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesai bijis jāsecina, ka kravu starptautisko autopārvadājumu nozare, kurai
ir raksturīga kabotāžas kvotu un divpusējo līgumu esamība, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī vēl nebija uzskatāma par pilnībā
liberalizētu un ka līdz ar to nevar uzskatīt, ka strīdīgais atbalsts ir ietekmējis konkurenci, – ir noraidāms kā nepamatots.
Pārsūdzētā sprieduma 92. punktā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka saskaņā ar atbilstošajiem Regulas Nr. 1018/68 noteikumiem
Kopienu atļaujas, kas tiek izsniegtas uz attiecīgā pārvadātāja vārda un ir derīgas attiecībā uz vienu transportlīdzekli, saistībā
ar kravu starptautiskajiem autopārvadājumiem valsts kabotāžas kvotu ietvaros tika piešķirtas uz vienu gadu ilgu laika posmu,
un kravu starptautisko autopārvadājumu atļaujas turētājiem šajā atļaujas derīguma laika posmā bija atļauts bez jebkādiem ierobežojumiem
veikt kravu pārvadājumus ar attiecīgo transportlīdzekli starp dalībvalstīm pēc to izvēles.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti ir secinājusi, ka kravu starptautisko autopārvadājumu tirgū laika posmā no 1969.
līdz 1993. gadam spēkā esošais kabotāžas kvotu režīms noteikto kvotu ietvaros ļāva rasties faktiskas konkurences stāvoklim,
kuru varēja ietekmēt strīdīgā atbalsta piešķīrums.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 96. punktā tāpat ir pamatoti nospriedusi, ka, pat pieņemot, ka Kopienu
kabotāžas kvotas ir tikušas izsmeltas, tas nav pamats secināt, ka strīdīgais atbalsts nav ietekmējis Kopienas iekšējo tirdzniecību
un konkurenci. Ņemot vērā brīvo izvēli, kas kabotāžas kvotu ietvaros Kopienu atļauju turētājiem pastāv attiecībā uz dalībvalstīm,
starp kurām tie var veikt kravu starptautiskos autopārvadājumus, šo kvotu izsmelšana katrā ziņā nav norāde par šo kvotu izmantošanas
veidu, it īpaši saistībā ar šāda veida pārvadājumiem no vai uz Itāliju vai precīzāk – tās attiecīgo reģionu.
Treškārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstāklis, ka dalībvalsts cenšas ar vienpusējiem līdzekļiem tuvināt konkurences
apstākļus noteiktā ekonomikas nozarē citās dalībvalstīs esošiem apstākļiem, neatņem šiem pasākumiem valsts atbalsta raksturu
(1969. gada 10. decembra spriedums apvienotajās lietās 6/69 un 11/69 Komisija/Francija,
Recueil
, 523. lpp., 20. un 21. punkts, kā arī 1999. gada 19. maija spriedums lietā C‑6/97 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑2981. lpp., 21. punkts).
No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Pirmās instances tiesa ir pamatoti secinājusi, ka strīdīgais atbalsts nav
pamatojams nedz ar lielākas atlaižu likmes pastāvēšanu Itālijā, nedz ar Austrijā, Horvātijā vai Slovēnijā reģistrēto saimnieciskās
darbības subjektu radīto konkurenci.
Collorigh
u.c. izvirzītais arguments, ka Pirmās instances tiesai vajadzēja izslēgt iespēju, ka šī atbalsta shēma ir nostiprinājusi
atbalstu saņēmušo uzņēmumu finanšu stāvokli, jo šis atbalsts bija paredzēts iepriekš minētās konkurences radīto seku novēršanai,
ir noraidāms kā nepamatots.
Līdz ar to pirmā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa, kas attiecas uz strīdīgā atbalsta ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību
un konkurenci, kopumā ir noraidāma kā nepamatota.
