CELEX: 62005TJ0446
Concurență
Înțelegeri
Piața europeană a aței industriale
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Noțiunea de încălcare unică
Definiția pieței
Amenzi
Plafon al amenzii
Gravitatea și durata încălcării
Circumstanțe atenuante
Cooperare
Proporționalitate
Egalitate de tratament
Dreptul la apărare
Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor

Istoricul cauzei
A –
Obiectul litigiului
Prin Decizia C (2005) 3452 a Comisiei din 14 septembrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului
53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.337 PO/Thread) (denumită în continuare „decizia atacată”), astfel cum a fost modificată
prin Decizia C (2005) 3765 a Comisiei din 13 octombrie 2005, al cărei rezumat este publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 26 ianuarie 2008 (JO C 21, p. 10), Comisia Comunităților Europene a constatat că reclamantele, Amann & Söhne GmbH & Co.
KG (denumită în continuare „Amann”) și Cousin Filterie SAS (denumită în continuare „Cousin”), au luat parte la un ansamblu
de acorduri și de practici concertate pe piața aței destinate industriei automobilelor (denumită în continuare „ața destinată
industriei automobilelor”) în Spațiul Economic European (SEE), în perioada cuprinsă între mai/iunie 1998 și 15 mai 2000, și
că Amann a luat parte de asemenea la un ansamblu de acorduri și de practici concertate privind ața industrială, cu excepția
sectorului automobilelor (denumită în continuare „ața industrială”), în Benelux, în Danemarca, în Finlanda, în Norvegia și
în Suedia (denumite în continuare „țările nordice”), în perioada cuprinsă între ianuarie 1990 și septembrie 2001.
Comisia a aplicat, pe de o parte, întreprinderilor Amann și Cousin, răspunzătoare în mod solidar, o amendă în cuantum de 4,888
milioane de euro pentru participarea acestora la cartelul privind ața destinată industriei automobilelor în SEE și, pe de
altă parte, întreprinderii Amann, o amendă în cuantum de 13,09 milioane de euro pentru participarea acesteia la cartelul privind
ața industrială în Benelux și în țările nordice.
B –
Procedura administrativă
La 7 și la 8 noiembrie 2001, Comisia a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17
al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13,
p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în localurile mai multor producători de ață. Aceste verificări au fost făcute în
urma unor informații furnizate în august 2000 de The English Needle & Tackle Co. [decizia atacată, considerentul (78)].
La 26 noiembrie 2001, Coats Viyella plc (denumită în continuare „Coats”) a depus o cerere de clemență în temeiul Comunicării
Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996,
C 207, p. 4, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”), la care erau anexate documente prezentate pentru a
dovedi existența înțelegerilor următoare: în primul rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei automobilelor în
SEE, în al doilea rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei în Regatul Unit și, în al treilea rând, o înțelegere
pe piața aței destinate industriei în Benelux și în țările nordice [decizia atacată, considerentul (82)].
Pe baza documentelor ridicate cu ocazia inspecțiilor și a celor comunicate de Coats, Comisia a adresat întreprinderilor în
cauză cereri de informații în martie și în august 2003, în conformitate cu articolul 11 din Regulamentul nr. 17 [decizia atacată,
considerentul (83)].
La 18 martie 2004, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o mai multor întreprinderi, întrucât
acestea au participat la una sau la mai multe dintre înțelegerile vizate la punctul 4 de mai sus, printre care se numără înțelegerea
privind piața aței destinate industriei în Benelux și în țările nordice.
Toate întreprinderile destinatare ale comunicării privind obiecțiunile au prezentat observații scrise [decizia atacată, considerentul
(90)].
La 19 și la 20 iulie 2004 a avut loc o audiere [decizia atacată, considerentul (92)].
La 24 septembrie 2004, părților li s‑a acordat dreptul de a avea acces la versiunea neconfidențială a răspunsurilor la comunicarea
privind obiecțiunile și la observațiile prezentate de părți în ședință și au primit un termen pentru a formula alte observații
[decizia atacată, considerentul (93)].
La 14 septembrie 2005, Comisia a adoptat decizia atacată.
C –
Decizia atacată
1.
Piețele relevante
a)     Piețele produselor
În decizia atacată, Comisia arată că sectorul aței poate fi divizat în două segmente, și anume, pe de o parte, cel al aței
utilizate în industrie pentru a coase sau pentru a broda diferite tipuri de articole de îmbrăcăminte sau de altă natură, precum
articolele din piele, capitonări textile pentru industria automobilelor și saltele, și, pe de altă parte, cel al aței de uz
casnic, utilizate de particulari pentru lucrări de croitorie sau de reparații și pentru activități recreative [decizia atacată,
considerentul (9)].
În ceea ce privește segmentul aței industriale, din decizia atacată rezultă că aceasta poate fi divizată în trei categorii,
în funcție de utilizarea dată: ață de cusut, destinată confecțiilor, care este utilizată pentru diferite tipuri de haine,
ață de brodat, care este utilizată la mașinile de brodat industriale informatizate pentru a orna haine, încălțăminte sport
și textile pentru casă, și ață specială, care este utilizată în diverse sectoare precum cel al încălțămintei, cel al articolelor
din piele și cel al automobilelor [decizia atacată, considerentul (11)].
De asemenea, rezultă că ața industrială poate fi divizată în mai multe categorii, în funcție de tipul de fibră și structura
firului [decizia atacată, considerentul (12)].
În decizia atacată, Comisia apreciază că, din punctul de vedere al ofertei, ața industrială poate fi considerată o piață a
unui produs unică, din moment ce nu există o corespondență strictă între utilizarea finală și tipul de fibră și/sau structura
firului. Comisia precizează că, în opinia Coats, anumiți clienți din sectorul confecțiilor utilizează ațe speciale, iar anumiți
clienți din sectorul broderiei utilizează ață pentru confecții. Comisia adaugă că întreprinderea Coats a subliniat că procesul
de producție a aței destinate industriei confecțiilor, a aței de brodat și a diferitelor tipuri de ațe speciale putea fi comun
sau ușor interschimbabil [decizia atacată, considerentul (13)].
Totuși, în decizia atacată, Comisia face distincție între ața destinată industriei automobilelor, pe de o parte, și ața destinată
restului industriei, pe de altă parte. Astfel, Comisia consideră că, deși procesele de producție ale acestor două tipuri de
ață sunt similare sau ușor interschimbabile, cererea din industria automobilelor provine de la clienți importanți, care impun
specificații tehnice de un nivel mai ridicat pentru anumite produse pe care le utilizează – de exemplu ața utilizată pentru
centura de siguranță – și care țin la uniformitatea produselor în diferitele țări în care au nevoie de aceste fire pentru
industria lor [decizia atacată, considerentul (14)].
În prezenta cauză, piețele produselor vizate prin încălcările reproșate reclamantelor sunt piața aței destinate industriei
automobilelor și, în ceea ce privește încălcarea reproșată Amann, piața aței industriale.
b)     Piețele geografice
Comisia precizează în decizia atacată că datorită specificațiilor tehnice de un nivel mai ridicat sus‑menționate, care necesită
un caracter uniform în interiorul SEE, piața aței destinate industriei automobilelor trebuie diferențiată de piața aței industriale.
