CELEX: 62004CJ0406
Az Európai Unió területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog
Munkanélküli-járadék
A nemzeti területen való tényleges lakóhellyel kapcsolatos kikötés

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az EK 17. és EK 18. cikk, valamint az 1998. június 29-i 1606/98/EK tanácsi
rendelettel (HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 308. o.) módosított, az 1996. december 2-i
118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és
naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő
alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) értelmezése.
E kérelmet G. De Cuyper és az Office national de l'emploi (Nemzeti foglalkoztatási hivatal, a továbbiakban: ONEM) között folyamatban
lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a felperesnek a munkanélküli-járadékra való jogosultságból 1999. április
1-jétől történő kizárása.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az 1408/71 rendelet 1. cikke a) pontjának i) alpontja értelmében:
„a)      »munkavállaló« és »önálló vállalkozó«:
i.       aki akár kötelezően, akár szabadon választható folytatólagos biztosítás keretében a munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra
vonatkozó szociális biztonsági rendszerek vagy a köztisztviselőkre vonatkozó különleges rendszer ágazataiba tartozó egy vagy
több kockázattal szemben biztosított”.
Ugyanezen rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„E rendelet vonatkozik azokra a munkavállalókra, akik egy vagy több tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak vagy
tartoztak, és akik a tagállamok egyikének állampolgárai, illetve azokra a hontalanokra vagy menekültekre, akiknek a lakóhelye
valamely tagállam területén található, illetve ezek családtagjaira és túlélő hozzátartozóira”.
Az 1408/71 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A rendelet eltérő rendelkezéseinek hiányában az egy vagy több tagállam jogszabályai szerint megszerzett rokkantsági, öregségi
vagy túlélő hozzátartozókat megillető pénzbeli ellátás, munkahelyi balesetek vagy foglalkozási megbetegedések esetén fizetett
nyugdíj és haláleseti juttatás nem csökkenthető, nem módosítható, nem függeszthető fel, nem vonható vissza vagy foglalható
le azzal az indoklással, hogy a jogosult egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, mint amely tagállam területén
a fizetésre kötelezett intézmény található.”
A rendelet 69. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó teljes munkanélküli, aki egy tagállam jogszabályai szerint kielégíti az ellátásra
való jogosultság feltételeit és aki munkakeresés céljából egy vagy több tagállam területére távozik, ezekre az ellátásokra
való jogosultságát fenntartja az alábbi feltételek és korlátozások mellett:
a)       indulását megelőzően munkakeresőként nyilvántartásba kell vetetnie magát az illetékes állam foglalkoztatási szolgálatánál,
és munkanélkülivé válását követően legalább négy héten keresztül a szolgálat rendelkezésére kell állnia. Ugyanakkor az illetékes
szolgálat vagy intézmény engedélyezheti e személy távozását a négy hét leteltét megelőzően is;
b)      munkakeresőként nyilvántartásba kell vetetnie magát azon tagállamok foglalkoztatási szolgálatánál, amely tagállamokban munkát
keres, és az ott alkalmazott ellenőrzésnek alá kell vetnie magát. Ezt a feltételt teljesítettnek kell tekinteni a nyilvántartásba
vételt megelőző időszakban, ha az érintett személy hét napon belül nyilvántartásba veteti magát attól a naptól számítva, amikor
megszűnt az általa elhagyott állam foglalkoztatási szolgálata rendelkezésére állni. Kivételes esetben az illetékes foglalkoztatási
szolgálat vagy az illetékes intézmény ezt az időtartamot meghosszabbíthatja;
c)      az ellátásra való jogosultság legfeljebb három hónapon keresztül áll fenn attól a naptól számítva, amikor az érintett személy
megszűnt az általa elhagyott állam foglalkoztatási szolgálata rendelkezésére állni, feltéve, hogy az ellátások időtartama
nem haladja meg az utóbbi állam jogszabályai szerint neki járó ellátások időtartamát. Idénymunkások esetében ez az időtartam
az alkalmazás szerinti idény végéig fennmaradó időre korlátozható.”
