CELEX: 62009CJ0075
Regula (EEK) Nr. 2913/92
Kopienas Muitas kodekss
221. panta 3. un 4. punkts
Muitas parāda vēlāka piedziņa
Noilgums
Darbība, kas var būtu par pamatu kriminālvajāšanai

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par
Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra
Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (OV L 311, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 221. panta 3. un 4. punktu.
Šis lēmums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Agra Srl
(turpmāk tekstā – “
Agra
”) un
Agenzia Dogane – Ufficio delle Dogane di Alessandria
(muitas dienests – Aleksandrijas Muitas birojs, turpmāk tekstā – “
Ufficio delle Dogane
”) par pasākumu, ar kuru tiek veikta muitas parāda vēlāka piedziņa.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Komisijas 2002. gada 4. jūnija Regulas (EK) Nr. 954/2002 par tarifa kvotas atklāšanu saldētai liellopu gaļai, uz ko attiecas
KN kods 0202, un produktiem, uz kuriem attiecas KN kods 0206 29 91, un minētās kvotas pārvaldību (no 2002. gada 1. jūlija
līdz 2003. gada 30. jūnijam) (OV L 147, 8. lpp.) 9. panta 4. punktā ir noteikts:
“Ja 2. punktā norādītajos ievešanas vai izvešanas apliecinājumos diviem vai vairākiem pieteikumu iesniedzējiem ir vienāda
pasta adrese vai ja pieteikuma iesniegšanas brīdī diviem vai vairākiem pretendentiem [pievienotās vērtības nodokļa] maksātāju
reģistrā ir norādīta vienāda pasta adrese, vai ja dalībvalstīm ir pamats aizdomām, ka pieteikumu iesniedzēji ir saistīti,
dalībvalstīm ir jāpārbauda, vai pieteikumu iesniedzēji nav savstarpēji saistīti Komisijas [1993. gada 2. jūlija] Regulas (EEK)
Nr. 2454/93[, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.),] 143. panta izpratnē.
Ja izrādās, ka tā tas ir, visi attiecīgie pieteikumi ir jānoraida.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
Muitas kodeksa 221. panta 3. un 4. punktā ir paredzēts:
“3.      Paziņošanu parādniekam vairs nevar veikt pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Šo termiņu
aptur uz pārsūdzības procesa laiku, skaitot no brīža, kad ir iesniegta pārsūdzība 243. panta nozīmē.
4.      Ja muitas parāds ir radies tādas darbības dēļ, kura laikā, kad tā izdarīta, varēja būt par pamatu kriminālvajāšanai, atbilstīgi
spēkā esošajās tiesību normās paredzētajiem nosacījumiem paziņošanu parādniekam var veikt pēc tam, kad beidzies 3. punktā
paredzētais trīs gadu termiņš.”

Valsts tiesību akti
1990. gada 8. novembra Likumdošanas dekrēta Nr. 374 par muitas iestāžu reorganizāciju un aprēķina un pārbaužu procedūru pārskatīšanu,
ar kuru tiek īstenota 1979. gada 24. jūlija Direktīva 79/695/EEK un 1981. gada 17. decembra Direktīva 82/57/EEK par preču
laišanu brīvā apgrozījumā, kā arī 1981. gada 24. februāra Direktīva 81/177/EEK un 1982. gada 23. aprīļa Direktīva 82/347/EEK
par Kopienas preču eksporta procedūrām (1990. gada 14. decembra
GURI
Nr. 291), 11. pants ir šādā redakcijā:
“1.      Muitas dienests var pārskatīt nodokļu aprēķinu, kas ir kļuvis galīgs, pat ja preces, kas ir bijušas tā priekšmets, ir tikušas
nodotas saimniecisko darbību veicēja rīcībā vai arī tās jau ir izvestas no muitas teritorijas. Pārskatīšanu veic muitas dienests
pēc savas ierosmes vai arī, ja attiecīgo saimniecisko darbību veicējs šajā sakarā ir iesniedzis pieteikumu, kurš, ja tas nav
noildzis, ir jāiesniedz trīs gadu laikā, skaitot no dienas, kurā aprēķins kļuvis par galīgu.
[..]
5.      Ja pārskatīšanā, kuru muitas dienests veic pēc savas ierosmes vai pēc kādas puses pieprasījuma, atklājas, ka ir nepilnības,
izlaista informācija vai pieļautas kļūdas attiecībā uz to informāciju, uz kuru ir balstīts aprēķins, dienests var veikt attiecīgus
labojumus, par kuriem tas paziņo saimniecisko darbību veicējam, nosūtot tam šajā sakarā veiktu pārrēķinu. Ja labojums ir veikts
pēc pārskatīšanas, kuru muitas dienests veica pēc savas ierosmes, tad attiecīgais pārrēķins, ja tas nav noildzis, ir jāpaziņo
trīs gadu laikā, skaitot no datuma, kurā aprēķins ir kļuvis galīgs.
[..]”
Republikas prezidenta 1973. gada 23. janvāra Dekrēta Nr. 43, ar kuru tiek pieņemti vienotie noteikumi muitas nodokļu jomā
(1973. gada 28. marta
GURI
Nr. 80, turpmāk tekstā – “VNMNJ”), 84. pantā ir noteikts:
“1.      Valsts var piedzīt ievedmuitas nodokli piecu gadu laikā.
[..]
3.      Ja muitas nodokļa pilnīga vai daļēja nesamaksāšana ir radījusi pārkāpumu, tad noilguma termiņu sāk skaitīt no datuma, kad
kriminālprocesa noslēgumā pasludinātais nolēmums vai spriedums ir kļuvis galīgs.
[..]”
Saskaņā ar 1990. gada 29. decembra Likuma Nr. 428, kurā ir paredzēti noteikumi, ar kuriem tiek īstenoti pienākumi, kas izriet
no Itālijas Republikas iestāšanās Eiropas Kopienā (1991. gada 12. janvāra
GURI
Nr. 10), 29. pantu VNMNJ 84. pantā paredzētais noilguma termiņš ir saīsināts līdz trijiem gadiem.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