Par pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu, kas attiecas uz kļūdainu strīdīgā atbalsta atzīšanu par jaunu atbalstu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Itālijas Republika un
Collorigh
u.c. nepiekrīt pārsūdzētā sprieduma 145. punktā ietvertajam Pirmās instances tiesas vērtējumam, saskaņā ar kuru, tā kā strīdīgais
atbalsts tā izveides brīdī ietilpa Līguma 92. panta 1. punkta piemērošanas jomā, tas šī iemesla dēļ ir uzskatāms par jauna
atbalsta shēmu un uz to tādējādi ir attiecināms Līguma 93. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums. Itālijas Republika
un
Collorigh
u.c. uzskata, ka Pirmās instances tiesai bija jākonstatē, ka šis 1981. un 1985. gadā pilnībā neliberalizētā tirgū ieviestais
atbalsts ir atzīstams par jau pastāvošu atbalstu, un saistībā ar to attiecīgā gadījumā varēja tikt pieņemts vienīgi tāds lēmums
par tā atzīšanu par nesaderīgu, kas rada sekas tikai attiecībā uz nākotni.
Savukārt, kaut arī Komisija neapstrīd Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 142. un 143. punktā sniegto interpretāciju
attiecībā uz jau pastāvošu atbalstu, Komisija norāda, ka tā šajā gadījumā ir ļoti plaša jau pastāvoša atbalsta interpretācija.
Katrā ziņā, tā kā strīdīgais atbalsts 1981. un 1985. gadā tika ieviests konkurencei atvērtā nozarē, tas ietilpa Līguma 92. panta
1. punkta piemērošanas jomā un bija uzskatāms par jaunu atbalstu.
–       Tiesas vērtējums
Šajā lietā, kā pārsūdzētā sprieduma 5. punktā pamatoti norādījusi Pirmās instances tiesa, kravu starptautisko autopārvadājumu
nozare ar Regulu Nr. 1018/68 daļēji bija atvērta konkurencei Kopienu līmenī jau, sākot no 1969. gada, un tā tika pilnībā liberalizēta
no 1993. gada 1. janvāra.
Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Pirmās instances tiesa tādēļ ir secinājusi, ka strīdīgais atbalsts nostiprina uzņēmumu, kas
veic kravu komercpārvadājumus ar autotransportu, finanšu stāvokli un tādējādi – to darbības iespējas salīdzinājumā ar to konkurentiem
un līdz ar to var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Līdz ar to šis 1981. un 1985. gadā izveidotais atbalsts no tā izveides brīža ir ietilpis Līguma 92. panta 1. punkta piemērošanas
jomā. Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 145. punktā secinot, ka šī iemesla dēļ attiecīgais atbalsts ir atzīstams par jauna atbalsta
shēmu, uz kuru tādējādi ir attiecināms Līguma 93. panta 3. punktā paredzētais paziņošanas pienākums, Pirmās instances tiesa
nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Tādējādi pirmā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa, kas attiecas uz kļūdainu strīdīgā atbalsta atzīšanu par jaunu atbalstu,
ir jānoraida.
Par pirmā apelācijas sūdzības pamata ceturto daļu, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu pārsūdzētajā spriedumā
Saistībā ar pirmā apelācijas sūdzības pamata ceturto daļu, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu pārsūdzētajā spriedumā attiecībā
uz strīdīgā atbalsta ietekmi uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
76.–106. punktā ir detalizēti izskaidrojusi iemeslus, kādēļ Komisija bija atzinusi, ka šis atbalsts varēja ietekmēt tirdzniecību
starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci.
Līdz ar to pirmā apelācijas sūdzības pamata ceturtā daļa, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu pārsūdzētajā spriedumā, ir jānoraida
kā nepamatota.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, nav iespējams apmierināt nevienu no četrām pirmā apelācijas sūdzības pamata daļām
un līdz ar to viss šis pamats ir noraidāms kā nepamatots.

Par otro apelācijas sūdzības pamatu
Otrajā apelācijas sūdzības pamatā, kurš sastāv no trīs daļām, Itālijas Republika apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, pirmkārt,
ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama, ka apstrīdētais lēmums tiktāl, ciktāl tajā paredzēts pienākums atgūt
strīdīgo atbalstu kopā ar procentiem, ir saderīgs ar samērīguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem, un, otrkārt,
nav ņēmusi vērā pienākuma atgūt šo atbalstu apjomu.
Par otrā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Otrā apelācijas sūdzības pamata pirmajā daļā
Collorigh
u.c. apgalvo, ka Pirmās instances tiesai bija jāsecina, ka Komisija nav norādījusi apstākļus, kas varētu pamatot to, ka strīdīgā
atbalsta atgūšana ir bijusi saprātīga vai vajadzīga. Itālijas Republika savukārt apgalvo, ka, kaut arī šim atbalstam ir bijusi
nenozīmīga ietekme uz atbalstu saņēmušo uzņēmumu stāvokli, šī atbalsta atmaksa šiem uzņēmumiem radīs ievērojamu apgrūtinājumu,
kas lielai daļai no tiem var beigties ar ekonomisko sabrukumu.
