CELEX: 62006CJ0516
Recurs
Concurență
Decizia Comisiei
Amendă
Executare
Regulamentul (CEE) nr. 2988/74
Prescripție
Act cauzator de prejudiciu
Inadmisibilitate

Prin recursul formulat, Comisia Comunităților Europene solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Ferriere Nord/Comisia (
T-153/04, Rec., p. II-3889
, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a anulat deciziile Comisiei, comunicate prin scrisoarea din 5 februarie 2004 și prin faxul din 13 aprilie 2004 (denumite în continuare „actele în litigiu”), privind restul sumei de achitat din amenda aplicată Ferriere Nord SpA (denumită în continuare „Ferriere Nord”) prin Decizia 89/515/CEE a Comisiei din 2 august 1989 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/31.553 – Plasă sudată) (
JO L 260, p. 1
, denumită în continuare „Decizia «Plasă sudată»”).
Cadrul juridic
Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din 26 noiembrie 1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența (
JO L 319, p. 1
, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78) prevede la articolul 4, intitulat „Termenul de prescripție a aplicării sancțiunilor”:
„(1)   Dreptul Comisiei de a pune în executare deciziile prin care se aplică amenzi, sancțiuni sau daune cominatorii pentru încălcarea normelor Comunității Economice Europene privind transporturile sau concurența este supus unui termen de prescripție de cinci ani.
(2)   Termenul de prescripție începe să curgă de la data la care decizia rămâne definitivă”.
Articolul 5 din același regulament, intitulat „Întreruperea termenului de prescripție a aplicării sancțiunilor”, prevede la alineatul (1) litera (a):
„(1)   Termenul de prescripție a aplicării sancțiunilor este întrerupt:
(a)
prin comunicarea unei decizii de modificare a valorii inițiale a amenzii, a sancțiunii sau a daunelor cominatorii ori prin respingerea cererii de modificare a valorii acestora.”
Istoricul cauzei
Astfel cum reiese din hotărârea atacată, Comisia a adoptat Decizia „Plasă sudată” prin care a constatat, printre altele, participarea Ferriere Nord la o serie de încălcări pe piața comunitară a plasei sudate și i-a aplicat o amendă de 320000 ECU.
Potrivit articolului 4 din Decizia „Plasă sudată”, termenul de plată a amenzii aplicate Ferriere Nord era de trei luni, calculat de la notificarea acestei decizii. În plus, se menționa că valoarea acestei amenzi va fi de drept purtătoare de dobânzi de la expirarea acestui termen, la rata aplicată de Fondul european de cooperare monetară pentru operațiunile în ECU în prima zi lucrătoare a lunii în cursul căreia a fost adoptată Decizia „Plasă sudată”, majorată cu 3,5 puncte procentuale, mai precis la rata de 12,5 %.
La 18 octombrie 1989, Ferriere Nord a formulat o acțiune în fața Tribunalului prin care solicita anularea Deciziei „Plasă sudată”.
La 26 octombrie 1989, cu acordul Comisiei, a fost instituită o garanție bancară, la ordinul Ferriere Nord, pentru valoarea amenzii și a dobânzilor.
Acțiunea formulată de Ferriere Nord a fost respinsă prin Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Ferriere Nord/Comisia (
T-143/89, Rec., p. II-917
).
Recursul declarat împotriva acestei hotărâri a fost respins prin Hotărârea din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia (
C-219/95 P, Rec., p. I-4411
).
Prin scrisoarea din 28 iulie 1997, invocând puternica devalorizare a lirei italiene survenită între data Deciziei „Plasă sudată” și Hotărârea din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia, citată anterior, precum și durata îndelungată de aproape opt ani a procedurii judiciare, Ferriere Nord a solicitat Comisiei să reevalueze valoarea amenzii și a dobânzilor în sensul diminuării acestora. Cererea a fost respinsă de Comisie prin scrisoarea din 11 septembrie 1997.
Prin scrisoarea recomandată din 2 decembrie 1997, Ferriere Nord și-a reiterat cererea. În aceeași scrisoare, aceasta preciza că, pe de altă parte, efectuase plata unei sume în lire italiene corespunzătoare valorii amenzii, mai precis 320000 ECU, potrivit ratei de schimb în vigoare în 1989. Această sumă a fost creditată la 15 decembrie 1997 în contul Comisiei cu o valoare de 249918 ECU.
Comisia nu a răspuns la scrisoarea din 2 decembrie 1997.
În hotărârea atacată, Tribunalul a făcut următoarele constatări referitoare la derularea faptelor:
„14.