Végül az említett rendelet 71. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az a munkanélküli, aki legutolsó munkaviszonyának időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkezett lakóhellyel,
a következő rendelkezések szerint jogosult ellátásra:
a) i. az a határ menti ingázó, aki részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé válik az őt alkalmazó vállalkozásban, az illetékes
állam jogszabályainak rendelkezései szerint részesül ellátásban, mintha ezen állam területén rendelkezne lakóhellyel; ezeket
az ellátásokat az illetékes intézmény nyújtja;
ii.      a teljes munkanélküli határ menti ingázó a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően részesül
ellátásban, mintha legutolsó munkaviszonya alatt ezen állam jogszabályainak hatálya alá tartozott volna; ezeket az ellátásokat
a lakóhely szerinti intézmény nyújtja a saját költségén;
b) i. a részleges, időszakos vagy teljes munkanélküli, aki nem határ menti ingázó, és aki az illetékes állam területén munkáltatója
vagy a foglalkoztatási szolgálat rendelkezésére áll, ezen állam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően részesül ellátásban,
mintha ott rendelkezne lakóhellyel; ezeket az ellátásokat az illetékes intézmény nyújtja;
ii.      a teljes munkanélküli, aki nem határ menti ingázó, és aki munkavégzés céljából a lakóhelye szerinti tagállamban a foglalkoztatási
szolgálat rendelkezésére áll, vagy aki e tagállamba visszatér, ezen állam jogszabályainak megfelelően részesül ellátásban,
mintha utoljára ott állt volna munkaviszonyban; ezeket az ellátásokat a lakóhely szerinti intézmény nyújtja saját költségén.
Ugyanakkor, ha e munkavállaló ellátásra válik jogosulttá azon tagállam illetékes intézménye költségén, amelyik állam jogszabályainak
legutoljára a hatálya alá tartozott, a 69. cikk rendelkezései szerint részesül ellátásokban. A lakóhely szerinti állam jogszabályainak
megfelelő ellátások biztosítását mindaddig fel kell függeszteni, amíg a munkanélküli a 69. cikk rendelkezései értelmében ellátást
igényelhet azon jogszabályok szerint, amelyeknek legutoljára a hatálya alá tartozott.”

A nemzeti szabályozás
A munkanélküliségről szóló 1991. november 25-i belga királyi rendelet (
Moniteur belge
, 1991. december 31., 29888. o.) 44. §-ának az alapügy tényállása idején hatályos szövege értelmében „a juttatásokra való
jogosultsághoz szükséges, hogy a munkanélkülit akaratától független okokból fosszák meg a munkától és a díjazástól”. A 45.
és 46. § külön-külön meghatározza, mely tevékenységeket kell munkának tekinteni, illetve mi a díjazás fogalma.
Az említett királyi rendelet 66. §-a értelmében:
„A juttatásokra való jogosultsághoz a munkanélküli szokásos tartózkodási helyének Belgiumban kell lennie; ezenkívül szükséges,
hogy ténylegesen Belgiumban rendelkezzék lakóhellyel.”
Ugyanezen királyi rendelet 89. §-ának (1) és (3) bekezdése az 1995. november 22-i királyi rendelet (
Moniteur belge
, 1995. december 8., 33144. o.) 25. §-ával történő módosítását követően kimondta:
„(1)      A legalább ötvenedik életévét betöltött teljes munkanélküli kérésére a 48. cikk 1. §-a és 2. §-a, az 51. cikk 1. §-ának második
albekezdése, 3-6. §-a, valamint az 56. és 58. cikk alkalmazása alól mentesíthető, ha teljes munkanélküliként a kérelmet megelőző
két évben legalább 312 napon juttatásban részesült […].
(3)      A 45. cikk első albekezdésének első pontjától eltérve az első vagy második bekezdés szerinti mentesített munkanélküli saját
javára és haszonszerzési cél nélkül bármely, saját javaival kapcsolatos tevékenységet végezhet.”
E rendszer keretében a rendszeres bejelentkezés alól mentesített munkanélküli többé nem volt köteles a munkaerőpiacon rendelkezésre
állni, és elfogadni bármely megfelelő munkát, a munkaközvetítő irodánál megjelenni, illetve kiegészítő tevékenységben sem
volt köteles részt venni. A munkakeresőként történő nyilvántartásba vételi kötelezettség alól szintén mentesült. Az említett
juttatás ideiglenes jellegű volt, és az abból való részesülés összeegyeztethetetlen volt bármely kereső tevékenység folytatásával.