–       Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kuru pārsūdzētā sprieduma 169. punktā pamatoti ir atgādinājusi Pirmās instances tiesa, nelikumīgā
atbalsta izbeigšana, to atgūstot, ir loģiskas sekas šī atbalsta atzīšanai par nelikumīgu. Tādēļ nelikumīgi piešķirta valsts
atbalsta atgūšana, lai atjaunotu agrāko stāvokli, principā nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu pasākumu saistībā ar Līguma
mērķiem valsts atbalsta jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Tubemeuse
, 66. punkts, un 1997. gada 14. janvāra spriedumu lietā C‑169/95 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑135. lpp., 47. punkts).
Ar atbalsta atmaksu tā saņēmējs zaudē priekšrocības, ko tas iepriekš guvis tirgū salīdzinājumā ar konkurentiem, un tiek atjaunots
stāvoklis pirms atbalsta izmaksas (skat. 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑350/93 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑699. lpp., 22. punkts). No šīs atgūšanas funkcijas arī izriet, ka kopumā, izņemot izņēmuma apstākļus, Komisija nepārkāpj
savu Tiesas judikatūrā atzīto rīcības brīvību, prasot dalībvalstij atgūt nelikumīgu atbalstu, jo atgūšanas mērķis ir tikai
atjaunot agrāko stāvokli (skat. 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑75/97 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑3671. lpp., 66. punkts, un 2002. gada 7. marta spriedumu lietā C‑310/99 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑2289. lpp., 99. punkts).
Saistībā ar
Collorigh
u.c. izvirzīto argumentu, ka strīdīgā atbalsta atmaksāšana atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem būtu ievērojams finansiāls apgrūtinājums,
kura rezultātā liels skaits uzņēmumu var iziet no tirgus, līdz ar to izraisot nopietnu krīzi nodarbinātības un sociālajā jomā,
kādēļ šī atgūšana kļūtu praktiski neiespējama, pietiek atzīmēt, ka ar
Collorigh
u.c. norādītajiem apstākļiem nekādi nav iespējams pierādīt strīdīgā atbalsta atgūšanas neiespējamību. Runa ir tikai par iespējamām
grūtībām valstī.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru bažas par valstī pastāvošām grūtībām nevar pamatot to, ka dalībvalsts nav izpildījusi Kopienu
tiesībās paredzētos pienākumus (skat. it īpaši 2000. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑404/97 Komisija/Portugāle,
Recueil
, I‑4897. lpp., 52. punkts; iepriekš minēto 2002. gada 7. marta spriedumu lietā Itālija/Komisija, 105. punkts, un 2003. gada
26. jūnija spriedumu lietā C‑404/00 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑6695. lpp., 55. punkts).
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 170. punktā ir pamatoti secinājusi, ka nav norādīts neviens konkrēts
apstāklis, kas ļautu pieņemt, ka strīdīgā atbalsta atmaksas pienākumam būtu nesamērīgs raksturs attiecībā pret Līguma mērķiem.
Līdz ar to Itālijas Republikas izvirzītā otrā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas
pieļauto samērīguma principa pārkāpumu, ir noraidāma.
Par otrā apelācijas sūdzības pamata otro daļu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Kaut arī Itālijas Republika nav apstrīdējusi Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru dalībvalstij, kas piešķīrusi ar kopējo tirgu
nesaderīgo atbalstu, principā nav ļauts atsaukties uz atbalstu saņēmušo uzņēmumu tiesisko paļāvību, lai varētu izvairīties
no pienākuma atgūt šo atbalstu, sava otrā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā tā apgalvo, ka šis princips var tikt pārformulēts,
it īpaši gadījumā, ja, kā tas ir šajā lietā, attiecīgais pasākums bez jebkādiem iebildumiem ir ticis piemērots ilgā laika
posmā un ilgstošā šī laika posma daļā ir pat bijis likumīgs un saderīgs ar Līgumu.
