CELEX: 62007CJ0241
ELVGF
Regula (EK) Nr. 1257/1999
Kopienas atbalsts lauku attīstībai
Atbalsts agrovides ražošanas praksei

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 17. maija Regulu (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu (
OV L 160, 80. lpp.
), kas grozīta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 2223/2004 (
OV L 379, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “Regula Nr. 1257/1999”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
JK Otsa Talu OÜ
(turpmāk tekstā — “
Otsa Talu
”), kas ir
Agrofarm AS
(turpmāk tekstā — “
Agrofarm
”) juridiskā tiesību un pienākumu pārņēmēja, un
Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet
(
PRIA
) (Lauksaimniecības reģistru un informācijas pārvalde, turpmāk tekstā — “
PRIA
”) par atteikumu piešķirt Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu par videi draudzīgu ražošanu.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Regula Nr. 1257/1999 nosaka Kopienas atbalsta tiesisko regulējumu lauku noturīgai attīstībai.
Atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 divdesmit devītajam apsvērumam nākotnē īpaša nozīme būtu jāpiešķir agrovides instrumentiem, lai atbalstītu noturīgu lauku reģionu attīstību un atbildētu uz sabiedrības pieaugošo pieprasījumu pēc vidi sargājošiem pakalpojumiem.
Šīs regulas trīsdesmit pirmajā apsvērumā ir noteikts, ka agrovides atbalsta shēmai būtu jāturpina rosināt lauksaimniekus apkalpot sabiedrību kopumā, ieviešot vai turpinot izmantot lauksaimniecības praksi, kas atbilst pieaugošajai vajadzībai aizsargāt un uzlabot vidi, dabas resursus, augsni un sugu daudzveidību un saglabāt ainavu un lauku vidi.
Minētās regulas 22. pants ir izteikts šādi:
“Atbalsts, ko piešķir par tādu lauksaimniecības metožu izmantošanu, kas paredzētas vides aizsardzībai, lauku vides (agrovides) saglabāšanai vai dzīvnieku labturības uzlabošanai, veicina Kopienas politikas mērķu sasniegšanu lauksaimniecības, vides un lauksaimniecības dzīvnieku labturības jomā.
Minētais atbalsts sekmē:
a)
lauksaimniecības zemes izmantošanu tādos veidos, kas ir savienojami ar vides, ainavas un tās īpatnību, dabas resursu, augsnes un ģenētiskās daudzveidības aizsardzību un uzlabošanu;
b)
videi draudzīgu lauksaimniecības ekstensifikāciju un zemas intensitātes ganību sistēmu apsaimniekošanu;
c)
tādu apdraudētu apstrādājamo zemju saglabāšanu, kurām piemīt augsta dabas vērtība;
d)
ainavu un vēsturisko īpatnību saglabāšanu lauksaimniecības zemē;
e)
vides plānošanas izmantošanu lauksaimniecības praksē;
f)
dzīvnieku labturības uzlabošanu.”
Regulas Nr. 1257/1999 23. pants ir izteikts šādi:
“1.   Atbalstu piešķir lauksaimniekiem, kuri uzņemas saistības attiecībā uz agrovidi vai dzīvnieku labturību vismaz uz pieciem gadiem. Vajadzības gadījumā konkrētiem saistību veidiem nosaka ilgāku laikposmu, ņemot vērā to ietekmi uz vidi vai dzīvnieku labturību.
2.   Saistības attiecībā uz agrovidi un dzīvnieku labturību ir plašākas nekā tikai parastās labās lauksaimniecības prakses izmantošana un ietver arī labu lopkopības praksi.
Tās paredz pakalpojumus, ko neparedz citi atbalsta pasākumi, piemēram, tirgus atbalstīšana vai kompensācijas pabalsti.”
Šīs regulas 24. panta 1. punktā ir noteikts:
“Atbalstu par saistībām, kas attiecas uz agrovidi vai dzīvnieku labturību, piešķir katru gadu un aprēķina, pamatojoties:
a)
uz zaudētajiem ienākumiem;
b)
uz papildu izmaksām, kas izriet no uzņemtajām saistībām; un
c)
uz vajadzību pēc stimulēšanas.
Aprēķinot atbalsta apjomu gadā, neņem vērā ar ieguldījumiem saistītās izmaksas. Aprēķinot atbalsta apjomu gadā, var ņemt vērā neefektīvu ieguldījumu izmaksas, kas rodas, pildot saistības.
