CELEX: 62004CJ0255
Elfogadhatóság
Eltérések a keresetlevélben foglalt joglapok és kérelmek között
Szabály, amely szerint a bíróság nem terjeszkedhet túl a kereseti kérelmen
EK 49. cikk
Engedély megadását a piac szükségleteitől függővé tévő szabályozás
A munkavállalói jogállás vélelmét előíró nemzeti szabályozás
A bizonyítási teher megfordulása
Nem a Peterbroeck-ítélet szerinti eljárási módok
Szociális védelem
Az alkalmazandó szabályozás 1408/71/EGK rendelet általi összehangolása
A színlelt munkaszerződések elleni küzdelem

Keresetlevelével az Európai Közösségek Bizottsága a következők megállapítását kéri a Bíróságtól:
–        mivel a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségek engedélyezésének feltételeként határozza meg a művészeti ügynökség
tevékenysége iránti igényt a művészek szükségleteinek fényében, valamint,
–        mivel olyan művészek munkavállalói jogállását vélelmezi, akik a lakóhelyük szerinti tagállamban, ahol rendszeresen nyújtanak
hasonló szolgáltatásokat, letelepedett szolgáltatónak minősülnek,
a Francia Köztársaság nem teljesítette az EK 43. és EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A jelen ügy az EK 49. cikk alkalmazásán túl a szociális biztonság közösségi szabályozására vonatkozó kérdéseket is érint.
Az 1998. június 29‑i 1606/98/EK tanácsi rendelettel (HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 308. o.)
módosított 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
3. kötet, 3. o.) módosított és napra késszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra
és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149., 2. o.; magyar
nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o., a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 4. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„E rendelet alkalmazandó a következő szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi jogszabályra:
a)      betegségbiztosítási és anyasági ellátások;
b)      rokkantsági ellátások, beleértve a rokkantak keresőképességének fenntartását vagy javítását célzó ellátásokat is;
c)      öregségi ellátások;
d)      túlélő hozzátartozó számára nyújtott ellátások;
e)      munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedéssel kapcsolatos ellátások;
f)      haláleseti juttatások;
g)      munkanélküli ellátások;
h)      családi ellátások.”
A hivatkozott rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A rendelet hatálya alá tartozó munkavállalóra csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései
szerint kell meghatározni.”
Az 1408/71 rendelet 14a. cikke 1. pontjának b) alpontja értelmében „az a személy, aki szokásosan önálló vállalkozó egy tagállamban,
és egy másik tagállam területén végez munkát, továbbra is az előbb említett tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik,
feltéve, hogy e munka várható időtartama nem haladja meg a tizenkét hónapot”.

A nemzeti szabályozás
A jelen ügyben releváns francia szabályozás egyfelől a művészeti közvetítői tevékenységre, másfelől pedig a művészek tevékenységére
vonatkozik.
A művészeti közvetítői tevékenységet szabályozó francia rendszer
–       Engedély kiadása a piac szükségleteitől függően
A code du travail-nak (a munka törvénykönyve) (1973. január 2‑i 73‑4. sz. törvény [JORF 1973. január 3., 52. o.]) az indokolással
ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos változatának L. 762‑3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„a Conseil d’État határozata állapítja meg a művészeti ügynöki engedély megadásának, megújításának és visszavonásának feltételeit.
E feltételek a művészeti ügynök magatartását, tevékenysége gyakorlásának módját és az előadóművészek közvetítési szükségleteinek
fényében a tevékenysége iránti igényt érintik.”
E tekintetben a code du travail indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos változatának R. 762‑6. cikke
előírja, hogy „minden, az érintettek személyiségére, magatartására és szakmai tevékenységére, a gyakorolt vagy gyakorolandó
művészeti ügynöki tevékenység sajátos körülményeire, valamint az előadóművészek közvetítési szükségleteire vonatkozó iratot
és adatot meg kell küldeni a (munka törvénykönyve R. 762‑3. cikke értelmében a munkaügyi miniszter mellett létrehozott tanácsadó)
bizottság tagjainak, akik kötelesek tiszteletben tartani a tudomásukra jutott adatok bizalmas jellegét”.