Astfel, Comisia consideră că piața aței destinate industriei automobilelor cuprinde întregul SEE. Prin urmare, Comisia constată
că numai câțiva furnizori pot furniza o ofertă standard a acestor produse pentru ansamblul SEE. Motivele acestei situații
rezidă în faptul că clienții au nevoie de fire uniforme pentru facilitarea producției în diferitele țări, că aceste fire trebuie
să fie conforme unor norme de calitate specifice (de exemplu ața utilizată pentru confecționarea centurilor de siguranță)
și că, pentru motive legate de calitatea produselor și de răspundere, caracterul identificabil al producției acestor fire
este esențial [decizia atacată, considerentele (21) și (22)].
În schimb, în ceea ce privește ața industrială, Comisia constată că, potrivit informațiilor furnizate de părți, piața geografică
relevantă este de dimensiune regională. Comisia adaugă faptul că regiunea poate acoperi, după caz, mai multe țări din SEE,
de exemplu țările din Benelux ori țările nordice, sau o singură țară, de exemplu Regatul Unit [decizia atacată, considerentul
(17)].
Reiese din decizia atacată că piața geografică vizată de încălcarea privind ața industrială reproșată Amann este piața din
țările Benelux și din țările nordice, în timp ce piața vizată de încălcarea privind ața destinată industriei automobilelor
reproșată reclamantelor cuprinde SEE.
2.
Mărimea și structura piețelor relevante
Comisia precizează în decizia atacată că cifra de vânzări a aței industriale în Benelux și în țările nordice era de aproximativ
50 de milioane de euro în 2000 și de aproximativ 40 de milioane de euro în 2004 și că cifra de vânzări a aței destinate industriei
automobilelor era de aproximativ 20 de milioane de euro în 1999 [decizia atacată, considerentele (28) și (35)].
De asemenea, reiese că la sfârșitul anilor ’90 principalii furnizori de ață industrială în Benelux și în țările nordice erau
în special Amann, Barbour Threads Ltd (denumită în continuare „Barbour”), înainte de a fi achiziționată de Coats, Belgian
Sewing Thread NV (denumită în continuare „BST”), Coats, Gütermann AG și Zwicky & Co. AG (denumită în continuare „Zwicky”),
iar principalii furnizori de ață industrială destinată industriei automobilelor erau în special reclamantele, Coats, Oxley
Threads Ltd (denumită în continuare „Oxley”), Gütermann și Zwicky.
3.
Descrierea comportamentelor ilicite
Comisia indică în decizia atacată că aceste comportamente reproșate reclamantelor, referitoare la înțelegerea pe piața aței
destinate industriei automobilelor în SEE, au avut loc între mai/iunie 1998 și mai 2000.
Părțile la înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor în SEE ar fi avut drept obiectiv principal menținerea
prețurilor la un nivel ridicat [decizia atacată, considerentul (214)].
În acest scop ar fi fost organizate cinci reuniuni în cursul cărora participanții ar fi stabilit mai întâi două tipuri de
prețuri orientative pentru produsele de bază vândute sectorului european al automobilelor, un preț aplicat clienților existenți,
iar celălalt noilor clienți. În continuare, ar fi fost schimbate informații cu privire la prețurile aplicate clienților individuali
și cu privire la prețurile orientative minime. Participanții s‑ar fi angajat, în sfârșit, la evitarea concurenței reciproce
prin preț în avantajul furnizorului deja stabilit [decizia atacată, considerentul (215)].
În ceea ce privește comportamentele din cadrul înțelegerii de pe piața aței industriale din Benelux și țările nordice, Comisia
constată că acestea au avut loc în cursul anilor 1999-2001.
În opinia Comisiei, în ceea ce privește înțelegerea de pe piața aței industriale din Benelux și din țările nordice, întreprinderile
vizate s‑au întâlnit cel puțin o dată pe an, iar aceste reuniuni au fost organizate în două sesiuni, una consacrată pieței
din țările Benelux, cealaltă pieței din țările nordice, obiectivul principal al acestora fiind menținerea prețurilor la un
nivel ridicat pe fiecare dintre aceste două piețe.
Participanții ar fi făcut schimb de liste de prețuri și de informații privind rabaturile, aplicarea de majorări prețurilor
de catalog, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți. De asemenea, ar fi fost încheiate
acorduri privind viitoarele liste de prețuri, nivelul maximal al rabaturilor, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor
speciale aplicabile anumitor clienți, precum și acorduri având ca obiect evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul
furnizorului deja stabilit și împărțirea clienților [decizia atacată, considerentele (99)-(125)].
4.
Dispozitivul deciziei atacate
La articolul 1 alineatul (3) din decizia atacată, Comisia a constatat că șase întreprinderi, prin care și reclamantele, au
încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE participând la un ansamblu de
acorduri și de practici concertate pe piața aței destinate industriei automobilelor din SEE, în perioada cuprinsă între mai/iunie
1998 și mai 2000 în ceea ce privește reclamantele. De asemenea, la articolul 1 alineatul (1) din decizia atacată, Comisia
a constatat că cele opt întreprinderi, printre care și Amann, au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul
(1) din Acordul privind SEE participând la un ansamblu de acorduri și de practici concertate pe piața aței industriale în
Benelux și în țările nordice, în perioada cuprinsă între ianuarie 1990 și septembrie 2001 în ceea ce privește Amann.
Potrivit articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, următoarele amenzi au fost aplicate:
a)      pentru înțelegerea de pe piața aței industriale destinate industriei automobilelor în SEE:
–        reclamantelor, răspunzătoare în mod solidar: 4,888 milioane de euro;
–        Coats: 0,65 milioane de euro;
–        Oxley: 1,271 milioane de euro;
–        Barbour și Hicking Pentecost plc, răspunzătoare în mod solidar: 0,715 milioane de euro;
b)      pentru înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, după cum urmează:
–        Coats: 15,05 milioane de euro;
–        Amann: 13,09 milioane de euro;
–        BST: 0,979 milioane de euro;
–        Gütermann: 4,021 milioane de euro;
–        Zwicky: 0,174 milioane de euro.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 decembrie 2005, reclamantele au formulat prezenta acțiune.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a cincea, căreia
prezenta cauză i‑a fost, așadar, atribuită.
Reclamantele solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate în măsura în care le privește;
–        în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii în mod corespunzător;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În primul rând, reclamantele invocă un motiv întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul
(CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele
81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), motiv care vizează anularea deciziei atacate.