[..]”
Minētās regulas 37. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Atbalstu lauku attīstībai piešķir tikai tiem pasākumiem, kas atbilst Kopienu tiesībām.
[..]
4.   Dalībvalstis var noteikt papildu nosacījumus vai lielākus ierobežojumus attiecībā uz Kopienas atbalsta piešķiršanu lauku attīstībai ar noteikumu, ka šādi nosacījumi atbilst šajā regulā izklāstītajiem mērķiem un prasībām.”
Šīs pašas regulas 39. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu lauku attīstības atbalsta pasākumu atbilstību un konsekvenci, ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus.
2.   Dalībvalstu iesniegtie lauku attīstības plāni ietver paredzēto atbalsta pasākumu atbilstības un konsekvences novērtējumu un norādi uz pasākumiem, kas tiek veikti, lai nodrošinātu atbilstību un konsekvenci.
3.   Nepieciešamības gadījumā atbalsta pasākumi tiek turpmāk pārskatīti, lai nodrošinātu atbilstību un konsekvenci.”
Regulas Nr. 1257/1999 41. pantā ir noteikts:
“1.   Lauku attīstības plānus gatavo ģeogrāfiskā līmenī, ko uzskata par vispiemērotāko. Tos gatavo kompetentās iestādes, ko ieceļ dalībvalsts, un dalībvalsts tos iesniedz Komisijai pēc tam, kad ir notikusi apspriešanās ar kompetentajām iestādēm un organizācijām attiecīgajā teritoriālajā līmenī.
2.   Ja iespējams, vienā reģionā piemērojamos lauku attīstības atbalsta pasākumus integrē vienā plānā. Ja nepieciešams izveidot vairākus plānus, norāda uz saistību starp šādos plānos iekļautiem pasākumiem un nodrošina to savienojamību un saskanību.”
Valsts tiesiskais regulējums
Likums par Eiropas Savienības kopējās lauksaimniecības politikas īstenošanu (
Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seadus
), kas tika pieņemts 2004. gada 24. martā un stājās spēkā (
RT
I 2004, 24, 163), regulē jautājumus par kopējo lauksaimniecības politiku saistībā ar atbalstu piešķiršanu lauku attīstībai.
Šī likuma 42. pants ir izteikts šādi:
“1.   Ar [..] kopējo lauksaimniecības politiku saistītais atbalsts lauku attīstībai tiek piešķirts atbilstoši noteikumiem programmā “Igaunijas lauku attīstības plāns 2004.–2006. gadam” (
Eesti maaelu arengukava 2004
–
) [..] (turpmāk tekstā — “attīstības plāns”). Šajā programmā paredzētās iestādes organizē atbalsta piešķiršanu un pārbauda iesniegto atbalsta piešķiršanas pieprasījumu likumību.
2.   Lauksaimniecības ministrs nosaka, kāda veida atbalsts lauku attīstībai attiecīgajā saimnieciskajā gadā tiek piešķirts, kāda veida darbības attiecīgajā saimnieciskajā gadā tiek veicinātas un kā tiek sadalīti līdzekļi, kas paredzēti lauku attīstības veicināšanai.
3.   Tiesības pieteikties un saņemt atbalstu lauku attīstībai nerodas, ja attiecīgajā saimnieciskajā gadā, pamatojoties uz šī panta 2. punktu, šī atbalsta piešķiršana vai attiecīgās darbības veicināšana nav paredzēta.”
Šī likuma 43. pants par nosacījumiem atbalsta lauku attīstības veicināšanai saņemšanai ir izteikts šādi:
“1.   Tiesības pieteikties atbalstam lauku attīstībai ir personai, kas atbilst šī likuma 42. panta 1. punktā minētajā programmā un šajā likumā paredzētajiem nosacījumiem.
2.   Lauksaimniecības ministram ir tiesības noteikt detalizētākus nosacījumus atbalsta lauku attīstībai saņemšanai saistībā ar pieteikumu iesniedzējiem un plānotajām darbībām, kā arī noteikt sarakstu ar teritorijām, kurās tiek piešķirts atbalsts lauku attīstībai. Minētie nosacījumi var tikt paredzēti katram atbalsta veidam atsevišķi.”