A code du travail L. 762‑3. cikkét időközben módosította a szociális kohézió programozásáról szóló 2005. január 18‑i 2005‑32. sz.
törvény (JORF 2005. január 19., 864. o.), és már nem tartalmazza a piac szükségleteire vonatkozó hivatkozást.
–       A francia ügynökhöz való fordulás követelménye
A code du travail indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos változatának L. 769‑9. cikke értelmében
„a külföldi művészeti ügynökök, a saját államuk és Franciaország közötti viszonossági megállapodás kivételével, nem közvetíthetnek
Franciaországban előadóművészeket francia ügynök közvetítésének igénybevétele nélkül”.
Ezt a rendelkezést az Európai Közösséget létrehozó szerződés 43. és 49. cikkének a művészeti ügynök tevékenységére történő
alkalmazása érdekében hozott 2001. február 22‑i 2001‑177. sz. végzés (JORF 2001. február 24., 3024. o.) módosította. E módosítást
követően a valamely más tagállamban letelepedett művészeti ügynökök már nem kötelesek francia ügynök közvetítését igénybe
venni, hanem csak – bizonyos esetekben – engedéllyel kell rendelkezniük.
–       Az engedély követelménye
A 2001‑177. sz. végzést követően a code du travail L. 762‑9. cikke előírja, hogy „az Európai Közösség tagállamainak vagy az
Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás részes államainak művészeti ügynökei gyakorolhatják tevékenységüket Franciaországban,
ha az L. 762‑3. cikkben előírt feltételek szerint erre engedélyt kapnak, illetve rendelkeznek egy másik tagállamban hasonló
feltételek mellett kibocsátott engedéllyel.”
–       A Franciaországban való letelepedés követelménye
A code du travail indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos változatának R. 762‑12. cikke értelmében:
„Valamely művésznek a művészeti ügynökségbe történő felvételét az engedély jogosultjának egy hónapon belül jelentenie kell
a székhelye szerinti megyei munkaügyi igazgatóságnak […].”
A code du travail indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos változatának R. 762‑13. cikke előírja:
„Minden művészeti ügynökség havonta köteles a székhelye szerinti megyei munkaügyi igazgatósággal közölni a végrehajtott kiközvetítések
statisztikai adatait […]
[…].”
Ugyanakkor, az Európai Közösség tagállamaiból vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás részes államaiból származó
művészeti ügynökök tevékenységének gyakorlásáról szóló és a code du travail-t módosító 2004. március 8‑i 2004‑206. sz. rendeletet
(második rész, Décrets en Conseil d’État) (JORF 2004. március 10., 4685. o.) követően az R. 762‑15. és az R. 762‑17. cikk
már csak azt írja elő, hogy a valamely másik tagállamból származó művészeti ügynök által benyújtott kérelmekben „adott esetben
fel kell tüntetni azon kapcsolódó irodák vagy fióktelepek helyét, amelyeket a művészeti ügynök Franciaországban szándékozik
létrehozni.”
A művészeti tevékenységet szabályozó francia rendszer
A code du travail indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos változatának R. 762‑1. cikke felállítja
a munkavállalói jogállás vélelmét. E cikk értelmében:
„Minden olyan szerződést, amely által valamely természetes vagy jogi személy, díjazás ellenében, előadóművész fellépését biztosítja
produkciója bemutatása céljából, munkaszerződésnek kell vélelmezni, amennyiben ez a művész a szerződés tárgyát képező tevékenységét
nem olyan körülmények között gyakorolja, amelyek szükségessé tennék számára a szakmai kamarába történő felvételét.
Ez a vélelem a díjazás módjától és összegétől, valamint a felek által a szerződésnek adott minősítéstől függetlenül fennáll.
Ezt a vélelmet még annak bizonyítása sem dönti meg, hogy a művész megőrzi művészetének kifejezési szabadságát, hogy ő részben
vagy egészében tulajdonosa a felhasznált anyagnak, illetve, hogy ő maga is alkalmaz egy vagy több segítőt, amennyiben személyesen
részt vesz az előadásban.
[…].”