În al doilea rând, reclamantele invocă o serie de motive prin care urmăresc să obțină anularea amenzii. Pe de o parte, ele
reproșează Comisiei că aceasta din urmă le‑a aplicat o amendă al cărei cuantum depășește plafonul de 10 % din cifra lor de
afaceri. Pe de altă parte, reclamantele invocă șapte motive, întemeiate pe o încălcare a principiilor egalității de tratament
și proporționalității în cadrul aplicării amenzii, pe stabilirea greșită a cuantumului de plecare al amenzii aplicate pentru
înțelegerea referitoare la ața industrială, pe calculul greșit al duratei încălcării pe piața aței industriale, pe neluarea
în considerare a anumitor circumstanțe atenuante cu privire la încălcarea de pe piața aței industriale, pe calculul greșit
al cuantumului de plecare al cuantumului de bază al amenzii aplicate pentru încălcarea de pe piața aței destinate industriei
automobilelor, pe o neluare în considerare a neaplicării înțelegerii privind ața destinată industriei automobilelor și a încălcării
dreptului de a fi audiat și a dreptului la apărare.
A –
Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 1/2003
și prin care se urmărește anularea deciziei atacate
1.
Argumentele părților
Reclamantele susțin că încălcările reproșate constituie o încălcare unică în sensul articolului 7 alineatul (1) prima teză
din Regulamentul nr. 1/2003 pentru motivul că piața aței destinate industriei automobilelor și piața aței industriale nu constituie
piețe ale produselor sau piețe geografice distincte, că între aceste înțelegeri există un element subiectiv comun și că criteriile
utilizate de Comisie pentru a constata inexistența încălcării unice nu sunt valabile.
În primul rând, în ceea ce privește existența unei piețe unice a produselor, reclamantele contestă confirmarea lor expresă
cu privire la faptul că ața destinată confecțiilor și ața destinată industriei automobilelor fac parte din două piețe distincte.
Astfel, răspunsul Amann la solicitarea de informații, prin care consideră de dimensiune mondială piața aței destinate industriei
automobilelor, nu implica sub nicio formă o recunoaștere a caracterului pretins autonom al acestei piețe. În plus, după furnizarea
estimărilor pentru șase categorii diferite de ață, Amann nu ar fi fost în măsură să facă acest lucru și pentru categoria aței
destinate sectorului automobilelor.
În opinia reclamantelor, declarațiile altor operatori precum Coats și Gütermann nu pot, nici acestea, să permită să se rețină
existența unei distincții între piața aței destinate industriei automobilelor și piața aței industriale.
Punctul de vedere al reclamantelor în ceea ce privește caracterul unic al pieței ar fi confirmat de prezentarea produselor
realizată de toate întreprinderile. Această situație se regăsește în special în cazul împărțirii efectuate de Gütermann, Amann
și Coats. De aici ar rezulta că este posibilă utilizarea aceleiași ațe în mai multe domenii.
Nici existența unor norme privind specificațiile tehnice mai stricte solicitate de clienți importanți din sectorul automobilelor
nu ar justifica distincția dintre ața industrială și ața destinată industriei automobilelor. Astfel, firele ar fi produse
în general conform cerințelor din industria automobilelor și livrate în această calitate clienților importanți din alte sectoare
industriale. De altfel, producerea a două tipuri de ață de calități diferite nu ar putea fi susținută din punct de vedere
economic. Astfel, caracteristicile tehnice ale aței destinate industriei automobilelor ar fi în esență identice cu cele ale
aței industriale. Acestea ar fi, așadar, interschimbabile, comercializarea lor realizându‑se de altfel nu în funcție de clienți,
ci de produse.
În al doilea rând, reclamantele reproșează Comisiei că nu a examinat dacă diferitele comportamente reproșate erau corelate
între ele printr‑un element subiectiv comun și dacă reprezentau astfel o încălcare unică. Însăși Comisia ar fi constatat că
toate încălcările vizau denaturarea evoluției normale a prețurilor pe piața relevantă.
Faptul că este vorba despre acorduri privind prețurile și că hotărârile adoptate pentru regiunile vizate sunt practic identice
ar susține teza caracterului unic al încălcărilor constatate. Reclamantele adaugă că în majoritatea statelor membre elementul
subiectiv ar fi criteriul determinant pentru constatarea unei încălcări unice.
Reclamantele arată de asemenea că, având în vedere dimensiunea medie a majorității întreprinderilor în cauză, administratorii
acestora și asociații trebuiau să aibă cunoștință în mod necesar de diferitele încălcări. În ceea ce le privește, ele precizează
că elementul subiectiv rezultă, în plus, din lipsa împărțirii competențelor interne în domeniul comercializării aței industriale
și a aței destinate industriei automobilelor.
În plus, reclamantele subliniază în esență incoerența din demersul Comisiei, care a plecat de la principiul unei încălcări
unice pentru încălcările succesive comise în cadrul fiecărei înțelegeri, dar care nu a procedat în mod identic pentru înțelegerile
dintre ele. În această privință, decizia atacată ar conține în considerentele (266)-(270) mai multe contradicții prin care
se urmărește să se demonstreze că teza Comisiei referitoare la încălcările distincte nu poate fi susținută.
În al treilea rând, reclamantele contestă criteriile aplicate de Comisie pentru a determina existența sau lipsa unei încălcări
unice.
În primul rând, reclamantele susțin că aceste criterii nu sunt valabile. În această privință, ele susțin, pe de o parte, că
însăși Comisia este ezitantă în utilizarea criteriilor pentru determinarea existenței unei încălcări unice, deoarece justifică
existența a două încălcări distincte referindu‑se la participanți diferiți, la un alt mod de funcționare și la lipsa de coordonare
globală, iar apoi se întemeiază pe diferența privind nivelul piețelor vizate, declarând în continuare că acordurile referitoare
la Benelux și la țările nordice trebuie examinate împreună, având în vedere că sunt corelate printr‑o organizare, un mod de
funcționare și participanți identici. Astfel, reclamantele constată că criteriul coordonării globale nu mai joacă niciun rol
în ceea ce privește recunoașterea unei încălcări unice în Benelux și în țările nordice.
Pe de altă parte, reclamantele consideră că criteriul delimitării pieței produselor, în cazul produselor similare, este lipsită
de relevanță. Astfel, utilizarea acestui criteriu ar însemna să se confere Comisiei o marjă de apreciere aproape necontrolabilă
în cadrul sancționării încălcărilor dreptului concurenței, cu excepția cazurilor evidente în care produsele nu aparțin sub
nicio formă aceleiași piețe. Criteriul privind inexistența unei identități între participanți ar fi de asemenea irelevant.
Astfel, reclamantele subliniază că faptul de a stabili cine reprezintă întreprinderile participante este lipsit de importanță,
întrucât participarea este imputabilă întreprinderii în cauză.
În al doilea rând, Amann și Cousin susțin că aplicarea acestor criterii ar fi trebuit în orice caz să determine Comisia să
rețină existența unei încălcări unice.