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
G. De Cuyper belga állampolgár, 1942-ben született, és Belgiumban állt munkaviszonyban. G. De Cuyper 1997. március 19-től
munkanélküli-járadékban részesült.
1998. április 1-jén az akkor hatályos nemzeti szabályozás alapján – az 1991. november 25-i királyi rendeletben – mentesítették
a munkanélküliek számára rendesen előírt helyi ellenőrzésen való részvétel kötelezettsége alól.
1999. december 9-én nyilatkozatot nyújtott be a munkanélküli-járadékot folyósító szervezethez, amelyben magát „egyedülálló”-ként
jelölte meg, aki ténylegesen Belgiumban rendelkezik lakóhellyel.
2000 áprilisában az ONEM szolgálatai rutinvizsgálatot tartottak az érdekelt nyilatkozataiban foglaltak valóságtartalmának
ellenőrzésére. E vizsgálat során G. De Cuyper elismerte, hogy 1999 januárja óta ténylegesen már nem lakik Belgiumban, hanem
Franciaországban rendelkezik lakóhellyel. G. De Cuyper elmondása szerint körülbelül negyedévente tér vissza Belgiumba, ahol
egy belga községben továbbra is fenntartott egy berendezett szobát, azonban a munkanélküli-járadékot folyósító szervezetnek
nem jelezte lakóhelyének e megváltozását.
A vizsgálat alapján az ONEM 2000. október 25-én értesítette G. De Cuypert azon határozatáról, amellyel 1999. január 1-jei
hatállyal kizárja a munkanélküli-járadékra való jogosultságból, mivel ezen időponttól kezdve nem teljesítette a tényleges
lakóhelyre vonatkozóan az 1991. november 25-i királyi rendelet 66. §-ában előírt követelményt. Ezzel összefüggésben az ONEM
az említett időpont óta folyósított juttatások visszafizetését követelte, amelynek összege 12 452,78 eurónak megfelelő belga
frankot tett ki.
Ezt a határozatot G. De Cuyper megtámadta a kérdést előterjesztő bíróságnál.
E körülmények között a Tribunal du travail de Bruxelles felfüggesztette eljárását, és a következő kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Az Európai Közösség létrehozásáról szóló szerződés 17. és 18. cikke alapján a valamennyi európai polgárt megillető szabad
mozgás és tartózkodás akadályának minősül-e a munkanélküliségről szóló 1991. november 25-i királyi rendelet 66. §-ában a juttatások
feltételeként előírt tényleges belgiumi lakóhellyel rendelkezés kötelezettsége, amelyet arra az 50 év feletti munkanélkülire
alkalmaznak, aki az említett királyi rendelet 89. §-a alapján mentesül a rendszeres bejelentkezés alól, ami egyúttal a munkaerőpiacon
való rendelkezésre állás alóli mentességet is jelent?
A munkanélküli-járadékok biztosításának feltételéül előírt, az illetékes állam nemzeti területén való lakóhellyel rendelkezés
e kötelezettsége, amelyet a belső jogban a munkanélküli járadékok folyósításának jogszabályban foglalt feltételei betartására
irányuló ellenőrzés indokol, megfelel-e az arányosság követelményének, amelynek – mivel korlátozza az Európai Közösséget létrehozó
Szerződés 17. és 18. cikke alapján valamennyi európai polgárt megillető szabad mozgást és tartózkodást – e közérdekű cél követésekor
eleget kell tenni?
A lakóhelyre vonatkozó e kötelezettség nem jár-e azzal a hatással, hogy a munkanélküli-járadékok biztosítása során – mivel
csak azoknak a jogosultságát ismeri el, akik a Szerződés 17. és 18. cikkében foglalt szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való
jogukat nem gyakorolják, és megtagadja azt azoktól, akik a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joggal élni kívánnak –
e korlátozás visszatartó hatásának köszönhetően megkülönbözteti az európai polgárokat és az illetékes tagállam állampolgárait?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy ellentétes-e az EK 17. és 18. cikkel – amelyek elismerik az Európai
Unió polgárainak jogát a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz – valamely olyan nemzeti rendelkezés,
amely az alapügyben szereplőhöz hasonló juttatásra való jogosultság feltételéül az adott tagállamban való tényleges lakóhellyel
rendelkezés kötelezettségét írja elő, figyelembe véve azt, hogy e juttatást olyan 50 év feletti munkanélkülieknek nyújtják,
akik mentesülnek a munkakeresőként történő nyilvántartásba vételi kötelezettség alól.
Ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság az említett juttatást „munkanélküli-ellátás”-nak, az alapügy felperesét
pedig az 1408/71 rendelet 1. cikkének a) pontja értelmében vett „munkavállaló”-nak minősíti. A Bizottság ugyanakkor kifejti,
hogy az említett juttatás az 1408/71 rendelet hatálya alá tartozó munkanélküli-ellátás helyett, a C‑25/95. sz. ügyben 1996.
július 11-én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑3745. o.) alapjául szolgáló ügyben vitatotthoz hasonló korkedvezményes nyugellátásnak
vagy
sui generis
ellátásnak is minősülhet. Ebben az esetben „szociális kedvezmény”-ként a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról
szóló 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.)
hatálya alá tartozna.
Elsőként tehát az említett juttatás jellegét kell megállapítani ahhoz, hogy el lehessen dönteni, olyan szociális biztonsági
ellátásnak minősül-e, amely az 1408/71 rendelet hatálya alá tartozik.

A juttatás jellegéről
A szociális biztonsági ellátások tárgyában a Bíróság már többször foglalkozott azzal, hogy mely elemeket kell az említett
ellátások jogi természetének megállapításához figyelembe venni. Ennek megfelelően a Bíróság kimondta, hogy valamely ellátás
akkor tekinthető szociális biztonsági ellátásnak, ha azt jogszabályban meghatározott helyzetben a jogosult személyes szükségletének
bármiféle egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül nyújtják, és az 1408/71 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében kifejezetten
felsorolt kockázatok valamelyikét fedezi (lásd különösen a 249/83. sz. Hoeckx-ügyben 1985. március 27-én hozott ítélet [EBHT 1985.,
973. o.] 12–14. pontját és a C‑78/91. sz. Hughes-ügyben 1992. július 16-án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4839. o.] 15. pontját).
Az alapügyben – az ellátás személyes szükségletek egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül történő odaítélésével kapcsolatban
– meg kell állapítani, hogy a szóban forgó juttatás odaítélése az 1991. november 25-i királyi rendelet 44. és azt követő §-aiben
kimerítően felsorolt feltételekhez kötött anélkül, hogy a hatóságok az ellátás odaítélésére vonatkozóan mérlegelési jogkörrel
rendelkeznének. Igaz ugyanakkor, hogy e juttatás összege a munkanélküli személyes helyzetétől függően változhat. Mindenesetre
– amellett, hogy ez az elem kihat az említett juttatás számítási módjára – olyan objektív és jogszabályban előírt feltételről
van szó, amely anélkül biztosít jogot az említett ellátásra, hogy az illetékes hatóság figyelembe vehetne egyéb személyes
körülményeket is. Az említett juttatás biztosítása tehát nem függ a kérelmező személyes szükségleteinek egyedi mérlegelésétől,
ami viszont a szociális segélyre jellemző (lásd a C‑66/92. sz. Acciardi-ügyben 1993. augusztus 2-án hozott ítélet [EBHT 1993.,
I‑4567. o.] 15. pontját).
Arra vonatkozóan, hogy az említett ellátásnak az 1408/71 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében kifejezetten felsorolt kockázatok
valamelyikét kell fedeznie, megállapítható, hogy ez a feltétel teljesül, amennyiben az említett juttatás a munkaviszony elvesztésének
a munkavállaló akaratától független kockázatához kapcsolódik, miközben a munkavállaló megőrzi munkaképességét.
