CELEX: 62004CJ0113
Apeliacinis skundas
Karteliai
Nyderlandų elektrotechnikos įrangos rinka
Nacionalinė didmenininkų asociacija
Susitarimai ir suderintieji veiksmai, kuriais nustatoma kolektyvinė išimtinio tiekimo tvarka ir nustatomos kainos
Baudos

Savo apeliaciniu skundu
Technische Unie BV
(toliau –
TU
) prašo panaikinti 2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Nederlandse Federatieve Vereniging voor de
Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją (T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, toliau – skundžiamas sprendimas) arba bent jau panaikinti šį sprendimą tiek, kiek jis susisijęs su byla
T‑6/00, kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė jos ieškinį dėl 1999 m. spalio 26 d. Komisijos sprendimo 2000/117/EB dėl EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūros (byla IV/33.884 –
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie (FEG ir TU)
, (OL L 39, 2000, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).

Faktinės ginčo aplinkybės
1991 m. kovo 18 d. bendrovė
CEF Holdings Ltd
, Jungtinėje Karalystėje įsteigta elektrotechninės įrangos didmenininkė ir jos dukterinė įmonė
CEF City Electrical Factors BV
, įsteigta šiai bendrovei siekiant įsitvirtinti Nyderlandų rinkoje (toliau kartu vadinamos
CEF
), padavė Europos Bendrijų Komisijai skundą dėl Nyderlanduose kylančių problemų apsirūpinant prekėmis.
Šiame skunde buvo nurodytos trys Nyderlandų elektrotechnikos įrangos srityje veikiančių įmonių asociacijos. Be Nyderlandų
federatyvinės elektrotechnikos didmeninių įmonių asociacijos (
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
, toliau – FEG), dar buvo minimos Nyderlandų išimtinių atstovų elektrotechnikos srityje asociacija (
Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebied
) (toliau – NAVEG) ir Elektrotechnikos įrangos įmonių sąjunga (U
nie van de Elektrotechnische Ondernemers
) (toliau – UNETO).
Skunde
CEF
šias tris asociacijas ir jų narius apkaltino sudarius kolektyvinius tarpusavio išimtinio atstovavimo susitarimus visuose
Nyderlandų elektrotechnikos įrangos platinimo rinkos segmentuose, dėl to Nyderlanduose tapo beveik neįmanoma įsisteigti naujam,
FEG nepriklausančiam elektrotechnikos įrangos didmenininkui. Šitaip gamintojai, jų prekybos atstovai ar importuotojai elektrotechnikos
įrangą tiekė tik FEG nariams, o ją montuojantys asmenys šią įrangą pirko tik iš jų.
1991 ir 1992 m.
CEF
išplėtė savo skundą, į jį įtraukdama FEG ir jos narių sudarytus susitarimus dėl kainų ir jų nuolaidų, susitarimus, kuriais
jai buvo siekiama sutrukdyti dalyvauti tam tikruose projektuose, bei vertikalius susitarimus dėl kainos tarp tam tikrų elektrotechnikos
įrangos gamintojų ir FEG priklausančių didmenininkų.
Komisija, 1991 m. rugsėjo 16 d. FEG ir jos nariams išsiuntusi įspėjamąjį raštą (toliau – įspėjamasis raštas) ir keletą prašymų
pateikti informaciją, taip pat jos tarnyboms ištyrus FEG narių tariamai vykdomus suderintuosius veiksmus, 1996 m. liepos 3 d.
pateikė kaltinimus FEG ir septyniems jos nariams tarp, kurių buvo ir
Technische Unie BV
(toliau –
TU
). 1997 m. lapkričio 19 d. įvyko posėdis, kuriame dalyvavo visos įmonės, kurioms buvo pateikti kaltinimai, taip pat ir
CEF
.
1999 m. spalio 26 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame nusprendė, kad:
–        FEG su NAVEG sudaryta sutartimi, taip pat suderintaisiais veiksmais su šiai asociacijai nepriklausančiais tiekėjais nustatydama
kolektyvinę išimtinio tiekimo tvarką, skirtą sutrukdyti tiekimą FEG nepriklausančioms įmonėms, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį
(ginčijamo sprendimo 1 straipsnis),
–        FEG, priimdama saistančius sprendimus dėl kainų nustatymo ir teikdama savo nariams rekomendacijas dėl neto ir bruto kainų
bei suteikdama jiems forumą, kuriame jie galėjo aptarti kainų ir nuolaidų klausimus, taip tiesiogiai ir netiesiogiai ribodama
galimybę savo nariams laisvai ir savarankiškai nustatyti pardavimo kainas, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį (ginčijamo sprendimo
2 straipsnis),
–
TU
, dalyvaudama 1 ir 2 ginčijamo sprendimo straipsniuose nurodytuose pažeidimuose, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį (šio sprendimo 3 straipsnis).
FEG ir
TU
už minėtus pažeidimus buvos paskirtos atitinkamai 4,4 milijonų eurų ir 2,15 milijonų eurų dydžio baudos (ginčijamo sprendimo
5 straipsnio 1 ir 2 dalys).
Atsižvelgdama į ilgą procedūros trukmę (102 mėnesiai), Komisija savo iniciatyva nusprendė 100 000 eurų sumažinti baudos dydį.
Ginčijamame sprendime šiuo klausimu sakoma:
„152) <...> Komisija pripažįsta, kad procedūra šioje byloje, kuri prasidėjo 1991 m., truko ilgai. To priežastys įvairios ir
priklausė ir nuo Komisijos, ir nuo bylos šalių. Tiek, kiek dėl to kalta Komisija, ji pripažįsta savo kaltę.
153) Dėl to Komisija FEG skirtą baudą sumažina iki 4,4 milijonų (4,5 milijonų) eurų, o
TU
– iki 2,15 milijonų (nuo 2,25 milijonų) eurų.

Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2000 m. sausio 14 d. Pirmosios instancijos teismui pateiktu ieškinio pareiškimu (T‑6/00)
TU
pareiškė ieškinį, kuriame reikalavo panaikinti ginčijamą sprendimą, o nepatenkinus pirmojo reikalavimo – panaikinti jo 5 straipsnio
2 dalį; nepatenkinus ir pastarojo reikalavimo – sumažinti jai paskirtą baudą iki 1000 eurų.
Tą pačią dieną Pirmosios instancijos teismui pateiktu ieškinio pareiškimu (T‑6/00) FEG pareiškė ieškinį su tokiais pat reikalavimais kaip ir
TU
.
2000 m. spalio 16 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi
CEF
buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje.
FEG ir
TU
ieškiniai, kurie buvo sujungti, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis, skundžiamu sprendimu buvo atmesti. Iš kiekvienos
ieškovės, atsižvelgiant į jų paduotus ieškinius bylose, priteistos jų pačių ir Komisijos bei pirmojoje instancijoje į bylą
įstojusių šalių bylinėjimosi išlaidos.

Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
Savo apeliaciniame skunde
TU
Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą ir priimti naują dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą; nepatenkinus pirmojo reikalavimo
– panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
–        panaikinti visą ar dalį ginčijamo sprendimo, susijusią su
TU
, arba nagrinėjant bylą iš naujo iš esmės sumažinti jai paskirtos baudos dydį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir patirtas bylinėjantis Pirmosios instancijos teisme.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti visą ieškinį kaip nepriimtiną arba bent jau kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš
TU
bylinėjimosi išlaidas.

Apeliacinio skundo pagrindai
Grįsdama savo apeliacinį skundą
TU
nurodo penkis pagrindus, grindžiamus šiais pažeidimais:
–        Bendrijos teisės ir (arba) 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos Tarybos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių
apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) arba bent jau nesuprantamu skundžiamo sprendimo motyvavimu dėl to, kad Pirmosios instancijos
teismas nusprendė, jog dėl protingo termino viršijimo nereikia panaikinti ginčijamo sprendimo ar papildomai sumažinti baudos,
–        pareigos motyvuoti tiek, kiek skundžiamajame sprendime yra vidinis prieštaravimas, susijęs su reikšme, kurią Pirmosios instancijos
teismas teikia įspėjamojo rašto įteikimo datai,
–        teisės klaida arba skundžiamo sprendimo nesuprantamu motyvavimu tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija
pagrįstai galėjo
TU
kalta dėl ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose nurodytų pažeidimų,
–        teisės klaida arba skundžiamo sprendimo nesuprantamu motyvavimu tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad kiekvienas
iš ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose nurodytų pažeidimų buvo tęstinis ir truko numatytą laikotarpį ir tiek, kiek jame,
be kita ko, laikotarpiai, kuriais vyko minėti pažeidimai, buvo įskaičiuoti ir į ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje minimo pažeidimo
trukmę,
–        teisės klaida tiek, kiek, nepaisant klaidingo pažeidimų trukmės įvertinimo ir protingo termino pažeidimo, Pirmosios instancijos
teismas papildomai nesumažino baudos arba bent jau šį įvertinimą nepakankamai motyvavo.

Dėl apeliacinio skundo

Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo protingo termino principo pažeidimu
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde
TU
kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus Bendrijos teisę ir (arba) EŽTK, arba bent jau nesuprantamu skundžiamo sprendimo
motyvavimu dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog dėl protingo termino viršijimo nereikia panaikinti ginčijamo
sprendimo ar papildomai sumažinti baudos. Šį apeliacinio skundo pagrindą sudaro trys dalys.
–       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su dviejų administracinės procedūros stadijų išskyrimu

TU
priekaištauja Pirmosios instancijos teismui skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktuose nusprendus, kad administracinės procedūros
stadijos, vykusios iki pranešimo apie kaltinimus, ištęsimas negalėjo pažeisti teisės į gynybą, nes vykstant procedūrai, susijusiai
su Bendrijos konkurencijos politika, suinteresuotieji asmenys nėra oficialiai apkaltinami iki tol, kol negauna pranešimo apie
kaltinimus. Todėl vertindamas, ar vėlavimas neviršijo protingo termino, Pirmosios instancijos teismas klaidingai neatsižvelgė
į 57 mėnesius trukusią administracinės procedūros dalį.

TU
teigia, kad vertinant, ar buvo laikomasi protingo termino principo, reikia vertinti ne vien atskirų administracinės procedūros
dalių, bet ir bendrą šios procedūros trukmę. Ji mano, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę, kai nusprendė,
kad administracinės procedūros stadija, vykusi iki pranešimo apie kaltinimus, buvo „nesvarbi“ siekiant įvertinti, ar vėlavimas
neviršijo protingo termino.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nesilaikė Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos, kai 79 ir 80 skundžiamo sprendimo
punktuose nurodė, kad oficiali pranešimo apie kaltinimus data yra ta, kurią suinteresuotiesiems asmenims pareiškiamas oficialus
kaltinimas ir kurią prasideda 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17 Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties
(81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 3 straipsnyje numatyta procedūra, ir kad tokiose baudžiamosiose bylose, kokia
nagrinėjama šiuo atveju, EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje numatytas įmanomas trumpiausias terminas pradedamas skaičiuoti būtent
nuo pranešimo apie kaltinimus datos.

