CELEX: 62001TJ0066
Konkurenca
Zloraba prevladujočega položaja
Trg sode v Združenem kraljestvu
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 82 ES
Zastaranje pooblastila Komisije za naložitev glob ali sankcij
Razumni rok
Bistvene določbe postopka
Pravnomočnost
Obstoj prevladujočega položaja
Zloraba prevladujočega položaja
Vpliv na trgovino med državami članicami
Globa
Teža in trajanje kršitve
Olajševalne okoliščine

Dejansko stanje
Tožeča stranka, Imperial Chemical Industries Ltd, prej Imperial Chemical Industries plc, je družba prava Združenega kraljestva,
dejavna v sektorju kemije. V času dejanskega stanja je med drugim proizvajala natrijev karbonat.
Natrijev karbonat obstaja v naravi v obliki minerala trona (naravna soda) ali pa je pridobljen s kemijskim postopkom (sintetična
soda). Naravna soda se pridobiva z drobljenjem, s prečiščevanjem in kalcinacijo minerala trona. Sintetična soda nastane pri
reakciji navadne soli in apnenca s postopkom „amoniak–soda“, ki sta ga brata Solvay razvila leta 1863.
Komisija Evropskih skupnosti je aprila 1989 na podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva uredba
o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204), v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, opravila
preiskave pri različnih proizvajalcih natrijevega karbonata v Skupnosti.
Komisija je 19. junija 1989 tožeči stranki na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 poslala zahtevo za informacije, na katero je
ta odgovorila 14. septembra 1989.
Komisija se je 19. februarja 1990 odločila, da bo zoper tožečo stranko, družbo Solvay in družbo Chemische Fabrik Kalk (v nadaljevanju:
CFK) po uradni dolžnosti začela postopek na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 17.
Komisija je 13. marca 1990 tožeči stranki ter družbama Solvay in CFK poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Vsaka
od družb je prejela samo del ali dele obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, povezane s kršitvami, ki so jo zadevale,
skupaj s priloženimi zadevnimi obremenilnimi dokazi.
Komisija je za vse kršitve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah sestavila samo en spis.
Komisija je v zvezi z obravnavano zadevo pod naslovom V obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ugotovila, da je tožeča
stranka zlorabila prevladujoč položaj na trgu natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu.
Tožeča stranka je 31. maja 1990 predložila pisna stališča v odgovor na očitke, ki jih je navedla Komisija. Komisija jo je
zaslišala 26. in 27. junija 1990.
Komisija je 19. decembra 1990 sprejela Odločbo 91/300/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [82 ES] (IV/33.133 – D: Natrijev
karbonat – ICI) (UL 1991, L 152, str. 40). V tej odločbi, ki je bila tožeči stranki vročena z dopisom z dne 1. marca 1991,
je ugotovila, da „[je tožeča stranka] nekje od leta 1983 [pa] do danes kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem,
s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco in ki je obsegalo […] odobritev precejšnjih rabatov in drugih
finančnih spodbud za mejno količino, tako da je zagotovila, da se bo stranka [pri njej] oskrbovala z vsemi ali s skoraj vsemi
potrebnimi količinami, zagotovitev privolitve strank, da se bodo [pri njej] oskrbovale z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi
količinami ali pa nakupe pri konkurentih omejile na določeno količino, [in], vsaj v enem primeru, pogojevanje dodelitve rabatov
in drugih finančnih ugodnosti s privolitvijo stranke, da se bo [pri njej] oskrbovala z vsemi potrebnimi količinami“.
V skladu s členom 3 Odločbe 91/300 je bila „[tožeči stranki] zaradi [ugotovljene] kršitve [naložena] globa v višini [desetih]
milijonov ekujev“.
Istega dne je Komisija sprejela tudi Odločbo 91/297/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/33.133 – A: Natrijev
karbonat – Solvay, ICI) (UL 1991, L 152, str. 1), v kateri je ugotovila, da sta „družba Solvay in [tožeča stranka] kršili
določbe člena [81 ES] s tem, ko sta od 1. januarja 1973 [in] vsaj do sprožitve tega postopka sodelovali pri usklajenem ravnanju,
s katerim sta svojo prodajo natrijevega karbonata v Skupnosti omejili na svoja notranja trga, in sicer družba Solvay na zahodno
celinsko Evropo, [tožeča stranka] pa na Združeno kraljestvo in Irsko“. Družbi Solvay in tožeči stranki je bila naložena globa,
in sicer vsaki v višini sedem milijonov ekujev.
Komisija je istega dne sprejela tudi Odločbo 91/298/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/33.133 – B: Natrijev
karbonat – Solvay, CFK) (UL 1991, L 152, str. 16), v kateri je ugotovila, da sta „družbi Solvay in CFK kršili določbe člena [81 ES]
s tem, ko sta približno od leta 1987 [pa] do danes sodelovali pri sporazumu o delitvi trgov, s katerim je družba Solvay družbi CFK
jamčila minimalni obseg prodaje natrijevega karbonata v Nemčiji, izračunan na podlagi prodaje, ki jo je družba CFK dosegla
leta 1986, in se zavezala, da bo morebiten primanjkljaj družbe CFK izravnala z odkupom potrebnih količin, da bi njena prodaja
dosegla zajamčeni minimum“. Družbi Solvay in družbi CFK je bila naložena globa v višini treh milijonov oziroma enega milijona ekujev.
Komisija je istega dne sprejela še Odločbo 91/299/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [82 ES] (IV/33.133 – C: Natrijev
karbonat – Solvay) (UL 1991, L 152, str. 21), v kateri je ugotovila, da je „družba Solvay nekje od leta 1983 [pa] do danes
kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem, s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco in ki
je obsegalo […] sklepanje sporazumov s strankami, na podlagi katerih so se morale [pri njej] nedoločeno ali pretirano dolgo
obdobje oskrbovati z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi količinami sode, odobritev precejšnjih rabatov in drugih finančnih
spodbud za mejno količino, ki je presegla osnovno pogodbeno količino stranke, tako da je zagotovila, da se je pri družbi Solvay
oskrbovala z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi količinami, [in] pogojevanje odobritve rabatov s privolitvijo stranke, da
se bo [pri] družbi Solvay oskrbovala z vsemi potrebnimi količinami“. Družbi Solvay je bila naložena globa v višini 20 milijonov
ekujev.
Družba Solvay je 2. maja 1991 predlagala razglasitev ničnosti odločb 91/297, 91/298 in 91/299. Tožeča stranka je 14. maja 1991
pri Splošnem sodišču vložila tožbi, s katerima je predlagala razglasitev ničnosti odločb 91/297 in 91/300.
Splošno sodišče je s sodbo z dne 29. junija 1995 v zadevi ICI proti Komisiji (T‑37/91, Recueil, str. II‑1901, v nadaljevanju:
sodba ICI II) razsodilo, da je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravic do obrambe glede vpogleda v spis, v celoti
zavrniti, in nato Odločbo 91/300 razglasilo za nično z obrazložitvijo, da je bila navedena odločba overovljena po vročitvi,
kar je pomenilo bistveno kršitev postopka v smislu člena 230 ES.
Splošno sodišče je istega dne razglasilo za nično tudi Odločbo 91/297 (sodbi v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑30/91, Recueil,
str. II‑1775, v nadaljevanju: sodba Solvay I, in v zadevi ICI proti Komisiji, T‑36/91, Recueil, str. II‑1847, v nadaljevanju:
sodba ICI I) v delu, ki se nanaša na tožeči stranki v teh zadevah, zaradi kršitve pravice do vpogleda v spis. Poleg tega je
Splošno sodišče razglasilo za nično Odločbo 91/298 (sodba v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑31/91, Recueil, str. II‑1821,
v nadaljevanju: sodba Solvay II) v delu, ki se nanaša na družbo Solvay, in Odločbo 91/299 (sodba v zadevi Solvay proti Komisiji,
T‑32/91, Recueil, str. II‑1825, v nadaljevanju: sodba Solvay III), in sicer zaradi nepravilne overovitve izpodbijanih odločb.
Komisija je 30. avgusta 1995 v sodnem tajništvu Sodišča vložila pritožbe zoper zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II ter
zgoraj v točki 17 navedeni sodbi Solvay II in Solvay III.
Sodišče je s sodbama z dne 6. aprila 2000 v zadevi Komisija proti ICI (C‑286/95 P, Recueil, str. I‑2341) in v združenih zadevah
Komisija proti Solvay (C‑287/95 P in C‑288/95 P, Recueil, str. I‑2391) zavrnilo pritožbe zoper zgoraj v točki 16 navedeno
sodbo ICI II ter zgoraj v točki 17 navedeni sodbi Solvay II in Solvay III.
Neka tiskovna agencija je v torek 12. decembra 2000 objavila to sporočilo za javnost:
„Evropska komisija bo družbam iz kemične industrije, med katerimi sta Solvay SA in Imperial Chemical Industries plc […], v
sredo naložila globo zaradi kršitve konkurenčnega prava Evropske unije, je v torek sporočila tiskovna predstavnica.
Globe za domnevno zlorabo prevladujočega položaja na trgu natrijevega karbonata so bile naložene že pred desetimi leti, vendar
jih je najvišje evropsko sodišče iz postopkovnih razlogov razveljavilo.
Komisija bo isto odločbo ponovno sprejela v sredo, vendar v pravilni obliki, je sporočila tiskovna predstavnica.
Vsebine odločbe niso družbe nikoli izpodbijale. Povedala je, da bo še enkrat sprejeta ista odločba.“
Komisija je 13. decembra 2000 sprejela Odločbo 2003/7/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 [ES] (COMP/33.133 – D: Natrijev
karbonat – ICI) (UL 2003, L 10, str. 33, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Istega dne je sprejela tudi odločbi 2003/5/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (COMP/33.133 – B: Natrijev karbonat
– Solvay, CFK) (UL 2003, L 10, str. 1) in 2003/6/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 [ES] (COMP/33.133 – C: Natrijev
karbonat – Solvay) (UL 2003, L 10, str. 10).
Izpodbijana odločba vsebuje ta izrek:
„Člen 1
[Tožeča stranka] je od približno leta 1983 in vsaj do konca leta 1989 kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem,
s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco in ki je obsegalo:
(a)      odobritev precejšnjih rabatov in drugih finančnih spodbud za mejno količino, tako da […] se bo stranka [pri njej] oskrbovala
z vsemi ali skoraj vsemi potrebnimi količinami;
(b)       zagotovitev privolitve strank, da se bodo [pri njej] oskrbovale z vsemi ali skoraj vsemi potrebnimi količinami ali pa nakupe
pri konkurentih omejile na določeno količino;
(c)      vsaj v enem primeru, pogojevanje dodelitve rabatov in drugih finančnih ugodnosti s privolitvijo stranke, da se bo [pri njej]
oskrbovala z vsemi potrebnimi količinami.
Člen 2
[Tožeči stranki] se zaradi kršitve iz člena 1 naloži globa v višini [desetih] milijonov EUR.
[…]“
Vsebina izpodbijane odločbe je dejansko enaka vsebini Odločbe 91/300. Komisija je vnesla samo nekatere redakcijske spremembe
in dodala nov del z naslovom „Postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem“.
Komisija je v tem novem delu izpodbijane odločbe s sklicevanjem na sodbo Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih
zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji (od T‑305/94 do T‑307/94, od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, v nadaljevanju: sodba Splošnega sodišča PVC II) menila, da
ima „pravico, da brez sprožitve novega upravnega postopka ponovno sprejme odločbo, ki je bila zaradi popolnoma postopkovnih
napak razglašena za nično“ in da ji „ni treba izvesti novega zaslišanja, če besedilo nove odločbe ne vsebuje drugih očitkov,
kot so bili navedeni v prvi odločbi“ (točka 164 obrazložitve).
Komisija je v izpodbijani odločbi še navedla, da je treba zastaralni rok podaljšati za čas, v katerem je bila tožba zoper
Odločbo 91/300 predmet postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem, v skladu s členom 3 Uredbe Sveta (EGS) št. 2988/74 z dne
26. novembra 1974 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v transportnem pravu in pravu konkurence Evropske gospodarske
skupnosti (UL L 319, str. 1) (točki 169 in 170 obrazložitve). Tako je Komisija ob upoštevanju okoliščin tega primera menila,
da ima do konca leta 2003 čas, da sprejme novo odločbo (točka 172 obrazložitve). Poleg tega je navedla, da pravica do obrambe
ni kršena, če se nova odločba sprejme v razumnem roku (točka 164 obrazložitve).
Kar zadeva kršitev v pravem pomenu besede, je Komisija v izpodbijani odločbi pojasnila, da sta „proizvodni trg in geografski
trg, z vidika katerih je treba presojati gospodarsko moč tožeče stranke, trg sode v Združenem kraljestvu“ (točka 125 obrazložitve).
Komisija je zato, da je presodila tržno moč tožeče stranke za namene te zadeve, poudarila, da je bil tržni delež tožeče stranke
na upoštevnem trgu tradicionalno večji od 90 % v celotnem obravnavanem obdobju, kar je močan dokaz precejšnje tržne moči (točka 127
obrazložitve). Nato je proučila upoštevne gospodarske dejavnike in v izpodbijani odločbi ugotovila, da je imela tožeča stranka
v vseh bistvenih trenutkih prevladujoč položaj v smislu člena 82 ES (točke od 128 do 136 obrazložitve).
Glede zlorabe prevladujočega položaja je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da je tožeča stranka vzpostavila „prakso,
s katero je svoje stranke vezala nase“ z več mehanizmi, katerih skupni cilj je bila izključitev (točka 138 obrazložitve).
V zvezi s tem je v točki 139 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da so bili rabati na mejno količino namenjeni izključitvi
učinkovite konkurence s temi sredstvi:
–        spodbujanje potrošnikov, naj mejno količino, ki bi si jo lahko priskrbeli pri drugem dobavitelju, kupijo pri tožeči stranki;
–        minimiziranje ali nevtraliziranje konkurenčnega vpliva družbe General Chemical z ohranitvijo njene prisotnosti na trgu v smislu
cen, količin in strank v mejah, ki zagotavljajo ohranitev učinkovitega monopola tožeče stranke;
–        izločitev družbe Brenntag s trga ali vsaj s čim večjim zmanjšanjem njenega konkurenčnega učinka;
–        čim večje zmanjšanje nevarnosti, da bi se stranke obrnile na druge vire oskrbe;
–        ohranitev ali okrepitev dejanskega monopola tožeče stranke na trgu sode v Združenem kraljestvu.
Poleg tega je Komisija v točki 147 izpodbijane odločbe pojasnila, da „so sporazumi, ki jih je [tožeča stranka] sklenila s
svojimi velikimi strankami, pomenili, da so te vezane nanjo glede skoraj vseh svojih potrebnih količin (in vsaj v enem primeru
glede vseh potrebnih količin), medtem ko je bil konkurenčni učinek drugih dobaviteljev zmanjšan do najmanjše stopnje“.
Komisija je v izpodbijani odločbi pojasnila tudi, da so druge finančne spodbude utrjevale prevladujoč položaj tožeče stranke
na način, ki ni združljiv s pojmom konkurence, ki ga vsebuje člen 82 ES (točka 149 obrazložitve).
Kar zadeva vpliv na trgovino med državami članicami, je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da čeprav so bili ukrepi,
ki jih je tožeča stranka sprejela za zagotovitev ohranitve svojega prevladujočega položaja in dejanskega monopola v Združenem
kraljestvu, namenjeni predvsem neposredni konkurenci zunaj Skupnosti (Združene države in Poljska) in ne drugim proizvajalcem
Skupnosti, je treba rabate na mejno količino in druge mehanizme izključitve vseeno proučiti v splošnem okviru pojava stroge
delitve nacionalnih trgov v Skupnosti. V zvezi s tem je navedla, da je tožeča stranka še posebej želela, da družba General
Chemical ostane na zadevnem trgu kot drug vir oskrbe, in da če bi ta družba popolnoma zapustila ta trg, bi bili lahko potrošniki
spodbujeni k iskanju drugih virov oskrbe, morda cenejših, v celinski zahodni Evropi. Poleg tega je poudarila, da sta ohranitev
in okrepitev prevladujočega položaja tožeče stranke v Združenem kraljestvu vplivali na celotno strukturo konkurence na skupnem
trgu in zagotavljali ohranitev
statusa quo
, ki je temeljil na delitvi trgov (točke od 151 do 154 obrazložitve).
Komisija je v izpodbijani odločbi pojasnila, da so bile storjene kršitve še posebej težke, ker „so bile del premišljene politike
za utrditev nadzora, ki ga je tožeča stranka izvajala nad [trgom sode v Združenem kraljestvu] na način, ki vsekakor ni bil
v skladu s temeljnimi cilji Pogodbe,“ in „namenjene posebej omejitvi dejavnosti določenih konkurentov ali vplivu nanjo“ (točka
156 obrazložitve).
Komisija je poleg tega v izpodbijani odločbi navedla, da se je kršitev začela približno leta 1983 in je trajala najmanj do
konca leta 1989. Nazadnje je pojasnila, da je upoštevala dejstvo, da je tožeča stranka s 1. januarjem 1990 opustila sistem
rabatov na mejno količino (točki 160 in 161 obrazložitve).
Tožeča stranka je z dopisi z dne 18. januarja, 26. januarja in 8. februarja 2001 vložila zahtevo za vpogled v spis pri Komisiji.
Komisija je z dopisom z dne 14. februarja 2001 zavrnila to zahtevo.

Postopek
Tožeča stranka je 20. marca 2001 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Tožeča stranka je v tožbi med drugim predlagala, naj Splošno sodišče Komisiji odredi predložitev dokumentov iz njenega spisa
v zadevi COMP/33.133.
Zadeva je bila 4. maja 2001 dodeljena četrtemu senatu Splošnega sodišča in določen je bil sodnik poročevalec.
Tožeča stranka in Komisija sta po odobritvi Splošnega sodišča 18. oziroma 23. decembra 2002 predložili stališča glede posledic,
ki jih ima za obravnavano zadevo sodba Sodišča z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in
drugi proti Komisiji (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil,
str. I‑8375, v nadaljevanju: sodba Sodišča PVC II). Tožeča stranka je v stališčih Splošno sodišče obvestila, da odstopa od
očitka, ki se nanaša na kršitev načela
non bis in idem
.
Sodnik poročevalec je bil po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča 1. oktobra 2003 razporejen v prvi senat, zato je
bila obravnavana zadeva 8. oktobra 2003 dodeljena temu senatu.
Sodnik poročevalec je bil po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča 13. septembra 2004 razporejen v četrti senat v novi
sestavi, zato je bila obravnavana zadeva 19. oktobra 2004 dodeljena temu senatu.
Splošno sodišče je 11. januarja 2005 Komisijo pozvalo, naj v sodnem tajništvu predloži podroben zaporedni seznam vseh dokumentov,
ki sestavljajo upravni spis. Na tem seznamu so morali biti povzeti podatki o avtorju, vrsti in vsebini vsakega dokumenta.
Splošno sodišče je od Komisije še zahtevalo, naj navede, v katere od teh dokumentov je imela tožeča stranka vpogled, in po
potrebi pojasni razloge, ki so po njenem mnenju nasprotovali razkritju teh dokumentov.
Komisija je z dopisi z dne 28. januarja 2005 v sodnem tajništvu predložila zaporedni seznam, ki ga je zahtevalo Splošno sodišče,
in navedla, da je imela tožeča stranka med upravnim postopkom vpogled v dokumente, na katerih so temeljili njeni očitki in
ki so bili torej priloženi obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Navedla je tudi, da mora „Splošno sodišče žal obvestiti,
da [se zdi], da nedvomno zaradi več selitev v zadnjih desetih letih kljub temeljitemu iskanju ne more več najti nekaterih
dokumentov,“ in da meni, da je njena dolžnost nemudoma obvestiti Splošno sodišče in tožečo stranko, da „čeprav so na seznamu,
priloženem […] stališčem, našteti vsi dokumenti spisa, ki jih ima, pa na njem niso navedeni manjkajoči dokumenti“. Po trditvah
Komisije se je pri postopku leta 1990 upoštevala tedaj veljavna sodna praksa v zvezi s pravico do vpogleda v spis. Dodala
je še, da ni takrat nič kazalo, da so v spisu obstajali dokumenti, ki bi lahko dejansko vplivali na izid Odločbe 91/300, tudi
če se upošteva razvoj sodne prakse od leta 1990.
Splošno sodišče je z dopisom z dne 13. aprila 2005 tožečo stranko pozvalo, naj izmed dokumentov z zaporednega seznama navede
tiste, ki ji med upravnim postopkom niso bili poslani in bi po njenem mnenju lahko vsebovali podatke, ki bi lahko koristili
njeni obrambi.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 9. maja 2005 poudarila, da bi nekateri od manjkajočih dokumentov lahko koristili njeni obrambi.
Navedla je tudi dokumente, naštete na seznamu, ki bi po njenem mnenju lahko koristili njeni obrambi in v katere bi želela
imeti vpogled. Po njenem mnenju bi lahko na podlagi teh dokumentov razvila svoje trditve glede opredelitve upoštevnega geografskega
trga, obstoja prevladujočega položaja, zlorabe tega prevladujočega položaja in vpliva na trgovino med državami članicami.
Splošno sodišče je 7. junija 2005 Komisijo pozvalo, naj v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predloži dokumente, ki sestavljajo
upravni spis in jih vsebujejo „podspisi“ od 2 do 38, od 50 do 59 in od 60 do 65, razen internih dokumentov. Komisija je bila
tudi pozvana, naj predloži nezaupne različice ali nezaupne povzetke namesto dokumentov, ki vsebujejo poslovne skrivnosti,
in informacije, ki so ji bile sporočene med upravnim postopkom, ob upoštevanju njihove zaupnosti ali drugih zaupnih informacij.
Poleg tega je bila pozvana, naj predloži popolno različico, vključno z zaupnimi podatki, zgoraj navedenih dokumentov, da se
preveri njihova zaupnost.
Komisija je 21. junija 2005 Splošno sodišče prosila, ali lahko glede na dolžino dokumentov predloži samo en izvirnik skupaj
s CD-ROM-om. Tej prošnji je bilo 4. julija 2005 ugodeno.
Komisija je z dopisom z dne 20. julija 2005 v sodnem tajništvu predložila dokumente, ki jih je zahtevalo Splošno sodišče.
Sodno tajništvo je nato tožeči stranki poslalo CD-ROM-e, ki jih je predložila Komisija.
Tožeča stranka je 13. oktobra 2005 predložila stališča do tega, kako bi dokumenti iz upravnega spisa koristili njeni obrambi.
Komisija je 26. oktobra 2007 odgovorila na stališča tožeče stranke.
Predsednik Splošnega sodišča je po prenehanju funkcij prvotno imenovanega sodnika poročevalca s sklepom z dne 22. junija 2006
določil novega sodnika poročevalca.
Sodnik poročevalec je bil po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča 25. septembra 2007 razporejen v šesti senat, zato
je bila obravnavana zadeva 8. novembra 2007 dodeljena temu senatu.
Ker sodnik T. Čipev 13. februarja 2008 ni mogel odločati, je predsednik Splošnega sodišča na podlagi člena 32(3) Poslovnika
Splošnega sodišča določil sodnika A. Dittricha, da dopolni senat.
Splošno sodišče (šesti senat) se je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in je na podlagi
ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Komisiji in tožeči stranki postavilo pisna vprašanja. Tožeča stranka in
Komisija sta nanje odgovorili v predpisanem roku.
Stranki sta na obravnavi 26. in 27. junija 2008 podali ustne navedbe in odgovorili na ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Splošno sodišče je na obravnavi tožeči stranki dovolilo predložiti stališča v zvezi s pisnimi odgovori Komisije z dne 16. junija 2008.
Tožeča stranka je stališča predložila 9. julija 2008, Komisija pa je nanje odgovorila 3. septembra 2008.

Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo razglasi za dopustno;
–        razglasi, da Komisija zaradi pretečenega časa ni bila pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe ali, podredno, ni bila pristojna,
da ji naloži globo;
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        razveljavi ali zniža globo, naloženo v členu 2 izpodbijane odločbe;
–        Komisiji naloži, naj predloži vse interne dokumente v zvezi s sprejetjem izpodbijane odločbe ter zlasti zapisnik sestanka
kolegija komisarjev in vse priložene dokumente ter tudi vse dokumente, ki so bili ob tej priložnosti predloženi kolegiju komisarjev;
–        Komisiji naloži predložitev vseh dokumentov, vključenih v njen spis v zadevi COMP/33.133;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški in z obrestmi vseh jamstev, ki jih je zagotovila v zvezi z globo, naloženo
v izpodbijani odločbi.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–        zavrne zahtevo tožeče stranke za vpogled v spis;
–        predlog za pridobitev posebne odredbe, s katero bi ji bilo naloženo plačilo stroškov tožeče stranke, vključno s stroški in
z obrestmi predložitve kakršnega koli jamstva v zvezi z globo, razglasi za nedopusten ali ga vsekakor zavrne kot neutemeljenega;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo
Predlogi tožeče stranke se primarno nanašajo na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, podredno pa na razveljavitev ali
znižanje globe, ki ji je bila naložena z navedeno odločbo.

1. Predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
Tožeča stranka v bistvu navaja šest tožbenih razlogov za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Ti se nanašajo na, prvič,
nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe; drugič, bistvene kršitve postopka; tretjič, slabo presojo zadevnega
trga; četrtič, neobstoj prevladujočega položaja; petič, neobstoj zlorabe prevladujočega položaja, in šestič, neobstoj vpliva
na trgovino med državami članicami.