Prin scrisoarea din 5 februarie 2004 (denumită în continuare «scrisoarea din 5 februarie 2004»), Comisia a informat [Ferriere Nord] că, la 27 februarie 2004, suma restantă datorată de aceasta din urmă se ridica la un total de 564402,26 euro (mai precis, valoarea amenzii, de 320000 ECU, diminuată cu suma de 249918 ECU, achitată la 15 decembrie 1997, și majorată cu dobânzile corespunzătoare perioadei cuprinse între 17 noiembrie 1989 și 27 februarie 2004). Comisia a pus în întârziere [Ferriere Nord] să își achite datoria în cel mai scurt termen și preciza că, odată efectuată plata, va accepta eliberarea garanției bancare.
15.
Prin scrisoarea din 25 februarie 2004, [Ferriere Nord] a răspuns Comisiei afirmând că pretențiile conținute în scrisoarea din 5 februarie 2004 erau neîntemeiate și tardive. [Ferriere Nord] a susținut în mod special că termenul de prescripție de cinci ani, prevăzut în materie de punere în executare la articolul 4 din Regulamentul nr. 2988/74, se împlinise la 18 septembrie 2002 și că, în aceste condiții, Comisia nu mai putea nici să invoce o creanță împotriva sa și nici să se îndrepte împotriva băncii garante.
16.
Prin faxul din 13 aprilie 2004 (denumit în continuare «faxul din 13 aprilie 2004»), Comisia a răspuns [Ferriere Nord] că, în ceea ce privește prescripția în temeiul articolului 4 din Regulamentul nr. 2988/74, această dispoziție nu era aplicabilă în speță din cauza existenței garanției bancare, care poate fi invocată în orice moment și care are valoare de plată provizorie, astfel încât nu era necesară executarea silită. Comisia a recunoscut totodată faptul că nu a amintit [Ferriere Nord] să își achite datoria după pronunțarea hotărârii Curții prin care Decizia «Plasă sudată» a fost menținută și a acceptat, așadar, să pună capăt curgerii dobânzilor la cinci luni după pronunțarea hotărârii, mai precis la 17 decembrie 1997. În consecință, Comisia a solicitat [Ferriere Nord] numai suma de 341932,32 euro, în locul sumei de 564402,26 euro pretinse în scrisoarea din 5 februarie 2004. În final, Comisia a afirmat că, în caz de neplată înainte de 30 aprilie 2004, va trece la executarea garanției bancare.”
Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 23 aprilie 2004, Ferriere Nord a solicitat anularea actelor în litigiu.
Tribunalul a analizat mai întâi, la punctele 37-53 din hotărârea atacată, aspectul dacă la datele la care au fost adoptate actele în litigiu, mai precis la 5 februarie și 13 aprilie 2004, dreptul Comisiei de a pune în executare Decizia „Plasă sudată” era prescris în sensul articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/74. Statuând că aceasta era situația în speță, Tribunalul s-a pronunțat, așadar, asupra admisibilității acțiunii în termenii următori:
„54.
Se impune a se aminti că, în sensul articolului 249 CE, constituie o decizie orice act care modifică în mod distinct și definitiv situația juridică a destinatarului acesteia (Hotărârea Curții din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul,
22/70, Rec., p. 263
, punctele 33-43, și Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia,
60/81, Rec., p. 2268
).
55.
Din considerentele dezvoltate cu privire la prescripție (punctele 37-53 de mai sus) rezultă că, în urma prescrierii dreptului Comisiei de a pune în executare Decizia «Plasă sudată», dreptul acesteia din urmă de a pretinde [Ferriere Nord] plata restului sumei de achitat se stinsese și că, începând cu 18 septembrie 2002, în mod legitim, [Ferriere Nord] se putea considera protejată față de orice pretenție a Comisiei privind punerea în executare a acestei decizii.
56.
Or, prin actele [în litigiu], Comisia a adresat [Ferriere Nord] o somație de plată a restului sumei de achitat și a amenințat-o cu executarea garanției bancare. Actele [în litigiu], care beneficiază
a priori
de o prezumție de legalitate, modifică, așadar, în mod distinct și definitiv situația juridică a acesteia și constituie astfel o decizie, în sensul articolului 249 CE, care, prin definiție, nu este confirmativă pentru acte anterioare.
57.
Excepția de inadmisibilitate trebuie, așadar, respinsă ca neîntemeiată.”
Pe fond, Tribunalul a statuat, la punctul 59 din hotărârea atacată, că motivul fondat pe încălcarea articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/74 era întemeiat. Prin urmare, a procedat la anularea actelor în litigiu.