Itālijas Republika norāda, pirmkārt, ka šajā lietā būtu bijis pamatoti apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā noteikt strīdīgā
atbalsta atgūšanas pienākuma ierobežojumu laikā, jo runa bija par atbalstu, kas Komisijas procedūras uzsākšanas laikā, proti,
1995. gada novembrī, ir bijis izveidots un izmaksāts pirms vairāk nekā 14 gadiem, un, otrkārt, ka pārsūdzētais spriedums ir
uzskatāms par šī lēmuma
reformatio in pejus
, ar ko tādējādi tiek pārkāpti tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principi. Tieši ar mērķi nepieļaut tiesību
aktu pieņemšanu attiecībā uz laika gaitā konsolidētām tiesiskām un ekonomiskām situācijām, Padomes 1999. gada 22. marta Regulas
(EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 15. pantā
ir attiecīgi paredzēts, ka uz Komisijas tiesībām atgūt nelikumīgu atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods, kas sākas
dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam. Kaut arī šī tiesību norma šajā lietā
ratione temporis
nav piemērojama, tā var sniegt lietderīgus novērtēšanas kritērijus, lai varētu noteikt saprātīgus strīdīgā atbalsta atgūšanas
ierobežojumus laikā.

Collorigh
u.c. piekrīt šim viedoklim, tomēr uzsver, ka pārsūdzētā sprieduma 173. punktā ietvertais Pirmās instances tiesas apgalvojums
– saskaņā ar kuru šo atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem neesot bijusi iespēja norādīt uz ārkārtas apstākļiem, kas būtu varējuši
leģitīmi pamatot to paļāvību par šī atbalsta likumīgumu un līdz ar to iebilst pret tā atmaksu, – ir kļūdains.
Collorigh
u.c. uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir ņēmusi vērā vairākus apstākļus, kas pavisam noteikti var tikt kvalificēti par
ārkārtas apstākļiem.
Komisija uz to atbild, ka pārsūdzētā sprieduma 172. un 173. punktā Pirmās instances tiesa ir pamatoti atteikusies atzīt tādu
ārkārtas apstākļu pastāvēšanu, kas varētu pamatot tiesisko paļāvību par strīdīgā atbalsta likumīgumu.
Itālijas Republika neesot izvirzījusi nevienu pārliecinošu argumentu, ar kuru varētu atspēkot šo secinājumu. Pirmkārt, nepastāvot
nekādam noilguma termiņam, apgalvojumam, ka brīdī, kad Komisija uzsāka oficiālās izmeklēšanas procedūru, attiecīgie pasākumi
ir tikuši piemēroti jau 10 vai 14 gadus, neesot nekādas nozīmes un atsauce uz Regulas Nr. 659/1999 15. pantu esot neefektīva.
Otrkārt, esot kļūdaini apgalvot, ka attiecīgais pasākums ir bijis “likumīgs un saderīgs ar Līgumu ilgā laika posmā”. Tieši
pretēji, šis pasākums nekad neesot bijis likumīgs, jo par to nebija paziņots. Turklāt brīdī, kad Komisijai radās iespēja pārbaudīt
šo pasākumu, tā to atzina par nesaderīgu ar kopējo tirgu un tās lēmums tika apstiprināts ar pārsūdzēto spriedumu, kurš šajā
aspektā nav ticis apstrīdēts. Visbeidzot, pretēji Itālijas Republikas apgalvotajam, šis nesaderīgums neesot radies pēkšņi,
bet tas ir bijis raksturīgs strīdīgajam atbalstam jau kopš tā izveides brīža.
–       Tiesas vērtējums
Ir jāatzīmē, ka nevar izslēgt iespēju, ka nelikumīga atbalsta saņēmējs atsaucas uz ārkārtas apstākļiem, kas varēja leģitīmi
pamatot viņa paļāvību par minētā atbalsta likumību, un līdz ar to nevar viņam liegt iebilst pret tā atgūšanu. Šādā gadījumā
valsts tiesai, kura galu galā izskata lietu, pēc tam, kad tā vajadzības gadījumā ir uzdevusi Tiesai prejudiciālus jautājumus
saistībā ar interpretāciju, ir jānovērtē lietas apstākļi (1990. gada 20. septembra spriedums lietā C‑5/89 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑3437. lpp., 16. punkts, un iepriekš minētais 2002. gada 7. marta spriedums lietā Itālija/Komisija, 103. punkts).
Šajā lietā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 172. punktā vispirms ir konstatējusi, ka strīdīgais atbalsts, pretēji
Līguma 93. panta 3. punktā dalībvalstīm noteiktajam pienākumam, tika piešķirts, iepriekš nepaziņojot par to Komisijai.