Prvi tožbeni razlog: nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe
Prvi tožbeni razlog je razdeljen na dva dela, ki se nanašata na napačno uporabo pravil o zastaranju oziroma na kršitev načela
razumnega roka.
Prvi del: napačna uporaba pravil o zastaranju
–       Trditve strank
Tožeča stranka navaja, da čeprav se rok zastaranja, določen z Uredbo št. 2988/74, uporablja samo za del zadevne določbe, s
katerim je naložena globa, je to zelo pomemben del navedene odločbe.
Po mnenju tožeče stranke učinek člena 3 Uredbe št. 2988/74 ni podaljšanje zastaralnega roka, kar zadeva sodni postopek, katerega
predmet je končna odločba Komisije. Zastaranje naj bi bilo namreč začasno ustavljeno samo pr pritožbi zoper odločitve, sprejete
med upravnim postopkom, to je preiskovalne ukrepe, vključno s sprejetjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ali sprejetjem
ukrepov na podlagi splošnih preiskovalnih pooblastil, podeljenih z Uredbo št. 17. Razlaga, ki ji je Komisija sledila v izpodbijani
odločbi, naj bi bila v nasprotju z besedilom člena 3 Uredbe št. 2988/74. Komisija naj bi napačno razlagala izraz „v postopkih“,
ki ga vsebujejo členi od 1 do 3 Uredbe št. 2988/74, in naj ne bi upoštevala dejstva, da mora biti njena končna odločba sprejeta
pred iztekom zastaralnega roka. Poleg tega naj bi razlaga Komisije odvzela smisel členu 2(3) Uredbe št. 2988/74 in naj bi
dokazovala slabo razumevanje strukture navedene uredbe, ker naj bi bile posledice zastaranja, ki izhajajo iz odločbe, obravnavane
v členih od 4 do 6, in ne v členih od 1 do 3. Nazadnje naj bi bila taka razlaga v nasprotju z načelom, v skladu s katerim
mora Komisija za zagotovitev pravne varnosti svoj pregon končati v določenem roku in končno odločbo sprejeti v strogem roku
desetih let od konca kršitve, razen če Komisija preiskav in postopkov ni mogla končati zaradi tožb, vloženih zoper predhodne
odločbe. V obravnavanem primeru pa naj Komisiji ne bi bilo preprečeno, da konča svoj pregon.
Tožeča stranka meni, da pristop iz zgoraj v točki 25 navedene sodbe Splošnega sodišča PVC II ni združljiv s trditvijo iz točke
1098 navedene sodbe, v skladu s katero je cilj člena 3 Uredbe št. 2988/74 omogočiti začasno ustavitev zastaralnega roka, kadar
Komisija ne more posredovati iz objektivnega razloga, za katerega ni odgovorna. Tožba zoper končno odločbo, s katero je naložena
globa, naj namreč Komisiji ne bi preprečevala ukrepanja, ker je navedena končna odločba v celoti izvršljiva, dokler je Splošno
sodišče ne razglasi za nično ali neobstoječo.
Vsekakor naj sklepanja, da je bilo Komisiji preprečeno, da bi ukrepala, v obravnavani zadevi ne bi bilo mogoče uporabiti za
pritožbo, vloženo zoper zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II. Komisija naj bi bila namreč popolnoma svobodna, da takoj
po izreku zgoraj v točki 16 navedene sodbe ICI II znova sprejme Odločbo 91/300. Za dodaten čas, ki je bil posledica pritožbe,
naj bi bila torej v celoti „odgovorna“ Komisija. Poleg tega naj ta pritožba ne bi bila potrebna glede na sodbo Sodišča z dne
15. junija 1994 v zadevi Komisija proti BASF in drugim (C‑137/92 P, Recueil, str. I‑2555) in ob upoštevanju namena Komisije,
da znova sprejme Odločbo 91/300. Tako Komisija ne more izkoristiti svoje „postopkovne napake“ in petletne zamude, ki naj bi
nastala zaradi te napake.
Poleg tega naj bi bila razlaga Komisije v nasprotju s členom 60 Statuta Sodišča, v skladu s katerim pritožba nima odložilnega
učinka. Tožeča stranka meni, da tudi če bi bilo treba upoštevati trajanje postopka pred Splošnim sodiščem, bi bil zastaralni
rok začasno ustavljen samo za približno štiri leta, en mesec in petnajst dni. Komisija bi zato morala Odločbo 91/300 znova
sprejeti pred aprilom 1999.
Poleg tega naj bi iz člena 3 Uredbe št. 2988/74 izhajalo, da pri pritožbi predmet postopka ni odločba Komisije, ampak sodba
Splošnega sodišča.
Poleg tega naj v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II ne bi bilo posebej obravnavano vprašanje, ali je
treba pritožbo upoštevati glede na začasno ustavitev zastaralnega roka, ker je morala Komisija v zadevi, v kateri je bila
izrečena ta sodba, ugotoviti samo to, ali je bil zastaralni rok zaradi trajanja postopka pred Splošnim sodiščem začasno ustavljen.
Tako naj bi stališča Splošnega sodišča glede učinka pritožbe na začasno ustavitev zastaranja pomenila samo
obiter dictum
.
Tožeča stranka dodaja, da učinek odločbe, ki jo Komisija sprejme v nasprotju s svojim poslovnikom, ne more biti podaljšanje
zastaralnega roka. Komisija naj namreč ne bi pravilno overovila Odločbe 91/300. Zato naj učinek te odločbe ne bi mogel biti
razširitev pristojnosti Komisije za nalaganje glob po običajnem roku zastaranja, določenem z Uredbo št. 2988/74. Tak rezultat
bi bil namreč v nasprotju z načelom, v skladu s katerim stranka ne sme imeti koristi od svoje napake, in z naravnim pravom.
Za zamudo naj bi bila v celoti odgovorna Komisija, zato ta nikakor ne more uporabiti člena 3 Uredbe št. 2988/74.
Nazadnje, razlaga členov 2 in 3 Uredbe št. 2988/74, uporabljena v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II,
naj bi Komisiji omogočala, da sprejme več zaporednih odločb, ki bi segale do polovice 21. stoletja. Taka razlaga naj torej
ne bi bila zakonita, ker naj bi bila v nasprotju s pravico do sojenja v razumnem roku.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba poudariti, da je bila z Uredbo št. 2988/74 vzpostavljena celovita ureditev, v kateri so podrobno urejeni
roki, v katerih ima Komisija pravico naložiti globe podjetjem, proti katerim potekajo postopki uporabe pravil konkurence,
ne da bi ogrozila temeljno zahtevo pravne varnosti (sodbi Splošnega sodišča z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi
proti Komisiji, T‑213/00, Recueil, str. II‑913, točka 324, in z dne 18. junija 2008 v zadevi Hoechst proti Komisiji, T‑410/03,
ZOdl., str. II‑881, točka 223).
Tako v skladu s členom 1(1)(b) in (2) Uredbe št. 2988/74 ter členom 2(3) iste uredbe postopki zastarajo, če Komisija globe
ali sankcije ni izrekla v petih letih od začetka zastaralnega roka, ne da bi bil medtem sprejet ukrep, zaradi katerega bi
bil zastaralni rok prekinjen, ali najpozneje v desetih letih po navedenem začetku, če so bili sprejeti ukrepi, zaradi katerih
je bil zastaralni rok prekinjen. Vendar se tako določen zastaralni rok v skladu s členom 2(3) navedene uredbe podaljša za
čas, v katerem se zastaranje v skladu s členom 3 navedene uredbe začasno ustavi (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča
PVC II, točka 140).
V skladu s členom 3 Uredbe št. 2988/74 se rok zastaranja v postopkih začasno ustavi, dokler je odločba Komisije predmet tekočih
postopkov pred Sodiščem Evropskih skupnosti.
Sklicevanje v členu 3 Uredbe št. 2988/74 na „tekoče postopke pred Sodiščem Evropskih skupnosti“ je treba od ustanovitve Splošnega
sodišča razumeti, kot da se na prvem mestu nanaša na postopek pred tem sodiščem, saj je pristojno za tožbe, na podlagi katerih
se naložijo sankcije ali globe na področju konkurenčnega prava.
Tožeča stranka v obravnavanem primeru ne izpodbija, da bi se ob upoštevanju vprašanja začasne ustavitve zastaranja na podlagi
člena 3 Uredbe št. 2988/74 petletni zastaralni rok iztekel leta 1995.
Zato je treba samo proučiti, ali je imela Komisija na podlagi člena 3 Uredbe št. 2988/74 pravico 13. decembra 2000 sprejeti
izpodbijano odločbo.
V zvezi s tem iz točke 157 sodbe Sodišča PVC II, navedene v točki 39 zgoraj, izhaja, da se v smislu člena 3 Uredbe št. 2988/74
zastaranje zadrži, dokler je zadevna odločba predmet postopka, ki poteka „pred [Splošnim sodiščem] in Sodiščem“. Tako je bilo
v obravnavani zadevi zastaranje zadržano ves čas postopka pred Splošnim sodiščem in tudi ves čas postopka pred Sodiščem v
okviru pritožbe, ne da bi se bilo treba izreči o obdobju od izreka sodbe Splošnega sodišča do predložitve zadeve Sodišču.
Po tožbi, ki jo je tožeča stranka 14. maja 1991 vložila pri Splošnem sodišču, in sodbi z dne 29. junija 1995, nato pritožbi
na Sodišče, ki jo je 30. avgusta 1995 vložila Komisija, in sodbi z dne 6. aprila 2000 je bilo zastaranje zadržano za najmanj
osem let, osem mesecev in dvaindvajset dni, kot Komisija pravilno poudarja v točki 171 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Zato po tem zadržanju zastaranja v obravnavanem primeru ni preteklo več kot pet let od prenehanja zadevnih kršitev ali od
kakršne koli prekinitve zastaranja do sprejetja izpodbijane odločbe 13. decembra 2000.
Izpodbijana odločba je bila torej sprejeta ob upoštevanju pravil zastaranja, določenih z Uredbo št. 2988/74.
Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati z nobeno trditvijo tožeče stranke.
Prvič, iz besedila členov 2 in 3 Uredbe št. 2988/74 nikakor ne izhaja, da je „odločba Komisije“ iz člena 3, ki je predmet
tekočega postopka pred sodiščem, zaradi katerega se zadrži zastaranje v postopkih, lahko samo eden od ukrepov iz člena 2,
ki prekinejo to zastaranje in katerih seznam naj bi bil izčrpen (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 141).
S členom 3 je namreč Komisija zavarovana pred učinkom zastaranja, če mora v okviru postopkov, na potek katerih ne more vplivati,
počakati na odločitev sodišča, preden izve, ali izpodbijani akt je ali ni zakonit. Člen 3 se torej nanaša na primere, v katerih
nedelovanje institucije ni posledica pomanjkanja skrbnosti. Taki primeri se pojavljajo tako pri tožbah zoper ukrepe, ki prekinjajo
roke zastaranja in so našteti v členu 2 Uredbe št. 2988/74 ter jih je mogoče izpodbijati, kot pri tožbah zoper odločbo, s
katero je izrečena globa ali sankcija. V takih okoliščinah besedilo in cilj člena 3 zajemata sočasno tožbe, vložene zoper
ukrepe iz člena 2, ki jih je mogoče izpodbijati, in tožbe, usmerjene zoper končno odločbo Komisije. Zato tožba, vložena zoper
končno odločbo, s katero so naložene sankcije, zadrži zastaranje v postopkih, dokler sodišče ne odloči dokončno o navedeni
tožbi (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točke od 144 do 147).
Drugič, tožeča stranka trdi, da vložitev tožbe zoper odločbo, s katero so naložene globe, Komisiji nikakor ne preprečuje,
da bi sprejela tovrstno odločbo. Vendar bi taka razlaga, če bi bila sprejeta, pomenila, da institucija umika izpodbijano odločbo,
da bi jo nadomestila z drugo odločbo, ki bo upoštevala vsebino izpodbijanja. Z njo bi bila Komisiji zanikana pravica, da sodišču
Skupnosti po potrebi predlaga, naj ugotovi zakonitost izpodbijane odločbe (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II,
točka 149).
Tretjič, tožeča stranka ne more trditi, da je odločba, s katero so naložene globe, v celoti izvršljiva, dokler je sodišče
ne razglasi za nično. Ukrepov, s katerimi se izvršuje odločba, s katero je sankcionirana kršitev, po definiciji ni mogoče
šteti za ukrepe, namenjene preiskavi ali pregonu kršitve. Taki ukrepi, katerih zakonitost je poleg tega odvisna od zakonitosti
odločbe, ki je predmet tožbe, torej ne morejo prekiniti roka zastaranja v postopkih pri razglasitvi ničnosti sodno izpodbijane
odločbe (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 150).
Četrtič, navesti je treba, da imata člen 60 Statuta Sodišča in člen 3 Uredbe št. 2988/74 različno področje uporabe. Neobstoj
odložilnega učinka pritožbe ne more odvzeti učinka členu 3 Uredbe št. 2988/74, ki se nanaša na primere, v katerih mora Komisija
počakati na odločitev sodišča Skupnosti. Trditve tožeče stranke, da Komisija ne bi smela upoštevati obdobja, v katerem je
potekal postopek pred Sodiščem, torej ni mogoče sprejeti, saj bi pomenilo, da se sodbi Sodišča v pritožbenem postopku odvzamejo
pomen in učinki.
Petič, tožeča stranka ne more trditi, da po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 zaradi neoverovitve Komisija ne more imeti
koristi od svoje napake tako, da globo naloži po izteku petletnega zastaralnega roka, določenega z Uredbo št. 2988/74. Za
vsako razglasitev ničnosti akta, ki ga je sprejela Komisija, je namreč nujno odgovorna sama, ker to izraža njeno napako. Zato
bi izključitev zadržanja zastaranja v postopkih, v katerih tožba privede do priznanja napake, za katero je odgovorna Komisija,
členu 3 Uredbe odvzela ves pomen. Zadržanje je upravičeno z dejstvom, da tožba poteka pred Splošnim sodiščem ali Sodiščem,
in ne z ugotovitvami, do katerih ti sodišči prideta v sodbah (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II,
točka 153).
Šestič, namen ničnostne tožbe je, da Splošno sodišče prouči, ali izpodbijani akt je ali ni zakonit (glej v tem smislu zgoraj
v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 144).
Sedmič, razlaga člena 3 Uredbe št. 2988/74, ki jo predlaga tožeča stranka, vodi do resnih praktičnih težav. Če bi morala Komisija
sprejeti novo odločbo takoj, ko Splošno sodišče razglasi ničnost odločbe, ne da bi počakala na sodbo Sodišča, bi se namreč
lahko zgodilo, da bi sočasno obstajali dve odločbi z enakim predmetom, če bi Sodišče razveljavilo sodbo Splošnega sodišča.
Osmič, bilo bi v nasprotju z zahtevami po ekonomičnosti upravnega postopka, če bi morala Komisija samo zaradi preprečitve
zastaranja sprejeti novo odločbo, preden bi bilo znano, ali prvotna odločba je ali ni zakonita.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del: kršitev načela razumnega roka
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da neodvisno od vprašanj zastaranja čas, ki je pretekel od domnevnih kršitev, vpliva na pristojnost Komisije
za sprejetje celotne izpodbijane odločbe in ne samo dela v zvezi z globami.
Tožeča stranka, ki se sklicuje na točko 121 sodbe Splošnega sodišča PVC II, navedene v točki 25 zgoraj, in na načelo razumnega
roka, meni, da je treba proučiti, ali je Komisija izpodbijano odločbo sprejela v razumnem roku po koncu upravnih postopkov
na področju konkurence.
Po mnenju tožeče stranke je mogoče domnevati, da je Komisija kršila načelo razumnega roka, kadar v zadevi preteče več kot
enajst let in pol od začetka preiskave do sprejetja izpodbijane odločbe.
Tožeča stranka navaja, da je, medtem ko sta postopek pred Splošnim sodiščem in postopek pred Sodiščem skupaj trajala 105 mesecev,
Komisija 35 mesecev posvetila sprejetju svoje odločbe, vključno z devetimi meseci med zgoraj v točki 19 navedeno sodbo Komisija
proti ICI in izpodbijano odločbo. Poleg tega naj bi bilo upravičeno upoštevati trajanje sodnega postopka, zlasti kadar se
ta postopek nanaša na drugo odločbo in poteka pred izpodbijano odločbo.
Po mnenju tožeče stranke upoštevanje trajanja postopka pred Sodiščem še posebej ni sprejemljivo. Komisija naj bi se po zgoraj
v točki 16 navedeni sodbi ICI II in zgoraj v točki 64 navedeni sodbi Komisija proti BASF in drugim zavedala, da Odločba 91/300 ni
bila pravilno overovljena. Če je Komisija nameravala znova sprejeti svojo odločbo, bi to morala storiti na tej stopnji, namesto
da je pri Sodišču vložila pritožbo, zaradi katere je bilo sprejetje navedene odločbe odloženo za pet let in pol.
Tožeča stranka, ki se sklicuje na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 27. septembra 1997 v zadevi Garyfallou
AEBE proti Grčiji (
Recueil des arrêts et décisions
1997-V, str. 1821), meni, da je treba postopek proučiti v celoti, da bi preverili, ali je bilo o zadevi razsojeno v razumnem
roku.
Poleg tega tožeča stranka trdi, da zaradi časa, ki je pretekel od domnevnih kršitev, ne more v celoti uresničevati svojih
pravic do obrambe. Najprej trdi, da je svoj oddelek za natrijev karbonat 6. oktobra 1991 prodala neodvisnemu kupcu in da ni
več dejavna na trgu natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu. Dalje trdi, da so člani osebja, ki so bili tedaj odgovorni
za zadevo, zapustili podjetje in niso več na voljo, da bi ji nudili potrebno pomoč. Poleg tega naj bi se zaradi časa, ki je
pretekel od domnevnih kršitev, povečala njena finančna škoda, ker so se na primer povečali stroški za jamčenje za izdatke
in/ali učinki zamudnih obresti. Vsekakor naj bi bila zgoraj v točki 25 navedena sodba Splošnega sodišča PVC II v nasprotju
s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero varstvo iz člena 6(1) Konvencije o varstvu človekovih
pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), ni odvisno od dokaza, da je bila
zaradi zamude povzročena dejanska škoda interesom tožeče stranke. Kršitev temeljne obveznosti iz EKČP naj bi lahko privedla
samo do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe in ne preprosto do plačila odškodnine.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba opozoriti, da je treba na področju konkurence v upravnih postopkih, sproženih na podlagi Uredbe št. 17, v
katerih se lahko naložijo v njej predvidene sankcije, in v sodnem postopku upoštevati načelo razumnega roka (zgoraj v točki 39
navedena sodba Sodišča PVC II, točka 179).
Prvič, tožeča stranka trdi, da je trajanje upravnega postopka, upoštevanega v celoti, to je od začetka preiskave do sprejetja
izpodbijane odločbe, prekoračilo razumni rok.
To trditev je treba zavrniti.
Pri proučitvi očitka glede kršitve načela razumnega roka je namreč treba razlikovati med upravnim in sodnim postopkom. Obdobja,
v katerem je sodišče proučevalo zakonitost Odločbe 91/300 in veljavnost zgoraj v točki 16 navedene sodbe ICI II, torej ni
mogoče upoštevati pri ugotavljanju trajanja postopka pri Komisiji (glej v tem smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega
sodišča PVC II, točka 123).
Drugič, tožeča stranka graja trajanje upravnega postopka od izreka zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI do
sprejetja izpodbijane odločbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se je to obdobje začelo 6. aprila 2000, ko je bila izrečena zgoraj v točki 19 navedena
sodba Komisija proti ICI, in končalo 13. decembra 2000 s sprejetjem izpodbijane odločbe. Ta faza upravnega postopka je torej
trajala osem mesecev in sedem dni.
Glede presoje upoštevanja zastaralnih rokov je Komisija v tem obdobju v Odločbo 91/300 vnesla samo oblikovne spremembe, med
drugim z vključitvijo novega dela, ki se je nanašal na „postopka pred [Splošnim sodiščem] in Sodiščem“. Sicer pa pred sprejetjem
izpodbijane odločbe ni bilo nobene dodatne preiskave, saj se je Komisija oprla na ugotovitve preiskave, opravljene pred desetimi
leti. Vseeno je treba priznati, da se lahko tudi v teh okoliščinah izkaže, da so potrebna nekatera preverjanja in posvetovanja
znotraj uprave, da bi prišli do takega rezultata.
Na podlagi tega ni mogoče sklepati, da je treba rok osmih mesecev in sedmih dni, ki je potekel od izreka zgoraj v točki 19
navedene sodbe Komisija proti ICI do sprejetja izpodbijane odločbe, šteti za nerazumen.
Tretjič, tožeča stranka v bistvu graja trajanje upravnega postopka, ki je privedel do sprejetja Odločbe 91/300 (glej točko 94
zgoraj).
Vendar če se upošteva trajanje upravnega postopka od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in trajanje postopka pred tem
obvestilom (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji, C‑105/04 P, ZOdl., str. I‑8725, točka 51), je treba ugotoviti, da to trajanje ni
predolgo, ob upoštevanju preverjanj, izvedenih od aprila 1989, poznejših zahtev za informacije in sprožitve postopka po uradni
dolžnosti 19. februarja 1990. V teh okoliščinah trajanja upravnega postopka, ki je privedel do sprejetja Odločbe 91/300, ni
mogoče šteti za nerazumnega.
Dodati je treba, da bi bila kršitev načela razumnega roka upravičen razlog za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete po koncu
upravnega postopka na področju konkurence, samo če bi bila z njo kršena tudi pravica do obrambe zadevnega podjetja. Če namreč
ni dokazano, da je predolgo trajanje vplivalo na zmožnost zadevnih podjetij, da si zagotovijo učinkovito obrambo, neupoštevanje
načela razumnega roka ne vpliva na veljavnost upravnega postopka (glej v tem smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega
sodišča PVC II, točka 122).
Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da težko uresničuje svoje pravice do obrambe, ker je svoj oddelek za natrijev karbonat
6. oktobra 1991 prodala neodvisnemu kupcu, ni več dejavna na trgu natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu in za potrebno
pomoč ne more več stopiti v stik s člani svojega oseba, ki so bili tedaj odgovorni za zadevo, ker so ti zapustili podjetje.
Vendar pa je treba poudariti, da Komisija od izreka zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI do sprejetja izpodbijane
odločbe ni izvedla preiskovalnega ukrepa.
V primerjavi s prvim obdobjem, po katerem je bila sprejeta Odločba 91/300 in v katerem ni bilo nobenih težav z vidika uresničevanja
pravic do obrambe, torej Komisija ni upoštevala nobenega novega elementa, zaradi katerega bi bilo treba uveljavljati pravico
do obrambe.
V teh okoliščinah pravice do obrambe tožeče stranke niso bile kršene.
Četrtič, v zvezi s sodnim postopkom je treba opozoriti, da splošno načelo prava Skupnosti, v skladu s katerim ima vsakdo pravico
do poštenega sojenja, ki je določena v členu 6(1) EKČP, in predvsem pravico do sojenja v razumnem roku, velja tudi v okviru
pravnega sredstva zoper odločbo Komisije, s katero se podjetju naložijo globe zaradi kršitve konkurenčnega prava. Razumnost
roka se presoja glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve ter
ravnanje tožeče stranke in pristojnih organov. Seznam teh meril ni izčrpen in presoja razumnosti roka ne zahteva sistematične
proučitve zadevnih okoliščin glede na vsako od teh meril, kadar se trajanje postopka zdi upravičeno glede na eno izmed njih.
Tako lahko zapletenost zadeve upraviči na prvi pogled predolgo trajanje (glej sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v združenih
zadevah Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji, C‑403/04 P in C‑405/04 P, ZOdl., str. I‑729, točke od 115
do 117 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji (C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417)
na podlagi ugotovitve, da je Splošno sodišče kršilo zahteve v zvezi z upoštevanjem razumnega roka, zaradi ekonomičnosti postopka
ter zagotovitve takojšnje in učinkovite odprave take postopkovne nepravilnosti odločilo, da je tožbeni razlog, ki se je nanašal
na predolgo trajanje postopka, utemeljen razlog za razveljavitev izpodbijane sodbe v delu, v katerem je bila tožeči stranki
naložena globa v višini 3 milijone ekujev. Ker ni bilo dokazov, da je trajanje postopka vplivalo na rešitev spora, je Sodišče
presodilo, da na podlagi tega tožbenega razloga ni mogoče razveljaviti celotne izpodbijane sodbe, da pa znesek v višini 50.000 ekujev
pomeni pravično zadoščenje zaradi predolgega trajanja postopka, zato je torej znižalo znesek globe, naložene zadevnemu podjetju.
Ker ni nobenih dokazov, da je trajanje postopka vplivalo na rešitev spora, morebitna okoliščina, da je sodišče v obravnavanem
primeru prekoračilo razumni rok, tudi če bi bila dokazana, nikakor ne vpliva na zakonitost izpodbijane odločbe (ta rešitev
je bila uporabljena v točki 140 sodbe Splošnega sodišča z dne 17. decembra 2009 v zadevi Solvay proti Komisiji, T-57/01, neobjavljena
v ZOdl.).
Dodati je treba, da tožeča stranka v tožbi ni podala predloga za odškodnino.
Zato je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti in torej prvi tožbeni razlog zavrniti v celoti.