Tényállás és a pert megelőző eljárás
Miután a Francia Köztársaságnak lehetőséget biztosított észrevételei előterjesztésére, a Bizottság 2000. január 26‑án indokolással
ellátott véleményt intézett a tagállamhoz, amelyben megállapította, hogy a művészeti közvetítők és a művészek tevékenységét
szabályozó nemzeti jogszabályok egyes aspektusai számára összeegyeztethetetlennek tűnnek az EK 43. és EK 49. cikkel. A Bizottság
ezután felhívta e tagállamot, hogy az indokolással ellátott vélemény közlésétől számított két hónapos határidőn belül teljesítse
az EK‑Szerződésből eredő kötelezettségeit. Mivel nem volt elégedett a francia hatóságoknak a 2000. április 28‑i levelében
adott válaszával, valamint a 2000. december 29‑i, 2002. március 13‑i, 2003. február 4‑i és szeptember 4‑i kiegészítő információkkal,
a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet.

A keresetről
Keresetében a Bizottság két, a művészeti közvetítők és a művészek tevékenységét szabályozó francia jogszabályokra vonatkozó
kifogásra hivatkozik, amelyek közül az első négy részből áll.
Az első kifogás négy része az alábbiakon alapul:
–        az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos azon francia szabályozásnak az EK 43. és EK 49. cikkel
való összeegyeztethetetlensége, amely előírta, hogy a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségeknek francia ügynököt
kell közvetítőként igénybe vennie;
–        az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos azon francia szabályozásnak az EK 49. cikkel való
összeegyeztethetetlensége, amely előírta, hogy a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségek székhelyének vagy valamely
állandó telephelyének Franciaországban kell lennie;
–        az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejárta után elfogadott azon francia szabályozásnak az EK 49. cikkel
való összeegyeztethetetlensége, amely előírta, hogy a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségeknek egyes esetekben
engedélyt kell kérniük a francia hatóságoktól, anélkül, hogy figyelembe vennék a lakóhely szerinti tagállamban már kiadott
engedélyeket és biztosítékokat, és
–        az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos azon francia szabályozásnak az EK 49. cikkel való
összeegyeztethetetlensége, amely a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségek számára az engedély megadását a művészek
közvetítői szükségleteitől tette függővé.
A második kifogás az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor hatályos azon francia szabályozásnak az
EK 49. cikkel való összeegyeztethetetlenségén alapul, amely előírta, hogy minden olyan szerződést, amely által valamely természetes
vagy jogi személy, díjazás ellenében, előadóművész fellépését biztosítja produkciója bemutatása céljából, munkaszerződésnek
kell vélelmezni, mivel ezt a szabályozást más tagállamokból származó szolgáltató művészekre is alkalmazandó (a továbbiakban:
a munkavállalói jogállás szóban forgó vélelme).
Az írásbeli eljárás során a Bizottság elállt az első kifogás első és második részétől.
A jelen kereset így az EK 49. cikk tekintetében az első kifogás harmadik és negyedik részének, valamint a negyedik kifogás
vizsgálatára szorítkozik.

A harmadik, azon alapuló kifogásról, hogy a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségeknek egyes esetekben engedélyt
kell kérniük a francia hatóságoktól, anélkül, hogy figyelembe vennék a lakóhely szerinti tagállamban már kiadott engedélyeket
és biztosítékokat
A francia kormány a keresetben foglalt jogalapok és kérelmek közötti eltéréseken alapuló elfogadhatatlansági kifogásra hivatkozik.
A francia kormány szerint az első kifogás harmadik része nem szerepel a kereseti kérelmek között.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmányának 21. cikke, és eljárási szabályzata 38. cikke 1. §‑ának
c) pontja szerint a Bizottságnak az EK 226. cikk alapján benyújtott keresetlevélben pontosan meg kell jelölnie azokat a kifogásokat,
amelyekről a Bíróság határozathozatalát kéri (lásd ebben az értelemben a C‑347/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben
1990. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4747. o.] 28. pontját és a C‑52/90. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1992.
március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2187. o.] 17. pontját). E kérelmeket egyértelműen kell megfogalmazni, annak elkerülése
céljából, hogy a Bíróság határozatában túlterjeszkedjen a kereseti kérelmen, vagy ne határozzon valamely kifogás tekintetében
(lásd ebben az értelemben a 46/59. és 47/59. sz., Meroni kontra Főhatóság egyesített ügyekben 1962. december 14‑én hozott
ítéletet [EBHT 1963., 783. és 801. o.] valamint a C‑296/01. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. november 20‑án
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑13 909. o.] 121. pontját).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy bár a Bizottság a szóban forgó kifogást keresetének jogalapjai között említi, ez
nem jelenik meg a kereseti kérelmekben. Mivel nem szerepel a keresete tárgyát képező kifogások között, ezt a kifogást elfogadhatatlannak
kell minősíteni.