A Bíróság már kimondta, hogy a szociális biztonsági ellátásként történő minősítés végett az ellátásokat a különböző nemzeti
jogszabályokra jellemző sajátságoktól függetlenül ugyanolyan természetűnek kell tekinteni, amennyiben tárgyuk és céljuk, valamint
kiszámításuk alapjuk és odaítélésük feltételei azonosak. Ellenben az ellátások osztályozásához a csupán formális jellemzők
nem tekinthetők lényeges kritériumnak (lásd e tekintetben a 171/82. sz. Valentini-ügyben 1983. július 5-én hozott ítélet [EBHT 1983.,
2157. o.] 13. pontját).
A fenti megállapításokra tekintettel meg kell vizsgálni az alapügyben szereplő juttatást annak megállapítása végett, hogy
azt munkanélküli-ellátásnak kell-e tekinteni.
Az említett juttatás céját illetően arra irányul, hogy az érintett munkavállalók – munkaviszonyuk akaratuktól független elvesztését
követően – biztosíthassák szükségleteiket, amennyiben továbbra is munkaképesek maradnak. E tekintetben a szociális biztonsági
ellátások egyes csoportjai között az egyes ellátások által „fedezett kockázat” alapján kell különbséget tenni. Mindezek alapján
a munkanélküli-ellátás az azon munkavállaló által elszenvedett jövedelem elvesztésével kapcsolatos kockázatot fedezi, aki
továbbra is munkaképes marad. Az e kockázat bekövetkeztét – vagyis a munkaviszony elvesztését – követően biztosított ellátás,
amely az említett helyzet megszűnését – vagyis az érdekelt által folytatott kereső tevékenység megkezdését – követően már
nem jár, munkanélküli-ellátásnak tekintendő.
A G. De Cuypernek folyósított juttatás összegének megállapításával kapcsolatban a belga foglalkoztatási hivatal által alkalmazott
számítási alap azonos a többi munkanélküli esetén alkalmazottal, mivel e juttatás az 1991. november 25-i királyi rendelet
114. és azt követő §-aiben meghatározott szabályok alapján került kiszámításra. E szabályok a napi átlagbér 40%-ában meghatározott
alapdíjat írnak elő, amelyet az említett munkabér 15%-ának megfelelő korrekciós kiegészítéssel növelnek. Az összeg célja a
munkanélküli – törvényben előírt – személyes körülményeinek figyelembevétele.
Végül az ellátás biztosításának feltételeivel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy – mint azt az ONEM is kiemelte a tárgyaláson
– G. De Cuyper-re ugyanazok a feltételek vonatkoznak, mint amelyek a munkanélküli-járadékot kérelmező többi munkavállalóra.
Így különösképpen ahhoz, hogy a munkavállaló jogosult legyen az említett juttatásra, azonkívül, hogy akaratától független
okokból fosztják meg munkájától és díjazásától, köteles a juttatás iránti kérelem benyújtását megelőző 36 hónapban 624 munkanapot
vagy ennek megfelelő napot igazolni, illetve az említett juttatás összegének kiszámításakor történő figyelembevételhez az
szükséges, hogy a tevékenység alapján szociális biztonsági járulék fizetésére kerüljön sor.
Mindezen felül arra is emlékeztetni kell, hogy az alapügyben szóban forgó juttatás a belga munkanélküli-ellátásra vonatkozó
jogszabályok hatálya alá tartozik. Az, hogy valamely – G. De Cuyper helyzetében levő – munkanélküli mentesül a munkakeresőként
történő nyilvántartásba vétel, illetve ebből kifolyólag a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás kötelezettsége alól, semmiben
sem befolyásolja a juttatás – jelen ítélet 27. és 28. pontjában említett – alapvető jellemzőit.
Egyebekben az említett mentesség jóváhagyása nem jelenti azt, hogy a munkanélküli mentesülne a foglalkoztatási hivatal részére
történő rendelkezésre állás kötelezettsége alól, mivel – még ha mentesül is a munkakeresőként történő nyilvántartásba vétel
és a bármely megfelelő munka elfogadásának kötelezettsége alól – a munkanélküli köteles szakmai és családi helyzetének ellenőrzése
végett az említett hivatal rendelkezésére állni.
E körülmények alapján a Bizottság álláspontja – amelynek értelmében a G. De Cuyper részére folyósított juttatás vagy a fent
hivatkozott Otte-ítélet alapjául szolgáló ügyben szereplőhöz hasonló korkedvezményes nyugellátásnak, vagy
sui generis
ellátásnak minősül – nem fogadható el.