Drugi tožbeni razlog: bistvena kršitev postopka
Drugi tožbeni razlog je v bistvu razdeljen na pet delov, ki se nanašajo, prvič, na nezakonitost pripravljalnih faz za Odločbo
91/300; drugič, na predolgo obdobje med upravnim postopkom in sprejetjem izpodbijane odločbe; tretjič, na obveznost novih
postopkovnih ukrepov; četrtič, na kršitev pravice do vpogleda v spis, in petič, na kršitev člena 253 ES.
Prvi del: nezakonitost pripravljalnih faz za Odločbo 91/300
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da so postopkovni ukrepi, ki jih Komisija izvede pred sprejetjem odločbe, samo pripravljalne faze in
da ne morejo biti predmet ničnostne tožbe. Iz postranskosti postopkovnih faz pred sprejetjem te odločbe naj bi izhajalo, da
mora v nasprotju s tem, kar je navedeno v točki 189 sodbe Splošnega sodišča PVC II, navedene v točki 25 zgoraj, razglasitev
ničnosti navedene odločbe povzročiti tudi razglasitev ničnosti teh predhodnih postopkovnih faz. Komisija se torej v obravnavanem
primeru ne more sklicevati na navedene postopkovne faze pred Odločbo 91/300 kot na nujne postopkovne korake pred sprejetjem
izpodbijane odločbe.
Poleg tega je Komisija po navedbah tožeče stranke sprožila samo en upravni postopek za domnevne kršitve členov 81 ES in 82 ES.
Zadevi naj bi bili ločeni šele na stopnji sprejetja odločb 91/297 in 91/300. Tožeča stranka tudi opozarja, da je Splošno sodišče
v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi ICI I razsodilo, da so bile na stopnji upravnega postopka kršene pravice do obrambe. Ta
odločitev naj bi imela posledice za Odločbo 91/300, ker je Komisija izvedla popolnoma enak upravni postopek. Tako bi moralo
Splošno sodišče v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, razglasiti ničnost Odločbe 91/300
zaradi kršitve pravic do obrambe.
Tožeča stranka v repliki dodaja, da je bilo Splošno sodišče v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II zelo kritično glede
analize zadevnega trga, ki jo je opravila Komisija in v kateri je ločila dokaze glede trditev v zvezi s členom 81 ES in členom 82 ES
ter izvedla ločene postopke.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba opozoriti, da je bila Odločba 91/300 razglašena za nično zaradi formalne napake, to je neoverovitve, ki se
je nanašala izključno na podrobnosti dokončnega sprejetja te odločbe s strani Komisije.
V skladu z ustaljeno sodno prakso razglasitev ničnosti akta Skupnosti ne vpliva nujno na pripravljalne akte, saj se postopek
za nadomestitev akta, ki je bil razglašen za ničen, lahko ponovno začne prav tam, kjer je prišlo do nezakonitosti (sodba Sodišča
z dne 12. novembra 1998 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑415/96, Recueil, str. I‑6993, točki 31 in 32, in zgoraj v točki 39
navedena sodba PVC II, točka 73).
Ker je v obravnavanem primeru do ugotovljene postopkovne napake prišlo na končni stopnji sprejetja Odločbe 91/300, razglasitev
ničnosti ni vplivala na veljavnost pripravljalnih ukrepov za to odločbo, ki so bili izvedeni pred stopnjo, na kateri je bila
ta napaka ugotovljena (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 75).
Poleg tega, kar zadeva trditev tožeče stranke, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi ICI I Odločbo 91/297
razglasilo za nično zaradi kršitve pravic do obrambe, je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 16 navedeni
sodbi ICI II, ki je podlaga za to zadevo, prav tako podrobno proučilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravic do
obrambe, in ga v celoti zavrnilo (glej točko 73). Sodišče je nato zavrnilo pritožbo zoper to zadnjo sodbo.
Poleg tega, čeprav je upravni spis skupen zadevam COMP/33.133, se odločbi 91/297 in 91/300 nanašata na različni kršitvi na
dveh različnih trgih. Kršitev pravic do obrambe pa je treba proučiti na podlagi posebnih okoliščin vsakega primera, ker je
odvisna predvsem od očitkov, ki jih Komisija uveljavlja kot dokaz kršitve, ki se očita zadevnemu podjetju (zgoraj v točki 17
navedena sodba ICI I, točka 70, in zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, točka 50; glej tudi sodbo Sodišča z dne 7. januarja 2004
v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in
C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 127).
Zato je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del tožbenega razloga: predolgo obdobje med upravnim postopkom in sprejetjem izpodbijane odločbe
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je od postopkovnih faz pred sprejetjem odločb 91/297 in 91/300, po eni strani, in izpodbijano odločbo,
po drugi strani, preteklo deset let, kar pomeni zanikanje varstva pravic do obrambe. Po njenem mnenju morajo imeti podjetja
priložnost izraziti svoje stališče in učinkovito braniti svoje interese. Zato naj bi bilo odločbe, zlasti kadar so z njimi
naložene globe, mogoče sprejeti samo v razumnem roku, potem ko so lahko podjetja sporočila svoja stališča, kar pa naj se v
tem primeru ne bi zgodilo.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Prvič, kot je bilo navedeno pri proučitvi prvega dela prvega tožbenega razloga, je bilo zastaranje, določeno s členom 3 Uredbe
št. 2988/74, začasno ustavljeno ves čas postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem po vložitvi pritožbe zoper zgoraj v točki 16
navedeno sodbo ICI II. Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je čakala na odločitev Splošnega sodišča in Sodišča, preden je
sprejela izpodbijano odločbo. V zvezi s tem je dejstvo, da Komisija izpodbijane odločbe ni sprejela med postopkom pred Splošnim
sodiščem in Sodiščem, upravičeno zaradi upoštevanja sodnega postopka in prihodnjih sodb.
Drugič, kot izhaja iz proučitve drugega dela prvega tožbenega razloga, Komisija ni kršila načela razumnega roka, ko je 13. decembra
2000 sprejela izpodbijano odločbo.
Tretjič, iz proučitve tretjega dela drugega tožbenega razloga, opravljene v nadaljevanju (točke 151, 153 in 168), izhaja,
da Komisiji v obravnavanem primeru ni bilo treba izvesti novih postopkovnih ukrepov po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300
zaradi formalne napake, ki se je nanašala izključno na podrobnosti dokončnega sprejetja navedene odločbe.
Zato Komisiji ni mogoče očitati, da tožeči stranki ni dala priložnosti, da bi po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 znova
predstavila svoje trditve.
Zato je treba drugi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: kršitev obveznosti sprejetja novih postopkovnih ukrepov
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da bi morala Komisija pred sprejetjem izpodbijane odločbe sprejeti nove postopkovne ukrepe.
Prvič, tožeča stranka trdi, da bi ji Komisija morala poslati novo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Po njenem mnenju
so bile trditve v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, o katerem je bila uradno obveščena leta 1990, storjene v okviru
„obtožbe, da sta bila ,delitev trgov‘ med Združenim kraljestvom in celinsko zahodno Evropo in načelo ,nacionalnega trga‘ posledica
dogovora ali usklajenega ravnanja med družbo Solvay in [njo]“. Tožeča stranka pa navaja, da je Splošno sodišče odločbo Komisije
o tem omejevalnem sporazumu razglasilo za nično in da v zvezi s tem ni bila več preganjana. Zato tožeča stranka meni, da je
imela pravico, da pred sprejetjem izpodbijane odločbe prejme obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem ni ponovljena
trditev o dogovarjanju. V tem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah bi morali biti navedeni tudi očitki Komisije z vidika
razvoja prava med letoma 1990 in 2000, zlasti kar zadeva opredelitev zadevnega trga.
Drugič, tožeča stranka trdi, da bi jo Komisija morala ponovno zaslišati in ji dati priložnost, da predstavi svoje trditve.
Meni, da se Splošno sodišče v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II ni smelo sklicevati na dejstvo, da
ni bil oblikovan noben nov očitek. Podjetja naj bi namreč morala imeti priložnost predložiti stališča do vseh očitkov zoper
nje, zlasti z vidika novih vprašanj, ki bi bila lahko upoštevna za njihovo obrambo.
Po mnenju tožeče stranke se pravica do izjave nanaša ne samo na dejanske elemente, ampak tudi na pravne elemente, kot naj
bi Splošno sodišče priznalo v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi Splošnega sodišča ICI I in zgoraj v točki 25 navedeni sodbi
Splošnega sodišča PVC II. Poleg tega naj bi Sodišče v sodbah z dne 3. oktobra 1991 v zadevi Italija proti Komisiji (C‑261/89,
Recueil, str. I‑4437) in z dne 4. februarja 1992 v zadevi British Aerospace in Rover proti Komisiji (C‑294/90, Recueil, str. I‑493)
priznalo, da se pravica do izjave uporablja pred sprejetjem druge odločbe, vsebinsko enake prvi. V obravnavanem primeru naj
bi več elementov, to je dejstvo, da je leta 1991 zapustila zadevni trg, razglasitev ničnosti Odločbe 91/297 in ugotovitve
iz protidampinških odločb v 90. letih, vplivalo na to, kako je treba proučiti očitke.
Poleg tega naj bi pravica do izjave izhajala iz Poslovnika Splošnega sodišča. Če bi namreč Sodišče zadevo vrnilo v ponovno
odločanje Splošnemu sodišču, bi imele stranke na podlagi člena 119(1) Poslovnika pravico podati pisna stališča, čeprav bi
se pisni postopek običajno štel za končan. Enako naj bi člen 4 Protokola št. 7 k EKČP določal, da se lahko nova odločba, sprejeta
po predhodni končni odločbi, sprejme samo, če je zadeva ponovno odprta v skladu z zakonom in s kazenskim postopkom zadevne
države.
Tožeča stranka iz tega sklepa, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je menilo, da so bile njene pravice do obrambe
ustrezno zaščitene z možnostjo, ki ji je bila dana, da poda izjavo med upravnim postopkom.
Tretjič, tožeča stranka opozarja na bistveno vlogo pooblaščenca za zaslišanje, ki je skrbel za to, da so zadevne stranke pred
sprejetjem odločbe lahko v celoti uresničevale svoje pravice do obrambe in da so bili bistveni pravni ali dejanski elementi,
ki so jih navedle, sporočeni generalnemu direktorju za konkurenco, članom Komisije in Svetovalnemu odboru. Trdi tudi, da ker
so njene pravice do obrambe vključevale možnost, da je pred sprejetjem izpodbijane odločbe ponovno podala izjavo, bi morala
imeti pravico tudi do vključitve pooblaščenca za zaslišanje, za katero je bila prikrajšana.
Četrtič, tožeča stranka meni, da bi se morala Komisija ob upoštevanju njene pravice do ponovne izjave pred sprejetjem izpodbijane
odločbe tudi ponovno posvetovati s Svetovalnim odborom. Splošno sodišče naj bi v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi PVC II napačno
odločilo, da je posvetovanje s Svetovalnim odborom nujno samo v primerih, v katerih mora biti podjetjem zagotovljena pravica
do izjave. Poleg tega naj bi iz Uredbe št. 17 izhajalo, da je za vsako odločbo potrebno ločeno posvetovanje, ne glede na to,
ali so podjetja podala izjavo, in ne glede na stopnjo podobnosti med odločbami. Zato naj bi se Komisija, čeprav je izpodbijana
odločba vsebovala samo redakcijske spremembe v primerjavi z Odločbo 91/300, pred sprejetjem izpodbijane odločbe morala ponovno
posvetovati s Svetovalnim odborom. Poleg tega bi bila sestava Svetovalnega odbora nedvomno bistveno spremenjena, njegovo mnenje
iz leta 2000 pa se ne bi nujno ujemalo z mnenjem iz leta 1990.
Petič, tožeča stranka trdi, da bi moral imeti kolegij komisarjev ob sprejetju izpodbijane odločbe priložnost proučiti vsa
tedaj upoštevna dejstva, okoliščine in pravna vprašanja. Vendar pa naj te možnosti ne bi imel, ker Komisija zadevnim podjetjem
ni ponovno zagotovila pravice do izjave niti se ni ponovno posvetovala s Svetovalnim odborom. Tožeča stranka iz tega sklepa,
da če bi kolegij komisarjev poznal vsa dejstva, bi se lahko odločil drugače.
Šestič, tožeča stranka navaja, da je tiskovna predstavnica Komisije, katere izjave so povzete v sporočilu za javnost agencije
Reuters z dne 12. decembra 2000, navedla, da bo izpodbijana odločba sprejeta na sestanku kolegija komisarjev 13. decembra 2000.
Iz teh izjav naj bi izhajalo, da je bila izpodbijana odločba sprejeta že pred navedenim sestankom v nasprotju s Poslovnikom
Komisije in z načelom kolegialnosti.
Nazadnje, tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj odredi predložitev spisa, predloženega kolegiju komisarjev, in zapisnika
sestanka z vsemi priloženimi dokumenti.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Prvič, poudariti je treba, da tožeča stranka v bistvu trdi, da bi leta 2000 morala prejeti novo obvestilo o ugotovitvah o
možnih kršitvah, ker naj bi trditve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, o katerem je bila uradno obveščena leta 1990,
temeljile na obstoju delitve trgov, ki je bila posledica dogovora ali usklajenega ravnanja med družbo Solvay in njo, to je
dogovora, ki je bil kaznovan z Odločbo 91/297, ki je bila nato z zgoraj v točki 17 navedeno sodbo ICI I razglašena za nično.
Vendar kot izhaja iz točke 126 zgoraj, razglasitev ničnosti Odločbe 91/300 ni vplivala na veljavnost predhodnih postopkovnih
aktov in zlasti obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Komisiji torej samo zaradi te razglasitve ničnosti tožeči stranki ni bilo treba poslati novega obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah.
Poleg tega je treba poudariti, da je Komisija v okviru obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, o katerem je bila tožeča
stranka uradno obveščena leta 1990, navedla več očitkov in da sta bila očitka, ki sta se nanašala, po eni strani, na kršitev
člena 81 ES, in po drugi strani, na kršitev člena 82 ES, samostojna in sta temeljila na različnih dokazih. Zato dejstvo, da
je Splošno sodišče razglasilo ničnost Odločbe 91/297 zaradi kršitve pravice do vpogleda v spis, ne more povzročiti pomislekov
o očitkih, da je tožeča stranka zlorabila prevladujoč položaj na zadevnem trgu.
Drugič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi ji morala Komisija ponovno zagotoviti pravico do izjave, je treba opozoriti,
da kadar Komisija po razglasitvi ničnosti odločbe, s katero so bile podjetjem naložene kazni zaradi kršitve člena 82 ES, zaradi
postopkovne napake, povezane izključno s podrobnostmi njenega končnega sprejetja v okviru kolegija komisarjev, sprejme novo
odločbo s precej podobno vsebino in na podlagi enakih očitkov, ji zadevnih podjetij ni treba ponovno zaslišati (glej v tem
smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega sodišča PVC II, točke od 246 do 253, ki je bila potrjena z zgoraj v točki 39
navedeno sodbo Sodišča PVC II, točke od 83 do 111).
Pri pravnih vprašanjih, ki se lahko pojavijo v okviru uporabe člena 233 ES, kot so na primer vprašanja v zvezi s potekom časa,
z možnostjo ponovitve postopkov, vpogledom v spis, ki je neločljivo povezan s ponovitvijo postopka, s posredovanjem pooblaščenca
za zaslišanje in Svetovalnega odbora ter z morebitnimi posledicami člena 20 Uredbe št. 17, se ne zahtevajo nova zaslišanja,
saj ne spreminjajo vsebine očitkov, ki so lahko samo predmet naknadnega sodnega nadzora (glej v tem smislu zgoraj v točki 39
navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 93).
Komisija je v obravnavanem primeru povzela skoraj celotno vsebino Odločbe 91/300. Izpodbijani odločbi je dodala samo del,
ki se je nanašal na postopek pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.
Zato je treba ugotoviti, da imata izpodbijana odločba in Odločba 91/300 v bistvu enako vsebino in temeljita na enakih razlogih.
Komisiji zato v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 153 in 154 zgoraj, pred sprejetjem izpodbijane odločbe tožeče stranke
ni bilo treba ponovno zaslišati.
Tretjič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi morala pred sprejetjem izpodbijane odločbe imeti pravico do vključitve pooblaščenca
za zaslišanje, je treba opozoriti, da je Komisija uvedla funkcijo pooblaščenca za zaslišanje s 1. septembrom 1982 na podlagi
obvestila z naslovom „Obvestilo o postopkih uporabe pravil konkurence iz pogodb EGS in ESPJ (člena [81 ES] in [82 ES]; člena 65 [PJ],
in 66 [PJ])“ (UL 1982, C 251, str. 2).
Komisija je v obvestilu, navedenem v točki 158 zgoraj, funkcijo pooblaščenca za zaslišanje opredelila tako:
„Pooblaščenec za zaslišanje zagotavlja, da se zaslišanje vodi pravilno, in prispeva k nepristranskosti zaslišanja in vseh
pozneje sprejetih odločb. Pooblaščenec za zaslišanje si posebej prizadeva, da pri pripravi osnutkov odločb Komisije na področju
konkurence zagotovi, da se upoštevajo vse dejanske okoliščine, ugodne ali neugodne za zadevne stranke.
Pri opravljanju svojih nalog zagotavlja upoštevanje pravic do obrambe ob upoštevanju potrebe po učinkoviti uporabi pravil
konkurence v skladu z veljavnimi predpisi in načeli, ki jih uporablja Sodišče.“
Naloge pooblaščenca za zaslišanje so bile natančneje določene v sklepu z dne 24. novembra 1990, katerega člen 2 se glasi enako
kot prvotna opredelitev, nato v Sklepu Komisije 94/810/ESPJ, ES z dne 12. decembra 1994 o obsegu pristojnosti pooblaščencev
za zaslišanje v postopkih na področju konkurence pred Komisijo (UL L 330, str. 67). S tem sklepom, ki je veljal ob sprejetju
izpodbijane odločbe, sta bila nadomeščena in razveljavljena predhodna sklepa. Njegov člen 2 se je glasil podobno kot prvotna
opredelitev.
Zato iz vsebine naloge, dodeljene pooblaščencu za zaslišanje, ki je posredoval v postopku pred sprejetjem izpodbijane odločbe,
izhaja, da je bilo zadevno posredovanje nujno povezano z zaslišanjem podjetij zaradi morebitnega sprejetja odločbe.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ker po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 v obravnavanem primeru ni bilo potrebno
novo zaslišanje, tudi ni bilo potrebno novo posredovanje pooblaščenca za zaslišanje v okoliščinah, določenih s sklepom z dne
24. novembra 1990, ki je medtem začel veljati (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 127).
Četrtič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi se bilo treba pred sprejetjem izpodbijane odločbe posvetovati s Svetovalnim
odborom, je treba opozoriti, da člen 10 Uredbe št. 17, v različici, ki se je uporabljala ob dejanskem stanju, določa:
„3. Pred sprejetjem katere koli odločbe, ki sledi postopku iz odstavka 1, in katere koli odločbe v zvezi s podaljšanjem, spremembo
ali preklicem odločbe na podlagi člena [81](3) [ES] se vpraša za mnenje Svetovalni odbor za omejevalna ravnanja in monopole.
[…]
5. Posvetovanje poteka na skupnem sestanku, ki ga skliče Komisija; takšen sestanek se organizira štirinajst dni po tem, ko
je bilo odposlano obvestilo o njegovem sklicu. Obvestilu se glede na vsak posamezni primer, ki ga je treba raziskati, doda
povzetek primera skupaj z navedbo najpomembnejših dokumentov in predhodni osnutek odločbe.“
Poleg tega člen 1 Uredbe Komisije 99/63/EGS z dne 25. julija 1963 o zaslišanjih, predvidenih v členu 19(1) in (2) Uredbe št. 17
(UL 127, str. 2268), določa:
„Komisija pred posvetovanjem s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in prevladujoče položaje opravi zaslišanje na podlagi
člena 19(1) Uredbe št. 17.“
V skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 1 Uredbe št. 99/63 izhaja, da se zaslišanje zadevnih podjetij in posvetovanje s
Svetovalnim odborom zahtevata v enakih primerih (sodba Sodišča z dne 21. septembra 1989 v združenih zadevah Hoechst proti
Komisiji, 46/87 in 227/88, Recueil, str. 2859, točka 54, in zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 115).
Uredbo št. 99/63 je nadomestila Uredba Komisije (ES) št. 2842/98 z dne 22. decembra 1998 o zaslišanju pogodbenic v nekaterih
postopkih na podlagi členov [81 ES] in [82 ES] (UL L 354, str. 18), ki je veljala ob sprejetju izpodbijane odločbe in katere
člen 2(1) je podoben členu 1 Uredbe št. 99/63.
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, kot izhaja iz izpodbijane odločbe, da je bilo pred sprejetjem Odločbe 91/300 opravljeno
posvetovanje s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in prevladujoče položaje. Tožeča stranka ne izpodbija niti obstoja
niti pravilnosti tega posvetovanja.
Ker izpodbijana odločba ne vsebuje bistvenih sprememb v primerjavi z Odločbo 91/300, se Komisiji, ki ji tožeče stranke pred
sprejetjem izpodbijane odločbe ni bilo treba ponovno zaslišati, prav tako ni bilo treba ponovno posvetovati s Svetovalnim
odborom (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 118).
Poleg tega je člen 10(4) Uredbe št. 17 v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, določal:
„Svetovalni odbor sestavljajo uradniki, pristojni za omejevalna ravnanja in monopole. Vsaka država članica imenuje enega uradnika,
ki jo zastopa in ki ga lahko ob odsotnosti nadomesti drug uradnik.“
V skladu s sodno prakso sprememba sestave nekega organa ne vpliva na kontinuiteto organa, katerega dokončni ali pripravljalni
akti načeloma ohranijo vse učinke (sodba Sodišča z dne 13. novembra 1990 v zadevi Fedesa in drugi, C‑331/88, Recueil, str. I‑4023,
točka 36).
Poleg tega ne obstaja nobeno splošno načelo prava, s katerim bi se zahtevala kontinuiteta sestave upravnega organa, ki odloča
o postopku, v katerem se lahko naloži globa (zgoraj v točki 25 navedena sodba Splošnega sodišča PVC II, točki 322 in 323).
Petič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi moral imeti kolegij komisarjev ob sprejetju izpodbijane odločbe priložnost
proučiti vsa tedaj upoštevna dejstva, okoliščine in pravna vprašanja, je treba opozoriti, da Komisija ni napačno uporabila
prava, ko po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 ni ponovno zaslišala zadevnih podjetij pred sprejetjem izpodbijane odločbe.
Poleg tega, kot je bilo ugotovljeno v točkah 162 in 167 zgoraj, novo posredovanje pooblaščenca za zaslišanje in novo posvetovanje
s Svetovalnim odborom v obravnavani zadevi nista bili potrebni.
V teh okoliščinah v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, v spis, predložen kolegiju komisarjev, ni bilo treba vključiti
novega poročila pooblaščenca za zaslišanje in novega poročila o posvetovanju s Svetovalnim odborom. Zato izhodišče sklepanja
tožeče stranke v zvezi s sestavo tega spisa ni pravilno, tako da navedeno sklepanje ni utemeljeno (glej v tem smislu zgoraj
v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točke od 130 do 133).
Šestič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da naj bi bila izpodbijana odločba sprejeta pred sestankom kolegija komisarjev,
je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo kolegialnosti temelji na enakosti članov Komisije pri odločanju
in zlasti pomeni, da se odločitve sprejemajo skupaj in da imajo vsi člani kolegija skupno politično odgovornost za vse sprejete
odločitve (sodbi Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑191/95, Recueil, str. I‑5449, točka 39,
in z dne 13. decembra 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑1/00, Recueil, str. I‑9989, točka 79).
Upoštevanje načela kolegialnosti, zlasti zahteve, da se odločitve sprejemajo skupaj, je vsekakor v interesu pravnih subjektov,
na katere se nanašajo njihovi pravni učinki, v tem smislu, da jim je treba zagotoviti, da je te odločitve dejansko sprejel
kolegij in so popolnoma v skladu z njegovo voljo. Tako je zlasti pri aktih, ki so izrecno opredeljeni kot odločbe in jih mora
Komisija sprejeti v zvezi s podjetji ali z združenji podjetij, da bi se upoštevala konkurenčna pravila, in katerih namen je
ugotoviti kršitev teh pravil, izdati odredbe tem podjetjem in jim naložiti denarne kazni (zgoraj v točki 64 navedena sodba
Komisija proti BASF in drugim, točki 64 in 65).
Tožeča stranka se v obravnavanem primeru sklicuje na dejstvo, kot izhaja iz sporočila za javnost agencije Reuters z dne 12. decembra 2000,
da je tiskovna predstavnica Komisije sporočila, da bo Komisija isto odločbo ponovno sprejela 13. decembra 2000.
Vendar tudi če je tiskovna predstavnica Komisija izjavila to, na kar se sklicuje tožeča stranka, samo na podlagi dejstva,
da je v sporočilu za javnost zasebne družbe navedena neka izjava, ki nikakor ni uradna, ni mogoče sklepati, da je Komisija
kršila načelo kolegialnosti. Kolegija komisarjev ni ta izjava namreč nikakor zavezovala in bi se torej med sestankom 13. decembra 2000
lahko na podlagi skupne razprave tudi odločil, da ne bo sprejel izpodbijane odločbe.
Zato Komisiji ni treba naložiti, naj predloži vse interne dokumente v zvezi s sprejetjem izpodbijane odločbe ter zlasti zapisnik
sestanka kolegija komisarjev in vse priložene dokumente ter tudi vse dokumente, ki so bili ob tej priložnosti predloženi kolegiju
komisarjev.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tretji del drugega tožbenega razloga zavrniti.
Četrti del: kršitev pravice do vpogleda v spis
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je, potem ko je prejela izpodbijano odločbo, na začetku leta 2001 zaprosila za vpogled v spis, kar
pa je Komisija zavrnila. Ta vpogled naj bi ji bil zavrnjen tudi leta 1990.
Tožeča stranka poudarja, da bi ji Komisija morala omogočiti vpogled v spis, čeprav je bila izpodbijana odločba že sprejeta,
in sicer iz več razlogov. Prvič, Komisija naj bi jo prikrajšala za novo priložnost, da zaprosi za vpogled v spis, ko je izpodbijano
odločbo sprejela, ne da bi ponovno začela upravni postopek in ne da bi ji sporočila svoj namen. Drugič, Komisija, ki je zavrnila
odobritev vpogleda v spis leta 1990, bi lahko to napako popravila ob sprejetju izpodbijane odločbe. Tretjič, s Sporočilom
Komisije o notranjem poslovniku za obdelavo zahtevkov za dostop do spisa v primerih po členih [81 ES] in [82 ES], členih 65
[PJ] in 66 [PJ] in Uredbe Sveta (EGS) št. 4064/89 (UL 1997, C 23, str. 3, v nadaljevanju: sporočilo o vpogledu v spis) naj
bi bila izdelana ugodnejša pravila za podjetja, kar zadeva vpogled v spis. Tožeča stranka torej meni, da bi morala tako kot
vsaka druga naslovnica odločbe, sprejete leta 2000, biti upravičena do teh novih pravil.
Tožeča stranka priznava, da so bile njene trditve v zvezi z vpogledom v spis zavrnjene v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II.
Vendar trdi, da to Splošnemu sodišču ne preprečuje, da bi v tej zadevi odločilo njej v korist.
Po mnenju tožeče stranke je spis zagotovo vseboval korespondenco in dokumente njenih strank v Združenem kraljestvu, zlasti
proizvajalcev stekla, njenih konkurentov v Združenem kraljestvu in ameriških uvoznikov. S pisnimi odgovori in dokumenti steklarjev
in strank v Združenem kraljestvu bi si lahko pomagala pri svoji obrambi, kar zadeva trditve o prevladujočem položaju in njegovi
zlorabi. Prav tako bi si lahko na podlagi informacij svojih konkurentov pojasnila elemente iz izpodbijane odločbe. Poleg tega
bi si z dokumenti proizvajalcev iz celinske zahodne Evrope lahko pomagala pri analizi zadevnega trga in zlasti pri vprašanju
občutnega vpliva na konkurenco ali trgovino med državami članicami. Iz tega naj bi izhajalo, da je Splošno sodišče v zgoraj
v točki 16 navedeni sodbi ICI II storilo napako, ko je razsodilo, da njene pravice do obrambe niso bile kršene.
Poleg tega tožeča stranka trdi, da ima pravico ponovno sprožiti vprašanje vpogleda v spis. Po eni strani naj bi Splošno sodišče,
ko je v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II proučilo vprašanje vpogleda v spis, to storilo na podlagi zaporednega seznama,
ki ga je predložila Komisija. Vendar pa naj na tem seznamu ne bi bili navedeni vsi dokumenti, ki jih je vseboval spis. Po
drugi strani naj po razglasitvi Odločbe 91/300 za nično ne bi imela razloga, da bi čas in denar namenila vložitvi nasprotne
pritožbe glede vprašanja vpogleda v spis, kar velja toliko bolj, ker je tedaj menila, da bo zgoraj v točki 16 navedena sodba
ICI II v pritožbenem postopku verjetno potrjena. Tožeča stranka meni, da „če bi bila Komisija uspešna, bi torej lahko, potem
ko bi jo [Splošno sodišče] ponovno zaslišalo glede vsebine, vložila pritožbo glede [tega vprašanja]“.
Tožeča stranka v repliki dodaja, da o vprašanju vpogleda v spis ni odločeno pravnomočno. Po njenem mnenju to vprašanje ni
bilo dejansko ali nujno rešeno v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II. Trdi, da čeprav je imela možnost vložiti nasprotno
pritožbo glede tega vprašanja, ji ni mogoče očitati, da tega ni storila, ker ta nasprotna pritožba ni bila nujna glede na
zgoraj v točki 64 navedeno sodbo Komisija proti BASF in drugim. Poleg tega tožeča stranka, ki se sklicuje na sklepne predloge
generalnega pravobranilca G. F. Jacobsa v zvezi s sodbo Sodišča z dne 9. marca 1994 v zadevi TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92,
Recueil, str. I‑833), trdi, da ni bilo očitno nedvomno ali jasno, da je nasprotna pritožba nujna ali da bi bila kakor koli
koristna. V zvezi s tem pojasnjuje, da če bi bila sprejeta trditev Komisije o vprašanju pravnomočnosti, bi to spodbudilo vložitev
številnih nasprotnih pritožb in po nepotrebnem dodatno obremenilo Sodišče.
Poleg tega naj presoja Splošnega sodišča v zvezi z vpogledom v spis v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II ne bi bila pravilna.
Po mnenju tožeče stranke zadostuje ugotovitev, da so lahko bili nerazkriti dokumenti tako pomembni, da jih ne bi smeli zanemariti,
kar je navedlo Splošno sodišče v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi ICI I. Poleg tega, če bi Splošno sodišče moralo danes odločiti
o vprašanju vpogleda v spis, ki mu je bilo postavljeno v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba
ICI II, naj zaradi razvoja prava nikakor ne bi bilo očitno, da bi ugotovilo enako, kot je ugotovilo v tej sodbi. V zvezi s
tem se tožeča stranka sklicuje zlasti na sporočilo o vpogledu v spis.
Tožeča stranka trdi tudi, da je po preiskovalnem ukrepu, ki ga je odredilo Splošno sodišče in s katerim je dobila vpogled
v spis, lahko ugotovila pomembne pomanjkljivosti pri vodenju dokumentov s strani Komisije, ki so imele več posledic.
Prvič, tožeča stranka trdi, da ni mogoče, da bi Komisija lahko sprejela svojo odločbo po popolni in lojalni proučitvi vseh
dokazov, ki jih je imela na voljo.
Drugič, tožeča stranka ugotavlja, da je Komisija izgubila najmanj pet podspisov. Po njenem mnenju bi en podspis in pol moral
vsebovati korespondenco, ki sta si jo s Komisijo izmenjali na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, trije podspisi in pol pa bi
morali vsebovati korespondenco med njenimi strankami in njenimi konkurenti v Združenem kraljestvu in Komisijo. Zaradi izgube
teh spisov naj bi bila pri obrambi pred Splošnim sodiščem resno oškodovana. Tožeča stranka trdi, da če bi imela dostop do
neodvisnih informacij, pridobljenih od njenih strank v Združenem kraljestvu, bi imela dodatne dokaze za potrditev svoje trditve,
tako da bi Komisija verjetno prišla do drugačne ugotovitve, zlasti glede vprašanja obstoja prevladujočega položaja, zlorabe
prevladujočega položaja, vpliva na trgovino med državami članicami in globe.
Tretjič, tožeča stranka navaja, da bi ji nekateri obstoječi dokumenti, ki si jih je ogledala, omogočili tudi, da bi utemeljila
svojo trditev in izpodbijala več ugotovitev, do katerih je Komisija prišla v izpodbijani odločbi.
Komisija odgovarja, da „je bilo o pravici do vpogleda v spis pravnomočno odločeno v škodo [tožeče stranke]“. Po njenem mnenju
vsaka zahteva za vpogled v spis po sprejetju odločbe ni več pomembna.
Kar zadeva stališča tožeče stranke, podana po preiskovalnem ukrepu, ki ga je odredilo Splošno sodišče, Komisija ugotavlja,
da je ta ukrep omogočil potrditev, da trditve tožeče stranke med upravnim postopkom in v njenih postopkovnih aktih v zvezi
s kršitvami njenih pravic do obrambe niso bile utemeljene. Tožeča stranka naj bi, potem ko se je seznanila s spisom, ki je
vseboval skoraj 25.000 dokumentov, našla samo 60 dokumentov, ki naj bi potrjevali njene trditve. Vendar naj ji po mnenju Komisije
nobeden od njih ne bi niti najmanj koristil.
Kar zadeva izgubo podspisov, ugotovljeno po preiskovalnem ukrepu, ki ga je odredilo Splošno sodišče, Komisija meni, da ta
nikakor ne vpliva na zakonitost izpodbijane odločbe in da se ne sme preceniti pomena dejstva, da je bilo izgubljenih 5 od
71 podspisov. Po njenem mnenju tožeča stranka ne navaja nobenega razloga, na podlagi katerega bi bilo mogoče meniti, da so
ti podspisi vsebovali dokaze v njeno korist, ki ji niso bili pokazani in bi ji pomagali ovreči trditve, navedene v obvestilu
o ugotovitvah o možnih kršitvah. Komisija dodaja, da tudi če bi izgubljeni podspisi vsebovali korespondenco s strankami in
konkurenti tožeče stranke, kot ta trdi, to tožeči stranki ne bi koristilo, kajti v tem primeru bi bili to lahko samo elementi,
ki ali niso bili zanimivi in torej niso bili uporabljeni ali so bili v najboljšem primeru podobni elementom, ki jih je videla
in na podlagi katerih ni mogla izpeljati nobene trditve.
Kar zadeva neskladnost pri oštevilčenju in slabo vodenje dokumentov, na katera se sklicuje tožeča stranka, Komisija trdi,
da je merilo za ugotovitev, ali so bile pravice do obrambe upoštevane, to, ali je stranka videla dokument in ali bi v nasprotnem
primeru lahko na podlagi dokumenta uveljavljala trditev, ki je takrat ni mogla. To je odvisno izključno od ogleda dokumenta
in ne od spisa, v katerega ga je Komisija uvrstila, in tudi ne od načina, na kateri je oštevilčila svoje spise.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče priznalo pomen, ki ga ima načelo pravnomočnosti v pravnem redu Skupnosti in nacionalnih
pravnih redih. Da bi se zagotovili stabilnost prava in pravnih razmerij in učinkovitost sojenja, je namreč pomembno, da sodnih
odločb, ki so postale dokončne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko so se iztekli
roki zanje, ni več mogoče izpodbijati (sodbi Sodišča z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler, C‑224/01, Recueil, str. I-10239,
točka 38, in z dne 16. marca 2006 v zadevi Kapferer, C‑234/04, ZOdl., str. I‑2585, točka 20).
V skladu z ustaljeno sodno prakso lahko pravnomočnost sodbe ovira dopustnost tožbe, če se je tožba, na podlagi katere je bila
izrečena zadevna sodba, nanašala na iste stranke in isti predmet ter temeljila na istem razlogu (glej v tem smislu sodbi Sodišča
z dne 19. septembra 1985 v združenih zadevah Hoogovens Groep proti Komisiji, 172/83 in 226/83, Recueil, str. 2831, točka 9,
in z dne 22. septembra 1988 v združenih zadevah Francija proti Parlamentu, 358/85 in 51/86, Recueil, str. 4821, točka 12,
ter sodbo Splošnega sodišča z dne 8. marca 1990 v zadevi Maindiaux in drugi proti ESO, T‑28/89, Recueil, str. II‑59, točka
23), pri čemer so ti pogoji nujno kumulativni (sodba Splošnega sodišča z dne 5. junija 1996 v zadevi NMB France in drugi proti
Komisiji, T‑162/94, Recueil, str. II‑427, točka 37).
Pravnomočnost se nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi
(sodba Sodišča z dne 19. februarja 1991 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑281/89, Recueil, str. I‑347, točka 14, in sklep
Sodišča z dne 28. novembra 1996 v zadevi Lenz proti Komisiji, C‑277/95 P, Recueil, str. I‑6109, točka 50).
Splošno sodišče je v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II proučilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravic do
obrambe, ki je bila posledica zavrnitve Komisije, da bi tožeči stranki odobrila vpogled v spis.
Da bi Splošno sodišče ugotovilo, ali je tožbeni razlog utemeljen, je v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II na kratko proučilo
vsebinske očitke, ki jih je Komisija navedla v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in v Odločbi 91/300.
Prvi del tožbenega razloga v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, se je nanašal na nerazkritje
morebitnih razbremenilnih dokumentov tožeči stranki. Prvič, kar zadeva trditev, da je lahko zavrnitev Komisije, da odobri
vpogled v dokumente proizvajalcev, vplivala na njeno obrambo, je Splošno sodišče razsodilo, da nerazkriti dokumenti ne morejo
povzročiti pomislekov o ugotovitvi v Odločbi 91/300 v zvezi s prevladujočim položajem, z zlorabo prevladujočega položaja in
vplivom na trgovino med državami članicami. Drugič, kar zadeva zavrnitev vpogleda v spise tožeče stranke, je Splošno sodišče
menilo, da se lahko sklicuje na dokumente s svojega področja. Splošno sodišče je ugotovilo, da je Komisija v okoliščinah obravnavanega
primera upravičeno zavrnila, da tožeči stranki odobri vpogled v te spise in ji zagotovi seznam dokumentov v spisih.
Drugi del tožbenega razloga v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, se je nanašal na
nerazkritje nekaterih obremenilnih dokumentov tožeči stranki. Splošno sodišče je razsodilo, da je, kar zadeva ugotovitve Komisije
v zvezi s posebnim rabatom, ki naj bi ga neka družba ponujala v Združenem kraljestvu, postopek Komisije težko združljiv s
pravicami do obrambe, vendar da ugotovljena napaka v obravnavanem primeru ni vplivala na uresničevanje pravic do obrambe tožeče
stranke. Poleg tega so druge trditve tožeče stranke spadale v vsebinsko proučitev zadeve in niso bile povezane s tožbenim
razlogom, ki se je nanašal na kršitev pravic do obrambe.
Splošno sodišče je zato v celoti zavrnilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravic do obrambe.
Dalje, Splošno sodišče je proučilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na nepravilno overovitev Odločbe 91/300, in je navedeno
odločbo razglasilo za nično.
Po zavrnitvi pritožbe z zgoraj v točki 19 navedeno sodbo Komisija proti ICI je zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II postala
dokončna sodna odločba.
V skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 197 zgoraj, je za ugotovitev, ali je o vprašanju vpogleda v spis odločeno
pravnomočno, torej treba proučiti, ali se tožba, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, in tožba,
vložena v tej zadevi, nanašata na iste stranke in isti predmet ter temeljita na istem razlogu.
Glede pogoja v zvezi z istovetnostjo zadevnih strank v okviru dveh tožb je treba ugotoviti, da je v tem primeru izpolnjen.
Tako kot v tožbi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, si namreč tudi v tožbi, vloženi v tej
zadevi, nasproti stojita tožeča stranka in Komisija. Glede pogojev v zvezi z istovetnostjo predmeta in razloga je treba najprej
poudariti, da je Komisija formalno sprejela dve odločbi, in sicer Odločbo 91/300 in izpodbijano odločbo. Vendar pa iz zgornjih
preudarkov (glej zlasti točke 24, 111, 112 in 156 zgoraj) izhaja, da je vsebina izpodbijane odločbe enaka vsebini Odločbe 91/300,
razen novega dela z naslovom „Postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem“, in da izpodbijana odločba temelji na enakih razlogih
kot Odločba 91/300. Komisija je namreč lahko utemeljeno sprejela izpodbijano odločbo z enakim besedilom, kot je besedilo Odločbe 91/300,
ne da bi morala po razglasitvi Odločbe 91/300 za nično izvesti nove postopkovne ukrepe, ker se je formalna napaka nanašala
izključno na podrobnosti dokončnega sprejetja navedene odločbe in ker razglasitev ničnosti ni vplivala na veljavnost pripravljalnih
ukrepov za to odločbo.
Ker Komisija od izreka zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI do sprejetja izpodbijane odločbe ni izvedla preiskovalnega
ukrepa, ker je vsebina izpodbijane odločbe enaka vsebini Odločbe 91/300, razen dela v zvezi s postopkom pred Splošnim sodiščem
in Sodiščem, in ker tožeča stranka ponovno prosi za vpogled v spis, je treba ugotoviti, da se spor nanaša na isti predmet
in temelji na istem razlogu.
Ker so pogoji istovetnosti strank, predmeta in razloga v obravnavanem primeru kumulativno izpolnjeni v skladu s sodno prakso,
navedeno v točki 197 zgoraj, je treba ugotoviti, da je o pravnem vprašanju v zvezi z vpogledom v spis v zadevi COMP/33.133
– D: Natrijev karbonat – ICI dejansko odločalo sodišče in da je torej o njem pravnomočno odločeno.
Ta pravnomočnost preprečuje, da bi bilo to pravno vprašanje ponovno predloženo Splošnemu sodišču in da bi ga to ponovno proučilo.
Iz tega izhaja, da je treba četrti del drugega tožbenega razloga zavreči kot nedopusten.
Vendar je treba podredno poudariti, da če o pravnem vprašanju v zvezi z vpogledom v spis ni bilo pravnomočno odločeno, stališča,
ki jih je tožeča stranka predložila 13. oktobra 2005 po ogledu spisa v okviru ukrepa procesnega vodstva, ne morejo ovreči
ugotovitev Splošnega sodišča v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II.
Kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi lahko na podlagi nekaterih dokumentov potrdila svojo trditev in izpodbijala več ugotovitev,
do katerih je Komisija prišla v izpodbijani odločbi, je treba poudariti, da tožeča stranka ni dokazala, da bi lahko nerazkritje
teh dokumentov in informacij v njeno škodo vplivalo na potek upravnega postopka in vsebino odločbe Komisije, kot to zahteva
sodna praksa v zvezi z razbremenilnimi dokazi (glej v tem smislu zgoraj v točki 71 navedeno sodbo z dne 18. junija 2008 v
zadevi Hoechst proti Komisiji, točka 146 in navedena sodna praksa).
Tožeča stranka namreč ni dokazala, da bi se, če bi se lahko med upravnim postopkom sklicevala na dokumente v spisu, lahko
oprla na elemente, ki se ne ujemajo s sklepanji Komisije na tej stopnji in bi lahko torej na kakršen koli način vplivali na
njeno presojo v morebitni odločbi, najmanj glede teže in trajanja očitanega ravnanja in s tem na znesek globe.
Kar zadeva obstoj prevladujočega položaja, tožeča stranka trdi, da če bi med upravnim postopkom imela vpogled v nekatere dokumente,
s katerimi se je seznanila po ogledu spisa v okviru ukrepa procesnega vodstva, bi ji to omogočilo izpodbiti trditev Komisije,
da je imela na zadevnem trgu prevladujoč položaj. Tožeča stranka meni, da bi se lahko sklicevala zlasti na dokumente družbe
Solvay, nemških proizvajalcev in svojih strank v Združenem kraljestvu, da bi dokazala pomen nadomestnih proizvodov, kot so
kavstična soda, stekleni prah ali dolomit, in ponazorila konkurenčni pritisk uvoza iz Združenih držav.
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da se je Komisija oprla predvsem na tradicionalni 90‑odstotni tržni delež tožeče
stranke, da bi ugotovila, ali ima ta prevladujoč položaj na zadevnem trgu. Ni razloga za domnevo, da bi lahko tožeča stranka
v manjkajočih „podspisih“ odkrila dokumente, ki bi ovrgli ugotovitev, da ima prevladujoč položaj na trgu natrijevega karbonata
(glej v tem smislu zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II, točka 61). Poleg tega v skladu s sodno prakso zelo veliki tržni
deleži, razen v izjemnih okoliščinah, dokazujejo obstoj prevladujočega položaja (sodba Sodišča z dne 13. februarja 1979 v
zadevi Hoffmann‑La Roche proti Komisiji, 85/76, Recueil, str. 461, točka 41, in sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2003
v zadevi Van den Bergh Foods proti Komisiji, T‑65/98, Recueil, str. II‑4653, točka 154). Tožeča stranka ne navaja nobenega
dejstva, ki bi lahko pomenilo take izjemne okoliščine. Nazadnje, tudi če bi taka dejstva obstajala in bila navedena v dokumentih
v manjkajočih „podspisih“, jih tožeča stranka ob upoštevanju okoliščin tega primera ne bi mogla prezreti, tako da njene pravice
do obrambe v zvezi s tem niso bile kršene.
Dalje, kar zadeva trditev v zvezi z nadomestnimi proizvodi, je treba poudariti, da ni Komisija nikoli zanikala, da sta kavstična
soda in stekleni prah v določeni meri nadomestka natrijevega karbonata, kot to izhaja iz točk od 129 do 134 obrazložitve izpodbijane
odločbe. Vendar pa je menila, da ta omejena nadomestljivost ne izključuje prevladujočega položaja tožeče stranke na zadevnem
trgu. Poleg tega je tožeča stranka, ki je bila v času dejanskega stanja edina proizvajalka natrijevega karbonata v Združenem
kraljestvu, najbolje poznala položaj na zadevnem trgu in je lahko za presojo Komisije najbolje zagotovila potrebne elemente
v zvezi z vprašanjem nadomestljivosti natrijevega karbonata s kavstično sodo in steklenim prahom. Zato v nasprotju s trditvami
tožeče stranke ta nikakor ni potrebovala dokumentov proizvajalcev s celine, ki so se nanašali na druge trge, niti ni potrebovala
dokumentov svojih strank v Združenem kraljestvu, da bi poskusila dokazati, da na zadevnem trgu nima prevladujočega položaja
zaradi delne nadomestljivosti natrijevega karbonata s kavstično sodo in steklenim prahom. Kar zadeva nadomestljivost natrijevega
karbonata z dolomitom, je treba poudariti, da se tožeča stranka opira na dokument nekega konkurenta, ki se nanaša na obisk
v njeni tovarni. Zato tožeča stranka ni mogla prezreti obstoja takega dokumenta ali vsaj informacij, ki jih je vseboval. Vsekakor
tožeča stranka ni dokazala, da bi lahko elementi v zvezi z nadomestljivostjo z dolomitom vplivali na presojo Komisije glede
njenega prevladujočega položaja na zadevnem trgu.
Nazadnje, kar zadeva trditev, da naj bi dokumenti njenih strank v Združenem kraljestvu ali proizvajalcev s celine ponazarjali
konkurenčni pritisk ameriških proizvajalcev na zadevnem trgu, je treba poudariti, da je Komisija vpliv ameriških konkurentov
podrobno analizirala v izpodbijani odločbi, v kateri upošteva te uvoze in pojasni, da je bila ameriška konkurenca omejena
s protidampinškimi ukrepi (točke od 51 do 54 in točka 128 obrazložitve). Vsekakor je tožeča stranka ob upoštevanju dejstva,
da je bila v času dejanskega stanja edina proizvajalka sode v Združenem kraljestvu, zagotovo imela informacije glede zadevnega
trga in učinka uvoza iz Združenih držav na ta trg, da se je lahko branila med upravnim postopkom.
Zato je treba ugotoviti, da tožeča stranka v stališčih z dne 13. oktobra 2005 ne navaja nobenega elementa, na podlagi katerega
bi bilo mogoče ugotoviti, da je nerazkritje dokumentov, s katerimi se je seznanila, in dokumentov, ki naj bi jih vsebovali
manjkajoči „podspisi“, med upravnim postopkom lahko v njeno škodo vplivalo na potek navedenega postopka in vsebino izpodbijane
odločbe v zvezi z njenim prevladujočim položajem na zadevnem trgu.
Kar zadeva zlorabo prevladujočega položaja, tožeča stranka trdi, da če bi med upravnim postopkom imela vpogled v nekatere
dokumente, s katerimi se je seznanila po ogledu spisa v okviru ukrepa procesnega vodstva, in v neodvisne informacije strank
in konkurentov v Združenem kraljestvu, ki naj bi jih vsebovali manjkajoči „podspisi“, bi lahko dokazala, da njeni rabati glede
na svoje značilnosti niso bili namenjeni izključitvi konkurentov in da so bili predvsem zakonit način konkuriranja. Po njenem
mnenju je iz več dokumentov razvidno, da je odobritev rabatov običajna praksa pri proizvajalcih s celine, kar naj bi bil pomemben
dokaz, da so bili njeni rabati popolnoma združljivi s sprejeto prakso v industriji. Poleg tega trdi, da bi bili zanjo koristni
dokumenti, zlasti dokumenti družbe Akzo, ki se sklicujejo na politiko dvojnega vira oskrbe ali drugega dobavitelja, da bi
analizirala vprašanje, ali je bil učinek njenih rabatov izključitev konkurentov, kot je trdila Komisija.
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da tožeča stranka s trditvijo, da so rabati na presežni del običajna praksa, ne
more dokazati, da so taki rabati, kadar jih odobri podjetje s prevladujočim položajem, v skladu s členom 82 ES. Zato tožeči
stranki vpogled v dokumente, iz katerih je razviden obstoj take prakse, ne bi koristil.
Dalje je treba poudariti, da dejstvo, da je bil namen sistema rabatov, ki ga je uporabljala tožeča stranka, pridobivanje zvestobe,
izhaja iz neposredne dokazne dokumentacije. Komisija je v delu izpodbijane odločbe o „dejanskemu stanju“ v točkah od 61 do
82 obrazložitve navedla številne dokumente v zvezi z rabati na presežni del, iz katerih izhaja, da ti niso izražali večje
učinkovitosti in ekonomije obsega in da so bili v nasprotju s količinskim popustom, vezanim izključno na obseg nakupov, namenjeni
izključitvi konkurentov s trga. Kadar se Komisija, kot v obravnavanem primeru, v izpodbijani odločbi pri ugotavljanju različnih
kršitev opre samo na neposredno dokazno dokumentacijo, mora tožeča stranka navesti, kako bi bilo mogoče z drugimi dokazi izpodbijati
dejstvo, da je bil uvedeni sistem rabatov namenjen pridobivanju zvestobe, ali vsaj, kako bi lahko neposredno dokazno dokumentacijo,
ki ni bila izpodbijana, razumeli drugače.
Nazadnje, kar zadeva trditev v zvezi s politiko drugega dobavitelja, je treba ugotoviti, da je bila Komisija seznanjena s
tem dejstvom in da ga ni nikoli izpodbijala, kot to izhaja iz točke 23 obrazložitve izpodbijane odločbe. Zato tudi če bi se
tožeča stranka seznanila z dokumenti, ki ponazarjajo to politiko, ugotovitve Komisije glede zlorabe prevladujočega položaja
kljub temu ne bi bile drugačne.
Zato je treba ugotoviti, da tožeča stranka v stališčih z dne 13. oktobra 2005 ne navaja nobenega elementa, na podlagi katerega
bi bilo mogoče ugotoviti, da je nerazkritje dokumentov, s katerimi se je seznanila, in dokumentov, ki naj bi jih vsebovali
manjkajoči „podspisi“, med upravnim postopkom lahko v njeno škodo vplivalo na potek navedenega postopka in vsebino izpodbijane
odločbe v zvezi z njeno zlorabo prevladujočega položaja.
Kar zadeva vpliv na trgovino med državami članicami, tožeča stranka trdi, da če bi med upravnim postopkom imela vpogled v
nekatere dokumente, s katerimi se je seznanila po ogledu spisa v okviru ukrepa procesnega vodstva, in v informacije strank
v Združenem kraljestvu, ki naj bi jih vsebovali manjkajoči „podspisi“, bi lahko ovrgla analizo Komisije v zvezi z vplivom
na trgovino med državami članicami. Meni, da bi z več dokumenti lahko potrdila svojo trditev, da se delitev nacionalnih trgov
ni zgodila zaradi njej očitanega ravnanja, s katerim naj bi izključila konkurente, ampak zaradi elementov, kot so visoki prevozni
stroški, nihanje menjalnih tečajev in enostranske odločitve proizvajalcev, da ne bodo oskrbovali nekaterih trgov, da bi se
izognili tveganju maščevalne prodaje.
V zvezi s tem je treba navesti, da analiza Komisije v zvezi z vplivom na trgovino med državami članicami temelji zlasti na
dokumentih tožeče stranke in zlasti na obvestilu o strategiji tožeče stranke z dne 28. junija 1985, navedenem v točki 66 obrazložitve
izpodbijane odločbe, iz katerega izhaja, da je ta nameravala preprečiti ali izločiti vse uvoze težke sode v Združeno kraljestvo,
razen uvoza družbe General Chemical (točke od 66 do 70 obrazložitve izpodbijane odločbe). Kadar se Komisija, kot v obravnavanem
primeru, v izpodbijani odločbi pri ugotavljanju kršitve opre samo na neposredno dokazno dokumentacijo, mora tožeča stranka
navesti, kako bi bilo mogoče z drugimi dokazi izpodbijati vpliv na trgovino med državami članicami, ali vsaj, kako bi lahko
neposredno dokazno dokumentacijo, ki ni bila izpodbijana, razumeli drugače.
Poleg tega je treba glede delitve nacionalnih trgov poudariti, da je lahko tožeča stranka med upravnim postopkom razvila trditve
v zvezi z višino prevoznih stroškov, nihanjem menjalnih tečajev in maščevalno prodajo na podlagi svojih izkušenj na trgu,
ne da bi se ji bilo treba opirati na dokumente drugih proizvajalcev.
Zato je treba ugotoviti, da tožeča stranka v stališčih z dne 13. oktobra 2005 ne navaja nobenega elementa, na podlagi katerega
bi bilo mogoče ugotoviti, da je nerazkritje dokumentov, s katerimi se je seznanila, in dokumentov, ki naj bi jih vsebovali
manjkajoči „podspisi“, med upravnim postopkom lahko v njeno škodo vplivalo na potek postopka in vsebino odločbe v zvezi z
učinkom njenega ravnanja na trgovino med državami članicami.
Kar zadeva znesek globe, tožeča stranka trdi, da tudi če elementi, navedeni v njenih stališčih, ne bi mogli vplivati na presojo
Komisije v zvezi s kršitvijo člena 82 ES, bi vsi ti elementi lahko vplivali na presojo Komisije v zvezi z globo. Trdi, da
če bi med upravnim postopkom imela vpogled v nekatere dokumente, s katerimi se je seznanila po ogledu spisa v okviru ukrepa
procesnega vodstva, in v informacije strank v Združenem kraljestvu, ki naj bi jih vsebovali manjkajoči „podspisi“, bi se lahko
sklicevala na elemente, „ki kažejo, da v praksi ni bil noben konkurent bistveno prikrajšan za priložnosti prodaje in da ni
bilo negativnih učinkov na trgovino med državami“.
V zvezi s tem zadostuje poudariti, da se tožeča stranka sklicuje na trditve, ki jih je navedla v zvezi s presojo Komisije
v izpodbijani odločbi glede zlorabe njenega prevladujočega položaja in vpliva na trgovino med državami članicami in za katere
je bilo v točkah od 218 do 226 zgoraj navedeno, da ji vpogled v spis ne bi omogočal sklicevanja na elemente, s katerimi bi
lahko izpodbijala navedeno presojo.
Zato je treba ugotoviti, da tožeča stranka v stališčih z dne 13. oktobra 2005 ne navaja nobenega elementa, na podlagi katerega
bi bilo mogoče ugotoviti, da je nerazkritje dokumentov, s katerimi se je seznanila, in dokumentov, ki naj bi jih vsebovali
manjkajoči „podspisi“, med upravnim postopkom lahko v njeno škodo vplivalo na potek navedenega postopka in vsebino izpodbijane
odločbe v zvezi z zneskom globe.
Peti del: kršitev člena 253 ES
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da Komisiji po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 ni bilo treba sprejeti nove odločbe. Izvedeni postopek
naj ne bi bil običajen, ker naj ji Komisija niti ne bi poslala novega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah niti naj ne
bi organizirala novega zaslišanja in novega posvetovanja s Svetovalnim odborom. V teh okoliščinah naj bi Komisija s tem, ko
ni zagotovila pojasnil o izvedbi postopka, kršila člen 253 ES.
Komisija naj bi kršila tudi svoj poslovnik (UL 2000, L 308, str. 26) in načelo dobrega poslovodenja, ker ni obrazložila izpodbijane
odločbe in „ni ponovno sprejela drugih odločb, ki so bile razglašene za nične iz [podobnih] razlogov kot zadeva iz leta 1990“.
V zvezi s tem naj bi kodeks dobrega upravnega ravnanja osebja Komisije v odnosih z javnostmi, priložen Poslovniku Komisije,
določal, da morajo biti razlike v obravnavi podobnih primerov izrecno upravičene z značilnostmi posameznega primera in da
je treba vsako odstopanje od tega načela ustrezno utemeljiti. Poleg tega naj bi neobstoj obrazložitve v zvezi s pomembnimi
vprašanji v odločbi, zlasti glede pravne presoje in globe, dokazoval, da je Komisija kršila člen 253 ES.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Treba je ugotoviti, da očitek tožeče stranke nima dejanske podlage. Komisija je namreč v točkah od 162 do 172 obrazložitve
izpodbijane odločbe obrazložila odločitev, da po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 sprejme novo odločbo.
Dejstvo, da Komisija tožeči stranki ni poslala novega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, je ni ponovno zaslišala in
se ni ponovno posvetovala s Svetovalnim odborom, ne more pomeniti nezadostne obrazložitve izpodbijane odločbe. Te trditve,
ki jih navaja tožeča stranka, so namreč v bistvu namenjene samo izpodbijanju utemeljenosti presoje Komisije v zvezi s temi
različnimi vprašanji in jih je torej treba zavrniti (glej v tem smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega sodišča
PVC II, točka 389).
Prav tako se Komisija v nasprotju s trditvami tožeče stranke z odločitvijo, da bo kršitve, ki jih je ugotovila, po razglasitvi
Odločbe 91/300 za nične zapisala v novi odločbi, ni oddaljila od ustaljene prakse odločanja. Preprosto je potrdila svojo prvotno
odločitev, da kaznuje te kršitve, kar ni bilo v nasprotju s členom 233 ES, v skladu s katerim je morala samo sprejeti ukrepe
za izvršitev zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI, in sicer popraviti edino nezakonitost, ugotovljeno s to
sodbo (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 451). Sicer se tožeča stranka ne sklicuje
na nobeno drugo zadevo, ki bi bila podobna tej zadevi in bi jo Komisija obravnavala drugače.
Zato je treba peti del drugega tožbenega razloga zavrniti in torej drugi tožbeni razlog zavrniti v celoti.