A fentiek értelmében az első kifogás harmadik része elfogadhatatlan.

Az első kifogás negyedik, az engedély megadásának a művészek közvetítői szükségleteitől való függővé tételére vonatkozó részéről
A felek érvei
A Bizottság arra hivatkozik, hogy egy olyan nemzeti szabályozás, amely valamely engedély megadását a művészek közvetítői szükségleteitől
teszi függővé, a szolgáltatások nyújtásának az EK 49. cikkben előírt szabadsága jogellenes korlátozásának minősül.
A francia kormány elismeri, a Bizottság által kifogásolt jogi korlátozás fennállását a más tagállamban letelepedett művészeti
ügynökök szolgáltatásnyújtásának szabadsága tekintetében, de hozzáteszi, hogy a szóban forgó rendelkezést a 2005‑32. sz. törvény
időközben módosította.
A Bíróság álláspontja
E tekintetben elegendő annak megállapítása, hogy – amint azt egyébként a francia kormány is elismerte – az olyan nemzeti szabályozás,
amely olyan tevékenység, mint a művészközvetítői tevékenység gyakorlásához szükséges engedély megadását a művészek közvetítői
szükségleteitől teszi függővé, korlátozásnak minősül, mivel arra irányul, hogy korlátozza a szolgáltatást nyújtók számát.
Márpedig a francia kormány semmilyen olyan érvre nem hivatkozott, amely alkalmas lett volna e korlátozás indokolására.
A francia kormánynak az időközben végrehajtott jogszabály-módosításon alapuló érve tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy
az EK 226. cikk alapján benyújtott kereset esetében a kötelezettségszegés fennállását a szóban forgó tagállamban az indokolással
ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni (lásd különösen a C‑13/00. sz.,
Bizottság kontra Írország ügyben 2002. március 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2943. o.] 21. pontját).
Márpedig a jelen ügyben a szóban forgó határidő lejártakor, tehát 2000. március 26‑án, még nem került módosításra az a francia
szabályozás, amely a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségek számára az engedély megadását a művészek közvetítői
szükségleteitől tette függővé.
Következésképpen az első kifogás negyedik része megalapozott.

A munkavállalói jogállás szóban forgó vélelmére vonatkozó kifogásról
A felek érvei
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a munkavállalás szóban forgó, nehezen megdönthető vélelme korlátozza a szolgáltatásnyújtás
szabadságát, mivel annak érdekében, hogy szerződésük ne minősüljön munkaszerződésnek – aminek következtében a munkavállalókra
nem csak a társadalombiztosítás, hanem a fizetett szabadság rendszere is vonatkozna – a más tagállamban letelepedett művészeknek
bizonyítaniuk kell, hogy tevékenységüket nem munkavállalóként, hanem éppen ellenkezőleg, önálló vállalkozóként végzik. Ez
a korlátozás az általa elérni kívánt célhoz viszonyítva aránytalan.
A francia kormány arra hivatkozik, hogy a szóban forgó vélelem nem minősül a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának,
és egyébként is könnyen megdönthető. Az Európai Közösségek Bíróságának az 1408/71/EGK rendelet 14. cikke (1) bekezdésének
a) pontjában, 14a. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és 14c. pontjában szereplő jogi kifejezéseket magyarázó ítélkezési
gyakorlatáról szóló, 2001. január 18‑i DSS/DACI 2001/34. sz. foglalkoztatási és szolidaritási miniszteri körlevelet követően
az E 101‑es formanyomtatvány egyszerű bemutatása elegendő volt a munkavállalói jogállás vélelmének megdöntéséhez.
A francia kormány továbbá arra hivatkozik, hogy a munkavállalás szóban forgó vélelmét mindenképpen igazolják a művészek szociális
védelmével és a színlelt munkaszerződések elleni küzdelemmel kapcsolatos közérdekű indokok.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen meg kell állapítani, hogy a jelen kereset azon művészekre szorítkozik, akik a lakóhelyük szerinti tagállamban – ahol
rendszeresen nyújtanak hasonló szolgáltatásokat – letelepedett szolgáltatónak minősülnek (a továbbiakban: szóban forgó művészek).