TU
teigia, kad konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis „oficialus pranešimas apie kaltinimus“ buvo padarytas ne įteikus pranešimą
apie kaltinimus, bet gavus įspėjamąjį raštą arba pirmą prašymą pateikti informaciją.
Komisija teigia, kad pirmasis pagrindas yra grindžiamas klaidingu
TU
skundžiamo sprendimo supratimu. Komisijos teigimu, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 77 punkte nusprendė,
kad pirmoji administracinės procedūros dalis buvo pernelyg ilga. Taigi šis teismas, vertindamas, ar trukmė buvo protinga,
atsižvelgė į pirmąją procedūros dalį, kuri truko nuo pirmųjų aktų iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, kad tiek pirma, tiek ir antra procedūros dalys užtruko pernelyg
ilgai ir vėliau aiškindamasis, ar toks protingo termino pažeidimas pažeidė
TU
teisę į gynybą, veikė pagal Teisingumo Teismo praktiką, kuri numato, kad pernelyg ilga įvairių tyrimo stadijų trukmė savaime
nereiškia protingo termino principo pažeidimo. Tam reikėtų, kad suinteresuotosios įmonės įrodytų, jog dėl šios pernelyg ilgos
trukmės buvo pažeista jų teisę į gynybą (2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 173–178 punktai).
Šioje byloje, Komisijos teigimu,
TU
nepateikė įtikinamų savo teiginio, kad pernelyg ilga administracinės procedūros trukmė pažeidė jos teisę į gynybą, įrodymų.
Komisija atkreipia dėmesį, kad iš skundžiamo sprendimo 87–92 punktų matyti, jog Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas,
ar jo nustatyta per ilga administracinės procedūros trukmė pažeidė
TU
teisę į gynybą, savo analizę pateikė tiek pirmoje, tiek antroje šios procedūros stadijose.
Subsidiariai Komisija pastebi, kad klausimas, ar
TU
kaltinimas EŽTK 6 straipsnio prasme buvo pareikštas įteikus pranešimą apie kaltinimus, ar gavus įspėjamąjį raštą, yra nesvarbus,
nes vien perskaičius skundžiamo sprendimo 76–85 punktus tampa aišku, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo protingo
termino principo laikymąsi tiek pirmoje administracinės procedūros stadijoje, kuri prasidėjo nuo įspėjamojo rašto gavimo,
tiek antroje jos stadijoje.
Todėl Komisija siūlo atmesti pirmojo apeliacinio skundo pirmą dalį kaip nepagrįstą.
–       Dėl antros pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalies, susijusios su pernelyg ilga administracinės procedūros trukme

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nenustatė tam tikrų Komisijos neatliktų pareigų; visų pirma, pranešimas apie kaltinimus
FEG ir jos nariams buvo nusiųstas tik po 57 mėnesių nuo įspėjamojo rašto išsiuntimo. Šitaip,
TU
teigimu, Komisija suinteresuotiesiems asmenims sukūrė netikrumo situaciją, nes jie nežinojo, kokių veiksmų prieš juos gali
imtis Komisija.
Atsižvelgdamas į administracinės procedūros trukmę Pirmosios instancijos teismas turėjo nuspręsti, kad buvo akivaizdžiai pažeistas
protingo termino principas. Neatsižvelgiant į tai, ar buvo pažeistos
TU
teisės į gynybą, dėl tokio didelio protingo termino viršijimo Pirmosios instancijos teismas turėjo nuspręsti, kad ginčijamas
sprendimas iš viso neturėjo būti priimtas, nes joks suinteresuotasis asmuo negali taip ilgai likti netikrumo situacijoje.
Komisija priminė, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką dėl pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės Komisijos
sprendimą galima panaikinti tik tuomet, jei suinteresuotosios įmonės įrodo, kad protingo termino pažeidimas pažeidė jų teisę
į gynybą. Pirmosios instancijos teismas šį klausimą išnagrinėjo skundžiamo sprendimo 87–93 punktuose ir nusprendė, kad, be
kita ko, nėra jokių įrodymų, jog buvo pažeisti
TU
interesai.
Komisija teigia, kad tvirtinimu, jog Pirmosios instancijos teismas nekonstatavo daugelio protingo termino pažeidimų, bandoma
ginčyti Pirmosios instancijos teismo nustatytus faktus, todėl jis yra akivaizdžiai nepriimtinas.
–       Dėl trečios pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalies, susijusios su teisės į gynybą pažeidimu

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba bent jau nesuprantamai motyvavo skundžiamą sprendimą,
kai nusprendė, kad nepagrįstai ilga administracinės procedūros trukmė neturėjo įtakos
TU
teisei į gynybą (skundžiamo sprendimo 79 punktas, skaitomas kartu su jo 93 ir 94 punktais).
Ji teigia, kad žala jos teisei į gynybą buvo padaryta per iki pranešimo apie kaltinimus vykusią stadiją. Ji nurodė ir konkrečias
dėl tokios trukmės kilusias neigiamas pasekmes renkant įrodymus.

TU
teigia, kad iš jos buvo atimta galimybė sėkmingai rinkti įrodymus. Dėl to, kad praėjo per daug laiko, buvo labai sunku surinkti
reikalaujamus kaltinimus paneigiančius įrodymus, nors ji elgėsi laikydamasi kiekvienai įmonei taikomos rūpestingumo pareigos,
kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamo sprendimo 87 punkte.
Komisija mano, kad trečioje pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje bandoma ginčyti Pirmosios instancijos teismo 87–93
skundžiamo sprendimo punktuose nustatytus faktus, todėl ji yra akivaizdžiai nepriimtina.
Subsidiariai Komisija kritikuoja
TU
argumentą, kad pernelyg ilga tyrimo trukmė neleido šiai bendrovei surinkti įrodymų. Šiuo klausimu Komisija nurodo, kad
TU
šiuos argumentus jau buvo pateikusi Pirmosios instancijos teismui, kuris juos atmetė 87 ir 88 skundžiamo sprendimo punktuose.
Pirmosios instancijos teismo išvadų šiuose punktuose
TU
visiškai neginčija.