Tretji tožbeni razlog: napačna presoja zadevnega trga
Trditve strank
Tožeča stranka, ki se sklicuje na sodbo Splošnega sodišča z dne 22. marca 2000 v združenih zadevah Coca-Cola proti Komisiji
(T‑125/97 in T‑127/97, Recueil, str. II‑1733), navaja, da v okviru ničnostne tožbe zoper Odločbo 91/300 ni izpodbijala niti
ugotovitve Komisije, da je zadevni „geografski trg“ trg Združenega kraljestva, niti trditve, da je zadevni „proizvodni trg“
trg težkega in lahkega natrijevega karbonata. Vendar pa se po mnenju tožeče stranke Komisija ne bi smela zadovoljiti s tem,
da je v izpodbijani odločbi ponovila ugotovitve v zvezi z zadevnimi proizvodi in geografskimi trgi na podlagi analize, ki
je bila opravljena pred desetimi leti. Komisija bi morala proučiti, ali take ugotovitve še vedno držijo glede na razvoj prava
in prakse v obdobju, ki je preteklo med odločbama. V izpodbijani odločbi naj bi bilo torej dejansko stanje napačno ugotovljeno
in ta naj ne bi bila zadostno obrazložena. Poleg tega naj ne bi nič v izpodbijani odločbi potrjevalo, da je Komisija leta 2000
opravila eno od preiskav, navedenih v njenem Obvestilu o opredelitvi upoštevnega trga za namene konkurenčnega prava Skupnosti
(UL 1997, C 372, str. 5).
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Prvič, tožeča stranka ne izpodbija, da je Komisija v okviru sprejetja Odločbe 91/300 analizirala strukturo trga in konkurenco.
Prav tako ne trdi, da je Komisija v navedeni odločbi storila napako pri opredelitvi geografskega in proizvodnega trga.
Tožeča stranka navaja samo, da bi Komisija morala proučiti, ali njene ugotovitve še držijo glede na razvoj prava in prakse
v obdobju, ki je preteklo od sprejetja Odločbe 91/300 do sprejetja izpodbijane odločbe. Sklicuje se na zgoraj v točki 239
navedeno sodbo Coca-Cola proti Komisiji, v kateri naj bi Splošno sodišče med drugim razsodilo, da ugotovitev Komisije o obstoju
prevladujočega položaja izhaja iz analize strukture zadevnega trga in konkurence na njem takrat, ko Komisija sprejme odločbo
(točka 81).
Vendar je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso institucija, ki je izdala akt, ki je bil razglašen za ničen, obvezana
samo v mejah tega, kar je potrebno za zagotavljanje izvrševanja ničnostne sodbe, tako da se postopek za nadomestitev takega
akta lahko nadaljuje na točki, na kateri je prišlo do nezakonitosti (glej sodbo Sodišča z dne 29. novembra 2007 v zadevi Italija
proti Komisiji, C‑417/06 P, neobjavljena v ZOdl., točka 52 in navedena sodna praksa). V obravnavanem primeru je Splošno sodišče
Odločbo 91/300 razglasilo za nično z obrazložitvijo, da je bila navedena odločba overovljena po vročitvi, kar je pomenilo
bistveno kršitev postopka v smislu člena 230 ES.
Komisija je lahko torej svojo analizo ponovno začela na stopnji overovitve, ne da bi ji bilo treba proučiti, ali ugotovitve
v zvezi z zadevnim trgom, ki jih je izpeljala ob sprejetju Odločbe 91/300, še vedno držijo glede na dejanske in pravne okoliščine
ob sprejetju izpodbijane odločbe.
Trditev tožeče stranke, ki se nanaša na točko 81 sodbe Coca-Cola proti Komisiji, navedene v točki 239 zgoraj, ne more ovreči
te ugotovitve. Stališče, da ugotovitev obstoja prevladujočega položaja izhaja iz analize strukture trga in konkurence na njem
takrat, ko Komisija sprejme odločbo, namreč ne pomeni, da mora Komisija v vseh primerih opraviti novo analizo zadevnega trga
ob sprejetju izpodbijane odločbe. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da Komisiji ni bilo treba opraviti take analize,
ker to ni bilo nujno za zagotovitev izvrševanja zgoraj v točki 16 navedene sodbe ICI II. Zato trditve tožeče stranke, ki se
nanašajo na napačno ugotovljeno dejansko stanje in nezadostno obrazložitev in so bile predstavljene v točki 239 zgoraj, temeljijo
na napačni domnevi in jih je prav tako treba zavrniti.
Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.