Turklāt šajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā Pirmās instances tiesa pamatoti ir secinājusi, ka tas, ka atbalstu saņēmušie
uzņēmumi ir nelieli uzņēmumi, nevar pamatot to tiesisko paļāvību par šī atbalsta likumīgumu.
Visbeidzot tiktāl, ciktāl Itālijas Republika apgalvo, ka, tā kā atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem bija radusies pārliecība
par atbalsta, kas tika izveidots un izmaksāts daudzu gadu garumā, likumīgumu, Pirmās instances tiesai bija jāsecina, ka šis
ilgais laika posms ir radījis šiem atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem tiesisko paļāvību attiecībā uz strīdīgā atbalsta atgūšanu,
kas, kā Tiesa jau ir nospriedusi, pamatotu Komisijas pilnvaru, kas tai pastāv tās funkciju izpildes ietvaros, ierobežošanu
laikā, pietiek norādīt, ka šādam noilguma termiņam ir jābūt iepriekš noteiktam un ka tā noteikšana un piemērošanas noteikumi
ir Kopienu likumdevēja kompetencē (šajā ziņā skat. 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā 52/69
Geigy
/Komisija,
Recueil
, 787. lpp., 21. punkts). Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Kopienu likumdevējs vēl nebija noteicis noilguma termiņu Līguma
ietvaros piešķirtā atbalsta kontroles jomā, un Regula Nr. 659/1999, kas stājās spēkā 1999. gada 16. aprīlī, šīs lietas faktiskajiem
apstākļiem nav piemērojama.
Tomēr tiesiskās drošības pamatprasība neļauj Komisijai bezgalīgi atlikt savu pilnvaru izmantošanu (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Geigy
/Komisija, 20. un 21. punkts, kā arī 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 140. punkts). Šajā ziņā Komisijas kavēšanās nolemt, ka atbalsts nav likumīgs un ka tas dalībvalstij ir jāizbeidz
un jāatgūst, minētā atbalsta saņēmējiem noteiktos apstākļos var radīt tiesisko paļāvību, kas var liegt Komisijai uzdot dalībvalstij
pieprasīt atmaksāt šo atbalstu (skat. 1987. gada 24. novembra spriedumu lietā 223/85
RSV
/Komisija,
Recueil
, 4617. lpp., 17. punkts). Tomēr lietas apstākļi, saistībā ar kuriem tika taisīts šis iepriekš minētais spriedums, bija izņēmuma
rakstura apstākļi un tiem nav nekādas līdzības ar šīs lietas apstākļiem. Iepriekš minētajā spriedumā izskatītais pasākums
attiecās uz nozari, kura jau vairākus gadus bija saņēmusi Komisijas atļautu valsts atbalstu, un tā mērķis bija segt kādas
darbības, attiecībā uz kuru jau bija saņemts Komisijas atļauts atbalsts, papildu izmaksas (2003. gada 28. janvāra spriedums
lietā C‑334/99 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑1139. lpp., 44. punkts).
Katrā ziņā nepaziņota valsts atbalsta gadījumā Komisijas atbildība par šāda veida kavēšanos iestājas tikai no brīža, kad tā
uzzinājusi par ar kopējo tirgu nesaderīgā atbalsta esamību.
Šajā lietā ir vispārzināms, ka Komisija par strīdīgo atbalstu uzzināja tikai 1995. gada septembrī. Ņemot vērā, pirmkārt, ka
attiecībā uz šo atbalstu nebija saņemta Komisijas atļauja un, otrkārt, ka Komisija nebija informēta par sarežģīto situāciju,
kuras ietvaros šis atbalsts tika piešķirts, pirms lēmuma pieņemšanas līdz ar to bija jāveic izmeklēšana. Šādos apstākļos no
1995. gada septembra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, proti, 1997. gada 30. jūlijam, pagājušais laika posms ir uzskatāms
par saprātīgu. Tādējādi nevar apgalvot, ka Pirmās instances tiesa šajā ziņā ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības
principu.
Līdz ar to otrā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir noraidāma.