CEF
, atsakydama į jai nusiųstą apeliacinį skundą, taip pat teigia, kad pirmasis
TU
apeliacinio skundo pagrindas yra grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu. Pirmosios instancijos teismas, vertindamas
protingą terminą, pagrįstai nagrinėjo laikotarpį, pasidedantį nuo tada, kai buvo pateiktas prašymas pateikti informaciją,
t. y. nuo 1991 m. liepos 25 dienos.
Kiek tai susiję su protingu terminu ir teisės į gynybą pažeidimu,
CEF
nurodo 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
(C 185/95 P, Rink. p. I‑8417) 49 punktą, norėdama pagrįsti, kad Pirmosios instancijos teismas nuspręsdamas, jog nors pirmoji
administracinės procedūros dalis ir truko pernelyg ilgai, protingo termino principas nebuvo pažeistas, nes nepateikta įrodymų
dėl teisės į gynybą pažeidimo, netaikė klaidingos teisinės sampratos.
Visais atvejais
CEF
mano, kad šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas nustatė faktus, kurių Teisingumo Teismas negali iš naujo tirti. Todėl
pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas arba bent jau nepagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Protingo termino laikymasis vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos srityje yra bendrasis Bendrijos teisės
principas, kurio laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai (1997 m. kovo 18 d. Sprendimo
Guérin automobiles prieš Komisiją
, C‑282/95 P, Rink. p. I‑1503, 36 ir 37 punktai ir minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
167–171 punktai).
Reikia patikrinti, ar atmesdamas argumentus, kad Komisija tariamai pažeidė šį principą, Pirmosios instancijos teismas nepadarė
teisės klaidos.
Priešingai nei teigia
TU
, Pirmosios instancijos teismas, taikydamas protingo termino principą, išskyrė dvi administracinės procedūros stadijas, t. y.
tyrimo stadiją prieš pateikiant pranešimą apie kaltinimus, ir likusią administracinės procedūros dalį (skundžiamo sprendimo
78 punktas).
Toks analizės būdas visiškai atitinka Teisingumo Teismo praktiką. Taip minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
181–183 punktuose Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad nagrinėjant administracinę procedūrą gali tekti nagrinėti
du vienas po kito einančius laikotarpius, kurių kiekvienam taikoma individuali vidinė logika. Pirmasis laikotarpis truko iki
pranešimo apie kaltinimus ir prasidėjo nuo tada, kai Komisija, naudodamasi Bendrijos teisės aktų leidėjo jai suteiktais įgaliojimais,
ėmėsi priemonių, kuriomis, be kita ko, buvo priekaištaujama dėl pažeidimo padarymo, ir tai leido jai suformuoti poziciją dėl
procedūros krypties. Antrasis laikotarpis truko nuo pranešimo apie kaltinimus iki galutinio sprendimo priėmimo. Jo tikslas
yra leisti Komisijai priimti galutinį sprendimą dėl pažeidimo, dėl kurio pareikštas kaltinimas.
Atskyręs dvi administracinės procedūros stadijas, Pirmosios instancijos teismas ištyrė, ar kiekviena iš jų netruko per ilgai.
Dėl pirmosios stadijos Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 77 punkte nusprendė, kad Komisija, 1991 m. liepos
25 d. pateikusi prašymą pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį, laukė ilgiau nei trejus metus, kol pagaliau
atliko patikrinimus vietoje. Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad šis laikotarpis buvo pernelyg ilgas ir taip ilgai
truko dėl Komisijos neveikimo.
Dėl administracinės procedūros antrosios stadijos Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 85 punkte nurodė, kad
tarp šalių argumentų išklausymo ir ginčijamo sprendimo priėmimo praėjo maždaug 23 mėnesiai – tai yra ilgas laikotarpis ir
atsakomybės už jo ilgą trukmę negalima priskirti nei
TU
, nei FEG. Iš to Pirmosios instancijos teismas daro išvadą, kad Komisija viršijo paprastai sprendimui priimti reikalingą terminą.
Kadangi vien nustatymo, kad procedūra truko pernelyg ilgai ir už tai nei
TU
, nei FEG nėra atsakingos, nepakanka pripažinti protingo termino principo pažeidimo, Pirmosios instancijos teismas atkreipė
dėmesį į šios ilgos procedūros trukmės įtaką
TU
teisei į gynybą. Toks požiūris buvo grindžiamas skundžiamo sprendimo 74 punktu, kuriame Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
kad protingo termino viršijimas gali būti pagrindas panaikinti sprendimą, kuriuo nustatomas pažeidimas, tik tuomet, jei nustatoma,
kad šio principo pažeidimas pažeidė suinteresuotųjų įmonių teisę į gynybą. Pirmosios instancijos teismo teigimu, jei neįvykdoma
ši sąlyga, pareigos priimti sprendimą per protingą terminą nesilaikymas neturi įtakos administracinės procedūros, vykdomos
pagal Reglamentą Nr. 17, teisėtumui.
Šio kriterijaus naudojimas siekiant nustatyti, ar buvo pažeistas protingo termino principas, yra visiškai teisėtas. Iš tiesų
minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
49 punkte Teisingumo Teismas, vertindamas Pirmosios instancijos atliktą procedūros trukmės įvertinimą, nusprendė, kad esant
įrodymų, jog procedūros trukmė turėjo įtakos ginčo sprendimui, skundžiamas sprendimas gali būti panaikintas. To paties požiūrio
laikėsi ir Pirmosios instancijos teismas, kai nusprendė, kad ginčijamą sprendimą reikėtų panaikinti, jei dėl pernelyg ilgos
Komisijos procedūros trukmės buvo pažeistos
TU
teisės į gynybą – ši prielaida gali turėti poveikį procedūros baigčiai.
Šiomis aplinkybėmis reikia įvertinti Pirmosios instancijos teismo analizę dėl tariamo
TU
teisės į gynybą pažeidimo.
Iš skundžiamo sprendimo aišku, kad ši analizė apsiriboja ištyrimu, kokią įtaką pernelyg ilga antros administracinės procedūros
stadijos trukmė turėjo
TU
teisės į gynybą įgyvendinimui. Be kita ko, šio sprendimo 93 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nepagrįstai
ilga administracinės procedūros trukmė neturėjo įtakos
TU
ir FEG teisėms į gynybą.
Apie prieš pranešimą apie kaltinimus vykusią tyrimo stadiją Pirmosios instancijos teismas 79 skundžiamo sprendimo punkte nurodo,
kad vien šios administracinės procedūros stadijos ištęsimas pats savaime negalėjo pažeisti teisės į gynybą, nes
TU
ir FEG kaltinimai oficialiai nebuvo pareikšti, kol jos negavo pranešimų apie kaltinimus.
Ši išvada yra teisinga tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad
TU
ir FEG oficialiai buvo informuotos apie kaltinimus, kuriuos Komisija pareiškė atlikusi savo tyrimą, tik po to, kai joms buvo
išsiųstas pranešimas apie kaltinimus. Toks Pirmosios instancijos teismo argumentavimas grindžiamas mintimi, kad suinteresuotosios
įmonės gali visiškai pasinaudoti teise į gynybą tik per antrą administracinės procedūros stadiją, o ne prieš išsiunčiant pranešimą
apie kaltinimus, nes pastarosios stadijos metu Komisija dar nėra pateikusi priekaištų dėl jos nustatytų tariamų pažeidimų.
Visais atvejais skundžiamo sprendimo 79 punkte Pirmosios instancijos teismo išdėstytuose argumentuose neatsižvelgiama į galimybę,
kad pernelyg ilgai vykstanti tyrimo stadija galėjo turėti įtakos
TU
, šiai įgyvendinant savo teisę į gynybą per antrą administracinės procedūros stadiją, t. y. po pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo.
Pernelyg ilga pirmosios administracinės procedūros stadijos trukmė gali turėti įtakos suinteresuotųjų įmonių teisės į gynybą
įgyvendinimui ateityje, be kita ko, sumažindama antrojoje procedūros stadijoje naudojamų teisės į gynybą efektyvumą. Iš tiesų,
kaip savo išvados 123 punkte nurodo generalinė advokatė, kuo daugiau laiko praeina tarp tokios tyrimo priemonės, kokia šiuo
atveju yra 1991 m. rugsėjo 16 d. įspėjamojo rašto ir pranešimo apie kaltinimus išsiuntimas, juo didesnė tikimybė, kad nebus
galima arba bus labai sunku surinkti kaltinimus paneigiančių įrodymų – ypač kiek tai susiję su kaltinimus galinčiais paneigti
liudininkais, visų pirma dėl to, kad gali pasikeisti suinteresuotųjų įmonių valdymo organų nariai ir kitas personalas. Nagrinėdamas
protingo termino principą Pirmosios instancijos teismas nepakankamai atsižvelgė į šio principo įgyvendinimo aspektą.
Teisės į gynybą gerbimas – esminis principas, kurio svarba dažnai pabrėžiama Teisingumo Teismo praktikoje (žr. 1983 m. lapkričio
9 d. Sprendimą
Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 7 punktą), yra nepaprastai svarbus tokiose procedūrose, kokia yra nagrinėjama šioje byloje; labai
svarbu išvengti nepataisomo šios teisės pažeidimo dėl pernelyg ilgos tyrimo stadijos trukmės ir to, kad ši ilga trukmė nesudarytų
kliūčių surinkti įrodymus, paneigiančius atsakomybę užtraukiantį suinteresuotųjų įmonių elgesį. Dėl šios priežasties tyrimą,
ar nėra galimų šios teisės apribojimų, reikia atlikti ne tik dėl stadijos, kai šia teise naudojamasi plačiausiai, t. y. antrosios
administracinės procedūros stadijos. Reikia įvertinti, ar visoje šioje procedūroje per visą jos laikotarpį nebuvo galimo teisės
į gynybą pažeidimo.
Todėl Pirmosios instancijos teismas, skundžiamame sprendime apribojęs tariamo teisės į gynybą pažeidimo nagrinėjimą tik pernelyg
ilgai trukusia antros administracinės procedūros stadija, padarė teisės klaidą. Jis neišnagrinėjo, ar pernelyg ilga visos
administracinės procedūros trukmė (įskaitant ir prieš pranešimą apie kaltinimus buvusią stadiją), dėl kurios kalta Komisija,
galėjo turėti įtakos FEG ir
TU
galimybei ateityje gintis ir, visų pirma, ar tai galėjo taip susilpninti jų galimybes gintis, kad turėjo lemiamos įtakos.
Iš to darytina išvada, kad pirmasis
TU
apeliacinio skundo pagrindas yra pagrįstas tiek, kiek jis grindžiamas teisės klaida taikant protingo termino principą. Todėl
skundžiamą sprendimą reikia iš dalies panaikinti tiek, kiek jame buvo nuspręsta, jog pirmosios administracinės procedūros
stadijos pratęsimas pats savaime negalėjo pažeisti FEG teisės į gynybą.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąją pastraipą, jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina
Pirmosios instancijos teismo sprendimą. Teisingumo Teismas gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje
tai galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui.
Šioje byloje, kadangi tariamas teisės į gynybą pažeidimas dėl pernelyg ilgai trukusios administracinės procedūros buvo išnagrinėtas
pirmojoje instancijoje ir
TU
turėjo galimybę išdėstyti savo argumentus šiuo klausimu, Teisingumo Teismas gali išspręsti bylą iš esmės.
Savo apeliaciniame skunde Pirmosios instancijos teismui
TU
teigia, kad pernelyg ilga administracinės procedūros trukmė turėjo įtakos jos galimybei pasinaudoti teise į gynybą ir atitinkamai
pačiai procedūrai. Jai gintis buvo trukdoma jau nuo tada, kai ji gavo pranešimą apie kaltinimus.
Todėl reikia patikrinti, ar
TU
pateikė pakankamai įrodymų, kad pranešimo apie kaltinimus dieną, t. y. 1996 m. liepos 3 d., jos galimybės atsikirsti į Komisijos
kaltinimus buvo apribotos dėl to, kad pirmoji administracinės procedūros stadija truko nepagrįstai ilgai.
Visų pirma,
TU
pastebi, kad Komisijos ginčijamame sprendime nurodyti FEG, NAVEG ir
TU
atstovų diskusijų protokolai. Tačiau daugeliu atveju pastarosios atstovai, kurie dalyvavo šiose diskusijose, jau ilgai nedirbo
šioje įmonėje. Pavyzdžiui, regioniniuose FEG susirinkimuose dalyvavę Van Hulten, de Beun, Romein ir Van Wingen iš darbo
TU
į pensiją arba dėl ligos išėjo jau prieš kelerius metus. Coppoolse, kuris ginčijamo sprendimo 65 ir 69 motyvuojamosios dalies
punktuose nurodomas kaip FEG prezidentas, joje atstovavęs FEG interesams, šioje įmonėje nedirbo jau nuo 1989 m., o
TU
kontroliuojančioje įmonėje
Schotman
nedirbo nuo 1992 m. birželio 1 dienos.

TU
teigia, kad be šių asmenų yra neįmanoma sužinoti konkretaus tuomet vykusių diskusijų konteksto, kurio reikia siekiant apsiginti
nuo pranešime apie kaltinimus išdėstytų Komisijos priekaištų.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad savo ieškinyje Pirmosios instancijos teismui
TU
nepatikslino šių asmenų išvykimo datos ir nepaaiškino, kodėl 1996 m. liepos 3 d. iš jų nebebuvo galima gauti informacijos.
TU
nurodyti argumentai, kodėl įgyvendinant teisę į gynybą būtina susitikti su šiais asmenims, nėra tikslūs. Ji nenurodo, kokius
konkrečius skundžiamajame sprendime nurodytus Komisijos priekaištus galima buvo paneigti dalyvaujant šiems asmenims.
Antra,
TU
nurodo 11 susitikimų protokolų, kuriais Komisija grindė kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos buvimą. Iš juose
TU
atstovavusių atstovų trys: Vos (
TU
susitikimas su įmone
Holec
), Van der Kaay (dalyvavęs 1990 m. vasario 14 d. FEG susirinkime „Zuid‑Nederland“) ir Van Nieuwenhof (dalyvavęs 1991 m. gegužės
28 d. to paties regiono susirinkime), – negalėjo
TU
pateikti savo pastabų.

TU
teigia, kad net jei būtų galimybė gauti šių suinteresuotųjų asmenų pagalbą, vis tiek nebūtų įmanoma atkurti prieš penkerius-aštuonerius
metus vykusių diskusijų.
Šiuo klausimu pastebėtina, kad pranešimas apie kaltinimus
TU
buvo nusiųstas 1996 m. liepos 3 dieną.
TU
nenurodo nei šių asmenų išvykimo datos, nei kaip ta aplinkybė, kad jų negalima apklausti, pakenkė jai gintis nuo Komisijos
priekaištų.
Be to, aišku, kad bent jau 1990 m. vasario 14 d. FEG susirinkime „Zuid‑Nederland“
TU
atstovavo ne tik Van der Kaay, bet ir kiti asmenys; be to,
TU
nenurodė jokių aplinkybių, kurios jai būtų trukdžiusios susiekti su pastaraisiais asmenimis.
Iš to, kas pasakyta pirmiau, aišku, kad
TU
argumentai dėl teisės į gynybą pažeidimo nėra pagrįsti įtikinamais įrodymais, iš kurių būtų matyti, kad šios teisės buvo
pažeistos dėl to, jog administracinės procedūros stadija, vykusi iki pranešimo apie kaltinimus, truko pernelyg ilgai ir jog
pranešimo apie kaltinimus pateikimo dieną jos galimybės veiksmingai gintis jau buvo pažeistos.
Iš
TU
pateiktų argumentų negalima daryti išvados, kad jos teisės į gynybą buvo iš tiesų pažeistos, o šis faktas nagrinėjamas atsižvelgiant
į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes.
Todėl
TU
ieškinio Pirmosios instancijos teismui pagrindas, grindžiamas protingo termino pažeidimu, yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Todėl reikia atmesti ir patį šiuo pagrindu grindžiamą ieškinį Pirmosios instancijos teismui.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, grindžiamo tariamu kaltinimus paneigiančio įrodymo, kuris yra vėlesnis už įspėjamąjį
raštą, atmetimu
Šalių argumentai

TU
teigia, kad skundžiamo sprendimo motyvuose yra vidinis prieštaravimas ir dėl to šis sprendimas yra netinkamai motyvuotas
dėl dviprasmybės, susijusios su reikšme, kurią Pirmosios instancijos teismas teikia įspėjamojo rašto įteikimo dienai.
Viena vertus, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 79 punkte nusprendė, kad
TU
kaltinimai oficialiai buvo pareikšti pranešimo apie kaltinimus dieną. Išeitų, kad iki tol
TU
nereikėjo gintis, nes jai nebuvo pateikta jokių oficialių kaltinimų. Todėl Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į laikotarpį
iki pranešimo apie kaltinimus, kai sprendė, ar Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, laikėsi protingo termino principo.
Kita vertus, iš skundžiamo sprendimo 196 ir 208 straipsnių darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas manė, jog
TU
faktiškai buvo apkaltinta nuo įspėjamojo rašto gavimo arba bent jau nuo pirmo prašymo pateikti informaciją. Nes Pirmosios
instancijos teismas, nepateikdamas jokių paaiškinimų, atmetė po rašto gavimo atsiradusius kaltinimus paneigiančius įrodymus.