Četrti tožbeni razlog: neobstoj prevladujočega položaja
Trditve strank
Po mnenju tožeče stranke je sprejeto, da se podjetje, ki ima več kot 90 % proizvodnega trga, običajno šteje za prevladujoče
v smislu člena 82 ES. Vendar pa naj velik tržni delež ne bi zadostoval za ugotovitev prevladujočega položaja. Komisija naj
v izpodbijani odločbi ne bi pravilno presodila nekaterih dejavnikov, ki so tožeči stranki preprečevali, da bi ravnala precej
neodvisno od svojih konkurentov, strank in nazadnje tudi potrošnikov v smislu zgoraj v točki 216 navedene sodbe Hoffmann-La
Roche proti Komisiji. Tako naj bi njene stranke več let lahko določale količino natrijevega karbonata, ki ga bodo kupile pri
njej in uvoznikih, in količino nadomestnih proizvodov. Njene stranke naj bi namreč vzpostavile odnose z dobavitelji v vzhodni
Evropi in Združenih državah, da bi imele na voljo alternativne vire, in poskrbele, da ostane konkurenčna, kar zadeva ceno
in kakovost, kljub svojemu velikemu tržnemu deležu. V zvezi s tem naj bi njene stranke in zlasti proizvajalci stekla imeli
precejšnjo kupno moč, zaradi česar naj ne bi bila v prevladujočem položaju. Tožeča stranka poudarja, da je Komisija v Odločbi 1999/641/ES
z dne 25. novembra 1998, s katero je koncentracijo razglasila za združljivo s skupnim trgom in z delovanjem Sporazuma EGP
(zadeva IV/M.1225 – Enso/Stora) (UL 1999, L 254, str. 9), uporabila načelo izravnalne kupne moči. Komisija naj v obravnavanem
primeru ne bi priznala, da izravnalna moč kupcev pomeni omejitev njene moči na trgu. Poleg tega naj Komisija ne bi upoštevala
razpoložljivosti nadomestnih proizvodov in dejstva, da so ti proizvodi vzrok za upad obsega njene prodaje od leta 1979.
Prav tako naj Komisija ne bi upoštevala dejstva, da je najmanj en proizvajalec stekla v celinski zahodni Evropi natrijev karbonat
nadomestil s kavstično sodo. Tožeča stranka tudi trdi, da Komisija ni presodila niti pomena steklenega prahu kot omejevalnega
dejavnika njene moči na trgu niti pomena drugih nadomestkov, kot je dolomit, ki ga Komisija v izpodbijani odločbi niti ne
omeni.
Tožeča stranka priznava, da so njene stranke družbi General Chemical in Brenntag dojemale kot sekundarni dobaviteljici. Vendar
pa izpodbija, da bi to dojemanje lahko bilo pokazatelj njene moči na trgu. Po njenem mnenju bi zadostovalo, da bi ena velika
stranka sekundarnega dobavitelja spremenila v glavnega ali da bi več strank povečalo svoje nakupe pri sekundarnem dobavitelju,
in vsa njena profitna marža bi izginila.
Poleg tega naj trditev Komisije, da je tožeča stranka ohranila višjo raven cen, kot je obstajala v drugih državah članicah,
ne bi bila pravilna in naj ne bi bila potrjena z nobenim dokazom. Dejstvo, da so bile njene cene nekoliko višje, naj bi izražalo
zlasti učinek velikega upada povpraševanja po natrijevem karbonatu na njene stroške, ki pa se ni pojavil v enakem obsegu na
drugih trgih. Izražalo naj bi tudi vpliv dejavnikov, kot so menjalni tečaji in stroški goriva.
Tožeča stranka priznava, da je bila njena strategija za ohranitev ekonomičnosti njenih dveh enot za proizvodnjo natrijevega
karbonata ohraniti zadosten obseg prodaje, kar je pomenilo poskušati povečati prodajo in se odzvati na ponudbo alternativnih
dobaviteljev. Vendar pa zanika, da je poskušala čim bolj zmanjšati prisotnost ali učinkovitost družb General Chemical ali
Brenntag kot konkurentk.
Nazadnje, z različnimi uredbami in s protidampinškimi odločbami, ki jih je Komisija sprejela v zadevnem obdobju, naj bi bil
ugotovljen obstoj dampinga in precejšnje škode, na primer z Uredbo (EGS) št. 2253/84 z dne 31. julija 1984 o uvedbi začasne
protidampinške dajatve pri določenem uvozu določene vrste natrijevega karbonata iz Združenih držav Amerike in sprejetju obvez
v zvezi z drugim uvozom enakega proizvoda (UL L 206, str. 15). Take okoliščine naj ne bi bile združljive z obstojem prevladujočega
položaja. Po mnenju tožeče stranke je Komisija, ko je uvedla protidampinške ukrepe, nedvomno menila, da ti ne morejo bistveno
zmanjšati konkurence ali ustvariti monopola in da so v interesu Skupnosti.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso prevladujoč položaj iz člena 82 ES zadeva položaj gospodarske moči podjetja, ki mu omogoča,
da ovira ohranitev učinkovite konkurence na zadevnem trgu, tako da mu omogoča, da ravna precej neodvisno od svojih konkurentov,
strank in nazadnje tudi potrošnikov (sodba Sodišča z dne 14. februarja 1978 v zadevi United Brands in United Brands Continentaal
proti Komisiji, 27/76, Recueil, str. 207, točka 65, in sodba Splošnega sodišča z dne 17. septembra 2007 v zadevi Microsoft
proti Komisiji, T‑201/04, ZOdl., str. II‑3601, točka 229). Tak položaj v nasprotju z monopolnim ali s skoraj monopolnim položajem
ne izključuje obstoja neke konkurence, vendar podjetju s takim položajem omogoča, da če že ne določa pogojev, pod katerimi
se bo taka konkurenca razvijala, vsaj precej vpliva nanje in, vsekakor, da večinoma ravna tako, da mu tega ni treba upoštevati,
ne da bi mu to ravnanje škodilo (zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann‑La Roche proti Komisiji, točka 39).
Obstoj prevladujočega položaja na splošno izhaja iz združitve več dejavnikov, ki posamezno ne bi bili nujno odločilni (zgoraj
v točki 254 navedena sodba United Brands in United Brands Continentaal proti Komisiji, točka 66). Pri ugotavljanju obstoja
prevladujočega položaja na zadevnem trgu je treba najprej proučiti njegovo strukturo in nato konkurenčne razmere na navedenem
trgu (glej v tem smislu zgoraj v točki 254 navedeno sodbo United Brands in United Brands Continentaal proti Komisiji, točka 67).
Zelo veliki tržni deleži, razen v izjemnih okoliščinah, dokazujejo obstoj prevladujočega položaja. Podjetje, ki ima zelo velik
tržni delež in ga nekaj časa ohranja z obsegom proizvodnje in prodaje svoje ponudbe – ne da bi se bila podjetja s precej manjšim
tržnim deležem sposobna hitro odzvati na povpraševanje tistih, ki bi želeli prekiniti sodelovanje s podjetjem, ki ima največji
tržni delež –, ima namreč zaradi tega deleža moč, zaradi katere si ga morajo drugi izbrati za trgovinskega partnerja in ki
mu samo zaradi tega vsaj v relativno dolgih obdobjih omogoča svobodo delovanja, ki je značilna za prevladujoči položaj (zgoraj
v točki 216 navedena sodba Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 41, in zgoraj v točki 216 navedena sodba Van den Bergh
Foods proti Komisiji, točka 154). Tako v skladu s sodno prakso Sodišča 50-odstotni tržni delež razen v izjemnih okoliščinah
dokazuje obstoj prevladujočega položaja (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 3. julija 1991 v zadevi AKZO proti Komisiji,
C‑62/86, Recueil, str. I‑3359, točka 60).
Prav tako je od 70- do 80-odstotni tržni delež jasen pokazatelj obstoja prevladujočega položaja (sodbi Splošnega sodišča z
dne 12. decembra 1991 v zadevi Hilti proti Komisiji, T‑30/89, Recueil, str. II‑1439, točka 92, in z dne 30. septembra 2003
v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, T‑191/98, od T‑212/98 do T‑214/98, Recueil, str. II‑3275,
točka 907).
V obravnavanem primeru je Komisija v točki 127 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da je imela tožeča stranka tržni
delež, „ki je bil tradicionalno večji od 90 %“, in to „v vsem zadevnem obdobju“. Tožeča stranka v tožbi ne zanika tega zelo
velikega tržnega deleža.
Iz takih tržnih deležev je razvidno, da je imela tožeča stranka, razen v izjemnih okoliščinah primera, prevladujoč položaj
na zadevnem trgu.
Komisija se v točki 128 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na različna dejstva, ki dopolnjujejo njeno proučitev tržnih
deležev tožeče stranke in potrjujejo obstoj njenega prevladujočega položaja.
Ta dejstva se po definiciji ne morejo nanašati na izjemne okoliščine, na podlagi katerih bi lahko ugotovili, da tožeča stranka
nima prevladujočega položaja.
Sicer pa tožeča stranka navaja šest trditev, ki jih je treba analizirati, da bi lahko ugotovili, ali so v obravnavanem primeru
obstajale take izjemne okoliščine v smislu sodne prakse Sodišča.
Prvič, tožeča stranka se sklicuje na velik konkurenčni pritisk drugih proizvajalcev natrijevega karbonata.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da obstoj določene stopnje konkurence ni nezdružljiv z obstojem prevladujočega položaja
na zadevnem trgu.
Poleg tega je treba ugotoviti, da tožeča stranka ne navaja nobenega dejstva ali dokaza, s katerim bi ovrgla „neobstoj kakršne
koli konkurence s strani družbe Solvay ali drugih proizvajalcev iz zahodne Evrope“, ki ga je ugotovila Komisija. Nasprotno,
tožeča stranka priznava, da ti proizvajalci s celine niso dosegli večje prodaje natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu.
Prav tako priznava, da „ni verjetno, da bi se na trgu pojavil ,nov proizvajalec sintetične sode‘ in vzpostavil proizvodne
zmogljivosti v Skupnosti“ (točka 128 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Poleg tega je Komisija v točki 128 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da so „stranke družbi General Chemical in Brenntag
obravnavale kot sekundarni dobaviteljici“, kar tožeča stranka priznava. Vendar bi po mnenju tožeče stranke zadostovalo, da
bi ena velika stranka sekundarnega dobavitelja spremenila v glavnega ali da bi več strank povečalo svoje nakupe pri sekundarnem
dobavitelju, in vsa njena profitna marža bi izginila. Vendar pa se zdi taka trditev popolnoma hipotetična, saj tožeča stranka
ne navaja nobenega dokaza v podporo svoji navedbi. Vsekakor, tudi če bi bila ta trditev utemeljena, utemeljitev tožeče stranke
ni upoštevna, saj samo dejstvo, da stranke uporabijo tako grožnjo, ne more biti izjemna okoliščina, ki bi izključevala prevladujoč
položaj na zadevnem trgu.
Prav tako, čeprav tožeča stranka izpodbija „uspeh [svoje strategije] za čim večje zmanjšanje prisotnosti ali učinkovitosti
družb General Chemical ali Brenntag kot konkurentk in ohranitev prevladujočega tržnega deleža v Združenem kraljestvu“, pa
v podporo svoji trditvi ne navaja nobenega konkretnega dokaza.
Dokumenti, ki izvirajo s celine in se nanašajo na ameriške konkurente ter se je tožeča stranka z njimi seznanila po ogledu
spisa v okviru ukrepa procesnega vodstva, ne morejo spremeniti presoje Komisije v zvezi z obstojem prevladujočega položaja
na zadevnem trgu. Tožeča stranka se je na ameriški uvoz sklicevala med upravnim postopkom, Komisija pa je to trditev upoštevala
pred sprejetjem izpodbijane odločbe.
Iz tega izhaja, da trditev tožeče stranke, ki se nanaša na konkurenčni pritisk drugih proizvajalcev natrijevega karbonata
in ni bila utemeljena, ne more pomeniti izjemne okoliščine, ki izključuje obstoj prevladujočega položaja tožeče stranke na
zadevnem trgu.
Drugič, tožeča stranka se sklicuje na možnost nadomestitve natrijevega karbonata s kavstično sodo, steklenim prahom in z dolomitom,
kar je po njenem mnenju povzročilo konkurenčni pritisk v njenih odnosih s strankami.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Komisija v točkah od 129 do 133 obrazložitve izpodbijane odločbe podrobno analizirala
nadomestitev s kavstično sodo in ugotovila, da je ta možnost v praksi zelo omejena. Tožeča stranka v tožbi ne navaja nobenega
dejstva, ki bi to analizo lahko omajalo.
Komisija je v zvezi s steklenim prahom v točki 134 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da bi se lahko potrebe stranke
po natrijevem karbonatu za proizvodnjo votlega stekla z uporabo steklenega prahu zmanjšale za največ 15 %. Tožeča stranka
te številke ne izpodbija. Komisija je dopustila tudi možnost, da bi uporaba steklenega prahu zmanjšala odvisnost strank od
dobaviteljev sode na splošno, ne da bi se zmanjšala zmožnost močnega proizvajalca sode, da izključi majhne proizvajalce. Zato
je treba ugotoviti, da je Komisija v nasprotju s trditvami tožeče stranke upoštevala to možnost nadomestitve natrijevega karbonata
s steklenim prahom. Trditev tožeče stranke tako nima dejanske podlage.
Kar zadeva dolomit, tožeča stranka samo navaja njegov obstoj, ne predloži nobene trditve in ne zagotovi nobenega dokaza, na
podlagi katerega bi bilo mogoče oceniti njegovo uporabo kot nadomestka natrijevega karbonata.
Na podlagi dokumentov, ki jih tožeča stranka navaja v svojih stališčih, predloženih po ogledu spisa v okviru ukrepa procesnega
vodstva, je mogoče ugotoviti samo, da lahko kavstična soda in stekleni prah delno nadomestita natrijev karbonat in da se lahko
natrijev karbonat morebiti nadomesti z dolomitom. Vendar pa na nobeni podlagi v teh dokumentih ni mogoče dvomiti o ugotovitvah
Komisije glede dejstva, da delna nadomestljivost natrijevega karbonata z drugimi proizvodi ne izključuje prevladujočega položaja
tožeče stranke na zadevnem trgu. Poleg tega, kot je poudarila Komisija, tožeča stranka ne trdi, da bi dolomit uporabljali
steklarji, glavni kupci natrijevega karbonata. Zato nič ne potrjuje, da bi lahko uporaba dolomita vplivala na prevladujoč
položaj tožeče stranke na zadevnem trgu.
Tožeča stranka torej ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ko je sklepala, da možnosti nadomestitve
ne pomenijo bistvene omejitve tržne moči tožeče stranke.
Tretjič, tožeča stranka trdi, da bi morala Komisija upoštevati konkurenčni pritisk strank.
Tožeča stranka je v tožbi navedla, da približno 50 % njene prodaje odpade na njene štiri največje stranke. Vendar pa ni podrobneje
določila zadevnega deleža vsake od teh štirih strank. Poleg tega je trdila samo, da so imele njene stranke, zlasti proizvajalci
stekla, „precejšnjo kupno moč“, ne da bi to trditev utemeljila. Zato tudi če bi Komisija morala upoštevati merilo izravnalne
moči strank, tožeča stranka ni dokazala, da so bile njene stranke sposobne izravnati njeno moč na trgu.
Četrtič, tožeča stranka izpodbija trditev Komisije, da naj bi ohranila višjo raven cen od ravni, ki so obstajale v drugih
državah članicah. V zvezi s tem je treba navesti, da tožeča stranka vseeno priznava, da so „bile njene cene nekoliko višje
od cen v drugih državah članicah“. Res je, da se sklicuje na upad povpraševanja po natrijevem karbonatu, do katerega naj na
drugih trgih ne bi prišlo v enakem obsegu, na menjalne tečaje in stroške goriva. Vendar pa tožeča stranka svojih trditev ne
utemelji s konkretnimi dejstvi, na podlagi katerih bi Splošno sodišče lahko preverilo utemeljenost njenih navedb.
Petič, tožeča stranka trdi, da je bila njena strategija za ohranitev ekonomičnosti njenih dveh enot za proizvodnjo natrijevega
karbonata ohraniti zadosten obseg prodaje, kar je pomenilo poskušati povečati prodajo in se odzvati na ponudbo alternativnih
dobaviteljev. Vendar pa zadostuje navesti, da taka trditev ne more povzročiti pomislekov glede obstoja prevladujočega položaja
tožeče stranke na zadevnem trgu.
Šestič, tožeča stranka se sklicuje na protidampinške ukrepe, ki jih je sprejela Komisija. V zvezi s tem je treba poudariti,
da je Komisija v izpodbijani odločbi podrobno proučila protidampinške ukrepe, sprejete zoper ameriške proizvajalce (točke
od 51 do 54 obrazložitve), in v zvezi s tržno močjo tožeče stranke ugotovila, da je ta upravičena do varstva pred ameriškimi
proizvajalci in proizvajalci iz vzhodne Evrope, ki ga zagotavljajo protidampinški ukrepi in omejitve cen, ki so bile družbi
General Chemical naložene s protidampinškimi obvezami (točka 128 obrazložitve).
Tožeča stranka v odgovor na te ugotovitve trdi, najprej, da dokazan obstoj dampinga do leta 1984 ni združljiv z ugotovitvijo,
da je takrat imela prevladujoč položaj. Vendar pa tožeča stranka ne pojasni, kako bi bilo mogoče na podlagi obstoja dampinga
ameriških proizvajalcev ugotoviti, da ni bila v prevladujočem položaju. Vsekakor Uredba št. 2253/84, ki je bila sprejeta v
popolnoma drugačnem pravnem okviru kot člen 82 ES, ne potrjuje, da tožeča stranka ni imela prevladujočega položaja v Združenem
kraljestvu.
Tožeča stranka dalje trdi, da je sprejetje protidampinških ukrepov po mnenju Komisije pomenilo, da ti ne bodo vplivali na
konkurenčne razmere v Skupnosti. Vendar pa tožeča stranka ne utemelji te trditve, ki se zdi popolnoma hipotetična, ker se
Uredba št. 2253/84 ne sklicuje na konkurenčne razmere v Skupnosti.
Skratka, na podlagi trditev, ki jih je navedla tožeča stranka, ni mogoče priznati obstoja izjemnih okoliščin, s katerimi bi
bilo mogoče ovreči ugotovitev, da je imela prevladujoč položaj na zadevnem trgu.
Zato je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.