Šī paša likuma 44. panta 2. punktā ar nosaukumu “Pieteikšanās atbalstam lauku attīstībai un pieteikuma izskatīšana” ir noteikts:
“Lauksaimniecības ministrs detalizēti reglamentē pieteikšanās atbalstam lauku attīstībai kārtību un šo pieteikumu izskatīšanas kārtību, pieteikuma formu, iemeslus atbalsta samazināšanai, atsevišķo atbalstu veidu likmes un iemeslus pieteikuma noraidīšanai. Kārtība pieteikuma atbalstam iesniegšanai un pieteikuma izskatīšanai var tikt reglamentēta katram atbalsta veidam atsevišķi.”
Kārtību atbalsta lauku attīstībai saņemšanai nosaka lauksaimniecības ministra 2004. gada 20. aprīļa Rīkojums Nr. 51 (
RT
I 2004, 51, 879), kas stājās spēkā .
Šī rīkojuma 3. panta 1. punkts ar nosaukumu “Nosacījumi atbalsta saņemšanai” ir izteikts šādi:
“Pieteikties atbalstam [..] var lauksaimniecības nozarē darbojošās fiziska persona, juridiska persona vai publisko tiesību sabiedrība, vai cita personu apvienība bez juridiskas personas statusa [..], kas darbojas attīstības plāna 9. nodaļas 9.2. punktā norādītajās nozarēs un atbilst attīstības plāna 9. nodaļas 9.2. punktā noteiktajām prasībām, un kas:
1)
izmanto vismaz vienu hektāru zemes, kas ir ierakstīta lauku atbalsta reģistrā un lauksaimniecībā izmantojamās zemes reģistrā un uz kuras tiek audzētas lauksaimniecības kultūras, kas ir pilnīgā atmatā, kas tiek izmantota lopbarības audzēšanai vai ganībām [..] vai kas uz laiku netiek izmantota lauksaimniecībā;
2)
visā uzņēmumā izpilda vispārējos ar vidi saistītos nosacījumus lauksaimniecības jomā, kas ir norādīti attīstības plāna 9. nodaļas 39. tabulā;
3)
uzņēmušās pienākumu piecu gadu laika periodā, skaitot no termiņa, kas noteikts pieteikumu atbalstam iesniegšanai, īstenot 1. un 2. punktā norādītos pienākumus un prasības atbalsta agrovides pasākumiem saņemšanai.”
2005. gada 21. aprīlī rīkojumu grozīja lauksaimniecības ministra rīkojums Nr. 43, kas ir spēkā no (turpmāk tekstā — “grozītais rīkojums Nr. 51”).
Grozītā rīkojuma Nr. 51 82. panta 7. punktā ir noteikts:
“2005. gadā pieteikums atbalstam videi draudzīgas ražošanas pasākumiem var tikt iesniegts, ja 2004. gadā par labu pieteikuma iesniedzējam ir ticis pieņemts lēmums par atbalsta piešķiršanu videi draudzīgai ražošanai un pieteikuma iesniedzējs ir uzņēmies 3. panta 1. punkta 3) apakšpunktā noteikto pienākumu”.
Attīstības plāna 9.2. nodaļas 1) punktā bija paredzēts atbalstīt videi draudzīgu ražošanu.
Attīstības plāna 12.6.2. punktā ar nosaukumu “Agrovides atbalsts” ir noteikts:
“Pieteikumu pārbaude un lēmums tiek pieņemts atbilstoši kritērijiem, kas noteikti atbalstu saņemšanai, un atbilstoši finansiālajiem līdzekļiem, kas attiecīgajā gadā ir nodrošināti attiecīgo pasākumu īstenošanai. Vajadzības gadījumā attiecībā uz pieteikumiem tiek noteikta prioritāra kārtība.
Ja nepietiek budžeta, lai atbilstoši apmierinātu visus pieteikumus, kas atbilst prasībām, lauksaimniecības ministrs var noteikt kārtību agrovides atbalsta daļas vai visa atbalsta proporcionālai samazināšanai visiem pieteikuma iesniedzējiem, kas atbilst nosacījumiem agrovides atbalsta saņemšanai, pamatojoties uz lauksaimniecības platību, uz ko attiecas pieteikums vai atbalstāmā darbība, vai pamatojoties uz citu pamatu.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Agrofarm
2005. gada 26. maijā iesniedza
PRIA
pieteikumu par platībmaksājumiem un atbalstu videi draudzīgai ražošanai. 2004. gadā
Agrofarm
jau bija veikusi sagatavošanas darbus un gatava uzņemties veikt šāda veida ražošanu, lai saņemtu atbalstu lauku attīstībai.