Olyan személyekről van tehát szó, akik azért jönnek Franciaországba, hogy ott tevékenységüket időszakosan és önálló vállalkozóként
gyakorolják. Ez a kereset tehát nem vonatkozik sem a Franciaországban letelepedett művészekre (e tekintetben lásd a C‑171/02. sz.,
Bizottság kontra Portugália ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5645. o.] 24. pontját), sem pedig a Franciaországban
tevékenységüket munkavállalóként, tehát a közösségi jog értelmében vett „bérből és fizetésből élő munkavállalóként” gyakorló
művészekre (e tekintetben lásd a C‑107/94. sz. Asscher‑ügyben 1996. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3089. o.] 25. pontját).
Következésképpen a jelen keresetben a Bizottság csak annyiban kifogásolja a francia jogot, amennyiben az a más tagállamokban
letelepedett szolgáltatásnyújtó művészekkel szemben is hatályos.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nem csak a más tagállamban letelepedett szolgáltatóval szemben a nemzetisége
alapján alkalmazott minden megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését akkor
is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben azok
akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy másik tagállamban letelepedett olyan szolgáltató tevékenységét, aki
származási országában jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat (ebben az értelemben lásd a C‑76/90. sz. Säger‑ügyben 1991.
július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4221. o.] 12. pontját és a C‑49/98., C‑50/98., C‑52/98., C‑54/98., C‑68/98. és C‑71/98. sz.,
Finalarte és társai egyesített ügyekben 2001. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑7831. o.] 28. pontját). A szolgáltatásnyújtás
szabadsága mind a szolgáltatás nyújtóját, mind annak igénybevevőjét megilleti (lásd a 286/82. és 26/83. sz., Luisi és Carbone
egyesített ügyekben 1984. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 377. o.] 16. pontját és a C‑262/02. sz., Bizottság kontra
Franciaország ügyben 2004. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6569. o.] 22. pontját).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a munkavállalói jogállás szóban forgó vélelme, megdönthetőségének nehézségétől függetlenül
korlátozza a szolgáltatások nyújtásának az EK 49. cikkben előírt szabadságát. Ugyanis, még ha szigorú értelemben nem is fosztja
meg a szóban forgó művészeket attól a lehetőségtől, hogy tevékenységüket Franciaországban önálló vállalkozóként gyakorolják,
ez a vélelem mégis olyan akadályt jelent számukra, amely zavarhatja szolgáltatói tevékenységüket. Annak elkerülése érdekében,
hogy szerződésük ne minősüljön munkaszerződésnek – ami további költségekkel járna a Franciaországban a bérből és fizetésből
élő munkavállalók társadalombiztosítási rendszeréhez való tartozás miatt kötelezően fizetendő járulékok, valamint a fizetett
szabadságok rendszeréhez való tartozás okán – a szóban forgó művészeknek
bizonyítaniuk
kell, hogy nem munkavállalóként, hanem önálló vállalkozóként végzik tevékenységüket. Ily módon a munkavállalói jogállás szóban
forgó vélelme olyan jellegű, hogy kevésbé vonzóvá teszi egyrészt azt, hogy a szóban forgó művészek szolgáltatásaikat Franciaországban
nyújtsák, másrészt pedig azt, hogy a francia előadás-szervezők igénybe vegyék e művészeket.
E tekintetben a francia kormány arra hivatkozik, hogy a munkavállalói jogállás szóban forgó vélelme nem korlátozhatja a szolgáltatásnyújtás
szabadságát, mivel egy olyan eljárási módról van szó, amely tiszteletben tartja a hatékonyságnak a Bíróság ítélkezési gyakorlata
által megállapított elvét.
Igaz ugyan, hogy a munkavállalói jogállás szóban forgó vélelme, mint minden vélelem, eljárási jellegű rendelkezésnek minősül,
meg kell azonban állapítani, hogy a francia kormány által hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható mechanikusan minden
eljárási jellegű nemzeti rendelkezésre, hanem kizárólag csak a közösségi jog közvetlen hatályából eredően a polgárokat megillető
jogok védelemének biztosítására irányuló keresetekre vonatkozó eljárási rendelkezésekre (lásd különösen a C‑312/93. sz. Peterbroeck‑ügyben
1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4599. o.] 12. pontját). Márpedig a munkavállalói jogállás szóban forgó vélelme
nem a közösségi jogon alapuló jogok biztosítására irányul, hanem éppen ellenkezőleg, korlátozza ezeket.