Peti tožbeni razlog: neobstoj zlorabe prevladujočega položaja
Peti tožbeni razlog je v bistvu razdeljen na tri dele, ki se nanašajo na, prvič, rabate na mejno količino; drugič, klavzule
o izključni dobavi in omejitve nakupov pri konkurentih, in tretjič, druge finančne spodbude.
Prvi del: rabati na mejno količino
–       Trditve strank
Tožeča stranka izpodbija ugotovitev, da je njena praksa na področju določanja cen v zadevnem obdobju pomenila zlorabo. Njena
praksa naj bi bila v vsakem primeru običajen konkurenčni ukrep glede na gospodarske in trgovinske dejavnike. Dogovori glede
cen, ki jih je sklenila tožeča stranka, naj ne bi nikoli niti izkrivljali konkurenčne strukture zadevnega trga niti povzročali
škode potrošnikom.
Tožeča stranka trdi, da ne gre za zlorabo, če se prevladujoči dobavitelj dogovori za nižjo ceno, če je njegova stranka pripravljena
naročiti dodatne količine. Namen ali učinek rabatov na mejno količino naj ne bila izključitev konkurentov s trga. Uvedeni
naj bi bili v odgovor na prošnje strank, da bi dosegle nižjo ceno za vsako dodatno naročeno količino. Po mnenju tožeče stranke
je bil cilj individualno dogovorjenih rabatov ohraniti zadostno izkoriščenost njenih proizvodnih zmogljivosti in določeno
rentabilnost, da bi se preprečila dodatna zapiranja tovarn. Taki rabati naj bi stranke spodbujali k nakupu količin natrijevega
karbonata, za katere so menile, da jih ne morejo kupiti. Pri tem naj bi bilo posebej pomembno, da bi natrijev karbonat postal
privlačen v primerjavi z nadomestnimi proizvodi, kot so kavstična soda, stekleni prah in dolomit.
Poleg tega tožeča stranka trdi, da se njene neto cene niso nikoli oddaljile od gospodarske realnosti in da so bili rabati
popolnoma pregledni, tako da je bila stranka pisno obveščena o količini, ki daje pravico do rabata, in natančnem izračunu
tega rabata, v nasprotju s položajem, ki je bil proučen v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983
v zadevi Nederlandsche Banden‑Industrie-Michelin proti Komisiji (322/81, Recueil, str. 3461). Stranka naj ne bi bila pod pritiskom,
naj več kupuje pri njej, in naj ne bi bila odvrnjena od tega, da dodatno količino kupi pri tretji osebi, zaradi strahu, da
bi izgubila rabat na osrednjo količino. Poleg tega naj bi se rabati na mejno količino nanašali samo na majhen delež skupne
prodaje natrijevega karbonata, to je 8 %.
Razen v enem primeru naj rabati ne bi bili povezani z dejstvom, da kupec kupi vse potrebne količine ali določen delež teh
količin pri tožeči stranki. Taki rabati naj bi bili ponujeni za dodatno količino glede na ocenjeno osrednjo količino, ki jo
je stranka nameravala kupiti pri njej ali enem oziroma več sekundarnih dobaviteljih v predhodno določenih deležih. Stranke
naj bi lahko želene količine kadar koli kupile pri drugih dobaviteljih. Položaj naj bi se torej razlikoval od položaja, v
zvezi s katerim je bila sprejeta Odločba Komisije 88/518/EGS z dne 18. julija 1988 v zvezi s postopkom na podlagi člena [82 ES]
(IV/30.178 – Napier Brown – British Sugar) (UL L 284, str. 41).
Tožeča stranka tudi navaja, da v tej zadevi rabati na mejno količino, ki jih je odobrila, niso bili namenjeni diskriminaciji
med strankami in niso vplivali na konkurenčne razmere med njimi. Ob upoštevanju raznolikosti strank in nadomestnih proizvodov
naj bi bilo namreč nujno, da se z vsako stranko pogaja posamično. Vsekakor naj bi imeli rabati na mejno količino, ki jih je
odobrila, le zanemarljiv učinek, kar zadeva razlike v stroških njenih strank.
Poleg tega naj dogovori glede rabatov ne bi bili sklenjeni za nedoločen čas, kar je v nasprotju z rabati, ki so bili proučeni
v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann-La Roche proti Komisiji. O teh dogovorih naj
bi se namreč odločilo ob ločenih letnih pogajanjih. Poleg tega po mnenju tožeče stranke znesek ali obstoj rabatov ni bil odvisen
od okoliščine, da je stranka dosegla določen cilj ali kupila dodatno količino v preteklem letu.
Tožeča stranka dodaja, da so bili rabati odobreni za dodatne nakupe natrijevega karbonata in ne glede na nakup izbora proizvodov
s strani stranke. Zato meni, da njeno ravnanje, v okviru katerega je svojim strankam ponudila nižjo ceno za dodatne količine,
ne pomeni zlorabe.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso je pojem zlorabe objektiven pojem, ki se nanaša na ravnanja podjetja s prevladujočim položajem,
ki lahko vplivajo na strukturo trga, na katerem je prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja raven konkurence že oslabljena,
in lahko – zaradi uporabe postopkov, drugačnih od tistih, ki urejajo normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi
storitev gospodarskih subjektov – ovirajo ohranitev ravni konkurence, ki še obstaja na trgu, ali razvoj te konkurence (zgoraj
v točki 216 navedena sodba Hoffmann‑La Roche proti Komisiji, točka 91, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2005
v zadevi General Electric proti Komisiji, T‑210/01, ZOdl., str. II‑5575, točka 549).
Čeprav ugotovitev obstoja prevladujočega položaja ne pomeni nobenega očitka zoper zadevno podjetje, ima to vseeno, ne glede
na vzroke za tak položaj, posebno odgovornost, da s svojim ravnanjem ne ogroža učinkovite in neizkrivljene konkurence na skupnem
trgu (zgoraj v točki 288 navedena sodba Nederlandsche Banden‑Industrie-Michelin proti Komisiji, točka 57, in zgoraj v točki 254
navedena sodba Microsoft proti Komisiji, točka 229). Iz tega izhaja tudi, da čeprav podjetju zaradi njegovega prevladujočega
položaja ni mogoče odreči pravice do ohranjanja njegovih poslovnih interesov, če so ti ogroženi, in mu je treba dati primerno
možnost, da izvede dejanja, za katera meni, da so primerna za ohranitev teh interesov, pa takega ravnanja ni mogoče dopustiti,
če je njegov namen zlasti okrepitev tega prevladujočega položaja in njegova zloraba (zgoraj v točki 254 navedena sodba United
Brands in United Brands Continentaal proti Komisiji, točka 189, in sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v zadevi
Michelin proti Komisiji, T‑203/01, Recueil, str. II‑4071, točka 55).
Natančneje, glede rabatov, ki jih dodeli podjetje s prevladujočim položajem, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je rabat
za zvestobo, dodeljen v zameno za zavezo stranke, da se bo oskrbovala izključno ali skoraj izključno pri podjetju s prevladujočim
položajem, v nasprotju s členom 82 ES. Namen takega rabata je namreč z dodelitvijo finančnih ugodnosti preprečiti, da bi se
stranke oskrbovale pri konkurenčnih proizvajalcih (zgoraj v točki 295 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 56; glej
v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 16. decembra 1975 v združenih zadevah Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73
do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točka 518).
Šteje se, da je sistem rabatov, ki ima učinek prekluzije na trgu, v nasprotju s členom 82 ES, če ga uporablja podjetje s prevladujočim
položajem. Sodišče je zato presodilo, da je popust, povezan z uresničitvijo nabavnega cilja, v nasprotju s členom 82 ES (zgoraj
v točki 295 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 57).
Za sisteme količinskih rabatov, ki so vezani izključno na obseg nabav pri podjetju s prevladujočim položajem, se običajno
ne šteje, da imajo prekluzivni učinek, prepovedan s členom 82 ES. Če povečanje dobavljene količine pomeni manjši strošek za
dobavitelja, ima ta namreč pravico, da to zmanjšanje prenese na svojo stranko, tako da ji ponudi ugodnejšo ceno. Za količinske
rabate se torej šteje, da izražajo večjo učinkovitost in ekonomijo obsega, ki ju je doseglo podjetje s prevladujočim položajem
(zgoraj v točki 295 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 58).
Iz tega izhaja, da sistem rabatov, katerega stopnja odbitka se zvišuje glede na obseg nabave, ni v nasprotju s členom 82 ES,
razen če je iz meril in pravil za dodelitev rabatov razvidno, da sistem ne temelji na upravičeni gospodarski protivrednosti,
temveč je njegov namen – po zgledu rabata za zvestobo in ciljnega rabata – preprečiti, da bi se stranke oskrbovale pri drugih
konkurentih (zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 90, in zgoraj v točki 295 navedena
sodba Michelin proti Komisiji, točka 59).
Pri ugotavljanju, ali sistem količinskih rabatov pomeni zlorabo, je treba torej presoditi vse okoliščine, zlasti merila in
pogoje za dodelitev rabatov, in proučiti, ali je njihov namen, da se z dodelitvijo ugodnosti, ki ne temelji na nobeni gospodarski
protivrednosti, zaradi katere bi bila upravičena, kupcu odvzame ali bistveno omeji možnost izbire oskrbovalnih virov, konkurentom
prepreči dostop do trga, uvedejo neenaki pogoji za primerljive posle z drugimi trgovinskimi partnerji ali z izkrivljanjem
konkurence okrepi prevladujoč položaj (zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 90, in zgoraj
v točki 295 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 60).
Komisija je v obravnavanem primeru v točkah od 139 do 141 izpodbijane odločbe navedla:
„(139) Če upoštevamo značilnosti samega sistema in besedilo internih dokumentov [tožeče stranke], je očitno, da je namen rabatov
na mejno količino izključiti učinkovito konkurenco z naslednjimi sredstvi:
–        spodbujanjem potrošnikov, naj mejno količino, ki bi si jo lahko priskrbeli pri drugem dobavitelju, kupijo pri [tožeči stranki];
–        minimiziranjem ali nevtraliziranjem konkurenčnega vpliva družbe General Chemical z ohranitvijo njene prisotnosti na trgu v
smislu cen, količin in strank v mejah, ki zagotavljajo ohranitev učinkovitega monopola [tožeče stranke];
–        izločitvijo družbe Brenntag s trga ali vsaj z zmanjšanjem njenega konkurenčnega učinka do najmanjše stopnje;
–        minimiziranjem tveganja, da bi se stranke obrnile na druge vire oskrbe (drugi proizvajalci, trgovci ali drugi proizvajalci
v Skupnosti);
–        ohranitvijo ali okrepitvijo dejanskega monopola [tožeče stranke] na [zadevnem] trgu.
(140)          Precejšnje razlike v ,mejnih‘ količinah, od katerih se je popust uporabljal za vsako stranko, kažejo, da je bil sistem rabatov
na mejno količino in cenovne ugodnosti, ki jih je prinašal, odvisen ne od razlik v stroških za [tožečo stranko] glede na dobavljene
količine, ampak od nakupa mejne količine od [tožeče stranke], ki ga je opravila stranka.
(141)          Da bi taka praksa spadala pod člen 82 [ES], ni nujno, da je stranka pravno obvezana ali da je izrecno sprejela obvezo, da
se bo oskrbovala izključno pri prevladujočem podjetju. Zadostuje, da je namen ali učinek ponujenih spodbud vezati stranke
na prevladujočega proizvajalca.“
Poleg tega se je Komisija v točkah od 61 do 82 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicevala tudi na številne dokumente v zvezi
z rabati na mejno količino, na podlagi katerih je tožeča stranka nameravala izključiti konkurente s trga.
Treba je še navesti, da tožeča stranka ne izpodbija obstoja in vsebine dokumentov, na katere se Komisija sklicuje v izpodbijani
odločbi. Iz teh dokumentov pa izhaja, da rabati, ki jih je dodelila tožeča stranka, niso izražali večje učinkovitosti in ekonomije
obsega. V nasprotju s količinskim rabatom, vezanim izključno na obseg nakupa, je bil namen teh rabatov preprečiti oskrbo strank
pri konkurenčnih proizvajalcih.
Poleg tega nobena od trditev tožeče stranke, s katerimi želi dokazati, da njeni rabati na mejno količino niso bili v nasprotju
s členom 82 ES, ne more ovreči ugotovitev Komisije.
Prvič, tožeča stranka trdi, da so bili njeni rabati na mejno količino uvedeni na prošnjo njenih strank. Vendar pa taka trditev
ni upoštevna. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da podjetje s prevladujočim položajem na trgu, ki kupce – tudi če to
stori na njihovo zahtevo – z zavezo ali obljubo obveže, da bodo vse ali velik del potrebnih količin nabavljali izključno pri
navedenem podjetju, zlorablja svoj prevladujoči položaj v smislu člena 82 ES, tako če je zadevna obveznost določena brez podrobnejšega
opisa kot tudi če se sprejme zaradi odobritve rabata (zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann-Laroche proti Komisiji, točka
89).
Drugič, tožeča stranka trdi, da je bil njen cilj ohraniti zadostno izkoriščenost njenih proizvodnih zmogljivosti, da bi preprečila
zapiranje tovarn. V zvezi s tem zadostuje ugotoviti, da želja po ohranitvi ali povečanju proizvodnih zmogljivosti ne pomeni
objektivne utemeljitve, na podlagi katere bi se podjetje lahko izognilo uporabi člena 82 ES.
Tretjič, tožeča stranka trdi, da je bil njen sistem pregleden, v nasprotju s položajem, proučenim v zadevi, v kateri je bila
izrečena zgoraj v točki 288 navedena sodba Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin proti Komisiji. Vendar pa je treba navesti,
da Komisija tožeči stranki ne očita nepreglednosti njenih rabatov na mejno količino. Vsekakor je v skladu s sodno prakso sistem
rabatov za zvestobo v nasprotju s členom 82 ES, naj bo pregleden ali ne (zgoraj v točki 295 navedena sodba Michelin proti
Komisiji, točka 111).
Četrtič, tožeča stranka trdi, da so se njeni rabati na mejno količino nanašali samo na 8 % njene skupne prodaje natrijevega
karbonata. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se učinek, na katerega se sklicuje sodna praksa, navedena v točki 295 zgoraj,
ne nanaša nujno na dejanski učinek grajane zlorabe. Za ugotovitev kršitve člena 82 ES je dovolj dokazati, da se z zlorabljajočim
ravnanjem podjetja s prevladujočim položajem, poskuša omejiti konkurenco ali, povedano z drugimi besedami, da ravnanje ima
ali bi lahko imelo tak učinek (zgoraj v točki 295 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 239). Treba je dodati, da
8 % skupne prodaje natrijevega karbonata tožeče stranke nikakor ni mogoče šteti za zanemarljivo količino navedene prodaje.
Petič, tožeča stranka trdi, da njeni rabati na mejno količino niso bili diskriminatorni. Tudi to trditev je treba zavrniti.
Komisija namreč tožeči stranki ne očita, da so bili njeni rabati na mejno količino diskriminatorni, in tudi če navedeni rabati
ne bi bili diskriminatorni, vseeno ostaja dejstvo, da tožeča stranka ne izpodbija obstoja in vsebine dokumentov, na katere
se Komisija sklicuje v izpodbijani odločbi in iz katerih izhaja, da ti rabati niso temeljili na gospodarsko upravičeni protivrednosti
in da so bili namenjeni preprečevanju oskrbe strank pri konkurenčnih proizvajalcih. Taki rabati, ki imajo učinek prekluzije,
so v nasprotju s členom 82 ES, če jih uporablja podjetje s prevladujočim položajem (glej točko 297 zgoraj).
Šestič, tožeča stranka trdi, da njeni dogovori glede rabatov niso bili sklenjeni za nedoločen čas. Vendar tudi če so bili
ti dogovori sklenjeni za kratek čas, na podlagi tega ni mogoče ugotoviti, da njihov učinek ni bil izključitev konkurence.
Skratka, ugotoviti je treba, da tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija storila napako, ko je ugotovila, da je bil cilj
sistema rabatov, ki ga je uporabljala tožeča stranka, izključiti učinkovito konkurenco.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi del petega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del: klavzule o izključni dobavi in omejitve nakupov pri konkurentih
–       Trditve strank
Tožeča stranka izpodbija, da bi bili njeni dogovori glede cen enakovredni klavzuli o izključni dobavi. Trdi, da Komisija ni
daleč od tega, da bi potrdila, da dejstvo, da prevladujoči dobavitelj poskuša pridobiti vsa naročila ali velik del naročil
stranke ali dobaviti vse potrebne količine oziroma del teh količin, pomeni zlorabo. To pa bi pomenilo, da tožeča stranka glede
na svoj tržni delež ni imela pravice konkurirati na trgu, da bi pridobila naročila. Nobena sodna praksa naj ne bi šla v tej
smeri, ta trditev pa naj ne bi bila združljiva s „filozofijo pravil konkurence“.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da podjetje s prevladujočim položajem na trgu, ki kupce – tudi če to stori na njihovo zahtevo
– z zavezo ali obljubo obveže, da bodo vse ali velik del potrebnih količin nabavljali izključno pri navedenem podjetju, zlorablja
svoj prevladujoči položaj v smislu člena 82 ES, tako če je zadevna obveznost določena brez podrobnejšega opisa kot tudi če
se sprejme zaradi odobritve rabata. Enako velja, če navedeno podjetje, ne da bi kupce formalno obvezalo, uporabi – ali v skladu
s pogoji iz sporazumov, sklenjenih s temi kupci, ali enostransko – sistem rabatov za zvestobo, to je popuste, zaradi katerih
mora stranka kupovati vse ali večino potrebnih količin od podjetja s prevladujočim položajem, naj je obseg nakupov velik ali
majhen (zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann-Laroche proti Komisiji, točka 89). Zaveze o izključni nabavi te vrste,
v zameno za rabat ali dodelitev rabata za zvestobo ali pa ne, katerih namen je kupca spodbuditi k izključni nabavi pri podjetju
s prevladujočim položajem, niso združljive s ciljem neizkrivljene konkurence na skupnem trgu, ker ne temeljijo na gospodarski
storitvi, zaradi katere bi bila ta obveznost ali ugodnost upravičena, temveč je njihov namen kupcu odvzeti ali omejiti možnost
izbire oskrbovalnih virov in drugim proizvajalcem preprečiti dostop do trga (zgoraj v točki 216 navedena sodba Hoffmann-Laroche
proti Komisiji, točka 90).
V obravnavanem primeru je Komisija v izpodbijani odločbi v zvezi s klavzulami o izključni dobavi navedla:
„(144) Mogoče protikonkurenčne učinke klavzul o količinah v sporazumih o dobavi [tožeče stranke] je treba ocenjevati glede na premišljeno
politiko [tožeče stranke] v zvezi z družbama General Chemical in Brenntag. Kot je razvidno iz dokumentov, zaseženih [pri tožeči
stranki], je bilo za to družbo pomembno, da ne izključi vseh konkurentov v celoti. V njenem interesu je bilo zagotoviti, da
vsaj družba General Chemical ostane na [zadevnem] trgu kot ,navzočnost‘ – pod strogim nadzorom cen in količine –, ki izpolnjuje
potrebo večine velikih strank po drugem dobavitelju, medtem ko dejansko ne pomeni prave konkurenčne grožnje za skoraj monopolni
položaj [tožeče stranke].
(145)          [Tožeča stranka] je s tem, ko si je prizadevala določiti skupne potrebne količine vsake velike stranke, lahko oblikovala svoj
sistem rabatov na presežni del tako, da je izključila ali čim bolj zmanjšala prisotnost konkurentov. V številnih primerih
je od stranke dobila zagotovilo, da bo svoj nakup pri konkurenci zmanjšala ali ga omejila na določeno količino. V primeru
družbe Beatson Clarke je bilo izrecno določeno, da bo stranka vse svoje potrebne količine nabavljala [pri tožeči stranki].
(146)          Taki sporazumi bistveno omejujejo pogodbeno svobodo stranke, preprečujejo prihod konkurentov na trg in so enakovredni klavzuli
o izključni dobavi.
(147)          Sporazumi, ki jih je [tožeča stranka] sklenila s temi velikimi strankami, so pomenili, da so te vezane nanjo glede skoraj
vseh svojih potrebnih količin (in vsaj v enem primeru glede vseh potrebnih količin), medtem ko je bil konkurenčni učinek drugih
dobaviteljev zmanjšan do najmanjše stopnje.“
Komisija se je v točkah od 83 do 114 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicevala tudi na številne dokumente v zvezi z družbami
Pilkington, Rockware, CWS, Redfearn in Beatson Clarke.
Ugotoviti je treba, da je iz teh dokumentov razvidno, da je tožeča stranka želela omejiti nakupe svojih strank pri konkurentih.
Komisija namreč glede družbe Beatson Clarke navaja konkretne dokaze, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da je ta družba
s tožečo stranko sklenila sporazum za izključitev učinkovite konkurence, na podlagi katerega je morala vsako leto vse svoje
potrebne količine nabaviti pri tožeči stranki.
Tožeča stranka v tožbi ne izpodbija obstoja tega sporazuma. Priznava celo, da „bi bila taka določba, kakor je bila izražena
v njenih dopisih, morda lahko opredeljena kot rabat za zvestobo“. Po njenem mnenju je bil namen sporazuma z družbo Beatson
Clarke podpreti nedonosen izvoz. Vendar pa s tako trditvijo ni mogoče ovreči ugotovitve Komisije, da je obstajala obveza izključne
oskrbe.
Komisija je tudi v zvezi z družbo Redfearn med drugim ugotovila, da je bilo „[v] sporazumu za leto 1987 […] določeno, da bo
družba Redfearn od [tožeče stranke] kupila najmanj 45.000 ton od ocenjene skupne porabe 47.500 ton (kar je približno 95 %
potrebnih količin)“ in da je tožeča stranka „temu dodala spodbudo, da bi od nje kupila vse mejne količine, v obliki rabata
v višini 10 [funtov šterlingov (GBP)]“. Tožeča stranka ne izpodbija obstoja te obveze družbe Redfearn, da bo večji del potrebnih
količin nabavila izključno pri njej.
Zato je treba, ne da bi bilo treba proučiti vse dokumente, na katere se je Komisija oprla v izpodbijani odločbi, ugotoviti,
da je Komisija upravičeno menila, da je tožeča stranka sklenila sporazume o dobavi, ki so bili v nasprotju s členom 82 ES.
Zato je treba drugi del petega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: druge finančne spodbude
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da so bile druge finančne spodbude na splošno dane na zahtevo stranke, da bi se tej omogočilo, da se
razvije z izvozom, ki sicer ne bi bil donosen, ali da ohrani tržni delež, ki ga je imela, ali se sooči s poceni uvoženim blagom.
Namen in učinek takih dogovorov naj ne bi bila vezati stranke.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
–       Presoja Splošnega sodišča
Komisija je v točkah od 148 do 150 izpodbijane odločbe navedla:
„(148) [Tožeča stranka] je v svojih odnosih z družbo Beatson Clarke tudi pojasnila, da so bili ,ukrepi pomoči‘, ki so dopolnjevali
rabat na presežni del, pogojeni z njenim sporazumom, da se bo v celoti oskrbovala pri [njej], kar je bilo pisno potrjeno.
Namen in učinek te posebne ,spodbude‘ sta bila okrepiti položaj [tožeče stranke] do stranke in izključiti konkurenco.
(149)          Vsi ukrepi, opredeljeni v točkah od 139 do 147 obrazložitve, so bili namenjeni izločitvi ali omejitvi možnosti drugih proizvajalcev
ali dobaviteljev sode, da bi konkurirali [tožeči stranki]. Obravnavati jih je treba glede na jasno izraženo strategijo [tožeče
stranke], da ohrani skoraj monopol (toda ne 100 %) na [zadevnem] trgu. Zato se je s temi ukrepi utrjeval prevladujoč položaj
[tožeče stranke] na način, ki ni združljiv s pojmom konkurence v členu 82 [ES].
(150)          Rabati niso izražali morebitnih razlik v stroških na podlagi dobavljene količine. Temeljili so na želji, da se pokrijejo vse
potrebe ali čim večji delež potreb stranke. V sistemu rabatov na presežni del so tako obstajale precejšnje razlike med strankami
glede količine, pri kateri se je začel uporabljati. Poleg tega so obstajale razlike pri znesku rabata na tono, ker je segal
od 6 GBP na tono do 30 GBP ali več na tono.“
V zvezi s tem je treba poudariti, da tožeča stranka ne izpodbija obstoja finančnih spodbud, ponujenih strankam.
Kot je bilo navedeno v točki 305 zgoraj, dejstvo, da so bile te finančne spodbude strankam dane na njihovo zahtevo, da so
bili ti ukrepi namenjeni, da jim pomagajo pri izvozu, da ohranijo tržni delež, ki so ga imele, ali da se soočijo s poceni
uvoženim blagom, in da so bili taki ukrepi pregledni, niso upoštevni elementi pri presoji njihove zakonitosti glede na člen 82 ES.
Trditve, da namen in učinek dogovorov nista bila vezati strank, ni mogoče sprejeti, ker zlasti iz zgoraj navedenih točk obrazložitve
izpodbijane odločbe izhaja, da je tožeča stranka vsaj za eno stranko pojasnila, da so bili ukrepi pomoči, ki so dopolnjevali
rabat na presežni del, pogojeni z njeno obvezo, da se bo v celoti oskrbovala pri njej. Enako kot pri rabatih na mejno količino
je bil torej namen navedenih dogovorov vsaj v nekaterih primerih preprečiti, da bi se stranke oskrbovale pri konkurenčnih
proizvajalcih.
Zato je treba tretji del petega tožbenega razloga zavrniti in torej peti tožbeni razlog zavrniti v celoti.