A hivatkozott ítélet alapjául szolgáló ügyben ugyanis egy – nem kötelező támogatásként biztosított – szerkezetátalakítási
támogatást vitattak, amelyet a német bányaipar szerkezetátalakítását követően elbocsátásuktól a nyugdíjkorhatár eléréséig
biztosítottak meghatározott korú bányászoknak; ennek igénybevétele kereső tevékenység folytatásával is összeegyeztethető volt.
Meg kell tehát állapítani, hogy valamely olyan ellátást, mint amelyet G. De Cuyper is igénybe vett, és amelynek biztosítása
nem függ mérlegeléstől, illetve amelynek célja a munkaviszony elvesztése vonatkozásában fennálló, a munkavállaló akaratától
független kockázat fedezése, miközben a kedvezményezett megőrzi munkaképességét, az 1408/71 rendelet hatálya alá tartozó munkanélküli-járadéknak
kell tekinteni még akkor is, ha valamely nemzeti intézkedés alapján a kedvezményezett mentesül a munkakeresőként történő nyilvántartásba
vétel kötelezettsége alól.

Az EK 18. cikkről
Az EK 18. cikk értelmében „az e szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel
minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz”.
Az EK 18. cikk közvetlenül elismeri valamennyi uniós polgár jogát a tagállamok területén való tartózkodáshoz, azonban e jog
nem feltétel nélküli. E jog csak a Szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és
feltételekkel biztosított (a C‑456/02. sz. Trojani-ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7573. o.] 31.
és 32. pontja).
E tekintetben elsőként az 1408/71 rendeletet kell megvizsgálni. E rendelet 10. cikke értelmében eltérő rendelkezések hiányában
„az egy vagy több tagállam jogszabályai szerint megszerzett rokkantsági, öregségi vagy túlélő hozzátartozókat megillető pénzbeli
ellátás, munkahelyi balesetek vagy foglalkozási megbetegedések esetén fizetett nyugdíj és haláleseti juttatás nem csökkenthető,
nem módosítható, nem függeszthető fel, nem vonható vissza vagy foglalható le azzal az indoklással, hogy a jogosult egy másik
tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, mint amely tagállam területén a fizetésre kötelezett intézmény található”. A 10. cikkben
szereplő felsorolás nem tartalmazza a munkanélküli-ellátást. Mindebből következően e rendelkezés nem tiltja, hogy valamely
tagállami szabályozás a juttatásra való jogosultságot az adott tagállamban tényleges lakóhellyel rendelkezés feltételéhez
kösse.
E tekintetben az 1408/71 rendelet mindössze két olyan esetet ír elő, amelyekben az illetékes tagállam köteles megengedni a
munkanélküli-járadék kedvezményezettjének, hogy az említett járadékra való jogosultságának fenntartása mellett más tagállamban
rendelkezzék lakóhellyel. Egyrészt az említett rendelet 69. cikkében foglalt esetben, amelynek értelmében a „munkakeresés
céljából” az illetékes tagállamtól eltérő tagállamba távozó munkanélküli megtartja jogosultságát a munkanélküli-ellátásra.
Másrészt az említett rendelet 71. cikkében meghatározott eset azokra a munkanélküliekre vonatkozik, akik legutolsó munkaviszonyuk
időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkeztek lakóhellyel. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból
egyértelműen következik, hogy a G. De Cuyperéhez hasonló helyzetre a fenti cikkek egyike sem vonatkozik.
Nem vitatott, hogy a jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely egyes állampolgárait pusztán azért
hozza hátrányos helyzetbe, mert éltek a más tagállamban való szabadad mozgás és tartózkodás jogával, az EK 18. cikkben valamennyi
uniós polgárnak biztosított szabadságok korlátozását jelenti (lásd e tekintetben a C‑224/98. sz. D’Hoop-ügyben 2002. július
11-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6191. o.] 31. pontját, és a C‑224/02. sz. Pusa-ügyben 2004. április 29-én hozott ítélet
[EBHT 2004., I‑05763. o.] 19. pontját).