Ar
PRIA
ģenerāldirektora 2005. gada 19. decembra Lēmumu Nr. 1-3134/74
Agrofarm
pieteikums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka šis atbalsts netiek piešķirts lauku platībai, attiecībā uz kuru nav spēkā pienākums īstenot videi draudzīgu ražošanu.
2006. gada 1. februārī
Agrofarm
cēla prasību
Tartu Halduskohus
(Tartu administratīvā tiesa), cita starpā apgalvojot, ka, pieņemot grozīto rīkojumu Nr. 51, lauksaimniecības ministrs pārkāpa samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu.
Tartu Halduskohus
ar spriedumu šo prasību noraidīja, būtībā nospriežot, ka grozītais rīkojums Nr. 51 neaizskar prasītājas tiesības.
Otsa Talu
kā
Agrofarm
tiesību un pienākumu pārņēmēja iesniedza
Tartu Ringkonnakohus
(Tartu rajona tiesa) apelācijas sūdzību par šo spriedumu. Atgādinājusi, ka Regula Nr. 1257/1999 aizliedz ieviest nevienlīdzīgus noteikumus attiecībā uz atbalsta pieteikuma iesniedzējiem,
Otsa Talu
norādīja, ka, tā kā grozītais rīkojums Nr. 51 tika pieņemts ar nokavēšanos, kas notika vienu mēnesi pirms pēdējās 2005. gada atbalsta pieteikumu iesniegšanas dienas, ar to tika pārkāpti tiesiskās paļāvības princips un tiesiskas valsts princips.
Tartu Ringkonnakohus
ar 2006. gada 7. septembra spriedumu apelācijas sūdzību noraidīja, būtībā konstatējot, ka grozītais rīkojums Nr. 51 nav pretrunā Kopienu tiesībām.
Tad
Otsa Talu
iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas sūdzību. Prasītāja norādīja, ka grozītais rīkojums Nr. 51 bija nesaderīgs ar Kopienu tiesībām, it īpaši ar Regulas Nr. 1257/1999 24. panta 1. punktu, atbilstoši kuram agrovides atbalsts apmaiņā pret saistībām attiecībā uz agrovidi ir piešķirams katru gadu. Turklāt
Otsa Talu
uzskatīja, ka grozītais rīkojums Nr. 51 ir pretrunā arī attīstības plāna 12.6.2. punktam, kurā paredzēts, ka, ja nepietiek budžeta līdzekļu, kopējais agrovides atbalsts visiem pieteikuma iesniedzējiem, kas atbilst nosacījumiem atbalsta saņemšanai, tiek proporcionāli samazināts.
Savukārt
PRIA
iesniedzējtiesā apgalvoja saistībā ar attiecīgā atbalsta lauku attīstībai rakstura interpretāciju, ka aplūkojamais atbalsts nav sociāls atbalsts, kurš būtu jāsadala vispārīgi, bet atbalsts, kura piešķiršanas nosacījumi rodas no valsts lauksaimniecības politikas vajadzībām un prioritātēm.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka jautājums pamata lietā ir noteikt, vai atbalsta perioda laikā ir leģitīmi grozīt nosacījumus, ar kādiem piešķir agrovides atbalstu, ierobežojot to pieteicēju loku, kuri atbilst nosacījumiem. Tā norāda, ka piemērojamais Kopienu tiesiskais regulējums neietver sīkus minētā atbalsta piešķiršanas noteikumus.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Regulā Nr. 1257/1999 paredzētā atbalsta lauku attīstībai mērķim atbilst katru jaunu gadu uzņemties saistības veikt videi draudzīgas ražošanas pieteikumu iesniedzēju atbalstīšanu. Šī pieeja atbilstot vienlīdzīgas attieksmes principam, kā arī mērķim garantēt labāku vides aizsardzību. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka jēdziens “katru gadu” šīs regulas 24. pantā ir jāinterpretē tādā veidā, ka katru gadu ir iespējams būt iekļautam atbalsta lauku attīstībai režīmā.
Tādējādi iesniedzējtiesa šaubās, vai nosacījums, ka pieteikuma iesniedzējam jau ir jābūt piešķirtam atbalstam lauku attīstībai iepriekšējā finanšu gadā, lai tas varētu pieteikties šādam atbalstam nākamajā finanšu gadā, ir saderīgs ar Regulu Nr. 1257/1999.