Šesti tožbeni razlog: neobstoj vpliva na trgovino med državami članicami
Trditve strank
Tožeča stranka ugotavlja, da so težave Komisije pri ugotavljanju vpliva na trgovino med državami članicami razvidne iz njene
kratke in kontradiktorne analize tega vprašanja. Trdi, da je to analizo grajalo že Splošno sodišče v točki 63 sodbe ICI II,
navedene v točki 16 zgoraj. Poleg tega naj Komisija v izpodbijani odločbi ne bi ponovila pomembnega elementa, ki ga je vsebovalo
obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, in sicer da je politika določanja cen tožeče stranke vplivala na trgovino v Skupnosti.
Prav tako naj Komisija ne bi pojasnila pojava „stroge delitve nacionalnih trgov v Skupnosti“, navedenega v točki 152 obrazložitve
izpodbijane odločbe, in naj ne bi vzpostavila povezave med navedeno delitvijo in zatrjevano zlorabo. Komisija naj namreč po
tem, ko je ob sprejetju Odločbe 91/300 menila, da je delitev trgov posledica usklajenega ravnanja tožeče stranke in družbe
Solvay, svoje trditve o „strogi delitvi“ ne bi ponovila v izpodbijani odločbi. Poleg tega tožeča stranka ugotavlja, da Komisija
ne izpodbija pojasnila delitve trgov, ki ga je navedla in temelji na podrobni in neizpodbijani ekonomski analizi. Po njenem
mnenju navedeno pojasnilo potrjujejo ugotovitve Komisije v protidampinških postopkih.
Poleg tega naj trditev Komisije, da je tožeča stranka želela, da družba General Chemical ostane na zadevnem trgu, ne bi bila
„logična“ in „podprta“ z dokazi. Komisija naj namreč v podporo tej trditvi ne bi predložila ekonomske analize. Poleg tega
naj bi bila ta trditev v nasprotju z ugotovitvami Komisije v Odločbi Komisije 91/301/EGS z dne 19. decembra 1990 v zvezi s
postopkom na podlagi člena [81(1) ES] (IV/33.016 – ANSAC; UL 1991, L 152, str. 54, v nadaljevanju: odločba ANSAC). Komisija
naj tudi ne bi poskušala utemeljiti svoje trditve, da bi potrošniki, če ne bi bilo družbe General Chemical, morda poskušali
poiskati druge vire oskrbe, mogoče cenejše, v celinski zahodni Evropi. V zvezi s tem se tožeča stranka sklicuje na Uredbo
Komisije (ES) št. 823/95 z dne 10. aprila 1995 o uvedbi začasne protidampinške dajatve pri uvozu dinatrijevega karbonata iz
Združenih držav Amerike (UL 1995, L 83, str. 8), na podlagi katere najmanj tri leta in pol po prenehanju domnevnih zlorab
ni bilo pravzaprav nobene spremembe v vzorcu trgovanja med Združenim kraljestvom in celinsko Evropo.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora razlaga in uporaba pogoja v zvezi z učinki na trgovino med državami članicami iz členov
81 ES in 82 ES izhajati iz namena tega pogoja, ki je na področju ureditve konkurence opredelitev področja veljave prava Skupnosti
v razmerju do prava držav članic. Na področje prava Skupnosti tako spadajo vsi omejevalni sporazumi in vsa ravnanja, ki lahko
ogrozijo svobodo trgovine med državami članicami na način, ki lahko škoduje uresničitvi ciljev enotnega trga med državami
članicami, zlasti z delitvijo nacionalnih trgov ali s spreminjanjem strukture konkurence na skupnem trgu (sodbi Sodišča z
dne 31. maja 1979 v zadevi Hugin Kassaregister in Hugin Cash Registers proti Komisiji, 22/78, Recueil, str. 1869, točka 17,
in z dne 25. januarja 2007 v zadevi Dalmine proti Komisiji, C‑407/04 P, Recueil, str. I‑829, točka 89).
Da bi odločitev, sporazum ali usklajeno ravnanje lahko vplivali na trgovanje med državami članicami, mora biti mogoče na podlagi
več dejanskih in pravnih dejavnikov z zadostno verjetnostjo predvideti, da lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno
vplivajo na tržne tokove med državami članicami, in to tako, da bi lahko ovirali uresničitev enotnega trga med državami članicami.
Poleg tega je pomembno, da ta vpliv ni zanemarljiv (sodbi Sodišča z dne 28. aprila 1998 v zadevi Javico, C-306/96, Recueil,
str. I-1983, točka 16, in z dne 21. januarja 1999 v združenih zadevah Bagnasco in drugi, C-215/96 in C‑216/96, Recueil, str. I-135,
točka 47, ter zgoraj v točki 334 navedena sodba Dalmine proti Komisiji, točka 90). Kot je bilo navedeno v točki 308 zgoraj,
8 % skupne prodaje natrijevega karbonata tožeče stranke ni mogoče šteti za zanemarljivo količino navedene prodaje.
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da je Komisija pravno zadostno ugotovila, da so lahko ravnanja, ki se očitajo tožeči
stranki, vplivala na trgovino med državami članicami.
Po eni strani imajo namreč rabati na mejno količino izključevalni učinek, ker je namen rabata za zvestobo, dodeljenega v zameno
za zavezo stranke, da se bo oskrbovala izključno ali skoraj izključno pri podjetju s prevladujočim položajem, z dodelitvijo
finančnih ugodnosti preprečiti, da bi se stranke oskrbovale pri konkurenčnih proizvajalcih (zgoraj v točki 295 navedena sodba
Michelin proti Komisiji, točka 56; glej v tem smislu tudi zgoraj v točki 296 navedeno sodbo Suiker Unie in drugi proti Komisiji,
točka 518). Ko je tožeča stranka s svojim ravnanjem zaprla dostop konkurentov do trga, je to lahko imelo posledice za tržne
tokove in konkurenco na skupnem trgu (glej v tem smislu zgoraj v točki 288 navedeno sodbo Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
proti Komisiji, točka 103).
Po drugi strani se Komisija sklicuje na strateški dokument tožeče stranke z dne 28. junija 1985, v skladu s katerim ta namerava
preprečiti ali izločiti ves uvoz težke sode v Združeno kraljestvo, razen uvoza družbe General Chemical [prej Allied] (točke
od 66 do 70 obrazložitve izpodbijane odločbe). V tem obvestilu tožeče stranke, navedenem v točki 70 obrazložitve izpodbijane
odločbe, je namreč navedeno:
„Strategija je, da se v vseh primerih uporabljajo konkurenčne cene, tako da se doseže osnovna količina [tožeče stranke], in
ponujajo pogoji za presežni del, ki segajo do 15 GBP na tono, da se družbi Allied prevzame dodatna količina. Cilj je ohraniti
položaj družbe Allied pri manj kot 30 kilotonah na leto. Naš namen ni prisiliti družbo Allied, da se umakne s trga, ker bi
bila s tem steklarska industrija primorana poiskati druge vire oskrbe, ali v celinski zahodni Evropi ali v vzhodni Evropi.“
Tožeča stranka v svojih pisanjih ne izpodbija niti obstoja niti vsebine tega obvestila o strategiji. Tožeča stranka torej
priznava, da je s svojim ravnanjem vsaj potencialno povzročila drugačne tržne tokove, kot bi izhajali s trga, odprtega za
konkurenco. V zvezi s tem je treba pojasniti, da je merilo iz točke 335 zgoraj, v skladu s katerim vpliv na tržne tokove med
državami članicami ne sme biti zanemarljiv, v tem primeru izpolnjeno.
Tožeča stranka ne more z nobeno trditvijo ovreči ugotovitve, da je z ravnanjem, ki se ji očita, lahko vplivala na trgovino
med državami članicami.
Prvič, tožeča stranka trdi, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II grajalo analizo Komisije o vplivu
na trgovino med državami članicami. Vendar pa iz točke 63 navedene sodbe izhaja, da se je dvoumnost, na katero je opozorilo
Splošno sodišče, nanašala samo na dejstvo, da je Komisija ugotovila, da ukrepi, ki jih je sprejela tožeča stranka, vplivajo
na trgovino med državami, namesto da bi ugotovila, da nanjo lahko vplivajo. Poleg tega Splošno sodišče ni izpodbijalo dejstva,
da so v tej zadevi ukrepi, ki jih je izvedla tožeča stranka, lahko vplivali na trgovino med državami članicami.
Drugič, tožeča stranka trdi, da Komisija v izpodbijani odločbi ni ponovila pomembnega elementa, ki ga je vsebovalo obvestilo
o ugotovitvah o možnih kršitvah, in sicer da je njena politika določanja cen vplivala na trgovino v Skupnosti. Vendar je treba
v zvezi s tem navesti, da se nadzor Splošnega sodišča ne nanaša na del obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ni bil
ponovljen v izpodbijani odločbi. Splošno sodišče mora proučiti samo, ali je izpodbijana odločba v delu, ki se nanaša na vpliv
na trgovino, v skladu s členom 82 ES, kot se razlaga v sodni praksi.
Tretjič, tožeča stranka Komisiji očita, da ni pojasnila pojava „stroge delitve nacionalnih trgov v Skupnosti“ in povezave
med to delitvijo in zatrjevano zlorabo. Po njenem mnenju je Odločba 91/300 temeljila na ugotovitvi Komisije o delitvi trgov
na podlagi usklajenega ravnanja tožeče stranke in družbe Solvay, ki je bilo predmet Odločbe 91/297, ki jo je nato Splošno
sodišče razglasilo za nično. Vendar pa je treba ne glede na vprašanje, ali bi Komisija v izpodbijani odločbi morala navesti
vzroke za delitev trgov, poudariti, da tožeča stranka ne trdi, da delitve ni bilo, in da je na podlagi elementov v izpodbijani
odločbi mogoče utemeljeno meniti, da so rabati na mejno količino, ki jih je uporabljala tožeča stranka, z izključevalnim učinkom
lahko vplivali na trgovino med državami članicami.
Četrtič, tožeča stranka izpodbija navedbo Komisije, da je želela, da bi družba General Chemical ostala na zadevnem trgu. V
zvezi s tem se sklicuje na odločbo ANSAC, ki je bila sprejeta istega dne kot Odločba 91/300. Vendar pa tožeča stranka ne dokaže,
da je bila odločba ANSAC v nasprotju z Odločbo 91/300. Odlomek iz odločbe ANSAC, ki ga tožeča stranka navaja v tožbi, je namreč
del predlogov družbe ANSAC in ne spada v presojo Komisije, ki poleg tega navedenim predlogom ni ugodila.
Petič, tožeča stranka se sklicuje na Uredbo št. 823/95, v uvodni izjavi 45 katere je navedeno:
„Od leta 1990 do obdobja preiskave se je trgovina s sodo, proizvedeno v Skupnosti, med državami članicami le rahlo povečala.
Položaj različnih gospodarskih subjektov Skupnosti na nacionalnih trgih se skoraj ni spremenil. Zlasti se praktično niso spremenili
vzorci tržnih tokov med Združenim kraljestvom in celinsko Evropo.“
Vendar pa dejstvo, da se trgovina med Združenim kraljestvom in celinsko Evropo po priznanem datumu prenehanja kršitev ni spremenila,
ne zadostuje za ugotovitev, da ravnanja, ki se očitajo tožeči stranki, niso mogla vplivati na trgovino med državami članicami.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba šesti tožbeni razlog zavrniti in zato zavrniti predloge za razglasitev ničnosti izpodbijane
odločbe.

2. Predlogi za odpravo ali znižanje globe
Tožeča stranka najprej poudarja, da se njenih predlogov za odpravo ali znižanje globe ne sme razlagati kot kakršno koli priznanje
kršitve člena 82 ES in da jih navaja podredno.
Tožeča stranka v podporo svojim predlogom za odpravo ali znižanje globe v bistvu uveljavlja štiri tožbene razloge. Ti se nanašajo
na: prvič, potek časa; drugič, napačno presojo teže kršitve; tretjič, napačno presojo trajanja kršitve, in četrtič, obstoj
olajševalnih okoliščin.

Prvi tožbeni razlog: potek časa
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da bi moralo Splošno sodišče, tudi če je bila Komisija pristojna, da ji naloži globo, v obravnavanem
primeru v okviru izvajanja svoje neomejene pristojnosti globo odpraviti.
Tožeča stranka se najprej sklicuje na čas, ki je potekel od sprejetja Odločbe 91/300 do sprejetja izpodbijane odločbe.
Tožeča stranka nato poudarja, da Komisija ni pravilno „izrazila“ razlogov v zvezi z globo in ni upoštevala sprememb upoštevnih
okoliščin od sprejetja Odločbe 91/300. Po njenem mnenju ni jasno, da se je kolegij komisarjev na sestanku, na katerem naj
bi bila izpodbijana odločba domnevno sprejeta, zavedal teh sprememb.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.
Presoja Splošnega sodišča
Iz proučitve trditev, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru prvega in drugega tožbenega razloga v podporo predlogom za
razglasitev izpodbijane odločbe v celoti za nično, izhaja, da je Komisija izpodbijano odločbo sprejela ob upoštevanju Uredbe
št. 2988/74 in načela razumnega roka. Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je odlašala s sprejetjem izpodbijane odločbe. Poleg
tega iz sodne prakse izhaja, da mora Komisija pri določitvi zneska glob zaradi kršitve prava konkurence upoštevati ne le težo
kršitve in posebne okoliščine zadevnega primera, temveč tudi okoliščine, v katerih je bila kršitev storjena, in zagotoviti
njen odvračilni učinek, zlasti za kršitve, ki škodijo uresničevanju ciljev Skupnosti (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983 v
združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 106,
in sodba Splošnega sodišča z dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa proti Komisiji, T‑279/02, ZOdl., str. II‑897, točka 272).
Zato globe, ki je bila naložena tožeči stranki, ni treba razveljaviti zaradi časa, ki je pretekel od sprejetja Odločbe 91/300
do sprejetja izpodbijane odločbe.
Prvi tožbeni razlog je torej treba zavrniti.

Drugi tožbeni razlog: napačna presoja teže kršitve
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je bil znesek globe, naložene z Odločbo 91/300, očitno previsok. Poleg tega naj ne bi bil prej noben
sistem določanja cen, ki je podoben njenemu, predmet „upoštevne odločbe“ Komisije ali sodišč Skupnosti. Komisija naj bi torej
storila načelno napako, ko je leta 1990 menila, da je zatrjevana kršitev „posebej resna“. Tožeča stranka še trdi, da bi morala
Komisija pri določitvi zneska globe leta 1990 upoštevati tudi globo, naloženo zaradi domnevne kršitve člena 81 ES. Po njenem
mnenju je Komisija kršitve obravnavala kot popolnoma ločene, čeprav so se učinki na konkurenco in trgovino v Skupnosti prekrivali,
kar je privedlo do dvojne uporabe in previsokih glob.
Poleg tega naj se Komisija v izpodbijani odločbi ne bi sklicevala na Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu
s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice o načinu določanja
glob). Izpodbijana odločba naj bi vsebovala ugotovitve, ki niso združljive s Smernicami o načinu določanja glob, zlasti glede
dejstva, da naj bi se kot obteževalne okoliščine štele samo ponovljene kršitve iste vrste.
Poleg tega naj Komisija v izpodbijani odločbi ne bi upoštevala dejstva, da tožeči stranki po sprejetju Odločbe 91/300 ni bila
naložena nobena kazen na podlagi členov 81 ES in 82 ES.
Nazadnje, tožeča stranka trdi, da je porabila 171.729,93 GBP za zagotovitev jamstev v zvezi z globo, naloženo v Odločbi 91/300,
in 120.200 GBP v zvezi z globo, naloženo v Odločbi 91/297, pri čemer je Splošno sodišče ti odločbi razglasilo za nični. Po
njenem mnenju bi morala Komisija ta zneska upoštevati pri določitvi zneska globe v obravnavanem primeru. Poleg tega tožeča
stranka trdi, da je zaradi ukrepov, ki jih je sprejela, da bi dokazala nezakonitost Odločbe 91/300 ter zaradi odvečne in brezpredmetne
pritožbe, ki jo je vložila Komisija, utrpela interne stroške, ki jih ni mogoče povrniti. Vsekakor bi bilo treba globo znižati
v skladu z zgoraj v točki 115 navedeno sodbo Baustahlgewebe proti Komisiji, ker je od začetka preiskave aprila 1989 do sprejetja
izpodbijane odločbe preteklo preveč časa.
Komisija odgovarja, da sklicevanje na Odločbo 91/297 „ni umestno“, ker je bila ta odločba razglašena za nično in ker v zvezi
s tem ni bila sprejeta nova odločba. Poleg tega, tudi če bi bila globa, naložena v Odločbi 91/300, enaka določenemu odstotku
prometa tožeče stranke z natrijevim karbonatom v določenem poslovnem letu, naj to ne bi bilo pomembno, ker je bila globa naložena
za kaznovanje kršitve, ki je trajala več let. Komisija opozarja, da je promet, naveden v Uredbi št. 17, svetovni promet za
vse proizvode in da je deset milijonov ekujev pomenilo zelo majhen odstotek skupnega prometa tožeče stranke.
Poleg tega Komisija v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da ni upoštevala Smernic o načinu določanja glob, ugotavlja, da tožeča
stranka ne trdi, da bi morala uporabiti te smernice. V zvezi s tem Komisija pojasnjuje, da če bi uporabila okvirne ravni glob
iz Smernic o načinu določanja glob, bi bila globa za tako težko kršitev, kot jo je storila tožeča stranka, višja. Vsekakor
naj ne bi bilo neskladnosti med izpodbijano odločbo in Smernicami o načinu določanja glob. Jasno naj bi namreč bilo, da je
seznam iz točke 2 Smernic o načinu določanja glob „naveden samo kot primer“.
Dejstvo, da se tožeči stranki od leta 1990 ni očitala nobena kršitev, ne more biti upoštevno za določitev zneska globe v zvezi
s kršitvijo, storjeno pred tem datumom. Prav tako pri določitvi zneska globe v izpodbijani odločbi ni mogoče upoštevati stroškov
pologa jamstev po sprejetju Odločbe 91/300.
Presoja Splošnega sodišča
Prvič, tožeča stranka graja presojo Komisije glede zneska globe, ki ji je bila naložena v Odločbi 91/300. Ker pa je Splošno
sodišče navedeno odločbo razglasilo za nično in se ta spor nanaša samo na predlog za razglasitev izpodbijane odločbe za nično
in, podredno, predlog za razveljavitev ali znižanje globe, naložene v izpodbijani odločbi, ni treba proučiti trditev tožeče
stranke, ki se nanašajo na globo, naloženo v Odločbi 91/300, in so navedene med drugim v točki 357 zgoraj.
Drugič, opozoriti je treba, da čeprav ima Komisija diskrecijsko pravico pri določitvi zneska posamezne globe in ji ni treba
uporabiti natančne matematične formule, ima Splošno sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso kljub temu na podlagi člena 17
Uredbe št. 17 neomejeno pristojnost v smislu člena 229 ES v okviru tožb zoper odločbe, s katerimi Komisija določi globo, in
lahko naloženo globo razveljavi, zniža ali zviša (sodbi Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Tokai
Carbon in drugi proti Komisiji, T‑236/01, T‑239/01, od T‑244/01 do T‑246/01, T‑251/01 in T‑252/01, Recueil, str. II‑1181,
točka 165, in z dne 13. decembra 2006 v združenih zadevah FNCBV in drugi proti Komisiji, T‑217/03 in T‑245/03, ZOdl., str. II‑4987,
točka 358).
V zvezi z uporabo Smernic o načinu določanja glob je treba opozoriti, da je lahko Komisija novo odločbo sprejela brez sprožitve
novega upravnega postopka, saj je bila Odločba 91/300 razglašena za nično zaradi postopkovne napake.
Ker je vsebina izpodbijane odločbe skoraj enaka vsebini Odločbe 91/300 in ker obe temeljita na enakih razlogih, je treba pri
določitvi zneska globe v izpodbijani odločbi upoštevati pravila, veljavna ob sprejetju Odločbe 91/300.
Komisija je namreč ponovila fazo postopka, v kateri je bila storjena postopkovna napaka, in brez vnovične proučitve primera
z vidika pravil, ki niso obstajala ob sprejetju prve odločbe. Sprejetje nove odločbe domnevno izključuje uporabo Smernic o
načinu določanja glob, določenih po sprejetju prve odločbe.
Zato se Smernice o načinu določanja glob ne uporabljajo v obravnavanem primeru.
Tretjič, poudariti je treba, da je Komisija kršitve, očitane tožeči stranki, štela za „posebej resne“ (točka 156 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu s sodno prakso znesek glob odvisen od okoliščin in teže kršitve, pri presoji
teže kršitve za določitev zneska globe pa je treba upoštevati zlasti naravo omejevanja konkurence (glej sodbo Splošnega sodišča
z dne 23. februarja 1994 v združenih zadevah CB in Europay proti Komisiji, T‑39/92 in T‑40/92, Recueil, str. II‑49, točka 143
in navedena sodna praksa).
Tako lahko Komisija pri presoji teže nekemu podjetju očitanih kršitev pravil konkurence za določitev zneska globe, ki bi bil
z njo sorazmeren, upošteva posebej dolgo trajanje nekaterih kršitev, število in raznolikost kršitev, ki so se nanašale na
vse ali skoraj vse proizvode zadevnega podjetja in med katerimi so nekatere prizadele vse države članice, posebno težo kršitev
v okviru načrtovane in usklajene strategije, katere namen je bil z različnimi ravnanji za izključitev konkurentov in s politiko
pridobivanja zvestobe strank umetno ohraniti ali okrepiti prevladujoč položaj podjetja na trgih, na katerih je bila konkurenca
že tako omejena, posebej škodljive učinke zlorabe na konkurenco in prednost, ki jo je podjetje pridobilo s kršitvami (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. oktobra 1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji, T‑83/91, Recueil, str. II‑755,
točki 240 in 241).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da ravnanja, očitana tožeči stranki, upravičujejo opredelitev, ki jo je uporabila
Komisija.
Tožeča stranka je namreč s tem, ko je svojim strankam dodeljevala rabate na mejno količino in z njimi sklepala sporazume o
zvestobi, močno škodovala konkurenci. Kot upravičeno navaja Komisija:
„[Kršitve tožeče stranke] so bile del premišljene politike za utrditev nadzora, ki ga je izvajala nad [zadevnim] trgom, na
način, ki je bil popolnoma v nasprotju s temeljnimi cilji Pogodbe. Poleg tega so bile posebej namenjene omejitvi dejavnosti
določenih konkurentov ali vplivu nanjo. [Tožeča stranka] je s tem, ko je vsem svojim konkurentom dolgo onemogočala prodajo,
trajno škodovala strukturi [zadevnega] trga v škodo potrošnikov.“
Le okvirno je treba navesti, da je v Smernicah o načinu določanja glob, čeprav se te v tem primeru ne uporabljajo, navedeno,
da rabati za zvestobo, ki jih dodeljuje podjetje s prevladujočim položajem, da bi s trga izključilo konkurente, pomenijo „resno“
kršitev, za katero izhodiščni zneski za izračun mogoče globe segajo od 1 milijona do 20 milijonov EUR.
Četrtič, glede ponovitve kršitve je treba navesti, da je Komisija v odgovor na pisno vprašanje Splošnega sodišča potrdila,
da očitek iz točke 159 obrazložitve izpodbijane odločbe, da so bile tožeči stranki že večkrat naložene precejšnje globe zaradi
tajnega dogovarjanja v kemični industriji (peroksidi, polipropilen, PVC), pomeni obteževalno okoliščino.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba v skladu s sodno prakso pri analizi teže storjene kršitve upoštevati morebitno
ponovitev kršitve (zgoraj v točki 128 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 91, in sodba Splošnega
sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T‑38/02, ZOdl., str. II‑4407, točka 348).
Pojem ponovitve kršitve, kot je razumljen v več nacionalnih pravnih redih, pomeni, da je neka oseba ponovila kršitve, potem
ko je za podobne kršitve že bila kaznovana (sodba Splošnega sodišča z dne 11. marca 1999 v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji,
T‑141/94, Recueil, str. II‑347, točka 617).
Smernice o načinu določanja glob gredo, čeprav se ne uporabljajo v tem sporu, s sklicevanjem na „kršitev iste vrste“ v isto
smer.
Treba je ugotoviti, da se vse kršitve, zaradi katerih so bile tožeči stranki večkrat naložene precejšnje globe zaradi tajnega
dogovarjanja v kemični industriji, nanašajo na člen 81 ES. Kot je namreč pojasnila Komisija, gre za njene odločbe 69/243/EGS
z dne 24. julija 1969 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/26.267 – Barvila) (UL L 195, str. 11); 86/398/EGS z
dne 23. aprila 1986 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/31.149 – Polipropilen) (UL L 230, str. 1) in 89/190/EGS
z dne 21. decembra 1988 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/31.865, PVC) (UL 1989, L 74, str. 1). Poleg tega
se ravnanja, ki so bila predmet odločb iz prejšnje točke, zelo razlikujejo od ravnanj, ki so sporna v obravnavanem primeru.
Komisija je tako zoper tožečo stranko nepravilno upoštevala obteževalno okoliščino, zato je treba izpodbijano odločbo spremeniti
tako, da se znesek globe, ki ji je bila naložena, zniža za 5 %.
Petič, trditev tožeče stranke, da od sprejetja Odločbe 91/300 ni bila obsojena zaradi kršitve členov 81 ES in 82 ES, ne more
uspeti, ker se izpodbijana odločba nanaša samo na dejstva pred letom 1990.
Šestič, trditve tožeče stranke, da bi morala Komisija upoštevati, po eni strani, stroške, nastale pri zagotovitvi jamstev
v zvezi z globo, naloženo v Odločbi 91/300, in globo, naloženo v Odločbi 91/297, ko je določila znesek globe v obravnavanem
primeru, ter po drugi strani, interne stroške, ki jih ni mogoče povrniti in so nastali po ukrepih, sprejetih za ugotovitev
nezakonitosti Odločbe 91/300, ter zaradi odvečne in brezpredmetne pritožbe, ki jo je vložila Komisija, je treba zavrniti.
Iz sodne prakse namreč izhaja, da mora Komisija pri določitvi zneska globe upoštevati ne le težo kršitve in posebne okoliščine
zadevnega primera, temveč tudi okoliščine, v katerih je bila zadevna kršitev storjena, in zagotoviti njen odvračilni učinek,
zlasti za kršitve, ki škodijo uresničevanju ciljev Skupnosti (zgoraj v točki 354 navedeni sodbi Musique Diffusion française
in drugi proti Komisiji, točka 106, in Degussa proti Komisiji, točka 272). V obravnavanem primeru pa tudi če je tožeča stranka
imela stroške za položitev jamstev za plačilo glob, naloženih v odločbah, ki sta nato bili razglašeni za nični, in za ugotovitev
nezakonitosti ene od teh odločb, Komisiji ni mogoče očitati, da teh stroškov ni upoštevala, ker bi lahko tožeča stranka njihovo
povračilo zahtevala na podlagi odškodninske tožbe.
Sedmič, Splošno sodišče je pri proučitvi prvega tožbenega razloga tožeče stranke zavrnilo očitek, da je Komisija kršila načelo
razumnega roka. Zato se v tem primeru ni mogoče sklicevati na sodno prakso iz zgoraj v točki 115 navedene sodbe Baustahlgewebe
proti Komisiji, ki predvideva ugotovitev obstoja kršitve načela razumnega roka.
Skratka, ker je Komisija zoper tožečo stranko nepravilno upoštevala obteževalno okoliščino, je treba izpodbijano odločbo spremeniti
tako, da se znesek globe, ki ji je bila naložena, zniža za 5 %, to je za 500.000 EUR.