Az ilyen korlátozás a közösségi jog alapján csak akkor igazolható, ha az érintett személyek állampolgárságától független,
közérdekű objektív szempontokon alapul, és a nemzeti jog által jogszerűen megállapított célkitűzéssel arányos.
Jelen esetben a lakóhellyel kapcsolatos kikötés előírása szükséges a munkanélküli szakmai és családi helyzetének ellenőrzéséhez.
Az említett szabály ugyanis lehetővé teszi, hogy a foglalkoztatási hivatal ellenőrei ellenőrizhessék, hogy a munkanélküli-járadék
kedvezményezettjének helyzetében történt-e olyan változás, amely kihat a biztosított ellátásra. Ez az indokolás tehát az érintettek
állampolgárságától független, közérdekű objektív szempontokon alapul.
Valamely intézkedés akkor arányos, ha – amellett, hogy alkalmas az elérni kívánt cél megvalósítására – nem lépi túl az e cél
eléréséhez szükséges mértéket.
Jelen esetben a belga hatóságok azon szükséglettel indokolták a lakóhellyel kapcsolatos kikötést, hogy az ONEM ellenőrei megvizsgálhassák
a munkanélküli-járadékra való jogosultság jogszabályi feltételeinek tiszteletben tartását. E feltételnek különösen annak vizsgálatát
kell lehetővé tennie az említett ellenőrök számára, hogy a saját bevallása szerint egyedülálló és munkanélküli személy helyzetében
nem következett-e be olyan változás, amely kihathat a biztosított ellátásra.
Az alapügyben a kevésbé szigorú ellenőrzési intézkedéseket előíró – G. De Cuyper által hivatkozott – rendelkezések esetleges
létezésével kapcsolatban nem nyert bizonyítást, hogy azok alkalmasak lennének az elérni kívánt cél megvalósítására.
A jelen ügyben alkalmazotthoz hasonló ellenőrzési rendszerek – amelyek célja az érintett munkanélküli családi helyzetének
és az érdekelt által be nem jelentett jövedelemforrások esetleges létének ellenőrzése – hatékonysága nagymértékben váratlanságukon
és a helyben történő ellenőrzés lehetőségén alapszik, mivel az illetékes szolgálatok számára biztosítani kell a munkanélküli
által közölt adatok és a tényleges helyzet közötti összhang ellenőrzésének lehetőségét. E tekintetben meg kell állapítani,
hogy a munkanélküli-járadékok tárgyában végzett ellenőrzés olyan sajátosságokkal bír, amely a többi ellátás ellenőrzése során
alkalmazottnál szigorúbb rendszert tesz indokolttá.
Mindebből következően az iratok vagy igazolások benyújtásához hasonló kevésbé szigorú intézkedések megfosztanák az ellenőrzést
annak váratlan jellegétől, amely így kevésbé hatékonnyá válna.
E körülmények alapján meg kell állapítani, hogy a folyósító intézmény szerinti tagállamban való lakóhellyel rendelkezés kötelezettsége
– amelyet a belső jogban a munkanélküli járadékok folyósítására előírt feltételek betartásának ellenőrzése indokol – megfelel
az arányosság követelményének.
A fenti megállapításokra tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy nem ellentétes az EK 18. cikk alapján
valamennyi európai polgárt megillető szabad mozgással és tartózkodással az alapügyben alkalmazotthoz hasonló lakóhellyel kapcsolatos
kikötés, amelyet arra az 50 év feletti munkanélkülire alkalmaznak, akit mentesítettek a – munkanélküli-járadékra való jogosultság
megőrzésének feltételeként előírt – munkaerő-piaci rendelkezésre állás igazolásának kötelezettsége alól.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság a következőképpen határozott:
Nem ellentétes az EK 18. cikk alapján valamennyi európai polgárt megillető szabad mozgással és tartózkodással az alapügyben
alkalmazotthoz hasonló, lakóhellyel kapcsolatos kikötés, amelyet arra az 50 év feletti munkanélkülire alkalmaznak, akit mentesítettek
a – munkanélküli-járadékra való jogosultság megőrzésének feltételeként előírt – munkaerő-piaci rendelkezésre állás igazolásának
kötelezettsége alól.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.