Pe de o parte, aceste întreprinderi invocă faptul că existența unor încălcări distincte nu poate fi justificată în mod valabil
de Comisie, întemeindu‑se pe lipsa coordonării între înțelegeri, întrucât Comisia însăși subliniază, reluând în această privință
declarațiile făcute de Coats, că în considerarea piețelor produselor mai curând delimitate pentru fiecare stat nu era necesar
să se realizeze o coordonare între regiunile vizate. De asemenea, încercarea Comisiei de a face o distincție între coordonarea
piețelor geografice și cea a piețelor distincte ale produselor ar fi lipsită de relevanță având în vedere că, în cazul piețelor
geografice distincte, nu ar avea sens o coordonare între piețele distincte ale produselor. Pentru acest motiv, reclamantele
susțin că respectivele comportamente în cauză trebuie apreciate admițând că reuniunile consacrate diferitelor regiuni se înscriau
într‑un plan global aprobat de conducerile lor și confirmat prin documente în care sunt menționate contacte frecvente între
reprezentanții Coats și Amann, având drept obiect chestiuni de „strategie superioară” în Europa. Astfel de documente ar dovedi
existența unui element subiectiv comun. În această privință, reclamantele reproșează Comisiei faptul de a nu fi analizat dacă
acest tip de contract nu a existat și între Coats și alți concurenți.
Pe de altă parte, nu ar exista o diferență determinantă în ceea ce privește participanții la acorduri și organizarea acestora.
În această privință, reclamantele precizează că, potrivit jurisprudenței, o încălcare unică în sensul juridic al termenului
nu poate fi exclusă prin simplul fapt că fiecare întreprindere participă la încălcare în formele care îi sunt proprii, fiind
posibil astfel ca o întreprindere să fi participat la o înțelegere unică fără să fi participat la toate elementele constitutive
ale acesteia.
În lumina acestor considerații, reclamantele arată că numai trei întreprinderi au luat parte la un singur acord, toate celelalte
fiind implicate în cel puțin două acorduri, ceea ce constituie o suprapunere în ceea ce privește participanții, care pledează
în favoarea existenței unei încălcări unice. În plus, o comparație între reuniunile privind înțelegerea de pe piața aței industriale
și cele privind înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor nu ar susține sub nicio formă teza existenței
unor încălcări distincte. În ambele cazuri, reuniunile ar fi avut loc în mod neregulat.
Comisia combate aceste argumente.
2.
Aprecierea Tribunalului
a)     Cu privire la distingerea piețelor produselor și a piețelor geografice
Din decizia atacată rezultă că Comisia a considerat că, având în vedere specificitatea acesteia, piața aței destinate industriei
automobilelor trebuia separată de piața aței industriale, atât din punctul de vedere al produselor, cât și din punct de vedere
geografic (a se vedea punctele 12-16 și 18-20 de mai sus).
Trebuie arătat cu titlu introductiv că, în măsura în care implică aprecieri economice complexe din partea Comisiei, definiția
pieței produsului poate face obiectul numai al unui control restrâns al instanței comunitare (a se vedea în acest sens Hotărârea
Tribunalului din 30 martie 2000, Kish Glass/Comisia, T‑65/96, Rec., p. II‑1885, punctul 64, și Hotărârea Tribunalului din
6 iunie 2002, Airtours/Comisia, T‑342/99, Rec., p. II‑2585, punctul 26). Totuși, acest lucru nu poate opri instanța comunitară
să controleze interpretarea dată de Comisie datelor de natură economică. În această privință, instanței comunitare îi revine
obligația să verifice dacă aprecierea Comisiei s‑a întemeiat pe elemente de probă care sunt exacte, fiabile și coerente, care
constituie ansamblul datelor relevante ce trebuie luate în considerare pentru a aprecia o situație complexă și care sunt de
natură să susțină concluziile care sunt deduse de aici (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia,
T‑201/04, Rep., p. II‑3601, punctul 482).
În continuare, trebuie amintit că piața de care trebuie să se țină seama cuprinde ansamblul produselor care, în funcție de
caracteristicile lor, sunt apte să satisfacă nevoi constante și sunt greu interschimbabile cu alte produse (Hotărârea Curții
din 9 noiembrie 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461, punctul 37). Curtea s‑a pronunțat
în special că noțiunea de piață a produselor implică faptul că o concurență efectivă poate să existe între produsele care
fac parte din această piață, ceea ce presupune un grad suficient de interschimbabilitate între toate produsele care fac parte
din aceeași piață (Hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461, punctul 28).
În ceea ce privește interschimbabilitatea, aceasta se apreciază în funcție de o serie de elemente care sunt caracteristicile
proprii ale produselor, condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe piață (Hotărârea Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia,
punctul 55 de mai sus, punctul 37).
Dacă, din punct de vedere economic, criteriul de evaluare cel mai rapid și mai eficace în raport cu furnizorii unui produs
determinat îl constituie substituibilitatea la nivelul cererii (Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, easyJet/Comisia,
T‑177/04, Rec., p. II‑1931, punctul 99), substituibilitatea la nivelul ofertei poate fi luată de asemenea în considerare pentru
definirea pieței relevante în operațiunile în care această substituibilitate are efecte echivalente cu efectele substituibilității
la nivelul cererii în termeni de legătură directă și eficacitate. Astfel, criteriul substituibilității la nivelul ofertei
implică faptul că producătorii pot să se prezinte pe această piață, printr‑o adaptare, cu o forță suficientă pentru a constitui
o contrapondere serioasă pentru producătorii deja prezenți pe piață (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic
Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 829).
În ceea ce privește produsele în sine, trebuie să se sublinieze că acestea din urmă pot constitui o piață distinctă atunci
când sunt individualizate prin caracteristici specifice de producție care le fac în mod special adecvate în acest scop sau
atunci când sunt individualizate prin utilizarea lor (Hotărârea Curții din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental
Can/Comisia, 6/72, Rec., p. 215, punctul 33).
În sfârșit, trebuie amintită adoptarea de către Comisie a Comunicării privind definirea pieței relevante în sensul dreptului
comunitar al concurenței (JO 1997, C 372, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 60, denumită în continuare „comunicarea privind
definirea pieței”), în care a precizat criteriile care trebuie apreciate pentru definirea unei piețe a produselor relevantă
și pentru a delimita piața geografică relevantă. Piața relevantă a produselor este definită în această comunicare drept piața
care „cuprinde toate produsele și/sau serviciile pe care consumatorul le consideră interschimbabile sau substituibile, datorită
caracteristicilor, prețurilor și utilizării căreia acestea îi sunt destinate”. În ceea ce privește piața geografică, aceasta
este definită drept piața care „cuprinde zona în care întreprinderile respective sunt implicate în oferta și cererea de produse
sau servicii în cauză, în care condițiile de concurență sunt suficient de omogene și care poate fi deosebită de zonele geografice
învecinate, deoarece [în special] condițiile de concurență diferă în mod apreciabil în respectivele zone”. Piața relevantă
în cadrul căreia trebuie apreciată o problemă determinată de concurență este stabilită, prin urmare, prin asocierea pieței
produselor și a pieței geografice.
În lumina acestor considerente, trebuie examinată temeinicia concluziilor Comisiei menționate la punctele 14 și 22 din decizia
atacată, în ceea ce privește existența celor două piețe distincte a produselor și geografică, mai precis piața aței destinate
industriei automobilelor în SEE, pe de o parte, și piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, pe de altă parte.