TU
teigia, kad skundžiamas sprendimas turi rimtų motyvavimo trūkumų ir kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisę į gynybą.
Komisija teigia, kad antrasis
TU
apeliacinio skundo pagrindas yra grindžiamas dviem klaidingomis prielaidomis.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas vertindamas, ar laikotarpis tarp pirmųjų administracinės procedūros aktų priėmimo ir
ginčijamo sprendimo priėmimo buvo protingas, atsižvelgė ir į laikotarpį iki pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo.
Antra, Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo
TU
pateiktus įrodymus ir argumentus ir nusprendė, kad jie neturėjo įrodomosios vertės, kurią jiems bandė suteikti
TU
. Jos teigimu, Pirmosios instancijos teismas vertindamas taip pat atkreipė dėmesį į tai, kad dokumentai, kuriais rėmėsi
TU
, buvo parengti tik po to, kai visi suinteresuotieji asmenys Komisijos buvo informuoti apie administracinės procedūros pradžią.
Komisija taip pat mano, kad šiame apeliacinio skundo pagrinde bandoma Teisingumo Teismui pateikti nagrinėti Pirmosios instancijos
teismo atliktą byloje esančių dokumentų įrodomosios galios įvertinimą, todėl jis turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Išankstinės pastabos
Reikia priminti, kokios yra Teisingumo Teismo per apeliacinį procesą vykdomos teisminės priežiūros ribos.
Iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo Statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad tik Pirmosios instancijos
teismas turi kompetenciją, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam
pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar įvertinus
faktines aplinkybes, pagal EB 225 straipsnį Teisingumo Teismas turi kompetenciją patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę
kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis (žr. minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
23 punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, dar neskelbtas Rinkinyje, 51 punktą).
Todėl Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei patvirtinti faktinių aplinkybių, nei iš esmės nagrinėti įrodymų, kuriais
Pirmosios instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Iš tikrųjų, jeigu šie įrodymai buvo gauti teisėtai, buvo laikytasi
proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymo administravimo srityje, tik Pirmosios instancijos teismas sprendžia
dėl jam pateiktų įrodymų vertės. Šis vertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejį, nėra pats savaime teisės klausimas,
kurį turi peržiūrėti Teisingumo Teismas (minėtų sprendimų
Baustahlgewebe prieš Komisiją
24 punktas ir
General Motors prieš Komisiją
52 punktas).
Be to, primintina, kad klausimas, ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvai yra prieštaringi, ar nepakankami, yra
teisės klausimas ir gali būti keliamas paduodant apeliacinį skundą (1998 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Somaco prieš Komisiją
, C‑401/96 P, Rink. p. I‑2587, 53 punktas ir 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Cubero Vermurie prieš Komisiją
, C‑446/00 P, Rink. p. I‑10315, 20 punktas).
Dėl pareigos motyvuoti iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad ji neįpareigoja Pirmosios instancijos teismo parengti
detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą argumentą. Motyvai gali būti numanomi su sąlyga, kad iš jų suinteresuotieji
asmenys galėtų suprasti, dėl ko buvo imtasi tokių priemonių, o kompetentingas teismas turėtų pakankamai įrodymų vykdyti jam
pavestą kontrolę (šia prasme žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 372 punktą).
–       Antrojo apeliacinio skundo pagrindo analizė
Tiek, kiek savo antruoju pagrindu
TU
siekia įrodyti, kad skundžiamo sprendimo motyvavai dėl tam tikrų dokumentų nepriėmimo kaip įrodymų yra nepakankami ar net
prieštaringi, šis pagrindas yra priimtinas.
Savo ieškiniuose Pirmosios instancijos teismui
TU
ir FEG ginčijo Komisijos ginčijamajame sprendime nurodytas aplinkybes, kurios buvo pateiktos kaip džentelmeniško susitarimo
tarp NAVEG ir FEG dėl tiekimo pastarosios nariams įgyvendinimo pavyzdžiai (toliau – džentelmeniškas susitarimas). Šiame kontekste
remtasi dviem įmonės
Spaanderman Licht
, kuri yra NAVEG narė, raštais.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 196 ir 208 punktuose ištyrė jų įrodomąją vertę.
Dėl 1991 m. rugpjūčio 14 d. rašto Pirmosios instancijos teismas minėtame 196 punkte įvertino šio rašto įrodomąją vertę atsižvelgdamas
į tai, kokiomis aplinkybėmis jis buvo parengtas. Pirma, jis nurodė, kad šis raštas buvo skirtas NAVEG atsakant į šios prieš
dvi dienas užduotą klausimą. Taigi būtent
NAVEG
ėmėsi iniciatyvos paklausti
Spaanderman Licht
apie motyvus, dėl kurių pastaroji atsisakė tiekti prekes
CEF
. Antra, Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad šis raštas buvo parašytas po 1991 liepos 25 d. Komisijos adresuotų prašymų
FEG ir
TU
pateikti informaciją, todėl jis nebuvo įtikinantis.
Dėl 1991 m. gegužės 22 d.
Spaanderman Licht
rašto
CEF
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šis raštas buvo skirtas nurodyti, jog
Spaanderman Licht
neketino plėsti savo platintojų tinklo. Pirmosios instancijos teismas taip pat nurodė, kad šis raštas buvo parengtas jau
Komisijai pradėjus tyrimą.
Taigi iš skundžiamo sprendimo 196 ir 208 punktų išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas pakankamai motyvavo, kodėl šie
raštai nėra įtikinami ir kodėl jų nepriėmė kaip kaltinimus paneigiančių įrodymų.
Dėl
TU
nurodomo tariamo skundžiamo sprendimo motyvų prieštaringumo reikia pastebėti, kaip savo išvados 27 punkte pažymėjo generalinė
advokatė, kad atsižvelgiant į tai, jog tarp įvertinimo dėl administracinės procedūros trukmės protingumo ir Pirmosios instancijos
teismui pateiktų dokumentų įrodomosios vertės nėra jokio loginio ryšio, šiame sprendime nėra jokios prieštaros.
Be to, Pirmosios instancijos teismui šalių pateiktų aplinkybių kaip įrodymų įrodomoji vertė, kurią priklauso vertinti tik
šiam teismui, nebūtinai priklauso nuo administracinės procedūros, kurios metu jos buvo parengtos, stadijos. Kaip savo išvados
28 punkte nurodo generalinė advokatė, jų įrodomoji vertė turi būti patikrinta įvertinant visas konkrečias bylos aplinkybes.
Taip iš skundžiamo sprendimo 196 ir 208 punktų tampa aišku, kad tas faktas, jog Komisija jau buvo pradėjusi savo tyrimą, nėra
vienintelė aplinkybė, dėl kurios Pirmosios instancijos teismas atmetė, be kita ko, 1991 m. rugpjūčio 14 ir gegužės 22 d.
Spaanderman Licht
raštus kaip negalinčius paneigti Komisijos pateiktų įrodymų apie džentelmeniško susitarimo įgyvendinimą. Todėl šių 196 ir
208 punktų negalima aiškinti taip, kad dokumentai, parengti Komisijai pradėjus tyrimą, neturi jokios įrodomosios vertės.
Atsižvelgiant į tai, kad išdėstyta pirmiau, antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo TU dalyvavimu Komisijos nustatytuose pažeidimuose

TU
priekaištauja, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba bent jau nesuprantamai motyvavo skundžiamą sprendimą
tiek, kiek jis to sprendimo 367 ir 379 punktuose nusprendė, kad Komisija pagrįstai priekaištavo
TU
aktyviai dalyvavus pažeidimuose, susijusiuose su kolektyvine išimtinio tiekimo tvarka, ir FEG susitarimuose dėl kainų. Trečiąjį
pagrindą sudaro trys dalys.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su
TU
dalyvavimu kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje
–       Šalių argumentai
Šioje apeliacinio skundo trečiojo pagrindo dalyje
TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba bent jau nesuprantamai motyvavo skundžiamą sprendimą,
kai nusprendė, kad ji aktyviai dalyvavo džentelmenišku susitarimu nustatytoje kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje.
Visų pirma, Pirmosios instancijos teismas neįvertino FEG vidaus taisyklių ir asociacijoms taikomų Nyderlandų teisės aktų.