Concluziile părților
Prin recursul formulat, Comisia solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate în partea în care declară admisibilă acțiunea în anulare formulată de Ferriere Nord împotriva actelor în litigiu;
—
declararea ca inadmisibilă și, prin urmare, respingerea acțiunii în anulare formulată în primă instanță de Ferriere Nord împotriva actelor în litigiu și
—
obligarea Ferriere Nord la plata cheltuielilor de judecată din procedura în primă instanță și din recurs.
Ferriere Nord solicită Curții:
—
respingerea recursului ca vădit neîntemeiat și
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea concluziilor sale în recurs, Comisia invocă un motiv unic intitulat „încălcarea dispozițiilor coroborate ale articolului 230 primul paragraf CE și ale articolului 249 CE, lipsă sau eroare de motivare, necompetența Tribunalului”.
Potrivit Comisiei, după enunțarea, la punctul 54 din hotărârea atacată, a criteriului aplicabil pentru a se aprecia dacă este vorba despre un act atacabil, Tribunalul nu a demonstrat că acest criteriu era îndeplinit în speță. În schimb, ar fi amintit la punctul 55 din hotărârea atacată rezultatul analizei sale asupra problemei prescripției. Or, această analiză ar fi lipsită de relevanță în vederea evaluării admisibilității recursului, aspectul dacă un act produce sau nu produce efecte juridice fiind independent de aspectul dacă tezele sau concluziile pe care le conține acesta sunt sau nu sunt întemeiate.
Comisia susține că simpla somație de plată nu produce, prin ea însăși, efecte juridice. Aceasta apreciază, prin urmare, că Tribunalul nu a furnizat o motivare sau, eventual, a furnizat o motivare vădit eronată în susținerea concluziei că actele în litigiu ar putea face obiectul unei acțiuni în anulare. Pe de altă parte, presupunând că există o motivare, aceasta s-ar întemeia pe o eroare de interpretare a noțiunii „act atacabil” în sensul dispozițiilor coroborate ale articolului 230 primul paragraf CE și ale articolului 249 CE.
Comisia adaugă că Tribunalul s-a pronunțat în cauză, deși nu era competent.
Aceasta afirmă că, în cazul în care ar fi urmărit să obțină plata datoriei restante din partea Ferriere Nord, în pofida refuzului acesteia din urmă, ar fi trebuit să recurgă la executarea silită, inițiind o procedură în acest scop în fața instanței naționale competente, în conformitate cu normele de procedură civilă în vigoare pe teritoriul statului membru respectiv, astfel cum prevede articolul 256 al doilea paragraf CE. În conformitate cu al patrulea paragraf al aceluiași articol, controlul legalității măsurilor de executare este de competența instanțelor naționale.
Ferriere Nord susține că, în măsura în care prescripția intervenită constituie un fapt juridic care a generat stingerea obligației existente de plată a amenzii, efectul juridic al punerii în întârziere conținute în scrisoarea din 5 februarie 2004 a constat în a „resuscita” (sau în tentativa de a resuscita) un drept deja stins, având o incidență directă și de sine stătătoare asupra situației juridice a Ferriere Nord.
Pe de altă parte, faxul din 13 aprilie 2004 ar fi avut un conținut nou și adițional față de toate celelalte acte precedente, deoarece Comisia a comunicat prin intermediul acestuia modificarea sumei globale pretinse de la Ferriere Nord prin reducerea cuantumului dobânzilor. Or, articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2988/74, în temeiul căruia prescripția punerii în executare a sancțiunilor este întreruptă „prin comunicarea unei decizii de modificare a valorii inițiale a amenzii, a sancțiunii sau a daunelor cominatorii (…)”, ar considera reducerea dobânzilor o „decizie”.
Ferriere Nord adaugă că, în cazul în care scrisoarea din 5 februarie 2004 nu ar fi atacabilă în temeiul articolului 230 CE, aceasta ar constitui o lacună în ordinea juridică comunitară și o încălcare a dreptului la apărare. Într-adevăr, este de neînțeles cum altfel ar fi putut invoca aceasta intervenirea prescripției.
În această privință, trebuie amintit că nu constituie acte sau decizii susceptibile de a face obiectul unei acțiuni în anulare decât măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (a se vedea în special Hotărârea din 12 septembrie 2006, Reynolds Tobacco și alții/Comisia,
C-131/03 P, Rec., p. I-7795
, punctul 54 și jurisprudența citată).