Pentru a proceda astfel, Comisia a apreciat substituibilitatea produselor, pe de o parte, la nivelul cererii și, pe de altă
parte, la nivelul ofertei.
În primul rând, în ceea ce privește substituibilitatea la nivelul cererii, decizia atacată conține o serie de elemente prin
care se urmărește să se demonstreze inexistența acesteia.
În primul rând, din considerentele (14) și (22) ale deciziei atacate reiese că cererea din industria automobilelor provine
de la clienți importanți și că aceștia sunt mult mai puțin numeroși decât celelalte întreprinderi care sunt cliente pe piața
aței industriale. Această constatare nu a fost repusă în discuție de reclamante. Acestea au confirmat în ședință că clienții
din sectorul automobilelor erau cei mai importanți în considerarea cantităților foarte importante pe care le achiziționează.
În al doilea rând, din considerentele deciziei atacate citate anterior rezultă că clienții sectorului automobilelor achiziționează
ață pentru localurile lor de producție stabilite în diferite țări și că pretind astfel un produs uniform în fiecare dintre
aceste țări. Această necesitate de uniformitate, care de altfel nu este contestată de reclamante, se explică perfect din punct
de vedere economic. Astfel, este rezonabil să se admită că adaptarea mașinilor de producție la tipul de ață utilizat generează
costuri. Industriile din sectorul automobilelor urmăresc, așadar, reducerea acestor costuri prin achiziționarea în cantități
mari a unui tip de ață specific și prin adaptarea la acesta din urmă, o singură dată, a mașinilor lor de producție stabilite
în diferite țări.
În al treilea rând, din considerentele (14) și (22) ale deciziei atacate rezultă că ața destinată industriei automobilelor
trebuie să îndeplinească standarde deosebit de stricte specifice acestui sector și că posibilitatea identificării acestora
este un factor esențial pentru motive legate de calitatea produselor și de răspunderea pentru prejudiciul cauzat de un lucru.
Această constatare a fost confirmată de reclamante atât în cererea introductivă, cât și în ședință.
Astfel, acestea au recunoscut că în general clienții sunt cei care decid ața necesară pentru producția lor și care aleg, prin
urmare, produsul care corespunde necesităților lor de utilizatori. În ceea ce privește în special clienții din sectorul automobilelor,
reclamantele au recunoscut că aceștia din urmă pretind ca ața achiziționată să corespundă cel puțin standardului ISO 9002.
De asemenea, reclamantele au precizat în ședință că pentru industria automobilelor există caracteristici specifice denumite
„TS950” și că țin seama de aceste elemente în ceea ce privește producția.
Pe de altă parte, reclamantele au descris procesul de certificare a firelor de către clienții din sectorul automobilelor.
Mai întâi, reclamantele creează un tip de ață care corespunde cel puțin standardului ISO 9002. În continuare, această ață
este testată de fabricantul de automobile care intenționează să îl utilizeze pentru producția sa și, în sfârșit, este certificat
de acesta din urmă dacă testul se dovedește concludent.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se admită că ața specifică aleasă de industria automobilelor nu poate fi înlocuită
de alte ațe industriale. Faptul că acest tip de ață ar fi vândut și altor clienți decât cei din industria automobilelor este
lipsit de relevanță în această privință. Asfel, spre deosebire de ceilalți cumpărători potențiali ai acestui produs, întreprinderile
din industria automobilelor nu vor achiziționa decât ața care prezintă calități intrinseci specifice și care a fost certificată
de întreprinderile respective în considerarea acestor calități specifice. Prin urmare, reclamantele nu pot susține în mod
rezonabil că există o substituibilitate la nivelul cererii.
Declarațiile întreprinderii Coats ca răspuns la solicitarea de informații a Comisiei urmăresc de asemenea să confirme inexistența
substituibilității la nivelul cererii. Astfel, Coats a subliniat că anumiți clienți din sectorul confecțiilor utilizau ață
destinată confecțiilor. În schimb, nu a fost invocată existența unei astfel de substituibilități la nivelul cererii printre
clienții din sectorul automobilelor.
În al doilea rând, deși Comisia a apreciat că, din punctul de vedere al ofertei, ața industrială putea fi considerată o piață
a produselor unică în considerarea inexistenței unei corespondențe stricte între utilizarea finală și tipul de fibră și/sau
de structură a firului și similaritatea sau interschimbabilitatea procedeului de producție a acestui fir, ea a reținut totuși
că această situație nu se regăsea în cazul aței destinate industriei automobilelor.
Pentru a ajunge la această concluzie, Comisia s‑a întemeiat pe specificațiile tehnice ale aței destinate industriei automobilelor,
pe necesitatea de a asigura o ofertă standardizată și pe capacitatea de a putea răspunde comenzilor din partea clienților
importanți din acest sector. Comisia s‑a bazat și pe faptul că piața geografică a aței destinate industriei automobilelor
cuprinde întregul teritoriu al SEE, spre deosebire de piața aței industriale, care are numai caracter regional. Având în vedere
aceste elemente, Comisia a considerat că numai câteva întreprinderi puteau satisface acest tip de cerere [a se vedea considerentul
(22) al deciziei atacate].
Mai întâi, în temeiul punctului 20 din comunicarea privind definirea pieței, pentru existența unei substituibilități la nivelul
ofertei, furnizorii sunt în măsură să își reorienteze producția spre produsele relevante și să le comercializeze pe termen
scurt fără a suporta costuri sau riscuri suplimentare semnificative ca reacție la variațiile mici, dar permanente ale prețurilor
relative. În continuare, la punctul 21 din comunicarea privind definirea pieței, Comisia subliniază că o astfel de substituibilitate
există de obicei atunci când întreprinderile comercializează o gamă variată de calități și tipuri pentru același produs și
că, deși diferitele calități nu sunt substituibile pentru un anumit cumpărător final sau pentru un anumit grup de consumatori,
ele vor fi grupate într‑o singură piață a produsului. Ața industrială corespunde la prima vedere tipului de produs vizat la
punctul 21 din comunicarea privind definirea pieței.
În sfârșit, la punctele 22 și 23 din comunicarea privind definirea pieței, Comisia confirmă prin exemple concrete că furnizorii
vizați trebuie să fie în măsură să ofere și să vândă imediat aceste diferite calități ale produselor, fără creșteri semnificative
ale costurilor, și că nu trebuie să existe dificultăți de distribuție specifice.
În lumina acestor considerații, trebuie să se stabilească dacă criteriul substituibilității la nivelul ofertei a fost apreciat
în mod corect de Comisie.
În primul rând, astfel cum s‑a observat la punctul 63 și următoarele de mai sus, producătorii de ață destinată industriei
automobilelor trebuie să își adapteze mașinile de producție pentru ca ața produsă să corespundă unor standarde specifice.