TU
šiuo atžvilgiu primena, kad ji Pirmosios instancijos teismui teigė, jog negalėjo daryti jokios įtakos FEG sprendimams. Ji
nurodo, kad, nepaisant šio tvirtinimo, Pirmosios instancijos teismas 352 skundžiamo sprendimo punkte nusprendė, kad nebuvo
svarbūs nei jos prieštaravimai dėl Komisijos teiginio, jog
TU
vaidino svarbų vaidmenį kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje, nei nuomonė, grindžiama vidinėmis FEG veiklos taisyklėmis
ir asociacijoms taikomais Nyderlandų teisės aktais.
Pirmosios instancijos teismo argumentai šiuo klausimu yra nesuprantami, nes jis skundžiamo sprendimo 356 punkte nusprendė,
kad tos pačios vidinės FEG veiklos taisyklės buvo svarbios vertinant
TU
vaidmenį šios asociacijos veikloje.
Šiuo požiūriu Komisija teigia, kad tariamas prieštaravimas tarp skundžiamo sprendimo 352 ir 356 punktų atsiranda dėl klaidingo
šio sprendimo aiškinimo.
Taip, Komisijos teigimu, skundžiamo sprendimo 352 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad
TU
negali remtis vidinėmis FEG veiklos taisyklėmis ar Nyderlandų teisės aktų, reglamentuojančių asociacijų veiklą, nuostatomis,
teigdama, kad ji nedalyvavo nustatytuose pažeidimuose. Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, jog reikia
atsižvelgti tik į tai, kad vyko iš tiesų, o ne tai, kas buvo oficialiai leidžiama ar įmanoma.
Be kita ko, skundžiamo sprendimo 365 punkte Pirmosios instancijos teismas, įvertindamas realią
TU
reikšmę FEG veikloje, nusprendė, kad
TU
iš tiesų dalyvavo kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje.
Antra,
TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 353 punkte, kuriame jis patvirtino Komisijos ginčijamame sprendime
taikytą kriterijų, kad FEG interesai sutapo su
TU
interesais, išdėstyti argumentai yra nesuprantami. Ji teigia, kad tai, jog ji yra viena didžiausių įmonių tarp FEG narių,
neįrodo, kad jos ir asociacijos „interesai natūraliai sutampa“.
Interesų sutapimu grindžiamas kriterijus šiuo atveju yra visai nesvarbus, ir Pirmosios instancijos teismas turėjo nustatyti
bendrą
TU
ir FEG valią.
Šiuo klausimu Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismo nustatytas faktas dėl FEG ir
TU
interesų sutapimo nėra pagrįstas vien tuo, kad pastaroji buvo viena didžiausių ir pagrindinių
FEG
narių. Jos teigimu, iš skundžiamo sprendimo 356 punkto aišku, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat atsižvelgė į faktą,
jog daugelį metų
TU
atstovas buvo FEG valdybos narys, kurį laiką jis net buvo jos pirmininkas, ir šios bendrovės atstovai aktyviai dalyvavo įvairiose
produktų komisijose.
Komisija taip pat kritikuoja
TU
teiginį, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo tirti, ar buvo „bendra
TU
ir FEG valia“. Ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas patikrino, ar
TU
dalyvavo kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje, ir nustatė, kad taip iš tiesų buvo, o to pakanka, kad jai būtų galima
priskirti pažeidimą.
Trečia,
TU
nurodo skundžiamo sprendimo 356 punkte Pirmosios instancijos teismo nustatytą faktą, kad ji yra „viena didžiausių įmonių
tarp FEG narių“, ir būtent dėl to, kad „kai kurie jos vadovai ar darbuotojai buvo FEG tarybos nariai bei dalyvavo šios asociacijos
valdymo organų posėdžiuose 1985–1995 metais“, ji mano, kad tokio nustatymo nepakanka nustatyti, jog ji „aktyviai“ dalyvavo
ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytame pažeidime.
Šiuo atveju Komisija privalėjo išsiaiškinti, ar
TU
kokiu nors kitu būdu pritarė savo atstovo FEG valdyboje veiksmams ir atitinkamai jos politikai bei šios politikos vykdymui.
Komisija to nepadarė ir Pirmosios instancijos teismas šiuo atveju turėjo nustatyti, kad buvo padaryta teisinio vertinimo klaida.
Komisija šiuo klausimu teigia, kad
TU
aiškiai neatsižvelgė į visus įrodymus, kuriuos Pirmosios instancijos teismas ištyrė skundžiamo sprendimo 356–361 punktuose.
Ji primena, kad Pirmosios instancijos teismas, šiuose punktuose nustatęs, kad
TU
dalyvavo šiame džentelmeniškame susitarime ne tik dalyvaudama susirinkimuose, kuriuose buvo aptariamas šis susitarimas, ir
nuo jo neatsiribodama, bet kaip FEG valdybos narė tiesiogiai rengdama šį susitarimą ir jį įgyvendindama.
Iš to darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas, vertindamas, ar
TU
galima priskirti dalyvavimą kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje, taikė teisingą teisės kriterijų.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Šia trečiojo apeliacinio pagrindo pirmoje dalyje
TU
iš esmės ginčija teisės kriterijus, kuriuos Pirmosios instancijos teismas naudojo vertindamas Komisijos pateiktus įrodymus,
kad
TU
dalyvavo kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje. Kadangi pažeidimo priskyrimo įmonei klausimas yra teisės klausimas, Teisingumo
Teismas turi išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas, nustatydamas, kad Komisija pagrįstai galėjo nustatyti, jog
TU
aktyviai dalyvavo konkurenciją pažeidžiančioje veikloje, padarė teisės klaidą.
Be to, šioje trečiojo pagrindo dalyje
TU
kritikuoja tariamai nepakankamą motyvavimą daugelio skundžiamo sprendimo punktų, susijusių su jos dalyvavimu kolektyvinėje
išimtinio tiekimo tvarkoje.
Iš to darytina išvada, kad trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis yra priimtina.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisijai įrodžius, kad atitinkama įmonė dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo
sudaryti antikonkurencinio pobūdžio susitarimai, ir aiškiai jiems neprieštaravo, tai yra pakankamas šios įmonės dalyvavimo
kartelyje įrodymas. Jei dalyvavimas tokiuose susitikimuose įrodytas, ši įmonė turi pateikti duomenų, galinčių įrodyti, kad
ji dalyvavo neturėdama antikonkurencinių ketinimų, ir patvirtinti, kad nurodė savo konkurentams, jog dalyvauja šiuose sutikimuose
turėdama kitokių tikslų nei jie (žr. 1999 m. liepos 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 96 punktą ir sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 155 punktą).
Iš skundžiamo sprendimo 359–361 punktų aišku, jog Pirmosios instancijos teismas šiais principais vadovavosi vertindamas Komisijos
pateiktus įrodymus dėl jos sprendimo, kad
TU
dalyvavo kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje. Atlikdamas analizę Pirmosios instancijos teismas niekur nesivadovavo prielaida,
kad įmonės dalyvavimas profesinės asociacijos veikloje automatiškai reiškia, jog įvairūs pastarosios padaryti pažeidimai priskirtini
ir šiai įmonei. Šiuo požiūriu iš šio sprendimo 335 punkto aišku, kad Pirmosios instancijos teismas taikė asmeninio dalyvavimo
vykdant pažeidimą kriterijų.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 357 punkte nustatė, kad Komisija surinko džentelmeniško susitarimo egzistavimo
įrodymų. Pirmosios instancijos teismo teigimu, Komisija surinko dokumentų, įrodančių FEG ir NAVEG ryšius, kurių metu buvo
minimas džentelmeniškas susitarimas. Šie dokumentai apima laikotarpį, prasidedantį nuo bendro 1986 m. kovo 11 d. vykusio NAVEG
ir FEG valdybų posėdžio. Komisija taip pat turėjo informacijos apie 1989 m. vasario 28 d. ir 1991 m. spalio 25 d. vykusių
tų pačių valdybų posėdžiuose pateiktus pasiūlymus ir apie 1991 m. lapkričio 18 d. laišką FEG raštą NAVEG.
Dėl pačios
TU
dalyvavimo džentelmeniškame susitarime Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 358 punkte nustatė, kad nors Komisijos
minimuose NAVEG ir FEG valdybų posėdžiuose
TU
nedalyvavo ir jai nebuvo atstovaujama 1989 m. vasario 28 d. posėdyje, FEG vis tiek parengė šio posėdžio protokolą. Pirmosios
instancijos teismas nurodė, kad
TU
dalyvavimas kituose posėdžiuose (1986 m. kovo 11 d. ir 1991 m. spalio 25 d.) bei jos atstovo dalyvavimas FEG valdyboje 1991 m.
nebuvo ginčijami.
Skundžiamo sprendimo 360 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nesant atsiribojimo įrodymų, ir ypač į jos dalyvavimą
FEG valdyboje,
TU
reikia pripažinti dalyvavus džentelmeniškame susitarime.
Iš to darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas, vertindamas
TU
dalyvavimą kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje, nepadarė teisės klaidos.
Taip pat reikia išnagrinėti
TU
pateiktus argumentus, kad kai kurie skundžiamo sprendimo punktai, susiję su jos dalyvavimu kolektyvinėje išimtinio tiekimo
tvarkoje, yra nepakankamai motyvuoti.
Visų pirma, kalbant apie
TU
argumentą dėl tariamo prieštaravimo tarp 352 ir 356 skundžiamo sprendimo punktų, pažymėtina, kad juos atidžiai skaitant nėra
jokio prieštaravimo.
Iš skundžiamo sprendimo 350 punkto aišku, kad Pirmosios instancijos teismas, siekdamas išsiaiškinti, ar Komisija pakankamai
įrodė
TU
dalyvavimą ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose nurodytuose pažeidimuose, išnagrinėjo
TU
pareikštus argumentus, kuriais siekiama atmesti įrodymus dėl jos aktyvaus dalyvavimo pažeidimuose.
Vertindamas
TU
dalyvavimą kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 352 punkte atmetė
argumentą, kad ši bendrovė negalėjo daryti įtakos FEG priimamiems sprendimams. Teismas nurodė, kad
TU
argumentai, susiję su vidinėmis FEG veiklos taisyklėmis ir Nyderlandų teisės aktais, reglamentuojančiais asociacijų veiklą,
nebuvo svarbūs. Jo teigimu, svarbu nustatyti, ar
TU
dalyvavo džentelmeniškame susitarime, o ne – ar FEG įstatai arba minėti teisės aktai jai leido dalyvauti.
Šis argumentavimas yra pagrįstas būtinybe nustatyti, ar
TU
iš tikrų dalyvavo džentelmeniškame susitarime, o ne tai, ar toks dalyvavimas buvo paprasčiausiai galimas.
Būtent tokį argumentavimą naudojo Pirmosios instancijos teismas nagrinėdamas klausimą, ar
TU
iš tiesų dalyvavo kolektyvinėje išimtinio tiekimo tvarkoje, kai nusprendė, kad tas faktas, jog kai kurie
TU
vadovai ir darbuotojai buvo FEG valdybos nariai, yra svarbus ir skundžiamo sprendimo 356 jis punkte paminėjo FEG įstatus
primindamas, kad šis organas atsako už bendrąjį asociacijos valdymą.
Taigi skundžiamame sprendime šiuo klausimu nėra jokio motyvų tarpusavio prieštaravimo.
Antra, dėl skundžiamo sprendimo 353 punkto kritikos, reikia pastebėti, kad Pirmosios instancijos teismo nustatytas FEG ir
TU
interesų sutapimas nėra pagrįstas vien tuo, kad ši įmonė buvo viena didžiausių įmonių tarp FEG narių. Iš tiesų iš šio sprendimo
356 punkto aišku, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat atsižvelgė į faktą, jog daugelį metų
TU
atstovas buvo FEG valdybos narys, kurį laiką jis net buvo jos pirmininkas, ir šios bendrovės atstovai aktyviai dalyvavo įvairiose
produktų komisijose.
Dėl tariamos būtinybės Pirmosios instancijos teismui nustatyti bendrą
TU
ir FEG valią reikia konstatuoti, kad tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas patikrino, ar
TU
iš tiesų dalyvavo džentelmeniškame susitarime ir nustatė šį faktą, buvo įvykdyta šio pažeidimo priskyrimo šiai įmonei sąlyga.
Atsižvelgiant į tai, kas minėta pirmiau, trečiojo apeliacinio skundo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo antros dalies, susijusios su
TU
dalyvavimu išplečiant kolektyvinę išimtinio tiekimo tvarką
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba bent jau nesuprantamai motyvavo skundžiamą sprendimą,
kai sprendė, ar ji aktyviai dalyvavo FEG ar bent jau jos narių suderintuosiuose veiksmuose, o tai nustatęs, – kokį laikotarpį
ši asociacija siekė, kad įmonės, kurios nėra NAVEG narės, dalyvautų šiame džentelmeniškame susitarime.
Visiškai nebuvo atsižvelgta į tai, kad
TU
paskutinį kartą spaudimą įmonei, kuri nėra NAVEG narė, kad ši netiektų elektrotechnikos įrangos FEG nepriklausančioms įmonėms,
darė 1991 m. liepos 2 dieną. Todėl
TU
teigė, kad klaidinga implicitiškai tvirtinti, kaip tai padarė Pirmosios instancijos teismas, kad ji aktyviai prisidėjo darant
ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą po 1991 m. liepos 2 d. arba bent jau, kad skundžiamas sprendimas yra
nepakankamai motyvuotas. Komisija nenurodė jokios
TU
po šios datos vykdytos veiklos.
Šiuo klausimu Komisija teigia, kad
TU
bando ginčyti Pirmosios instancijos teismo nustatytus faktus dėl 1991 m. liepos 2 d. ir kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką
draudžiamo susitarimo dalyvis yra laikomas atsakingu už šį susitarimą, kol jis viešai neatsiriboja nuo jo turinio, o
TU
to niekada viešai nepadarė.
Visiškai subsidiariai Komisija pastebi, kad
TU
ignoruoja Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 366 punktą, kuriame nurodyta, kad
TU
taikė spaudimą NAVEG nepriklausančioms įmonėms ne tik individualiai, bet ir „susitarusi su kitais FEG nariais“. Šis konstatuotas
faktas yra dar viena priežastis, kodėl
TU
reikia laikyti atsakinga už šį pažeidimą visą jo trukmės laikotarpį.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Tiek, kiek trečiojo pagrindo antroje dalyje ginčijami iš esmės teisiniai kriterijai, kuriais vadovaudamasis Pirmosios instancijos
teismas tyrė Komisijos pateiktus įrodymus, siekdamas nustatyti, ar
TU
dalyvavo plečiant kolektyvinę išimtinio tiekimo tvarką, ši dalis yra priimtina.
Tačiau ji ignoruoja išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė skundžiamo sprendimo 365–376 punktuose.
Taip šio sprendimo 365 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad
TU
buvo viena pagrindinių FEG narių ir kad jai nuolat atstovauta asociacijos valdyboje nuo 1985 iki 1995 metų; vienintelė išimtis
buvo 1990 metai. Be to, Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad vykdydama šias funkcijas
TU
tiesiogiai dalyvavo rengiant FEG politiką ir (arba) buvo informuota apie šios asociacijos diskusijas su NAVEG dėl kolektyvinės
išimtinio tiekimo tvarkos bei niekada nebandė nuo to viešai atsiriboti.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 366 punkte pridūrė, kad iš Komisijos ginčijamo sprendimo motyvuojamosios
dalies 53–70 punktuose išnagrinėtų įrodymų aišku, jog
TU
vaidino itin svarbų vaidmenį suderintuosiuose veiksmuose, kuriais buvo siekiama išplėsti kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos
taikymą kai kuriems tiekėjams, nepriklausiusiems NAVEG. Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad
TU
individualiai ir kartu su kitais FEG nariais taikė spaudimą įmonėms, kad šios netiektų prekių su jais konkuruojantiems didmenininkams,
kurie nėra šios asociacijos nariai.
Pirmosios instancijos teismui savarankiškai įvertinus faktus ir konstatavus, kad toks spaudimas buvo daromas, ir kadangi faktų
vertinimas negali būti iš naujo nagrinėjamas per apeliacinį procesą metu, o jų tikrumo
TU
iš esmės ir neginčijo, reikia prieiti prie išvados, kad Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, jog Komisija pagrįstai
nustatė, kad
TU
plečiant kolektyvinę išimtinio tiekimo tvarką dalyvavo ir po 1991 m. liepos 2 d., vadovavosi asmeninio
TU
vaidmens šiame pažeidime įvertinimu. Be to, šiuo požiūriu nebuvo nustatyta jokių motyvavimo trūkumų.
Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su
TU
dalyvavimu su kainomis susijusiame pažeidime
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba bent jau nesuprantamai motyvavo skundžiamą sprendimą,
kai nusprendė, kad Komisija pagrįstai ją galėjo laikyti kalta dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodyto pažeidimo, susijusio
su susitarimais dėl kainos, nes ji aktyviai dalyvavo šiuose susitarimuose.