Agra
importēja saldētu gaļu (uz ko attiecas KN kods 0202 30 90 90) ikgadējās kvotas (apakškvota II) ietvaros, kura paredzēta Regulā
Nr. 954/2002.
Lai iegūtu importa licences, tā iesniedza pieteikumu par importu, kurā tā deklarēja, ka ir izpildīti minētās regulas 9. pantā
paredzētie nosacījumi. Viens no šiem nosacījumiem ir, ka nedrīkst pastāvēt nekāda saikne ar citās dalībvalstīs reģistrētām
sabiedrībām, kuras ir iesniegušas līdzīgus pieteikumus pirms 2002. gada 14. jūnija.
Pārbaudē, kuru
Agra
atrašanās vietā veica
Guardia di Finanza di Milano
[Milānas Nodokļu policija] 2007. gada 12. februārī, tika konstatēti minēto nosacījumu pārkāpumi.
Pēc attiecīgās pārbaudes protokolā, pirmkārt, tika konstatēts, ka ir jāuzsāk kriminālizmeklēšana.
Otrkārt,
Ufficio delle Dogane
, pamatojoties uz šo pašu protokolu, 2008. gada 28. februārī par
Agra
iesniegtajām muitas nodokļu deklarācijām sagatavoja pārrēķinu, lai atgūtu ievedmuitas nodokli un pievienotās vērtības nodokli
pamatsummas EUR 141 125,49 apmērā un nokavējuma procentus EUR 47 298,45 apmērā.
Par šo pārrēķinu 2008. gada 11. martā tika paziņots
Agra
.

Agra
pārrēķinu apstrīdēja
Commissione tributaria provinciale di Alessandria
(Aleksandrijas provinces Nodokļu tiesa), apgalvojot, ka tiesības veikt muitas deklarāciju pārrēķinu ir noilgušas.
Agra
uzskata, ka šīm tiesībām ir piemērojams trīs gadu noilguma termiņš, skaitot no datuma, kurā tika iesniegta muitas deklarācija.
Ņemot vērā, ka apstrīdētās deklarācijas tika iesniegtas 2002. gada 13. augustā, 18. septembrī un 23. oktobrī, ir jāuzskata,
ka attiecīgie termiņa noilgumi iestājās 2005. gada 13. augustā, 18. septembrī un 23. oktobrī.
Savukārt
Ufficio delle Dogane
apgalvo, ka termiņš “var tikt apturēts un izbeigts” kā tas ir paredzēts Muitas kodeksa 221. pantā un it īpaši šī panta 4. punktā,
saskaņā ar kuru par precīzu muitas parāda apmēru var paziņot pēc tam, kad beidzies trīs gadu laika posms, ja muitas iestādes
nav varējušas noteikt precīzu nodokļu apmēru tādu darbību dēļ, kuras var būt par pamatu kriminālvajāšanai.
Pēc
Ufficio delle Dogane
uzskatiem šī tiesību norma ir jāinterpretē saskaņā ar VNMNJ 84. pantu, saskaņā ar kuru, ja muitas nodokļa pilnīga vai daļēja
nesamaksāšana ir radījusi pārkāpumu, tad noilguma termiņu sāk skaitīt no datuma, kad kriminālprocesa ietvaros pasludinātais
nolēmums vai spriedums ir kļuvis galīgs.
Šajos apstākļos
Commissione tributaria provinciale di Alessandria
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai saskaņā ar [..] [1990. gada 8. novembra Likumdošanas dekrēta Nr. 374] 11. pantā paredzētajiem tiesību noteikumiem, aplūkojot
tos kopā ar [..] [Muitas kodeksa] 221. panta 3. un [..] 4. punktu un ņemot vērā [VNMNJ] 84. panta 3. punktu, [
Ufficio
]
delle Dogane
tiesības veikt nodokļa pārrēķinu ir ierobežotas ar termiņu un/vai tām ir piemērojams trīs gadu noilguma termiņš, skaitot
no datuma, kurā tika iesniegta muitas deklarācija, vai arī iepriekš minēto termiņu var izbeigt un/vai apturēt līdz brīdim,
kamēr tiek pieņemts nolēmums kriminālprocesā, kurš ir uzsākts attiecībā uz pārkāpumiem, kas saistīti ar muitas nodokļiem,
kuri tiek pārrēķināti?”