În al doilea rând, raționamentul reclamantelor în ceea ce privește costurile de producție reduse ale aței destinate industriei
automobilelor nu este satisfăcător. Astfel, reclamantele susțin, desigur, nu numai că firele, în general, ar fi produse conform
cerințelor din industria automobilelor și livrate în această calitate clienților importanți din alte sectoare industriale,
ci și că cheltuielile de reglare a benzii de fabricație ar fi mult prea ridicate dacă ar trebui fabricat un produs numai pentru
sectorul automobilelor pentru a modifica ulterior banda de producție și a o adapta fabricării de produse destinate altor sectoare
industriale.
Nu este mai puțin adevărat că, dacă pentru motive de raționalizare a producției o societate deja prezentă pe piața aței destinate
industriei automobilelor produce în principal fire care corespund standardului superior indiferent de destinația produsului,
ea nu va acționa în acest mod decât pentru că este prezentă pe piața automobilelor, în considerarea costurilor ridicate legate
de producerea potrivit standardelor specifice referitoare la ața destinată industriei automobilelor. Cu alte cuvinte, o societate
a cărei activitate principală privește ața pentru confecții sau ața de brodat nu va avea niciun interes să producă o ață specială
destinată sectorului automobilelor pentru simplul motiv că ar putea vinde eventual această ață unor posibili clienți din sectorul
automobilelor.
Astfel, afirmația potrivit căreia costurile de producție a aței destinate industriei automobilelor sunt atât de reduse încât
producția este realizată întotdeauna potrivit unui standard al specificațiilor tehnice mai ridicat nu este demonstrată în
ceea ce privește producătorii de ață industrială.
În al treilea rând, diferența clară dintre cele două piețe pe plan geografic nu a fost repusă în discuție de reclamante în
cursul procedurii administrative. În răspunsul la solicitarea de informații formulată de Comisie, Amann a considerat piața
aței destinate industriei automobilelor ca fiind mondială. Coats a subliniat de asemenea că respectivele caracteristici specifice
ale acestei piețe o limitează la furnizorii „regionali” și „globali”, impunându‑se ca prin acești termeni să se înțeleagă
că, în contextul răspunsului, „cuprind întregul teritoriu SEE” și „mondial”.
Astfel, substituibilitatea la nivelul ofertei ar presupune ca majoritatea producătorilor de ață să fie capabili să producă
în cantități mari ață specifică și uniformă pentru fiecare client din sectorul industriei automobilelor și să o distribuie
în scurt timp în întregul SEE. Având în vedere considerațiile precedente, un astfel de raționament nu poate fi justificat.
Prin urmare, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere atunci când a reținut existența a două piețe ale produselor
și geografică distincte la nivelul ofertei.
În această privință trebuie să se precizeze că Comisia a apreciat și a interpretat în mod corect răspunsurile reclamantelor
și ale celorlalte întreprinderi în cauză, pe baza cărora a ajuns la concluzia existenței celor două piețe ale produselor distincte.
Mai întâi, Comisia a întrebat reclamantele dacă ața de cusut pentru haine de uz industrial, ața de brodat de uz industrial,
ața specială de uz industrial și ața de uz casnic constituiau piețe diferite ale produselor din sectorul aței. De asemenea,
Comisia a prezentat un tabel prin care urmărea stabilirea piețelor geografice relevante pentru fiecare dintre categoriile
de ață sus‑menționate, prevăzând și o rubrică specială „Ață pentru automobile”. Comisia a precizat că această ultimă categorie
era inclusă în ața specială de uz industrial, dar a subliniat că era interesată să cunoască opinia Amann și Cousin cu privire
la piața geografică relevantă a acestui tip de ață.
În răspunsul la cererea de informații menționată, Amann a arătat că repartizarea detaliată efectuată de Comisie era corectă
pentru motivul că „există specificații tehnice ale produselor și necesități specifice clienților, care, în special în domeniul
industriei confecțiilor, se deosebesc în mod clar de cele ale celorlalte două sectoare în ceea ce privește gama de culori
etc.”. La rândul său, Cousin și‑a exprimat de asemenea acordul deplin cu privire la împărțirea prezentată de Comisie. Cousin
a menționat însă dificultatea semnificativă de a evalua piețele, mai ales în cazul firelor speciale, având în vedere diversitatea
apreciabilă a utilizărilor vizate, cu mențiunea că a identificat mai mult de 80 de meserii.
Astfel, reclamantele au recunoscut, desigur, că piața aței speciale constituia o piață a produselor distinctă, însă, contrar
afirmațiilor Comisiei în înscrisurile sale, acestea nu au recunoscut în mod expres că piața aței destinate industriei automobilelor,
piață inclusă în cea a aței speciale, era ea însăși o piață a produselor distinctă.
Gütermann a confirmat de asemenea împărțirea propusă de Comisie, însă nu s‑a pronunțat în mod expres cu privire la piața aței
destinate industriei automobilelor. În ceea ce privește Coats, aceasta a răspuns la întrebarea privind piețele produselor
în sensul că nu considera că diferențele dintre produse erau suficiente pentru a se reține existența a trei piețe distincte,
recunoscând însă caracteristicile specifice ale pieței aței destinate industriei automobilelor, astfel cum s‑a arătat la punctul
78 de mai sus. Numai Oxley a confirmat și a justificat în mod direct caracterul distinct al pieței aței destinate industriei
automobilelor.
Deși interpretarea acestor elemente, privind existența unei piețe distincte a aței destinate industriei automobilelor, nu
este atât de evidentă pe cât vrea Comisia să afirme, totuși concluziile acesteia nu sunt afectate de nicio eroare vădită de
apreciere și nici de vreo denaturare a situației de fapt.
Concluziile acesteia sunt confirmate de altfel de alte indicii precum site‑urile de internet ale întreprinderilor care conțin
în general o rubrică distinctă pentru ața destinată industriei automobilelor. De asemenea, aceste întreprinderi sunt toate
titulare ale unor mărci de ațe special create pentru acest sector.
Din ansamblul considerentelor precedente rezultă că atunci când a considerat, în prezenta cauză, că piața aței destinate industriei
automobilelor și piața aței industriale sunt diferite, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere.
b)     Cu privire la pretinsa existență a unui „plan de ansamblu”
Trebuie amintit mai întâi că noțiunea de încălcare unică vizează o situație în care mai multe întreprinderi au participat
la o încălcare reprezentată printr‑un comportament continuu prin care se urmărește un singur scop economic, de denaturare
a concurenței, sau constituită din încălcări individuale legate între ele printr‑o identitate de obiect (același scop al tuturor
elementelor) și de subiecte (identitate a întreprinderilor în cauză, conștiente de participarea la obiectul comun) (Hotărârea
Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333, punctul 257).
În continuare, trebuie să se sublinieze că o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act
izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau chiar dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu ar putea fi contestată
pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui
prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni
se înscriu într‑un „plan de ansamblu” ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul
pieței comune, Comisia are dreptul să atribuie răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată
în ansamblul său (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 258).
În plus, noțiunea de încălcare unică se poate raporta la calificarea juridică a unui comportament anticoncurențial care constă
în acorduri, în practici concertate și în decizii ale asocierilor de întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94,
T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctele 696-698, Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia,
T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 186, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05,
Rep., p. II‑4949, punctul 159).