De la punctul 56 din hotărârea atacată rezultă că, potrivit Tribunalului, situația juridică a Ferriere Nord a fost modificată în mod distinct de faptul că, prin actele în litigiu, Comisia a adresat Ferriere Nord o somație de plată a restului sumei de achitat și a amenințat-o cu trecerea la executarea garanției bancare.
Cu toate acestea, astfel cum rezultă din constatările referitoare la actele în litigiu efectuate de Tribunal la punctele 14 și 16 din hotărârea atacată, actele respective trebuie considerate ca fiind puneri în întârziere pentru executarea unei decizii adoptate anterior, mai precis Decizia „Plasă sudată”. Aceleași acte ca atare, indiferent dacă intervin înainte sau după ce s-ar fi împlinit o eventuală prescripție, nu pot fi considerate ca producând efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele Ferriere Nord. Într-adevăr, acestea constituie în realitate doar acte pregătitoare pentru acte de executare propriu-zisă. Or, nici primele acte și, de altfel, nici acestea din urmă nu constituie acte atacabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 decembrie 2005, Regatul Unit/Comisia,
C-46/03, Rec., p. I-10167
, punctul 25, și Hotărârea Reynolds Tobacco și alții/Comisia, citată anterior, punctul 55).
Această interpretare nu este infirmată de prezența termenului „decizie” la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2988/74. Într-adevăr, chiar presupunând că o decizie în sensul acestei dispoziții constituie în orice situație un act atacabil în sensul articolului 230 CE, este necesar să se sublinieze că, prin actele în litigiu, Comisia nu a notificat către Ferriere Nord o decizie „de modificare a valorii inițiale a amenzii, a sancțiunii sau a daunelor cominatorii” în sensul primei dispoziții.
Pe de altă parte, simplul fapt că, în faxul din 13 aprilie 2004, Comisia a acceptat să pună capăt curgerii dobânzilor la cinci luni după pronunțarea Hotărârii din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia, citată anterior, nu ar putea transforma în act atacabil un act care, pentru motivele indicate la punctul 29 din prezenta hotărâre, nu constituie un astfel de act. Într-adevăr, această împrejurare nu este în sine de natură să producă, într-o situație precum aceea rezultată din Decizia „Plasă sudată”, efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele Ferriere Nord.
În sfârșit, referitor la argumentul potrivit căruia ar exista un vid juridic în cazul în care actele în litigiu nu ar fi atacabile în temeiul articolului 230 CE, se impune a se arăta că executarea silită a unei decizii a Comisiei care presupune o obligație pecuniară în sarcina unei persoane precum Ferriere Nord este reglementată de articolul 256 CE, care conține, la al patrulea paragraf, dispoziții care asigură o protecție jurisdicțională efectivă. Pe de altă parte, nu s-a demonstrat că, în cazul în care Comisia ar reuși să valorifice garanția bancară instituită la ordinul lui Ferriere Nord, aceasta din urmă nu ar putea beneficia de o protecție jurisdicțională efectivă împotriva efectelor negative ale acestei valorificări.
În orice caz, nu este mai puțin adevărat că, deși condiția privind efectele juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația sa juridică, trebuie interpretată în lumina principiului unei protecții jurisdicționale efective, o asemenea interpretare nu poate duce la excluderea acestei cerințe fără a excede competențele atribuite instanțelor comunitare prin Tratatul CE (Hotărârea Reynolds Tobacco și alții/Comisia, citată anterior, punctul 81).
Rezultă din considerentele precedente că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a calificat actele în litigiu ca fiind acte atacabile în sensul articolului 230 CE. Prin urmare, este necesară anularea hotărârii atacate și, având în vedere articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, declararea acțiunii în anulare a actelor în litigiu ca inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât atât recursul, cât și excepția de inadmisibilitate formulate de Comisie sunt întemeiate, se impune să se decidă că Ferriere Nord va suporta în totalitate cheltuielile de judecată efectuate în procedura în fața Tribunalului și în fața Curții.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Ferriere Nord/Comisia (T-153/04).

2)
Acțiunea în anulare formulată de Ferriere Nord SpA împotriva deciziilor Comisiei Comunităților Europene, comunicate prin scrisoarea din 5 februarie 2004 și prin faxul din 13 aprilie 2004, privind restul sumei de achitat din amenda aplicată Ferriere Nord SpA prin Decizia 89/515/CEE a Comisiei din 2 august 1989 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/31.553 – Plasă sudată), este inadmisibilă.

3)
Obligă Ferriere Nord SpA la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor la cele două instanțe.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.