Par otrā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu, kas attiecas uz strīdīgā atbalsta atgūšanas pienākuma apjomu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Otrā apelācijas sūdzības pamata trešajā daļā Itālijas Republika apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 4. pantā, uz kuru ir ietverta
atsauce tā 5. pantā, kurā ir paredzēta ar Līgumu nesaderīgā atbalsta atgūšana, nav nodalīts uzņēmumiem, kas veic vietēja,
reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, piešķirtais atbalsts un uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus,
piešķirtais atbalsts un ka šajā 4. pantā nepārprotami ir konstatēts visa reģiona, sākot no 1990. gada 1. jūlija, piešķirtā
atbalsta nesaderīgums. Līdz ar to princips, saskaņā ar kuru gadījumā, ja lēmuma rezolutīvā daļa nav nepārprotama, ir iespējams
atsaukties uz tā pamatojuma daļu, šajā lietā nav būtisks.
Komisija uz to norāda, ka nav skaidri saprotams, vai apstrīdētā lēmuma 4. pantā minētais datums – 1990. gada 1. jūlijs attiecas
tikai uz uzņēmumiem, kas veic vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, piešķirtajām subsīdijām vai tas attiecas
arī uz uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus, piešķirtajām subsīdijām. Tomēr, kā pārsūdzētā sprieduma
163. un 164. punktā pareizi atgādinājusi Pirmās instances tiesa, apstrīdētajā lēmumā ietvertais pamatojums izklīdina visas
šaubas šajā aspektā un precizē, ka laika ierobežojums – 1990. gada 1. jūlijs – attiecas tikai uz pirmajai uzņēmumu kategorijai
piešķirto atbalstu un nav piemērojams attiecībā uz otro uzņēmumu kategoriju. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 165. punktā ietvertais
Pirmās instances tiesas vērtējums, kura pamatā ir visas apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas ņemšana vērā, atspēkojot šo Itālijas
Republikas apgalvojumu.
–       Tiesas vērtējums
Pretēji Itālijas Republikas apgalvotajam, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 164. punktā ir pamatoti secinājusi,
ka apstrīdētā lēmuma 4. punkts attiecībā uz prasību par atgūšanu nav formulēts nepārprotami, jo tajā var būt paredzēts gan
viss strīdīgais atbalsts, kas piešķirts kopš tā izveides, gan arī tikai pēc 1990. gada 1. jūlija piešķirtais atbalsts.
Katrā ziņā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 163. punktā ir ievērojusi vispārējo principu, saskaņā
ar kuru tiesību akta rezolutīvā daļa nav nošķirama no tā pamatojuma un, ja tas ir vajadzīgs, tā ir jāinterpretē, ņemot vērā
iemeslus, kas ir bijuši tā pieņemšanas pamatā (skat. it īpaši 1997. gada 15. maija spriedumu lietā C‑355/95 P
TWD
/Komisija,
Recueil
, I‑2549. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 41. punkts).
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 164. un 166. punktā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, ir secinājusi, ka, ņemot vērā apstrīdētā
lēmuma pamatojuma daļu un it īpaši tā VIII punkta pēdējo daļu, šī lēmuma 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar
Likumu Nr. 28/1981 un Nr. 4/1985 uzņēmumiem, kas veic vietēja, reģionāla vai valsts līmeņa pārvadājumus, sākot no 1990. gada
1. jūlija, piešķirtais atbalsts, kā arī uzņēmumiem, kas veic kravu starptautiskos autopārvadājumus, kopš šī strīdīgā atbalsta
izveides brīža piešķirtais atbalsts ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 165. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka šāda interpretācija izriet no apstrīdētā
lēmuma rezolutīvās daļas, aplūkojot to kopumā, un šis vērtējums neliecina par Pirmās instances tiesas pieļautu kļūdu vērtējumā.
Līdz ar to otrā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa, kas attiecas uz strīdīgā atbalsta atgūšanas pienākuma apjomu, ir noraidāma.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms kopumā.
Tā kā neviens no Itālijas Republikas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem diviem pamatiem nav pieņemams, apelācijas
sūdzība ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums
ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā
kā Itālijas Republikai, kā arī
Collorigh
u.c. spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz galveno apelācijas sūdzību un Komisijai tas ir nelabvēlīgs attiecībā uz pretapelācijas
sūdzību, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (sestā palāta)
nospriež:
1)      apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību noraidīt;
2)      Itālijas Republika,
Impresa Edo Collorigh
u.c., kā arī Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Skouris
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen

Macken
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 29. aprīlī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

V. Skouris
*
Tiesvedības valoda – itāļu.