A francia kormány továbbá azt állítja, hogy a DSS/DACI n° 2001/34 körlevelet követően az E 101‑es formanyomtatvány egyszerű
bemutatása elegendő a munkavállalói jogállás vélelmének megdöntéséhez.
Még ha feltételezhető is, hogy a hivatkozott körlevél tényleges következményeképpen a munkavállalói jogállás szóban forgó
vélelme
automatikusan
hatályát veszti az E 101‑es formanyomtatvánnyal rendelkező művészekkel szemben, meg kell állapítani, hogy ezt a körlevelet
2001. január 18‑án fogadták el, tehát jóval az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejárta utáni időpontban.
Ez a körlevél tehát semmiképpen nem módosítja a jelen ítélet 38. pontjában adott értékelést.
Ugyanakkor a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozhatják az EK 55. cikkel együtt értelmezett EK 46. cikk (1) bekezdésében
szereplő okok, vagy a közérdeken alapuló kényszerítő okok által indokolt nemzeti szabályozások (lásd ebben az értelemben a
fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. július 13‑án hozott ítélet 23. pontját), amennyiben nem léteznek
olyan közösségi harmonizációs intézkedések, amelyek előírnák az ezen érdekek védelmének biztosításához szükséges intézkedéseket
(lásd ebben az értelemben az áruk szabad mozgása területén a C‑323/93. sz., Centre d’insémination de la Crespelle ügyben 1994.
október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑5077. o.] 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Elvben a tagállamokra tartozik a biztosítani kívánt jogos érdekek védelme szintjének és elérési módjának meghatározása. Ugyanakkor
kizárólag a Szerződés által kijelölt korlátok között és különösen az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett tehetik
ezt meg, mely utóbbi megköveteli, hogy az elfogadott intézkedések alkalmasak legyenek az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására
és ne lépjenek túl az eléréséhez szükséges mértéken (lásd különösen a fent hivatkozott Säger‑ügyben hozott ítélet 15. pontját
és a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. július 13‑án hozott ítélet 24. pontját).
A jelen ügyben a Bizottság által hivatkozott második kifogás megalapozottságának értékelése céljából azt kell megvizsgálni,
hogy a munkavállalói jogállás szóban forgó vélelme – amely maga után vonja a bérből és fizetésből élő munkavállalók szociális
biztonsági rendszerébe és a fizetett szabadságok rendszerébe való tartozását – megindokolható‑e a jelen ítélet 43. pontjában
említett indokok egyikével, hogy ez az intézkedés arányos‑e az elérni kívánt célkitűzésekkel, illetve léteznek‑e olyan közösségi
harmonizációs intézkedések, amelyek kizárják ezt az igazolási lehetőséget.
A francia kormány e tekintetben azt állítja, hogy a hivatkozott vélelmet két közérdeken alapuló kényszerítő ok indokolja,
elsősorban a szóban forgó művészek szociális védelme, másodsorban pedig a színlelt munkaszerződések elleni küzdelem.
Először is, a szóban forgó művészek szociális védelmének tekintetében egyáltalán nem zárható ki az, hogy a bérből és fizetésből
élő munkavállalókhoz hasonlóan az olyan önálló vállalkozóknak, mint a szolgáltatásokat nyújtó művészek, is szükségük lehet
bizonyos szociális védelmet biztosító egyedi intézkedésekre (lásd ebben az értelemben a C‑53/95. sz. Kemmler‑ügyben 1996.
február 15‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑703. o.] 13. pontját). Ily módon a szolgáltatásnyújtók szociális védelme elvben
minősülhet olyan közérdeken alapuló kényszerítő oknak, amely igazolja a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását.