Turklāt tā norāda, ka, ja budžeta līdzekļi ir nepietiekami, attīstības plānā ir paredzēts proporcionāli samazināt atbalstu visiem pieteikuma iesniedzējiem, kas atbilst atbalsta lauku attīstībai piešķiršanas nosacījumiem.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbalsta saņēmēju loka sašaurināšana nav samērīgs līdzeklis ar nepietiekamiem budžeta līdzekļiem saistītu grūtību atrisināšanai un, tieši pretēji, atbalsts lauku attīstībai bija jāsamazina proporcionāli visiem pieteikuma iesniedzējiem, kuri sākotnēji atbilda tā piešķiršanas nosacījumiem, kā tas bija paredzēts attīstības plānā.
Šajos apstākļos
Riigikohus
[Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai ar [..] Regulas Nr. 1257/1999 [..] 22.–24. pantā paredzēto atbalsta agrovidei mērķi ir saderīgi tas, ka:
a)
šo atbalstu var turpināt saņemt tikai tie pieteikuma iesniedzēji, attiecībā uz kuriem programmas ietvaros jau iepriekšējā saimnieciskajā gadā ir pieņemts lēmums par atbalsta piešķiršanu agrovides pasākumu īstenošanai un kuriem ir uzlikti noteikti pienākumi saistībā ar agrovides pasākumiem,
vai
b)
katru saimniecisko gadu tiek atbalstīti arī jauni pieteikumu iesniedzēji, kas piekrīt uzņemties pienākumu īstenot videi draudzīgu ražošanu un kas attiecīgi strukturizē savu ražošanu atbilstoši prasītajiem nosacījumiem?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu atbilst b) variantam un ja izrādās, ka programmas ietvaros vairs nepietiek budžeta līdzekļu pirmā atbalsta piešķiršanai, vai Regulas [..] Nr. 1257/1999 24. panta 1. punkts kopsakarā ar 37. panta 4. punktu un 39. pantu ļauj dalībvalstij:
a)
veikt grozījumus noteikumos un nosacījumos par atbalsta piešķiršanu agrovides pasākumiem un paredzēt, ka pieteikumu atbalstam var iesniegt tikai tie, attiecībā uz kuriem iepriekšējā saimnieciskajā gadā ir ticis pieņemts lēmums par atbalsta piešķiršanu un kuri tādējādi ir pakļauti saistībām īstenot videi draudzīgu ražošanu,
vai
b)
proporcionāli samazināt atbalsta apmēru visiem pieteikuma iesniedzējiem, kas atbilst nosacījumiem atbalsta agrovidei piešķiršanai?”
Par prejudiciāliem jautājumiem
Ar saviem diviem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1257/1999 24. panta 1. punkta noteikumi, kurus aplūko kopsakarā ar šīs regulas 37. panta 4. punktu un 39. pantu, aizliedz to, ka dalībvalsts nepietiekamu budžeta līdzekļu dēļ grozītu lauku attīstības atbalsta piešķiršanas nosacījumus tādā veidā, ka tiek sašaurināta to pieteikuma iesniedzēju kategorija, kuri drīkst iesniegt pieteikumus, to atļaujot tikai tādiem lauksaimniekiem, attiecībā uz kuriem jau ir pieņemts lēmums par šāda atbalsta piešķiršanu iepriekšējā saimnieciskajā gadā.
Šajā sakarā jāatgādina, ka, runājot par Regulas Nr. 1257/1999 mērķiem attiecībā uz agrovides pasākumiem, no minētās regulas divdesmit devītā un trīsdesmit pirmā apsvēruma izriet, ka agrovides instrumenti veicina lauku reģionu noturīgu attīstību un ka agrovides atbalsta shēma paredz rosināt lauksaimniekus, patiesās sabiedrības interesēs ieviešot vai turpinot izmantot lauksaimniecības praksi, kas atbilst pieaugošajai vajadzībai aizsargāt vidi.
Vispārējie atbalsta piešķiršanas nosacījumi ir ietverti agrovides ražošanas metodēs, kas cita starpā ir paredzētas dabīgās vides saglabāšanai un ir definēti Regulas Nr. 1257/1999 22.–24. pantā, no kuriem izriet, ka agrovides pasākumus raksturo attiecīgo lauksaimnieku uzņemtās saistības uz pieciem gadiem īstenot videi draudzīgu lauksaimniecību. Kā atlīdzību par šīm agrovides saistībām valstis piešķir atbalstu reizi gadā, pamatojoties uz zaudētajiem ienākumiem, kas ir radušies, vai uz papildu izmaksām, kas no tām izriet.