TU
kritikuoja skundžiamo sprendimo 371 punkte esantį Pirmosios instancijos teismo tvirtinimą, jog „
TU
negali teigti, kad dėl savo pobūdžio (ginčijamo) sprendimo 2 straipsnyje nurodytas pažeidimas yra susijęs tik su FEG ir tik
ji dėl jo ji gali būti apkaltinta“.

TU
priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, jog šis implicitiškai nusprendė, kad ji dalyvavo suderintuosiuose veiksmuose
taikydama du privalomus sprendimus dėl fiksuotų kainų ir leidinių. Ji iš skundžiamo sprendimo 376 punkto daro išvadą, kad
Pirmosios instancijos teismui ją pripažinti kalta dėl pažeidimo pakako to, jog
TU
buvo FEG narė.

TU
teigia, kad buvimas įmonių asociacijos, kuri pažeidžia konkurencijos taisykles, nare nėra pakankamas pagrindas priskirti
jai pažeidimą. Jos teigimu, šiuo atveju turi būti įrodytas individualus elgesys, iš kurio galima būtų daryti išvadą, kad šios
asociacijos narė išreiškė savo valią dalyvauti šiame pažeidime.
Neišnagrinėjęs, kiek
TU
iš tiesų dalyvavo ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytame pažeidime, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą
arba bent jau nesuprantamai motyvavo skundžiamą sprendimą šiuo klausimu.
Dėl šio argumento Komisija teigia, kad trečiojo pagrindo trečia dalis yra grindžiama klaidingu skundžiamo sprendimo 371 punkto
aiškinimu.
Jos teigimu, Pirmosios instancijos teismas šiame punkte priminė, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje
TU
buvo laikoma kalta padarius šiuos pažeidimus dėl, be kita ko, savo aktyvaus dalyvavimo juose. Komisija pabrėžia, kad šio
sprendimo 349 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė
TU
argumentą, kad pažeidimai jai buvo priskirti tik dėl to, kad ji buvo FEG narė. Šis atmetimas yra akivaizdus skundžiamo sprendimo
351–379 punktuose, kuriuose Pirmosios instancijos teismas, remdamasis turimais įrodymais, o ne vien
TU
dalyvavimu FEG, nusprendė, kad du šiame sprendime nustatyti pažeidimai gali būti priskirti
TU
.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip nurodė generalinė advokatė savo išvadų 51 punkte, Pirmosios instancijos teismas visiškai nesivadovavo prielaida, jog
TU
automatiškai dėl to, kad yra FEG narė, turi būti laikoma atsakinga už jos neteisėtą elgesį.
Atvirkščiai, skundžiamo sprendimo 375–379 punktuose Pirmosios instancijos teismas nagrinėja aktyvų ir asmenišką
TU
dalyvavimą su kainų nustatymu susijusiame pažeidime.
Todėl Pirmosios instancijos teismas negali būti kaltinamas padaręs teisės klaidą. Be to, skundžiamas sprendimas šiuo požiūriu
yra pakankamai motyvuotas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečią dalį ir atitinkamai visą šį pagrindą
reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ketvirtojo pagrindo, grindžiamo Komisijos priskirtų pažeidimų TU trukme
Savo ketvirtajame pagrinde, kurį sudaro trys dalys,
TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą arba bent jau nepakankamai motyvavo skundžiamą sprendimą tiek,
kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose nurodytais tęstiniais pažeidimais. Tie patys laikotarpiai klaidingai
buvo nurodyti ir skaičiuojant to paties sprendimo 3 straipsnyje nurodyto pažeidimo trukmę.

TU
kritikuoja skundžiamo sprendimo 413 punktą, kuriame Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad „(ginčijamo sprendimo) 1
ir 2 straipsniuose nurodytų pažeidimų laikotarpių trukmė buvo aštuoneri, penkiolika, devyneri, ketveri ir šešeri metai“.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos trukme
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, jog ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje minimas pažeidimas
pagal savo prigimtį buvo tęstinis ir truko nuo 1986 m. kovo 11 d. iki 1994 m. vasario 25 d. imtinai. Šiuo klausimu
TU
nurodo skundžiamo sprendimo 406 punktą, kuriame Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose
nurodyti pažeidimai „dėl savo pobūdžio“ yra tęstiniai, nes „su kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos išplėtimu ir FEG kainų
rekomendacijų siuntimu susiję atvejai nesudaro atskirų pažeidimų, bet yra sudedamosios pažeidimų dalys <…>“. Pirmosios instancijos
teismas nepagrįstai rėmėsi „požymiais“, nes neturėjo tiesioginių įrodymų.
Be to,
TU
mano, kad skundžiamo sprendimo 408 punkte Pirmosios instancijos teismas nepaaiškino, kodėl jis nusprendė, kad FEG ir NAVEG
nustatyta kolektyvinė išimtinio tiekimo tvarka galiojo nuo 1986 m. kovo 11 d. iki 1994 m. vasario 25 d., nors nebuvo įrodymų,
kad ši tvarka taikyta tam tikrais tarp šių datų esančiais laikotarpiais. Todėl nėra jokių įrodymų, kad ši tvarka buvo taikoma:
–        laikotarpiu tarp 1986 m. kovo 11 d., kai įvyko FEG ir NAVEG susirinkimas, kuriame pirmą kartą kalbėta apie „susitarimus tarp
dviejų asociacijų“, ir 1989 m. vasario 28 d., kai abiejų asociacijų valdybos pirmą kartą po minėto susitikimo paminėjo džentelmenišką
susitarimą,
–        laikotarpiu tarp 1991 m. lapkričio 18 d., kai FEG paskutinį kartą pati buvo užmezgusi kontaktą su NAVEG
,
ir 1994 m. vasario 25 d., kai pastaroji paskutinį kartą pabrėžė, kad tarp FEG ir NAVEG egzistuoja kolektyvinė išimtinio tiekimo
tvarka.

TU
mano, kad tokia aplinkybė pažeidžia įrodinėjimo procesą reglamentuojančias taisykles. Ji teigia, jog pažeidimas gali būti
laikomas tęstiniu ir besitesiančiu daugelį metų, jei įrodoma, kad per šiuos metus susijusios įmonės išsaugojo bendrą valią
dėl pažeidimu siekiamo objekto ir kad pažeidimas tebeegzistavo arba bent jau buvo bandoma jį įgyvendinti.
Todėl Pirmosios instancijos teismas įrodymams pritaikė klaidingą kriterijų.
Dėl viso ketvirtojo pagrindo Komisija mano, kad jis nepriimtinas, nes juo ginčijamas Pirmosios instancijos teismo atliktas
faktų vertinimas, kurio metu nustatyta, jog konkurenciją ribojantys veiksmai ir elgesys turėjo vieną tikslą, taigi dėl to
sudaro vieną pažeidimą.
Subsidiariai dėl ketvirtojo pagrindo pirmos dalies Komisija teigia, kad skundžiamo sprendimo 406 punkte, kurį kritikuoja
TU
, ginčijamame sprendime nurodyti veiksmai yra kvalifikuojami kaip „tęstiniai pažeidimai“, atsižvelgiant visiškai ne į įvairių
konkurenciją ribojančių aktų tarpusavio santykius, bet su pažeidimų, susijusių su neterminuotais susitarimais ir veiksmais,
kuriais siekiama šiuos susitarimus įgyvendinti arba pratęsti jų galiojimą, pobūdžiu.
Dėl
TU
argumento, susijusio su kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos trukme ir tariamo įrodymo, kad ji egzistavo tam tikrais ilgais
laikotarpiais, nebuvimo Komisija nurodo skundžiamo sprendimo 90, 406 ir 411 punktus, kuriuose Pirmosios instancijos teismas
ne kartą nusprendė, kad šis pažeidimas yra „tęstinis“. Tuomet, kai susitarimas sudaromas neterminuotam laikotarpiui, atsižvelgdama
būtent į šį pažeidimo pobūdį Komisija neprivalo įrodyti, kad jis egzistavo kiekvienu atskiru momentu.
Komisija daro išvadą, jog atsižvelgiant į tai, kad Pirmosios instancijos teismas čia nagrinėjamus pažeidimus vertino kaip
„tęstinius“, o tai yra fakto konstatavimas, ir kad nė vienas kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos dalyvis aiškiai nuo jos
neatsiribojo, Pirmosios instancijos teismas pagrįstai nusprendė, kad Komisija neprivalėjo pateikti papildomų įrodymų, jog
susitarimas egzistavo konkrečiomis
TU
nurodytų laikotarpių datomis.
–       Teisingumo Teismo vertinimas