Tretji tožbeni razlog: napačna presoja trajanja kršitve
Trditve strank
Tožeča stranka glede končanja kršitve trdi, da so ugotovitve Komisije protislovne in niso potrjene z dokazi.
V točki 2 obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi bilo namreč navedeno, da je kršitev trajala „približno do konca leta 1990“.
Nasprotno naj bi bilo v točkah 160 in 161 izpodbijane odločbe jasno navedeno, da je kršitev trajala „vsaj do konca leta 1989“
in da je tožeča stranka rabat na presežni del opustila s „1. januarjem 1990“. Prav tako se je Komisija v členu 1 izpodbijane
odločbe sklicevala na „vsaj konec leta 1989“, kot na trenutek, v katerem se je kršitev končala. Tožeča stranka trdi tudi,
da Komisija ni predložila nobenega dokaza o obstoju krivdnega ravnanja po letu 1989.
Glede začetka kršitve tožeča stranka trdi, da Komisija nima nobenega dokaza za to, da se je kršitev začela leta 1983, ali
dokaza, s katerim bi bila ugotovljena identiteta strank, ki so jim bili namenjeni rabati na presežni del. Komisija naj bi
tako v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah kot datum začetka kršitve navedla leto 1984. Vsekakor naj ne bi noben dokument,
na katere se sklicuje Komisija, imel datuma iz časa pred 1. januarjem 1985.
Tožeča stranka meni, da ker je očitno, da je bil znesek globe določen na podlagi osmih let, to je od leta 1983 do leta 1990,
medtem ko Komisija navaja dokaze samo za pet let, to je od leta 1985 do leta 1989, je treba ta znesek znižati za od 35 do
40 %, brez vpliva na druge navedene ugotovitve.
Komisija v zvezi s končanjem kršitve ugotavlja, da je neskladnost, ki jo navaja tožeča stranka, omejena na točko 2 obrazložitve
izpodbijane odločbe, v kateri je navedeno, da so bili rabati na presežni del, ki jih je ponujala tožeča stranka, ukinjeni
konec leta 1990, medtem ko iz drugih določb izpodbijane odločbe jasno izhaja, da se je kršitev končala konec leta 1989. Po
njenem mnenju je kolegij komisarjev izpodbijano odločbo sprejel kot celoto, zato ne more biti nobene nejasnosti.
V zvezi z datumom začetka kršitve Komisija priznava, da ne ve natančno, kdaj leta 1983 ali 1984 so bili sklenjeni sporazumi
o rabatih na presežni del, vendar pa po njenem mnenju ni sporno, da so ta ravnanja trajala več kot pet let, ker so se začela
pred letom 1985 in so bila opuščena šele konec leta 1989. Zato naj globa, ki je bila naložena tožeči stranki, ne bi bila previsoka
za kršitev, ki je trajala tako dolgo.
Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba poudariti, da čeprav je formalni namen tega tožbenega razloga odprava ali znižanje globe, ga je treba razumeti
tudi kot predlog za delno razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ker je v njenem členu 1 navedeno, da je tožeča stranka
leta 1983 kršila določbe člena 82 ES.
Glede trajanja kršitve je v izpodbijani odločbi navedeno:
„(2)               [Tožeča stranka] je od leta 1983 in do približno konca [leta] 1990 zlorabljala prevladujoč položaj, ki ga je imela na trgu
sode v Združenem kraljestvu, tako da je za svoje glavne stranke uporabljala sistem rabatov za zvestobo in popustov, vezanih
na mejno količino (,top-slice rebates‘ ali ,rabati na presežni del‘), pogodbene pogoje, s katerimi si je želela zagotoviti
dejansko izključno oskrbo, in druge ukrepe, katerih namen in učinek sta bila, da je stranke glede vseh njihovih potrebnih
količin vezala nase in izključila konkurente.
[…]
(160)          Kršitev se je začela približno leta 1983 – kmalu po pogajanjih s Komisijo in potem ko je Komisija končala postopek – in se
nadaljevala vsaj do konca leta 1989.
(161)          Komisija upošteva dejstvo, da je [tožeča stranka] s 1. januarjem 1990 opustila sistem rabatov na presežni del.“
Člen 1 izpodbijane odločbe določa:
„[Tožeča stranka] je od približno leta 1983 in vsaj do konca leta 1989 kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem,
s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco.“
Glede datuma končanja kršitve torej obstaja protislovje med določbami izpodbijane odločbe, in sicer je v eni naveden „približno
konec [leta] 1990“, v drugih pa je naveden konec leta 1989.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se, kot je navedeno v členu 1 izpodbijane odločbe, kršitev ni končala „vsaj do konca
[leta] 1989“, kar je navedeno tudi v točki 160 obrazložitve v zvezi s trajanjem kršitve, zato se sklicevanje na „približno
konec [leta] 1990“ v točki 2 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki je samo povzetek kršitve, ki jo je storila tožeča stranka,
zdi kot pisna napaka.
Tožeča stranka v zvezi z datumom začetka kršitve trdi, da Komisija nima nobenega dokaza v zvezi z letoma 1983 in 1984, medtem
ko Komisija trdi, da je tožeča stranka sklenila sporazume o rabatih na presežni del pred letom 1985, čeprav priznava, da ne
ve natančno, kdaj leta 1983 ali leta 1984 so bili ti sporazumi sklenjeni.
Komisija se je v odgovor na pisno vprašanje Splošnega sodišča sklicevala na nekatere dokumente iz spisa, iz katerih je po
njenem mnenju razvidno, da so se ravnanja, očitana tožeči stranki, izvajala leta 1983 in leta 1984.
Po eni strani je treba v zvezi s tem poudariti, da se je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
sama sklicevala na leto 1984 in da je v točki 60 obrazložitve izpodbijane odločbe navedeno, da so bili po mnenju tožeče stranke
rabati po letu 1984 večinoma predmet individualnih pogajanj.
Po drugi strani je treba ugotoviti, da na podlagi dokumentov, na katere se Komisija sklicuje v odgovor na pisno vprašanje
Splošnega sodišča, ni mogoče ugotoviti, da se je kršitev, očitana tožeči stranki, zgodila že leta 1983. Poleg tega Komisija
priznava, da ne ve natančno, kdaj so bili sklenjeni sporazumi o rabatih na presežni del (glej točko 391 zgoraj).
Izpodbijano odločbo je torej treba razglasiti za nično v delu, v katerem je navedeno, da je tožeča stranka leta 1983 kršila
določbe člena 82 ES.
Zato je na tej podlagi treba znižati znesek globe, naložene tožeči stranki, in sicer za 15 %, to je 1.500.000 EUR.

Četrti tožbeni razlog: obstoj olajševalnih okoliščin
Tožeča stranka trdi, da bi morala Komisija pri presoji teže kršitve upoštevati devet olajševalnih okoliščin.
Prvi del: sodelovanje tožeče stranke s Komisijo
Tožeča stranka trdi, da je izkazala svojo pripravljenost sodelovanja s Komisijo, tako da ji je v celoti pomagala na vseh stopnjah
preiskave in da se je udeležila zaslišanja s pričami, ki so največ prispevale k razumevanju dejanskega stanja. Ugotavlja,
da je Splošno sodišče v sodbi z dne 10. marca 1992 v zadevi ICI proti Komisiji (T‑13/89, Recueil, str. II‑1021) iz tega razloga
odobrilo dodatno znižanje zneska globe v višini enega milijona ekujev.
Člen 11 Uredbe št. 17 z naslovom „Zahteve za informacije“ določa:
„4. Zahtevane informacije predložijo lastniki podjetij ali njihovi zastopniki in pri pravnih osebah, družbah ali firmah oziroma
združenjih, ki niso pravne osebe, za zastopstvo ali po zakonu ali njihovem statutu pooblaščene osebe.
5. Kadar podjetje ali podjetniško združenje ne predloži zahtevanih informacij v roku, ki ga določi Komisija, ali predloži
nepopolne informacije, Komisija zahteva predložitev informacij z odločbo. Ta natančno določa, kakšne informacije se zahtevajo,
in primeren rok za predložitev ter navaja kazni, predvidene v členu 15(1)(b) in členu 16(1)(c), in pravico, da odločbo pregleda
Sodišče.“
V skladu z ustaljeno sodno prakso sodelovanje pri preiskavi, ki ne presega obveznosti, ki jih imajo podjetja na podlagi člena 11(4)
in (5) Uredbe št. 17, ne upravičuje zmanjšanja globe (sodbi Splošnega sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Solvay proti Komisiji,
T‑12/89, Recueil, str. II‑907, točki 341 in 342, in z dne 18. julija 2005 v zadevi Scandinavian Airlines System proti Komisiji,
T‑241/01, ZOdl., str. II‑2917, točka 218). Po drugi strani je tako znižanje upravičeno, če je podjetje poslalo informacije,
ki presegajo tisto, kar lahko Komisija zahteva na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 (sodba Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003
v zadevi Daesang in Sewon Europe proti Komisiji, T‑230/00, Recueil, str. II‑2733, točka 137).
Splošno sodišče je zgoraj v točki 404 navedeni sodbi z dne 10. marca 1992 v zadevi ICI proti Komisiji (točka 393) poudarilo
zelo podroben odgovor tožeče stranke na zahtevo za informacije, ki se je nanašal ne samo na njeno ravnanje, ampak tudi na
ravnanje vseh zadevnih podjetij, in brez katerega bi Komisija veliko težje ugotovila in končala kršitev, ki je predmet Odločbe
91/300.
V tem primeru pa tožeča stranka samo trdi, ne da bi predložila kakršen koli dokaz, da je v celoti sodelovala s Komisijo na
vseh stopnjah preiskave in da se je udeležila zaslišanja s pričami, ki so največ prispevale k razumevanju dejanskega stanja.
Ravnanja tožeče stranke nikakor ni mogoče opredeliti kot sodelovanja pri preiskavi, ki presega obveznosti podjetij na podlagi
člena 11(4) in (5) Uredbe št. 17. Poleg tega tudi ni mogoče šteti, da je tožeča stranka zagotovila informacije, ki presegajo
informacije, predložitev katerih Komisija lahko zahteva na podlagi istega člena.
Ker ravnanja tožeče stranke ni mogoče šteti za olajševalno okoliščino, je treba prvi del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del: nenamernost dogovorov glede določanja cen
Po mnenju tožeče stranke dogovori o določanju cen v sektorju natrijevega karbonata niso pomenili premišljene politike zadevnih
strank, s katero naj bi se kršila pravila konkurence. V zvezi s tem se sklicuje na interno obvestilo z dne 29. novembra 1988,
ki ga je pripravil komercialni vodja oddelka „Natrijev karbonat“ in je bilo Komisiji poslano med upravnim postopkom ter v
katerem je navedel, da „glede na srečanja med proizvajalci natrijevega karbonata z [generalnim direktoratom za konkurenco]
pred nekaj leti ne [verjame], da [imajo] večjo težavo v zvezi z naravo [svojih] pogodb“. V navedenem obvestilu je še navedel,
da pogosto obstaja zelo tanka ločnica med, na primer, optimiziranjem položaja na trgu in zlorabo prevladujočega položaja na
tem trgu. Vsekakor tožeča stranka trdi, da Sodišče ali Splošno sodišče njenega ravnanja v predhodni sodbi ni opredelilo kot
zlorabo. Če je kršitev obstajala, bi jo torej bilo treba obravnavati kot „tehnično kršitev“.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da za to, da se kršitev pravil konkurence iz Pogodbe lahko šteje za namerno, ni nujno, da
se je podjetje zavedalo kršitve prepovedi, določene s temi pravili; zadostuje, da ni moglo prezreti, da je bil cilj ali učinek
njegovega ravnanja omejevanje konkurence na skupnem trgu (sodbi Splošnega sodišča z dne 1. aprila 1993 v zadevi BPB Industries
in British Gypsum proti Komisiji, T‑65/89, Recueil, str. II‑389, točka 165, in z dne 27. julija 2005 v zadevi Brasserie nationale
in drugi proti Komisiji, od T‑49/02 do T‑51/02, ZOdl., str. II‑3033, točka 155).
Kot pravilno poudarja Komisija v točki 137 obrazložitve izpodbijane odločbe, je Sodišče izdalo že več sodb, s katerimi je
obsodilo ravnanja, namenjena preprečitvi dostopa konkurentov do strank z vezanjem strank na prevladujočega dobavitelja. V
zvezi s tem je bilo v zgoraj v točki 216 navedeni sodbi Hoffmann-Laroche proti Komisiji med drugim ugotovljeno, da podjetje
s prevladujočim položajem na trgu, ki kupce – tudi če to stori na njihovo zahtevo – z zavezo ali obljubo obveže, da bodo vse
ali velik del potrebnih količin nabavljali izključno pri navedenem podjetju, zlorablja svoj prevladujoči položaj v smislu
člena 82 ES, tako če je zadevna obveznost določena brez podrobnejšega opisa kot tudi če se sprejme zaradi odobritve rabata.
Poleg tega iz točke 108 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je tožeča stranka pripravila „obvestilo z naslovom ,Težave
in cilji za leto 1989‘: ,Proučiti zakonitost sistema presežnega dela in drugih rešitev‘“.
Komisija v točki 158 obrazložitve izpodbijane odločbe poudarja:
„[Tožeča stranka] je po obsežnih pogajanjih s Komisijo med letoma 1980 in 1982 dobro vedela, kakšne so zahteve člena 82 [ES].
Rabati na mejno količino so bili uvedeni okoli leta 1983, kmalu po posebnih zagotovilih, ki jih je dala Komisiji, da strankam
ne bo ponujala posebnih spodbud, da bi te vse ali skoraj vse potrebne količine natrijevega karbonata kupovale pri njej.“
Tožeča stranka torej ni mogla prezreti, da je bil namen ali učinek ravnanj, navedenih v izpodbijani odločbi, omejevanje konkurence
na skupnem trgu.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči z internim obvestilom komercialnega vodja oddelka za natrijev karbonat z dne 29. novembra 1988,
ker je bila v sodni praksi že ugotovljena nezakonitost ravnanj, podobnih ravnanjem, ki jih Komisija očita tožeči stranki.
Zato je treba drugi del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: obstoj preventivnih ukrepov
Tožeča stranka trdi, da je sprejela obsežne ukrepe za zagotavljanje upoštevanja pravil konkurence. Ti ukrepi naj bi vključevali
obširen in stalen program usposabljanja, ki so ga izvajali notranji in zunanji odvetniki. Uporabljala naj bi se profesionalno
posnet video, ki je bil prodan v več kot 170 drugih podjetij, in brošura s pojasnili. Po mnenju tožeče stranke so bili ti
ukrepi učinkoviti, kot dokazuje neobstoj kakršne koli pritožbe glede kršitve prava konkurence v desetletnem obdobju, ki je
preteklo od sprejetja Odločbe 91/300.
Čeprav je v zvezi s tem res pomembno, da je podjetje sprejelo ukrepe, s katerimi želi preprečiti, da bi člani njegovega osebja
ponovno kršili pravo konkurence, to dejstvo ne more vplivati na resničnost ugotovljene kršitve. Le dejstvo, da je Komisija
v nekaterih primerih v predhodni praksi odločanja upoštevala izvajanje programa uskladitve kot olajševalno okoliščino, ne
pomeni, da mora tako ravnati v vsakem primeru (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi BASF proti Komisiji,
T‑15/02, Recueil, str. II‑497, točka 266 in navedena sodna praksa).
Iz tega izhaja, da Komisiji v tej zadevi ni mogoče očitati, da pri proučitvi obstoja olajševalnih okoliščin ni upoštevala
preventivnih ukrepov, za katere tožeča stranka trdi, da jih je sprejela.
Zato je treba tretji del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Četrti del: opustitev rabatov na presežni del
Tožeča stranka trdi, da so bili dogovori glede določitve cen za natrijev karbonat prostovoljno sklenjeni na novo, veliko prej,
preden je bilo poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi se izognili rabatom na mejno količino, tako da je
bila sprejeta enotna dogovorjena cena brez kakršnega koli popusta ali rabata. Sklicuje se na obvestilo Komisije o nenalaganju
ali zmanjševanju glob pri kartelih (UL 1996, C 207, str. 4). Po njenem mnenju je v tem obvestilu določeno, da je prostovoljna
zgodnja opustitev ravnanja dejavnik, ki vodi k bistvenemu znižanju zneska globe. Taka opustitev naj bi bila dejavnik, ki upravičuje
precejšnje znižanje globe tudi na podlagi člena 3 Smernic o načinu določanju glob.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu s točko 3 Smernic o načinu določanja glob olajševalna okoliščina „prenehanje
kršitev takoj, ko poseže Komisija (zlasti ko opravi preglede)“.
Vendar pa se, kot izhaja iz točk od 366 do 369 zgoraj, Smernice o načinu določanja glob v obravnavanem primeru ne uporabljajo.
Vsekakor je treba ugotoviti, da tudi če bi se Smernice v obravnavanem primeru uporabljale, pogoji, določeni v točki 3 Smernic,
v tej zadevi niso izpolnjeni. Ni namreč mogoče šteti, da je tožeča stranka prenehala kršitev takoj, ko je Komisija posredovala,
kot se to zahteva s Smernicami, da bi bilo prenehanje kršitve lahko olajševalna okoliščina. V zvezi s tem iz točke 3 zgoraj
izhaja, da je Komisija prve preiskave opravila aprila 1989, medtem ko je tožeča stranka sistem rabatov na mejno količino opustila
s 1. januarjem 1990, kot izhaja iz točke 161 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Poleg tega je treba poudariti, da člena 3 Smernic ni mogoče razlagati tako, da je dejstvo, da je kršitelj takoj po prvih posredovanjih
Komisije opustil vsakršne kršitve, na splošno in brez zadržkov olajševalna okoliščina. S tako razlago člena 3 Smernic bi se
namreč zmanjšal polni učinek določb za ohranitev učinkovite konkurence, ker bi se oslabila kazen, ki se lahko naloži po kršitvi
člena 82 ES, in odvračilni učinek take kazni. Zato je treba to določbo razlagati tako, da bi le posebne okoliščine obravnavanega
primera, v katerih kršitev preneha po prvih posegih Komisije, lahko upravičile upoštevanje te okoliščine kot olajševalne okoliščine
(sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, T‑59/02, ZOdl., str. II‑3627,
točki 335 in 338).
V obravnavanem primeru je treba opozoriti, da Komisija tožeči stranki očita, da je zlorabila prevladujoč položaj, ki ga je
imela na trgu sode v Združenem kraljestvu, tako, da je za svoje glavne stranke uporabljala sistem rabatov za zvestobo in popustov,
vezanih na mejno količino, pogodbene pogoje, s katerimi si je želela zagotoviti dejansko izključno oskrbo, ter druge ukrepe,
katerih namen in učinek sta bila, da je stranke glede vseh ali skoraj vseh njihovih potrebnih količin vezala nase in izključila
konkurente. V zvezi s tem je treba zlasti poudariti, da tožeča stranka ne izpodbija obstoja in vsebine dokumentov, na katere
se sklicuje Komisija v izpodbijani odločbi in iz katerih izhaja, da rabati na presežni del niso temeljili na gospodarsko upravičeni
protivrednosti in da so bili namenjeni preprečevanju oskrbe strank pri konkurenčnih proizvajalcih. Poudariti je treba tudi,
da so kršitve, očitane tožeči stranki, posebej resne, kot je bilo ugotovljeno v točkah 370, 373 in 374 zgoraj.
Zato je treba ugotoviti, da tudi če bi se Smernice uporabljale in bi tožeča stranka takoj po prvih posegih Komisije prenehala
strankam ponujati rabate na presežni del, takega prenehanja v obravnavanem primeru ni mogoče šteti za olajševalno okoliščino.
Zato je treba četrti del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Peti del: omejen obseg rabatov
Po mnenju tožeče stranke so količine, na katere so se nanašali rabati na presežni del, pomenile le 8 % njene skupne prodaje
natrijevega karbonata.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora Komisija pri presoji teže kršitve upoštevati več dejavnikov, katerih značilnosti
in pomembnost se spreminjata glede na vrsto obravnavane kršitve in posebne okoliščine zadevne kršitve. Med temi dejavniki
so lahko količina in vrednost blaga, ki je predmet kršitve, ter velikost in gospodarska moč podjetja ter torej vpliv, ki ga
je to lahko imelo na trg (zgoraj v točki 354 navedena sodba Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 120).
Komisija je v tej zadevi v zvezi s težo zadevne kršitve navedla:
„(156) Komisija v obravnavanem primeru meni, da so bile kršitve člena 82 [ES] posebej resne. Bile so del premišljene politike za
utrditev nadzora, ki ga je [tožeča stranka] izvajala nad [zadevnim] trgom, na način, ki je bil popolnoma v nasprotju s temeljnimi
cilji Pogodbe. Poleg tega so bile posebej namenjene omejitvi dejavnosti določenih konkurentov ali vplivu nanjo.
(157)          [Tožeča stranka] je s tem, ko je vsem svojim konkurentom dolgo onemogočala prodajo, trajno škodovala strukturi [zadevnega]
trga v škodo potrošnikov.“
Zato je treba ugotoviti, da je Komisija upoštevala vpliv, ki ga je kršitev lahko imela na trgu in ga v okoliščinah obravnavane
zadeve ni mogoče omejiti samo na količine natrijevega karbonata, na katere so se nanašali rabati na mejno količino.
Vsekakor iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so lahko elementi, ki se nanašajo na namen ravnanja, pomembnejši za določitev
zneska globe kot elementi, ki se nanašajo na njegove učinke (zgoraj v točki 378 navedena sodba Thyssen Stahl proti Komisiji,
točka 636, in zgoraj v točki 295 navedena sodba Michelin proti Komisiji, točka 259).
Zato je treba peti del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Šesti del: neobstoj graje drugih elementov prodajnih pogodb
Tožeča stranka trdi, da Komisija nikakor ni grajala trajanja njenih pogodb o prodaji natrijevega karbonata, obstoja konkurenčnih
klavzul, pogodb, ki se nanašajo na vse potrebne količine strank, ali rabatov na osrednjo količino oziroma kakršnega koli drugega
popusta v zvezi s preostalimi 92 % njene proizvodnje.
V zvezi s tem zadostuje poudariti, da se izpodbijana odločba ne nanaša na take prakse.
Dejstvo, da Komisija ne izrazi graje glede drugih elementov prodajnih pogodb, ne more pomeniti olajševalne okoliščine v zvezi
s kršitvijo, ki je predmet izpodbijane odločbe.
Zato je treba šesti del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Sedmi del: neobstoj koristi na podlagi kršitve
Po mnenju tožeče stranke Komisija ni predložila nobenega dokaza, da je imela tožeča stranka od katerega koli ravnanja, ki
se ji očita, koristi. Tožeča stranka trdi, da je njena prodaja v začetku 80. let upadla in da je morala racionalizirati svoje
proizvodne zmogljivosti, tako da je zaprla proizvodno enoto v Wallerscotu (Združeno kraljestvo). Razmere naj bi se nato izboljšale,
vendar pa naj bi bil njen celotni dobiček v vseh 80. letih zmeren.
Vendar pa tožeča stranka ni navedla nobenega dejstva in ni predložila nobenega dokaza v utemeljitev svoje trditve o neobstoju
koristi.
Poleg tega je treba, tudi če tožeča stranka ni imela koristi od ravnanj, ki se ji očitajo, opozoriti, da čeprav mora biti
znesek naložene globe sorazmeren trajanju kršitve in drugim elementom, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji teže kršitve,
med katerimi je korist, ki jo je zadevno podjetje lahko imelo od svojega delovanja, pa dejstvo, da podjetje od kršitve ni
imelo nobene koristi, ni ovira za naložitev globe, sicer bi ta izgubila svoj odvračilni učinek. Iz tega izhaja, da Komisija
pri določanju zneska glob ni dolžna upoštevati, da zadevna kršitev ne prinaša nobene koristi. Poleg tega neobstoja finančne
koristi, povezane s kršitvijo, ni mogoče šteti za olajševalno okoliščino (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne
29. novembra 2005 v zadevi Heubach proti Komisiji, T‑64/02, ZOdl., str. II‑5137, točke od 184 do 186 in navedena sodna praksa).
Zato je treba sedmi del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Osmi del: neobstoj tajnosti kršitve
Tožeča stranka trdi, da v tej zadevi ni obteževalne okoliščine tajnosti, kar zadeva rabate na presežni del. Iz protidampinških
ukrepov, ki jih je sprejela Komisija, naj bi izhajalo, da je bil trg natrijevega karbonata pregleden in cenovno občutljiv
ter da so potrošniki za svoje letne pogodbe delovali na skupnostni ali svetovni podlagi.
V zvezi s tem je treba poudariti, da lahko Komisija pri presoji teže kršitve tajnost uporabi kot obteževalno okoliščino (za
omejevalni sporazum glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Mayr‑Melnhof proti Komisiji, T‑347/94,
Recueil, str. II‑1751, točka 213).
Iz tega kljub temu ni mogoče sklepati, da neobstoj tajnosti pomeni olajševalno okoliščino.
V teh okoliščinah je treba osmi del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Deveti del: značilnosti konkurentov
Po mnenju tožeče stranke naj bi rabati na presežni del vplivali samo na konkurente s sedežem zunaj Skupnosti, ki naj bi tudi
sami v vseh 80. letih izvajali nepoštene politike določanja cen.
V zvezi s tem zadostuje poudariti, da tudi če so rabati na presežni del vplivali samo na konkurente s sedežem zunaj Skupnosti,
tožeča stranka ne pojasni, zakaj bi dejstvo, da so to podjetja s sedežem zunaj Skupnosti, v obravnavani zadevi moralo pomeniti
olajševalno okoliščino.
Zato je treba deveti del četrtega tožbenega razloga zavrniti.
Skratka, izpodbijano odločbo je treba razglasiti za nično v delu, v katerem je navedeno, da so se kršitve izvajale od približno
leta 1983 do konca leta 1989 in ne od leta 1984 do konca leta 1989, in jo spremeniti v delu, v katerem je napačno ugotovljeno,
da ponovitev kršitve tožeče stranke pomeni obteževalno okoliščino.
Znesek globe, naložene tožeči stranki, je zato določen na 8 milijonov EUR.

Stroški
V skladu s členom 87(3) Poslovnika lahko Splošno sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške,
če vsaka stranka uspe samo deloma.
V obravnavanem primeru je bil del predlogov tožeče stranke razglašen za utemeljen. Splošno sodišče meni, da je z odločitvijo,
da tožeča stranka nosi štiri petine svojih stroškov in plača štiri petine stroškov, ki jih je priglasila Komisija, ter da
Komisija nosi eno petino svojih stroškov in plača eno petino stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka, opravljena pravilna
presoja okoliščin tega primera.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
razsodilo:
1.
Člen 1 Odločbe Komisije 2003/7/ES z dne 13. decembra 2000 v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 [ES] (zadeva COMP/33.133
– D: Natrijev karbonat – ICI) se razglasi za ničen v delu, v katerem je navedeno, da je družba Imperial Chemical Industries
Ltd leta 1983 kršila člen 82 ES.
2.
Znesek globe, ki je bila družbi Imperial Chemical Industries naložena v členu 2 Odločbe 2003/7, se določi na 8 milijonov EUR.
3.
V preostalem se tožba zavrne.
4.
Družba Imperial Chemical Industries nosi štiri petine svojih stroškov in plača štiri petine stroškov Evropske komisije.
5.
Evropska komisija nosi eno petino svojih stroškov in plača eno petino stroškov družbe Imperial Chemical Industries.
Meij
Vadapalas
Dittrich
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. junija 2010.
Kazalo
Dejansko stanje
Postopek
Predlogi strank
Pravo
1. Predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
Prvi tožbeni razlog: nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe
Prvi del: napačna uporaba pravil o zastaranju
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Drugi del: kršitev načela razumnega roka
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Drugi tožbeni razlog: bistvena kršitev postopka
Prvi del: nezakonitost pripravljalnih faz za Odločbo 91/300
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Drugi del tožbenega razloga: predolgo obdobje med upravnim postopkom in sprejetjem izpodbijane odločbe
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Tretji del: kršitev obveznosti sprejetja novih postopkovnih ukrepov
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Četrti del: kršitev pravice do vpogleda v spis
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Peti del: kršitev člena 253 ES
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Tretji tožbeni razlog: napačna presoja zadevnega trga
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Četrti tožbeni razlog: neobstoj prevladujočega položaja
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Peti tožbeni razlog: neobstoj zlorabe prevladujočega položaja
Prvi del: rabati na mejno količino
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Drugi del: klavzule o izključni dobavi in omejitve nakupov pri konkurentih
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Tretji del: druge finančne spodbude
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Šesti tožbeni razlog: neobstoj vpliva na trgovino med državami članicami
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
2. Predlogi za odpravo ali znižanje globe
Prvi tožbeni razlog: potek časa
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Drugi tožbeni razlog: napačna presoja teže kršitve
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Tretji tožbeni razlog: napačna presoja trajanja kršitve
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Četrti tožbeni razlog: obstoj olajševalnih okoliščin
Prvi del: sodelovanje tožeče stranke s Komisijo
Drugi del: nenamernost dogovorov glede določanja cen
Tretji del: obstoj preventivnih ukrepov
Četrti del: opustitev rabatov na presežni del
Peti del: omejen obseg rabatov
Šesti del: neobstoj graje drugih elementov prodajnih pogodb
Sedmi del: neobstoj koristi na podlagi kršitve
Osmi del: neobstoj tajnosti kršitve
Deveti del: značilnosti konkurentov
Stroški
*
Jezik postopka: angleščina.