Lai garantētu plānoto pasākumu pārskatāmību, dalībvalstis atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 41. pantam sagatavo lauku attīstības plānus, kuros cita starpā norāda atbalsta pasākumus lauku attīstībai, piemēram, agrovides pasākumus, kā arī vispārējo finanšu tabulu, kurā ir attēloti valsts un Kopienu resursi. Minētie plāni tiek iesniegti Komisijai, kura tos izvērtē, ņemot vērā to saderību ar šo regulu, bet šāda apstiprināšana tiem nepiešķir Kopienu tiesību pasākuma raksturu (šajā sakarā skat. 2002. gada 19. septembra spriedumu lietā
C-336/00
Huber
,
Recueil
, I-7699. lpp.
, 39. un 40. punkts).
Ņemot vērā Regulas Nr. 1257/1999 mērķi veicināt agrovides un vispārīgi arī lauku attīstību, dalībvalstīm ir jārīkojas ar saviem finanšu resursiem atbilstošā veidā, lai ļautu katram šīs pašas regulas nozīmē pilntiesīgam pieteikuma iesniedzējam saņemt atbalstu lauku attīstībai.
Tomēr jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 1257/1999 37. panta 4. punktam un 39. panta 3. punktam dalībvalstis Kopienas atbalsta lauku attīstībai piešķiršanas jomā var ieviest papildu vai ierobežojošākus nosacījumus, bet tiem ir jāatbilst šajā regulā noteiktajiem mērķiem un prasībām, un vajadzības gadījumā dalībvalstis atbalsta pasākumus vēlāk var pārskatīt, lai nodrošinātu to atbilstību un saskaņotību.
Tādējādi agrovides atbalsta shēmas programma var mainīties, šīs shēmas pielāgojumiem ir jāatbilst Regulas Nr. 1257/1999 mērķiem.
Pamata lietā atbilstoši uzraudzības komitejas, kas ir izveidota saskaņā ar Regulas Nr. 1257/1999 48. panta 3. punktu, ziņojumam atbalsta pieteikumi lauku attīstībai 2004. gadā bija divreiz lielāki nekā attīstības plānā paredzētie.
Ņemot vērā apmierināto pieteikumu skaitu 2004. gadā, izrādās, ka līdzekļi, kas bija paredzēti, lai finansētu videi draudzīgas ražošanas atbalstu, nebija pietiekami, lai pieņemtu jaunus pieteikumus 2005. un 2006. gadā.
Protams, Igaunijas lauksaimniecības ministra sagatavotā attīstības plāna 12.6.2. punktā bija paredzēta rīcība nepietiekamu budžeta līdzekļu situācijā, proporcionāli samazinot šo atbalstu visiem tiem pieteikuma iesniedzējiem, kas atbilda tā saņemšanas nosacījumiem.
Tomēr šāda samazināšana bija tikai iespēja to darīt, kā turklāt tieši izriet no šī plāna.
Turklāt, kā būtībā norādīja arī Igaunijas valdība tiesas sēdē, ka, lai gan šī valsts nolēma proporcionāli samazināt atbalstu lauku attīstībai šī atbalsta saņēmējiem 2004. gadā un jauniem šī atbalsta pieteikuma iesniedzējiem 2005. gadā, tad nebūtu iespējams kompensēt pirmās grupas pieteicēju papildu izmaksas un zaudētos ienākumus.
Tāpat valsts iestādēm bija iespēja izvēlēties citu pasākumu, nevis attīstības plānā paredzēto, ar nosacījumu, ka to rīcība ir atbilstoša un saskaņota ar Regulas Nr. 1257/1999 mērķiem un noteikumiem, kā arī tiek ievēroti vispārējie Kopienu tiesību principi, kuri dalībvalstīm ir jāievēro, īstenojot Kopienu tiesisko regulējumu (šajā sakarā skat. 2006. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no
C-181/04 līdz C-183/04
Elmeka
, Krājums, I-8167. lpp.
, 31. punkts un tajā minētā judikatūra), piemēram, vienlīdzīgas attieksmes, tiesiskās paļāvības aizsardzības un samērīguma principi.