TU
ketvirtojo pagrindo pirmoje dalyje iš esmės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas vadovavosi klaidingais teisiniais kriterijais,
vertindamas Komisijos pateiktus įrodymus, pagrindžiančius jos nustatytą kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos, kurioje dalyvavo
ir
TU
, taikymo trukmę. Šiuo aspektu ši ketvirtojo pagrindo dalis yra susijusi su teisės klausimu, kurį Teisingumo Teismas gali
nagrinėti apeliacinio proceso metu, ir todėl ją reikia laikyti priimtina.
Kadangi ir FEG, ir
TU
ginčijo džentelmeniško susitarimo egzistavimą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 141 punkte nusprendė, kad
reikia įvertinti, ar Komisija ginčijamame sprendime įvykdė jai tenkančią įrodinėjimo pareigą, prieš nuspręsdama, kad šis džentelmeniškas
susitarimas galiojo nuo 1986 m. kovo 11 dienos. Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad šis vertinimas buvo grindžiamas
bendru visų susijusių įrodymų ir požymių įvertinimu.
Pirmosios instancijos teismas, išnagrinėjęs šio džentelmeniško susitarimo atsiradimą ir įgyvendinimą, skundžiamo sprendimo
210 punkte nurodė, kad, vertinant bendrai,
TU
ir FEG ginčijamame sprendime nepavyko nuginčyti Komisijos įtikinamai, objektyviai ir nuosekliai išdėstytų požymių.
Reikšdama šį apeliacinį skundą
TU
ginčija nuorodą į „požymius“ kaip į kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos egzistavimo ir trukmės įrodymą.
Šio argumento negalima priimti. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dažniausiai konkurenciją pažeidžiančių veiksmų
arba susitarimo egzistavimas turi būti numanomas iš tam tikrų sutapimų ir požymių, kurie, įvertinti kartu ir nesant kito nuoseklaus
paaiškinimo, gali būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas (minėto sprendimo
Aalborg Portland
ir kt.
prieš Komisiją
57 punktas).
Kaip savo išvadų 64 punkte nurodo generalinė advokatė, iš tokių požymių ir sutapimų galima nustatyti ne tik konkurenciją pažeidžiančių
veiksmų ir susitarimų buvimą, bet ir konkurenciją pažeidžiančių veiksmų trukmę bei pažeidžiant konkurencijos taisykles sudaryto
susitarimo taikymo trukmę.
Atsižvelgdamas į šią teismo praktiką Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, kai pagrįsdamas savo vertinimą
dėl kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos ir jos taikymo trukmės vadovavosi „bendru visų susijusių įrodymų ir požymių įvertinimu“.
Klausimas, kokią įrodomąją vertę kiekvienam iš šių aplinkybių ir požymių priskyrė Pirmosios instancijos teismas, yra faktų
vertinimo klausimas, kuris nepatenka i Teisingumo Teismo kompetenciją jam nagrinėjant apeliacinį skundą.
Ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirmoje dalyje
TU
taip pat priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, jog šis neatsižvelgė į tai, kad nebuvo įrodymų, jog kolektyvinė išimtinio
tiekimo tvarka taikyta konkrečiais laikotarpiais.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad skundžiamo sprendimo 406 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog Komisija pateikė
pakankamai įrodymų, kad nuo 1986 m. iki 1994 m. vyko tęstinis pažeidimas. Tai, kad įrodymų nebuvo pateikta dėl konkrečių laikotarpių,
netrukdo pripažinti, jog pažeidimas truko šiuos laikotarpius apimantį ilgesnį laikotarpį, jei tokia išvada pagrindžiama objektyviais
ir nuosekliais duomenimis. Kai pažeidimas trunka kelerius metus, tai, kad kartelio veiksmai vyksta skirtingu metu ir juos
gali skirti trumpesnis ar ilgesnis laikas, nedaro įtakos šio kartelio egzistavimui, jei įvairiais šį pažeidimą sudarančiais
veiksmais siekiama vieno tikslo ir yra vieno ir besitęsiančio pažeidimo epizodų.
Skundžiamo sprendimo 342 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad kolektyvine išimtinio tiekimo tvarka ir veiksmais
derinant kainas buvo siekiama to paties konkurenciją pažeidžiančių tikslų – išlaikyti aukštesnes kainas nei būtų esant konkurencijai,
viena vertus, sumažinant FEG nepriklausančių įmonių, siekiančių veikti Nyderlandų elektrotechnikos įrangos didmenininkų rinkoje
ir taip konkuruoti su FEG nariais, konkurencingumą ir, kita vertus, iš dalies derinant jų kainų politiką.
Kaip savo išvados 61 punkte nurodo generalinė advokatė, iš šių Pirmosios instancijos teismo nustatytų faktų aišku, kad abiem
pažeidimais, t. y. kolektyvine išimtinio tiekimo tvarka ir suderintaisiais veiksmais kainų srityje, buvo siekiama bendro tikslo.
Be to, reikia pabrėžti, kad skundžiamo sprendimo 408 punkte Pirmosios instancijos teismas detaliai paaiškino duomenis, kuriais
Komisija pagrindė kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos taikymo trukmę. Šiame punkte sakoma:
„Dėl 1 sprendimo (ginčijamo) straipsnyje nurodyto pažeidimo pastebėtina, kad Komisija negalėjo nustatyti tikslios datos, kurią
buvo susitarta dėl kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos. Tačiau jai pavyko pateikti įrodymų, kad ši tvarka taikyta nuo 1986 m.
kovo 11 d. vykusio posėdžio, kuriame FEG ir NAVEG valdybos minėjo džentelmenišką susitarimą. Komisija taip pat surinko įrodymų
ir apie po šio susirinkimo vykusią veiklą, kurie jai leido manyti, kad NAVEG nariai ir toliau taikė džentelmenišką susitarimą
(žr. sprendimo (ginčijamo) motyvuojamosios dalies 47–49 punktus). Be to, Komisija pateikė daug įrodymų, kad vykdydami džentelmenišką
susitarimą NAVEG nariai laikėsi savo asociacijos patarimų (žr. sprendimo (ginčijamo) motyvuojamosios dalies 50–52 punktus).
Paskutinis iš tokių įrodymų yra 1994 m. vasario 25 d. vidinio bendrovės
Hemmink
posėdžio protokolas, kuriame ši NAVEG narė teigia atsisakiusi tiekti FEG nepriklausančiam didmenininkui. Dėl spaudimo netiekti
FEG nepriklausantiems didmenininkams, kurį, be kitų, NAVEG nepriklausantiems gamintojams taikė ir
TU
, aišku, kad jis buvo taikomas dvylikos mėnesių laikotarpį, kuris prasidėjo 1990 m. liepą.“
Kadangi Pirmosios instancijos teismo atliktas Komisijos pateiktų kolektyvinės išimtinio tiekimo tvarkos taikymo trukmės įrodymų
vertinimas buvo pagrįstas teisingais teisiniais kriterijais, o su šiuo klausimu susiję skundžiamo sprendimo punktai yra pakankamai
motyvuoti, ketvirtojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo pagrindo antros dalies, susijusios su kainų nustatymu susijusio pažeidimo trukme
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 406 punkte klaidingai nusprendė, kad su kainų nustatymu susijęs
pažeidimas dėl savo pobūdžio buvo tęstinis ir truko imtinai nuo 1988 m. gruodžio 21 d. iki 1994 m. balandžio 24 dienos.

TU,
visų pirma, kritikuoja tai, kad Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas aplinkybes, kuriomis remiantis buvo nustatytas
ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytas pažeidimas, jas vertino ne kaip du atskirus pažeidimus, bet kaip vieno ir to paties
pažeidimo sudėtines dalis.
TU
pabrėžia, jog tuo pat metu Pirmosios instancijos teismas vis dėlto nurodė, kad, kaip aišku iš skundžiamo sprendimo 413 punkto,
šios aplinkybės truko labai skirtingą laikotarpį – 15, 9, 4 ir 6 metus.

TU
mano, jog atidesnė šių „aplinkybių“ analizė parodo, kad jos yra visiškai skirtingos. Pirmosios instancijos teismas kiekvieną
aplinkybę turėjo vertinti atskirai, atsižvelgdamas į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo kriterijus ir, visų pirma, į jų įtaką
valstybių narių tarpusavio prekybai.
Komisija teigia, kad ši ketvirtojo pagrindo dalis yra grindžiama klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu. Jos nuomone, Pirmosios
instancijos teismas savo sprendimo 406 punkte dėl tęstinio su kainų nustatymu susijusio pažeidimo pobūdžio argumentavo atsižvelgdamas
į pažeidimo pobūdį. Iš tiesų jį sudaro privalomi neribotam terminui priimami sprendimai bei įvairūs veiksmai ir elgesys, kuriais
bendrai siekiama neterminuotai išlaikyti aukštesnes kainas Nyderlandų rinkoje.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir keliais veiksmais arba tęstiniu elgesiu. Šio aiškinimo
negalima ginčyti remiantis tuo, kad vienas ar keli iš šių veiksmų ar atskiras elgesys, paimti atskirai, gali būti savarankiškas
šios nuostatos pažeidimas. Kai atskirais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškraipyti konkurenciją
bendrojoje rinkoje, Komisija turi teisę numatyti atsakomybę už šiuos pažeidimus juos įvertindama kartu (žr. minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
258 punktą).
Iš ginčijamo sprendimo aišku, kad Pirmosios instancijos teismo argumentavimas priimant sprendimą, jog suderintieji veiksmai
dėl kainos yra vienas tęstinis pažeidimas, ir yra grindžiamas tokiu požiūriu.
Be kita ko, skundžiamo sprendimo 342 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad kolektyvine išimtinio tiekimo tvarka
ir veiksmais derinant kainas siekta tų pačių konkurenciją pažeidžiančių tikslų – išlaikyti aukštesnes kainas nei būtų esant
konkurencijai, viena vertus, sumažinant FEG nepriklausančių įmonių, siekiančių veikti Nyderlandų elektrotechnikos didmenininkų
rinkoje ir taip konkuruoti su FEG narėmis, konkurencingumą, ir, kita vertus, iš dalies derinant jų kainų politiką.
Kaip savo išvados 61 punkte nurodo generalinė advokatė, iš šių faktų aišku, kad abiem pažeidimais, t. y. kolektyvine išimtinio
tiekimo tvarka ir suderintaisiais veiksmais kainų srityje, buvo siekiama bendro tikslo.
Skundžiamo sprendimo 406 punkte, skaitomo atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teismo minėtame 342 punkte nustatytus faktus,
nėra teisės klaidos ar nepakankamo motyvavimo.
Taip pat primintina, kad taikant EB 81 straipsnio 1 dalį nereikia nagrinėti konkrečių susitarimo pasekmių, jeigu jo tikslas yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas
bendrojoje rinkoje (minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt.
prieš Komisiją
261 punktas).
Nustatęs, kad suderintaisiais veiksmais dėl kainų nustatymo buvo siekiama pažeisti konkurenciją, Pirmosios instancijos teismas
visiškai neprivalėjo nagrinėti konkrečių susitarimo pasekmių rinkoje.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad ketvirtojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo trečios dalies, susijusios su
TU
priskirtų pažeidimų trukme
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad pripažinus pagrįstomis ketvirtojo apeliacinio skundo pirmą ir ketvirtą dalis,
a fortiori
reikėtų sumažinti ir ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatyto pažeidimo trukmę.
Komisija pakartoja savo argumentus, pateiktus dėl šių ketvirtojo pagrindo dalių, ir prašo, kad trečia šio pagrindo dalis,
o kartu ir visas ketvirtasis pagrindas būtų atmestas kaip nepriimtinas arba bent jau kaip nepagrįstas.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kadangi pirma ir antra šio pagrindo dalys buvo atmestos, reikia atmesti ir ketvirtojo apeliacinio pagrindo trečią dalį.