Par prejudiciālo jautājumu

Tiesā iesniegtie apsvērumi

Agra
, Itālijas, Čehijas un Grieķijas valdības, kā arī Eiropas Komisija šajā procesā iesniedza apsvērumus.

Agra
piedāvā Tiesai atzīt, ka Muitas kodeksa 221. panta 4. punkta piemērošanas nosacījums ir tāds, ka procedūra ir jāveic vismaz
vienu reizi trīs gadu noilguma termiņa ietvaros, vai arī noteikt, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir jāparedz šīs tiesību
normas piemērošanas nosacījumi.
Tā apgalvo, ka administratīvo procedūru ietvaros muitas iestādes ir pilnībā kompetentas konstatēt faktu, kurš var būt par
pamatu kriminālvajāšanai. Tomēr atbilstoši tiesiskās drošības prasībai minētajām iestādēm ir pienākums rīkoties trīs gadu
noilguma termiņa ietvaros.
Šajā sakarā
Agra
norāda uz interpretāciju, kuru
Corte suprema di cassazione
(Kasācijas tiesa) ir pieņēmusi attiecībā uz VNMNJ 84. pantu un Muitas kodeksa 221. pantu, saskaņā ar kuru minētajām iestādēm,
lai tās varētu izbeigt trīs gadu noilguma termiņu, darbības ir jāveic attiecīgā termiņa ietvaros.
Grieķijas valdība būtībā uzskata, ka muitas parāda noilguma termiņš tiek apturēts, ja konstatētais muitas noteikumu pārkāpums
var būt par pamatu kriminālvajāšanai un kas tādējādi ir liedzis kompetentajai muitas iestādei noteikt precīzu nodokļa apmēru.
Līdz ar to minētā valdība piedāvā uz prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 221. panta 3. punktu noilgums
nav piemērojams, ja muitas parāds ir radies tādas darbības rezultātā, kura var būt par pamatu kriminālvajāšanai.
Itālijas un Čehijas valdības, kā arī Komisija būtībā uzskata, ka Muitas kodeksa 221. panta 4. punktam nav pretrunā tāds tiesiskais
regulējums kā pamata lietā un atbilstoši tam valsts tiesībās ir jāregulē jautājumi attiecībā uz noilgumu tādiem muitas parādiem,
kas radušies krimināllikumā paredzētu sodāmu darbību rezultātā.
Šajā sakarā Komisija norāda, ka attiecīgajā tiesību normā nav paredzēti ne noilguma, ne šāda noilguma termiņa apturēšanas
vai izbeigšanas pamati. Tajā it īpaši – pretēji šī paša panta 3. punktā paredzētajam – nav noteikta noilguma termiņa apturēšana
iespējamā pārsūdzības procesa laikā.
Čehijas valdība un Komisija katrā ziņā uzskata, ka valsts likumdevējam nav absolūtas rīcības brīvības. No vienas puses, dalībvalstu
tiesiskajiem regulējumam ir jāatbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem. No otras puses, noilguma termiņa ierobežojumu
var pamatot ar vispārējo interešu mērķiem, tam ir jābūt vajadzīgam un samērīgam ar sasniedzamo likumīgo mērķi.
Pamata lietā aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma saderību ar minētajiem principiem vislabāk var pārbaudīt iesniedzējtiesa.