De asemenea, trebuie precizat că noțiunea de obiectiv unic nu poate fi stabilită prin referirea generală la denaturarea concurenței
pe piața vizată de încălcare, din moment ce afectarea concurenței constituie, ca obiect sau ca efect, un element consubstanțial
pentru orice comportament care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. O asemenea definiție a noțiunii
de obiectiv unic ar risca să priveze noțiunea de încălcare unică și continuă de o parte din sensul ei, în măsura în care aceasta
ar avea drept consecință faptul că mai multe comportamente referitoare la un sector economic, interzise de articolul 81 alineatul
(1) CE, ar trebui calificate în mod sistematic drept elemente constitutive ale unei încălcări unice. Astfel, pentru calificarea
diferitelor comportamente drept încălcare unică și continuă, trebuie să se verifice dacă sunt complementare, în sensul că
fiecare dintre acestea era destinat să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale, și contribuie, prin
intermediul unei interacțiuni, la realizarea ansamblului de efecte anticoncurențiale dorite de către autorii acestora în cadrul
unui plan global care vizează un obiectiv unic. În această privință, va trebui ținut cont de orice împrejurare care poate
să stabilească sau să repună în discuție legătura menționată, precum perioada de aplicare, conținutul (inclusiv metodele utilizate)
și, în mod corelativ, obiectivul diverselor acorduri și practici concertate în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia,
punctul 91 de mai sus, punctele 179-181).
Prin urmare, pentru motive obiective Comisia poate să inițieze proceduri distincte, să constate mai multe încălcări distincte
și să aplice mai multe amenzi distincte (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și
alții/Comisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03, denumită în continuare „Hotărârea Tokai II”, punctul 124).
În sfârșit, trebuie să se facă remarca potrivit căreia calificarea anumitor comportamente ilicite drept acțiuni constitutive
ale aceleiași încălcări sau ale unei pluralități de încălcări afectează, în principiu, sancțiunea care poate fi impusă. Astfel,
constatarea unei pluralități de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare dată în limitele
stabilite la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
(Hotărârea BASF/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 158).
În lumina acestor considerații trebuie să se aprecieze existența unui „plan de ansamblu”.
Trebuie să se remarce de la bun început că reclamantele susțin în principal că în prezenta cauză elementul subiectiv comun
constă în faptul că încălcările vizau toate să denatureze evoluția normală a prețurilor. Or, un astfel de obiectiv de falsificare
a prețurilor este inerent oricărui cartel privind prețurile și nu poate fi suficient în sine pentru a demonstra existența
unui element subiectiv comun. În această privință, contrar afirmațiilor reclamantelor, în decizia atacată Comisia nu a pornit
deloc de la principiul existenței unei legături între încălcări. Astfel, în considerentul (269) al deciziei atacate, Comisia
numai a menționat obiectul anticoncurențial unic și finalitatea economică unică constând într‑o falsificare a evoluției normale
a prețurilor care este inerentă acestui tip de cartel, insistând totodată asupra faptului că acest obiectiv și această finalitate
sunt avute în vedere în fiecare dintre cele trei încălcări diferite.
În continuare, pentru a infirma existența unei încălcări unice, pe lângă împrejurarea că piața aței destinate industriei automobilelor
și piața aței industriale sunt diferite, astfel cum s‑a subliniat, pe de altă parte, la punctele 53-88 de mai sus, Comisia
s‑a întemeiat în principal pe inexistența unei identități între majoritatea membrilor implicați în înțelegeri și lipsa de
coordonare de ansamblu a acestora. Reclamantele nu au putut pune în discuție aceste criterii și, prin urmare, nu au demonstrat
existența unei „legături strânse” între diferitele comportamente anticoncurențiale.
În primul rând, în ceea ce privește criteriul referitor la inexistența unei identități între participanți, Comisia a enumerat,
în considerentele (96) și (216) ale deciziei atacate, participanții la înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor
și de pe piața aței industriale. În continuare, aceasta a apreciat în considerentul (265) litera (a) al deciziei atacate că
majoritatea întreprinderilor nu au participat decât la o singură înțelegere deoarece nu își desfășurau activitatea pe piețele
vizate de cealaltă înțelegere.
Trebuie să se constate că dintre cele 10 întreprinderi care au participat la una și/sau la cealaltă dintre aceste înțelegeri,
numai trei au fost implicate în cele două înțelegeri. Astfel, Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann,
Zwicky și Oxley nu au fost implicate decât în una dintre acestea. Numai Coats, Barbour (până la preluarea acesteia de către
Coats) și Amann au luat parte la ambele înțelegeri. Simpla participare a acestor trei întreprinderi la ambele înțelegeri nu
poate constitui în sine un indiciu al existenței unei strategii comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Tokai II, punctul
93 de mai sus, punctul 120). În plus, trebuie să se sublinieze că, în afară de cazul Barbour, reprezentanții întreprinderilor
prezente la reuniunile organizate în cadrul înțelegerii de pe piața aței destinate industriei automobilelor și al celei de
pe piața aței industriale nu au fost aceiași în cursul perioadei de suprapunere a acestor două înțelegeri (1998-2000).
Prin urmare, constatarea efectuată de Comisie în considerentul (265) litera (a) al deciziei atacate nu este afectată de nicio
eroare vădită de apreciere.
În al doilea rând, nici conținutul înțelegerilor nu poate contribui la justificarea existenței unui plan global. Astfel, din
decizia atacată rezultă că dispozițiile conținute de înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor și, respectiv,
cele ale înțelegerii de pe piața aței industriale se deosebesc în mod clar în această privință.
În ceea ce privește înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor, din considerentele (215), (220), (223),
(224), (226), (228)-(230), (233)-(236) și (238) ale deciziei atacate rezultă, pe de o parte, că informațiile schimbate între
participanții la înțelegere au vizat prețurile aplicate anumitor clienți și, pe de altă parte, că acordurile încheiate au
constat în stabilirea unor prețuri‑țintă minime pentru produsele de bază vândute clientelei din sectorul automobilelor, a
două tipuri de prețuri‑țintă, respectiv pentru clienții existenți și pentru noii clienți, și a unor prețuri‑țintă minime pentru
anumiți clienți vizați în schimburile de informații. Participanții au convenit totodată evitarea concurenței reciproce prin
prețuri în avantajul furnizorului deja stabilit.
În ceea ce privește înțelegerea de pe piața aței industriale, din cuprinsul considerentelor (99)-(153) ale deciziei atacate
reiese, pe de o parte, că informațiile schimbate priveau listele de prețuri și de rabaturi, aplicarea de majorări prețurilor
de catalog, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți și, pe de altă parte, că părțile
s‑au pus de acord cu privire la viitoarele liste de prețuri, nivelul maximal al rabaturilor, diminuarea rabaturilor și majorarea
prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți și au convenit evitarea concurenței reciproce în avantajul furnizorului deja
stabilit.