Dėl penktojo pagrindo, susijusio su baudos sumažinimu

TU
teigimu, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai, nepaisant to, kad pažeidimų trukmė nebuvo tiksliai įvertina
ir Komisija nesilaikė protingo termino principo, jis atsisakė papildomai sumažinti paskirtą baudą; arba bent jau skundžiamas
sprendimas šiuo klausimu yra nepakankamai motyvuotas. Šį pagrindą sudaro trys dalys.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su baudos sumos sumažinimu dėl tariamai klaidingo
TU
priskiriamų pažeidimų trukmės nustatymo
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnį Komisijai nustatant baudos, skiriamos įmonei už EB 81 straipsnio 1 dalies
pažeidimą, sumą reikia atsižvelgti į jo sunkumą ir trukmę. Ji teigia, kad Komisijos pranešime dėl Baudų nustatymo remiantis
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairių, paskelbtame 1998 m. sausio
14 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(OL C 9, p. 3), numatoma galimybė sumažinti pagrindinį baudos dydį, jei yra konkrečių lengvinančių aplinkybių.

TU
mano, kad Komisija ir Pirmosios instancijos teismas, nustatydami baudos sumą, nesilaikė šių taisyklių ir taip pažeidė Bendrijos
teisę arba bent jau, kiek tai susiję su šios sumos nustatymu, motyvavimo bei proporcingumo principus. Iš tiesų Komisija, nustatydama
baudos sumą, vadovavosi klaidinga pažeidimo trukme, o Pirmosios instancijos teismas nepakankamai motyvavo atsisakymą papildomai
sumažinti šią sumą.

TU
mano: kadangi pažeidimai, kuriuos ji kaltinama padariusi, negali būti laikomi vienu tęstiniu pažeidimu, negalima teigti,
kad pažeidimas, už kurį skiriama bauda, truko aštuonerius metus. Kitaip nei minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
258 punkte minimu atveju, šiuo atveju nebuvo „bendro plano“.
Komisija teigia, kad penktasis pagrindas yra akivaizdžiai nepriimtinas. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
436–438 punktuose nusprendė, kad, atsižvelgiant į konkrečias šios bylos aplinkybes, dar kartą sumažinti baudą nėra pagrindo.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo teismo praktiką (minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
614 punktą) Teisingumo Teismas neturi kompetencijos pakeisti Pirmosios instancijos teismo už Bendrijos teisės pažeidimus
nustatytų baudų dydžio.
Subsidiariai Komisija dėl „bendro plano“, kurio buvimą ginčija
TU
, nurodo skundžiamo sprendimo 342 punktą, kuriame Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad dviem pažeidimais siekiama vieno
konkurenciją pažeidžiančio tikslo.
Komisija teigia, kad penktojo pagrindo pirma dalis yra akivaizdžiai nepagrįsta.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad tik Pirmosios instancijos teismas turi kompetenciją nustatyti, kaip kiekvienu konkrečiu atveju Komisija įvertino
neteisėto elgesio sunkumą. Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, patikrina, ar Pirmosios instancijos teismas
teisiškai teisingai atsižvelgė į visus faktorius, kurie yra esminiai nustatant konkretaus elgesio sunkumą pagal EB 81 straipsnį
ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, ir, kita vertus, įvertina, ar teisiškai atsakyta į visus ieškovės nurodytus argumentus,
dėl kurių reikia sumažinti baudą (žr., visų pirma, minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
128 punktą).
Šioje byloje aišku, kad
TU
nenurodė jokių aplinkybių, įrodančių, jog Pirmosios instancijos teismas teisiškai teisingai neatsižvelgė į visus pagrindinius
elementus, kuriuos reikia įvertinti sprendžiant dėl elgesio, kuriuo kaltinama įmonė, sunkumo pagal EB 81 straipsnį ir Reglamento
Nr. 17 15 straipsnį. Ši įmonė neteigia, kad Pirmosios instancijos teismas nepakankamai atsakė į visus jos argumentus dėl baudos
panaikinimo ar jos sumažinimo.
Be to, akivaizdu, kad penktojo pagrindo pirma dalis yra tiesiogiai susijusi su argumentais, kuriuos
TU
nurodė pagrįsdama savo apeliacinio skundo ketvirtąjį pagrindą, ir kuriuose teigiama, kad Pirmosios instancijos teismas padarė
teisės klaidą, kai priėmė Komisijos pateiktus įrodymus dėl ginčijamame sprendime nustatytų pažeidimų trukmės. Kadangi šie
argumentai jau buvo atmesti nagrinėjant ketvirtąjį pagrindą, reikia atmesti penktojo apeliacinio skundo pirmą dalį.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su baudos sumos sumažinimu dėl pernelyg ilgai trukusios
administracinės procedūros
–       Šalių argumentai

TU
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nustatydamas jai paskirtos baudos sumą, arba bent jau nepakankamai
motyvavo skundžiamą sprendimą šiuo klausimu, nors jis turėjo sumažinti šią sumą dėl pernelyg ilgai trukusios administracinės
procedūros.

TU
priekaištauja Pirmosios instancijos teismui skundžiamo sprendimo 77 ir 85 punktuose nusprendus, kad Komisija buvo atsakinga
už pernelyg ilgą procedūros trukmę, tačiau to paties sprendimo 438 punkte vis tiek nurodžius, kad FEG ir
TU
„nepateikė jokių aplinkybių, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas, naudodamasis savo visiška jurisdikcija, turėtų papildomai
sumažinti paskirtą baudą“. Toks vertinimas yra visiškai nesuprantamai motyvuotas.
Komisija teigia, kad skundžiamo sprendimo dalis, nagrinėjanti ryšį tarp pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės
ir papildomo
TU
paskirtos baudos sumažinimo, yra motyvuota aiškiai ir atsižvelgiant į aplinkybes. Viena vertus, Komisija nurodo, kad Pirmosios
instancijos teismas šio sprendimo 87–93 punktuose nusprendė, jog
TU
gynyba nenukentėjo dėl protingo termino viršijimo. Kita vertus, Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo, ar konkrečios
bylos aplinkybės duoda pagrindą papildomai sumažinti baudą, ir nustatė, kad, kaip yra aišku iš skundžiamo sprendimo 438 punkto,
TU
nepateikė jokių tokį sumažinimą pagrindžiančių aplinkybių.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip aišku iš šio sprendimo 9 punkte pacituotų ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 152 ir 153 punktų, Komisija, mažindama
baudas, jau atsižvelgė į dėl savo kaltės pernelyg ilgą administracinės procedūros, prasidėjusios 1991 m., trukmę.
Skundžiamo sprendimo 438 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad „Komisija savo pačios iniciatyva sumažino baudą.
Galimybė tai daryti jai priklauso dėl suteiktos kompetencijos. Ieškovės nenurodė jokių aplinkybių, dėl kurių Pirmosios instancijos
teismas, naudodamasis savo visiška jurisdikcija, turėtų papildomai sumažinti paskirtą baudą. Todėl šio ieškovių prašymo nereikia
patenkinti“.
Šioje analizėje nėra teisės klaidos.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su baudos už
TU
dalyvavimą ginčijamame sprendime nurodytuose pažeidimuose sumos nustatymu
Be to ši penktojo pagrindo dalis yra tiesiogiai susijusi su argumentais, kuriuos TU pateikė grįsdama savo pirmąjį apeliacinio
skundo pagrindą, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad protingo termino viršijimas nėra
pagrindas baudai sumažinti. Kadangi protingo termino pažeidimu grindžiamas pagrindas nebuvo priimtas, o tai yra aišku, viena
vertus, iš nepanaikintos skundžiamo sprendimo dalies ir, antra vertus, Teisingumo Teismo pateikto šio pagrindo vertimo, tai
šią penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalį reikia atmesti.
–       Šalių argumentai

TU
teigia, jog Pirmosios instancijos teismas, nustatydamas
TU
skiriamos baudos sumą, nepakankamai motyvavo savo vertinimą, kad ši suma yra protinga atsižvelgiant į FEG paskirtą baudą (skundžiamo
sprendimo 431–433 punktai).
Komisija šiuo klausimu nurodo skundžiamo sprendimo 416–438 punktus, kuriuose Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo ir
motyvuotai atmetė visus argumentus dėl baudos sumos sumažinimo.
Komisija nurodo, kad penktojo apeliacinio skundo pagrindo trečia dalis, kaip ir visas šis pagrindas, yra nepriimtina ir visais
atvejais nepagrįsta.

CEF
taip pat teigia, kad penktasis pagrindas yra nepriimtinas dėl to, kad jame nagrinėjami Pirmosios instancijos teismo nustatyti
faktai, kurie negali būti iš naujo nagrinėjami svarstant šį apeliacinį skundą.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl tariamo baudos neproporcingumo primintina, kad Teisingumo Teismas, apeliacinio proceso metu spręsdamas teisės klausimus,
teisingumo sumetimais negali Pirmosios instancijos teismo, kuris naudodamasis savo visiška jurisdikcija sprendžia dėl įmonėms
už Bendrijos teisės pažeidimus paskirtų baudų sumų, vertinimo pakeisti savuoju (1997 liepos 17 d. Sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 31 punktas ir minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
129 punktas).
Iš to darytina išvada, kad ši penktojo pagrindo dalis turi būti pripažinta nepriimtina tiek, kiek ja prašoma iš esmės peržiūrėti
Komisijos paskirtų baudų sumas (žr. minėto sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
129 punktą).
Be to, atidžiai perskaičius šią penktojo apeliacinio pagrindo dalį tampa aišku, kad ji susijusi su argumentais, kuriuos
TU
jau buvo nurodžiusi grįsdama savo trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą: kad Pirmosios instancijos teismas nuspręsdamas, jog
Komisija pagrįstai galėjo laikyti šią įmonę asmeniškai atsakinga už ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose nurodytus pažeidimus,
padarė teisės klaidą. Kadangi trečiasis pagrindas buvo atmestas, kaip nepagrįstą reikia atmesti ir penktojo apeliacinio pagrindo
trečią dalį.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad visas penktasis pagrindas turi būti atmestas iš dalies kaip nepriimtinas
ir iš dalies kaip nepagrįstas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas arba jis pagrįstas
ir pats Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento
69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai
nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi visi
TU
nurodyti apeliacinio skundo pagrindai, išskyrus pagrindą dėl protingo termino nesilaikymo, kurį Teisingumo Teismas vis tiek
vėliau atmetė, buvo atmesti, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šiuo procesu. Dėl bylinėjimosi išlaidų
pirmojoje instancijoje, kurioje ir buvo priimtas skundžiamas sprendimas, nepaisant to, kad jis iš dalies panaikintas, reikia
nustatyti, kad jas, kaip numatyta šio sprendimo 3 rezoliucinėje dalyje, turi padengti
TU
.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
(T‑5/00 ir T‑6/00) panaikinamas tik tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas ieškinio pagrindą, grindžiamą
protingo termino principo pažeidimu, neišnagrinėjo, ar pernelyg ilga visos administracinės procedūros, įskaitant ir iki pranešimo
apie kaltinimus vykusią dalį, trukmė dėl kurios kalta Europos Bendrijų Komisija, galėjo turėti įtakos
Technische Unie BV
galimybei ateityje gintis.
2.
Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.
3.
Atmesti
Technische Unie BV
Pirmosios instancijos teismui paduotą ieškinį tiek, kiek jis iš dalies grindžiamas protingo termino principo pažeidimu.
4.
Technische Unie BV
turi padengti bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas. Bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje, kurioje buvo priimtas
2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
(T‑5/00 ir T‑6/00), turi padengti
Technische Unie BV,
kaip tai numatyta minėto sprendimo rezoliucinės dalies 3 punkte.
Parašai.
*
* Proceso kalba: olandų.