Mindenesetre, ami egyfelől a szociális védelem biztosítását illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a szolgáltatásnyújtók szociális
biztonságára vonatkozó jogterület szabályozásának sajátos kérdése közösségi harmonizáció tárgyát képezi. Az 1408/71 rendelet
4. cikkével és 14. cikke 1. pontjának a) alpontjával együtt értelmezett 13. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy azok
a személyek, akik szokásosan önálló vállalkozóként tevékenykednek valamelyik tagállamban, és időszakosan egy másik tagállam
területén végeznek munkát, továbbra is az előbb említett tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak. A hivatkozott rendelet
által létrehozott rendszer szerint tehát a szóban forgó művészek a származásuk szerinti, és nem a szolgáltatás nyújtásának
helye szerinti tagállam által előírt szociális biztonsági rendszerhez tartoznak, amely védelmet egyébként az úgynevezett „E 101‑es
igazolással” bizonyíthatnak (lásd ebben az értelemben a C‑178/97. sz., Banks és társai ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet
[EBHT 2000., I‑2005. o.] 33. és 34. pontját).
E körülményekre tekintettel a Francia Köztársaság nem jogosult a szóban forgó művészeket saját szociális biztonsági rendszerébe
kényszeríteni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Banks és társai ügyben hozott ítélet 41. és 42. pontját).
Másfelől, ami a fizetett szabadsághoz való jogot illeti, meg kell állapítani, hogy a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól
szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 2. kötet 197. o.)
írja elő a fizetett szabadságra vonatkozó szabályokat. Ez a rendelet azonban kizárólag a bérből és fizetésből élő munkavállalókra,
és nem a szolgáltatásnyújtókra vonatkozik.
Még ha a szóban forgó művészek fizetett szabadságának kérdését közösségi szinten nem is harmonizálták, és a Francia Köztársaság
számára elvben megmarad e védelem előírásának lehetősége, akkor is meg kell állapítani, hogy a szolgáltatásnyújtók fizetett
szabadsághoz való (akár közvetett módon, a munkavállalói jogállás vélelme által, akár közvetlen módon biztosított) jogát nehéz
összeegyeztetni az önálló vállalkozóként végzett tevékenységgel. A fizetett szabadsághoz való jog ugyanis az egyik legfontosabb
és legjellegzetesebb munkaviszonyhoz fűződő jogosultság. Ezzel szemben az önálló tevékenységet éppen a fizetett szabadsághoz
való jog hiánya jellemzi.
Másodsorban, a színlelt munkaszerződés elleni küzdelem tekintetében meg kell állapítani, hogy az a körülmény, hogy a művészeket
az előadás-szervezők szokásosan időszakos jelleggel és rövid időre alkalmazzák, önmagában nem alapozza meg a színlelt munkaszerződés
általános gyanúját. Ez annál is inkább így van, mivel a szóban forgó művészeket a lakóhelyük szerinti tagállamban, ahol rendszeresen
hasonló szolgáltatásokat nyújtanak, letelepedett szolgáltatásnyújtókként ismerik el.
E körülményekre tekintettel – amint azt a Bizottság is megállapítja – a színlelt szerződések elleni hatékony küzdelem érdekében
elegendő lenne egy
utólagos
, kellő visszatartó erővel bíró szankciókkal kísért ellenőrzés kialakítása a színlelt nem hivatásos vagy önkéntes jogállások
alkalmazása egyedi eseteinek azonosítása és elkerülése céljából.
Következésképpen a második kifogás megalapozott.
A fentiekre figyelemmel a következőket kell megállapítani:
–        mivel a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségek engedélyezését a művészek közvetítői szükségleteitől tette függővé,
valamint
–        mivel olyan művészek munkavállalói jogállását vélelmezi, akik a lakóhelyük szerinti tagállamban, ahol rendszeresen nyújtanak
hasonló szolgáltatásokat, letelepedett szolgáltatónak minősülnek
–        a Francia Köztársaság nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 3. §‑a alapján részleges pernyertesség esetén a Bíróság elrendelheti a költségeknek
a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit. Mivel a felek részlegesen
pervesztesek lettek, úgy kell határozni, hogy mindegyik fél maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Francia Köztársaság nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit:
–
mivel a más tagállamban letelepedett művészeti ügynökségek engedélyezését a művészek közvetítői szükségleteitől tette függővé,
valamint
–
mivel olyan művészek munkavállalói jogállását vélelmezi, akik a lakóhelyük szerinti tagállamban, ahol rendszeresen nyújtanak
hasonló szolgáltatásokat, letelepedett szolgáltatónak minősülnek.
2)
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Az Európai Közösségek Bizottsága és a Francia Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.