Tiesas atbilde
Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesai procedūrā, kas uzsākta atbilstoši EKL 234. pantam, nav jāspriež par valsts likuma normu
saderību ar Savienības tiesībām. Tomēr Tiesas kompetencē ir sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Savienības tiesību
interpretāciju, kas ļauj tai pašai spriest par šo saderību (2004. gada 23. septembra spriedums lietā C‑414/02
Spedition Ulustrans
, Krājums, I‑8633. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
No iesniedzējtiesas lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu izriet, ka tā vēlas noskaidrot, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs
tāds tiesiskais regulējums, ar kuru ir paredzēts, ka, gadījumā, ja muitas parāds ir radies noziedzīgu darbību rezultātā, noilguma
termiņu jāsāk skaitīt no datuma, kurā kriminālprocesa noslēgumā pasludinātais nolēmums vai spriedums ir kļuvis galīgs.
No šī aspekta raugoties, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 221. panta 3. un 4. punktam ir pretrunā tāds valsts
tiesiskais regulējums, kāds ir paredzēts pamata lietā un saskaņā ar kuru, gadījumā, ja muitas parāds ir radies noziedzīgu
darbību rezultātā, noilguma termiņu ir jāsāk skaitīt no datuma, kurā kriminālprocesa noslēgumā pasludinātais nolēmums vai
spriedums ir kļuvis galīgs.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Muitas kodeksa 221. panta 3. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts ierobežojošs
noteikums, saskaņā ar kuru paziņojumu par importa vai eksporta nodokļa maksāšanas pienākumu nevar vairs izsniegt pēc trīs
gadu termiņa beigām, skaitot no muitas parāda rašanās dienas (šajā ziņā skat. 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑201/04
Molenbergnatie
, Krājums, I‑2049. lpp., 39. punkts, kā arī 2009. gada 16. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑124/08 un C‑125/08
Snauwaert
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 28. punkts).
Muitas kodeksa 221. panta 3. punkta otrajā teikumā ir paredzēts, ka šo noilguma termiņu var apturēt uz pārsūdzības procesa
laiku, sākot no brīža, kad ir iesniegta pārsūdzība minētā kodeksa 243. panta nozīmē.
Kā izņēmums no šī sprieduma 30. punktā minētās normas Muitas kodeksa 221. panta 4. punktā ir paredzēts, ka muitas iestādes
piemērojamās tiesību normās paredzētos apstākļos var sniegt šādu paziņojumu pēc šī termiņa beigām, ja šīs iestādes precīzu
likumīgā kārtā maksājamo nodokļu summu nav varējušas noteikt tādas darbības dēļ, kura var būt par pamatu kriminālvajāšanai
(iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Snauwaert
u.c., 29. punkts).
Šajā sakarā, pirmkārt, jānorāda, ka Muitas kodeksa 221. panta 4. punktā nav paredzēts nekāds noilgums vai pamati piemērojamā
noilguma termiņa izbeigšanai vai apturēšanai. It īpaši atšķirībā no šī paša panta 3. punktā paredzētā ar 4. punktu netiek
pieprasīts apturēt noilguma termiņu iespējamā pārsūdzības procesa laikā.
Otrkārt, jānorāda, ka ar norādi uz “spēkā esošajās tiesību normās paredzētajiem nosacījumiem” Muitas kodeksa 221. panta 4. punktā
ir ietverta atsauce uz valsts tiesību normām, kurās tiek regulēts muitas parāda noilguma termiņš gadījumos, kad tas ir radies
tādas darbības rezultātā, kura var būt par pamatu kriminālvajāšanai.
Līdz ar to, tiktāl, ciktāl Savienības tiesībās šajā jomā nav paredzēti kopīgi noteikumi, katrai dalībvalstij ir jānosaka noilguma
termiņa regulējums attiecībā uz tādiem muitas parādiem, kurus nav bijis iespējams konstatēt tādu darbību dēļ, kuras var būt
par pamatu kriminālvajāšanai (skat. pēc analoģijas 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑91/02
Hannl-Hofstetter
,
Recueil
, I‑12077. lpp., 18.–20. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Molenbergnatie
, 53. punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 221. panta 3. un 4. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, gadījumā, ja muitas nodokļi
nav samaksāti noziedzīga nodarījuma rezultātā, noilguma termiņu ir jāsāk skaitīt no datuma, kurā kriminālprocesa noslēgumā
pasludinātais nolēmums vai spriedums ir kļuvis galīgs.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000, 221. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem
nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, gadījumā, ja muitas nodokļi nav samaksāti noziedzīga nodarījuma
rezultātā, noilguma termiņu ir jāsāk skaitīt no datuma, kurā kriminālprocesa noslēgumā pasludinātais nolēmums vai spriedums
ir kļuvis galīgs.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.