Šajā sakarā jānorāda, ka atbalsta lauku attīstībai piešķiršanas sistēma, kādu to nosaka grozītais rīkojums Nr. 51, paredz atbalstīt lauksaimniekus, kas ir uzņēmušies agrovides saistības, veicinot jau visas programmas garumā piešķirtā atbalsta turpinātību.
Ņemot vērā nepietiekamo budžeta līdzekļu kontekstu, kas tika konstatēts 2005. gadā Igaunijā, valsts likumdevēja izdarītā izvēle sašaurināt to lauksaimnieku kategoriju, kuri var saņemt atbalstu lauku attīstībai, to attiecinot tikai uz tiem, kas iepriekšējā finanšu gadā jau ir uzņēmušies agrovides saistības, ietilpst rīcības brīvībā, kura dalībvalstīm ir saskaņā ar Regulu Nr. 1257/1999.
Turklāt attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principu ir jānorāda, ka lauksaimnieks, kas iesniedz atbalsta lauku attīstībai pieteikumu pirmo reizi, nav tādā pašā situācijā kā lauksaimnieks, kam saskaņā ar jau pieņemto atbalsta piešķiršanas lēmumu ir jāievēro konkrēti pienākumi sakarā ar tā saistībām īstenot videi draudzīgu lauksaimniecību, kas, kā izriet no Regulas Nr. 1257/1999 23. un 24. panta, ir plašākas saistības nekā tikai parastās labās lauksaimniecības prakses izmantošana un var radīt papildu izmaksas, kā arī faktisko ienākumu zaudējumu, kuru valsts apņemas kompensēt.
Tātad tas, ka dalībvalsts īsteno tādu pasākumu kā grozītais rīkojums Nr. 51, nav pretrunā vienlīdzīgās attieksmes principam, kurš nosaka, ka līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus un atšķirīgās situācijās nevajadzētu piemērot vienādus noteikumus, ja vien tāda pieeja nav objektīvi pamatota (2005. gada 6. decembra spriedums apvienotajās lietās
C-453/03, C-11/04, C-12/04 un C-194/04
ABNA
u.c., Krājums, I-10423. lpp.
, 63. punkts).
Attiecībā uz tiesiskās paļāvības principu, kurš dalībvalstīm ir jāievēro, kad tās īsteno Kopienu tiesisko regulējumu (skat. šī sprieduma 46. punktā minēto judikatūru), ir jāatgādina, ka kopējās lauksaimniecības politikas jomā uzņēmējiem nav pamata tiesiski paļauties, ka tiks saglabāta pašreizējā situācija, kas var tikt grozīta, Kopienu iestādēm īstenojot savu rīcības brīvību (šajā sakarā skat. tirgu kopējās organizācijas jautājumā 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā
C-310/04 Spānija/Padome, Krājums, I-7285. lpp.
, 81. punkts).
Tāpat
Otsa Talu
nevarēja tiesiski paļauties uz to, ka agrovides atbalsta shēma paliks nemainīga visā attiecīgajā periodā.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka samērīguma princips neaizliedz tādu pasākumu, kāds ir grozītais rīkojums Nr. 51. Igaunijas Republika pēc vispārējas seku izvērtēšanas saistībā ar 2005. gadā konstatēto budžeta nepietiekamību varēja noteikt tādu pasākumu, kāds ir pamata lietā, lai īstenotu Kopienu tiesiskajā regulējumā izvirzīto mērķi, proti, videi draudzīgu lauku attīstību, nepārsniedzot šī mērķa sasniegšanai nepieciešamā robežu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild tādējādi, ka Regulas Nr. 1257/1999 24. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 37. panta 4. punktu un 39. pantu, pieļauj to, ka dalībvalsts budžeta līdzekļu nepietiekamības dēļ sašaurina atbalsta lauku attīstībai saņēmēju kategoriju, tajā iekļaujot tikai tos, attiecībā uz kuriem jau ir pieņemts lēmums piešķirt šādu atbalstu iepriekšējā finanšu gadā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1257/1999 par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu, kas grozīta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 2223/2004, 24. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 37. panta 4. punktu un 39. pantu, pieļauj to, ka dalībvalsts budžeta līdzekļu nepietiekamības dēļ sašaurina atbalsta lauku attīstībai saņēmēju kategoriju, tajā iekļaujot tikai tos, attiecībā uz kuriem jau ir pieņemts lēmums piešķirt šādu atbalstu iepriekšējā finanšu gadā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — igauņu.