Considerentele menționate anterior ale deciziei atacate confirmă existența unei diferențe clare între cele două înțelegeri
în ceea ce privește conținutul acestora. Numai existența unei anumite asemănări între aceste două înțelegeri, cum ar fi acordul
privind evitarea concurenței reciproce în avantajul furnizorului deja stabilit, nu poate totuși să repună în discuție această
constatare.
În al treilea rând, modalitățile de funcționare a fiecăreia dintre cele două înțelegeri au fost în mare măsură diferite. Astfel,
după cum a subliniat Comisia în cuprinsul considerentului (218) al deciziei atacate, înțelegerea de pe piața aței destinate
industriei automobilelor a fost organizată într‑un mod destul de flexibil, prin intermediul unor mici reuniuni sporadice,
completate de contacte bilaterale frecvente. Considerentele (96)-(99) și (149)-(153) ale deciziei atacate arată că înțelegerea
de pe piața aței industriale din Benelux și din țările nordice s‑a concretizat prin organizarea unor reuniuni cel puțin o
dată pe an și că acestea erau constituite din două părți, și anume o sesiune consacrată pieței țărilor nordice și o sesiune
referitoare la piața Benelux. Reiese de asemenea că periodic aveau loc contacte bilaterale.
În lumina acestor elemente, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere atunci când a dedus, în considerentele
(265)-(267) ale deciziei atacate, că înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor și cea de pe piața aței
industriale din Benelux și din țările nordice trebuiau separate una de cealaltă și că astfel constituiau două încălcări distincte.
Este necesar să se sublinieze în această privință că, spre deosebire de înțelegerea de pe piața aței destinate industriei
automobilelor, înțelegerea de pe piața aței industriale din Benelux și cea de pe piața aței industriale din țările nordice
au fost considerate o singură încălcare pentru motivul că produsele sunt identice, participații la înțelegere sunt aceiași,
conținutul și modul de funcționare a înțelegerii sunt similare, reuniunile aveau loc în aceeași zi, iar întreprinderile participante
erau reprezentate de aceleași persoane.
Pe de altă parte, sunt lipsite de relevanță, pe de o parte, argumentul întemeiat pe lipsa împărțirii competențelor între reclamante
în domeniul comercializării aței industriale și a aței destinate industriei automobilelor și, pe de altă parte, argumentul
întemeiat pe faptul că administratorii și asociații întreprinderilor participante trebuiau să cunoască în mod necesar existența
diferitelor înțelegeri. Aceste argumente nu constituie nicidecum dovada existenței unui element subiectiv comun.
Trebuie respins de asemenea argumentul reclamantelor referitor la existența unei coordonări globale, întemeiat pe contactele
frecvente între un reprezentant al Coats și administratorul Amann. Din dosar reiese că acesta nu cuprinde nicio declarație
care ar putea fi interpretată drept un indiciu al unei coordonări globale. În ședință, reclamantele au recunoscut că nu puteau
prezenta Tribunalului un document exact care să facă dovada voinței de coordonare globală între Amann și Coats.
În sfârșit, reclamantele pretind în mod greșit că criteriul delimitării pieței produselor nu poate constitui un criteriu valabil
de apreciere în măsura în care ar conferi Comisiei o marjă de apreciere necontrolabilă în cazul produselor similare, pentru
a reține existența a două încălcări distincte. Astfel, pe de o parte, această putere de apreciere a Comisiei nu este nelimitată,
întrucât Comisia rămâne supusă controlului Tribunalului astfel cum s‑a arătat la punctul 54 de mai sus. Pe de altă parte,
criteriul referitor la piețele produselor nu a fost, în cauză, decât un criteriu printre altele pentru a se reține existența
a două încălcări distincte.
Având în vedere toate aceste considerații, motivul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul
nr. 1/2003 trebuie respins ca nefondat.
B –
Cu privire la motivele referitoare la reducerea amenzii
1.
Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe nerespectarea limitei superioare a sancțiunii prevăzute la articolul
15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
a)     Argumentele părților
Motivul invocat de către reclamante comportă trei critici.
În cadrul primei critici, reclamantele susțin că cele două încălcări nu constituie în realitate decât o încălcare unică și
că, prin urmare, se poate aplica o singură amendă pentru acestea, amendă al cărei cuantum nu poate depăși plafonul de 10 %
din cifra de afaceri globală. Or, valoarea totală rezultată în urma acestei adunări ar depăși acest plafon, încălcându‑se
astfel articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
Ele susțin în această privință că principiul de drept constituțional comunitar
nulla poena sine lege
a fost încălcat. În esență, reclamantele critică posibilitatea Comisiei de a-și atribui, prin intermediul unei separări a
piețelor pe care s‑au constatat încălcări paralele, o marjă de manevră nelimitată pentru a stabili amenzi care depășesc plafonul
de 10 % din cifra de afaceri globală. Or, ele apreciază că din principiul legalității rezultă nu numai interdicția instanței
de a aplica amenzi în lipsa unui temei legal, ci și obligația legiuitorului de a redacta norme penale în mod clar și exact.
Astfel, exigența clarității ar viza astfel elementele constitutive ale unei norme, dar și consecințele juridice ale acesteia
din urmă. Astfel de exigențe ar fi valabile și în ceea ce privește dispozițiile menționate anterior care prevăd amenzile pentru
încălcările normelor de concurență.
Invitate în ședință să dea clarificări cu privire la argumentarea propusă, reclamantele au precizat că aceasta trebuia înțeleasă
în sensul că pune totodată în discuție legalitatea normei înseși și, prin urmare, că ridicau o excepție de nelegalitate a
articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
Pe de altă parte, reclamantele combat argumentul Comisiei privind obligația sa de a respecta principiul
non bis in idem
, principiu care nu aduce garanții cu privire la exactitatea recunoașterii uneia sau mai multor încălcări. Ele susțin în esență
că problema este situată în amonte, mai precis chiar în stabilirea existenței uneia sau mai multor încălcări.
Prin intermediul celui de al doilea criteriu, reclamantele arată că Comisia poate aplica o singură amendă pentru infracțiuni
diferite în cazul în care acestea au ca obiect același tip de comportament pe piețe diferite sau în cazul în care participanții
sunt în mare măsură aceleași întreprinderi. În prezenta cauză, aceste două condiții ar fi îndeplinite.
Reclamantele constată că Comisia s‑a îndepărtat de practica sa anterioară fără nicio motivație. Astfel, acestea consideră
că, în ipoteza în care Comisia renunță la puterea de care dispune de a aplica o singură amendă pentru mai multe încălcări,
ea este obligată, conform principiilor generale ale dreptului administrativ european, să motiveze neutilizarea acestei puteri.
Prin urmare, în prezenta cauză, Comisia ar fi încălcat articolul 253 CE.
În continuare, reclamantele compară decizia atacată cu Decizia Comisiei din 21 noiembrie 2001 privind o procedură de aplicare
a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E‑1/37.512 – Vitamine) (JO 2003, L 6, p. 1,
denumită în continuare „decizia Vitamine”). Astfel, în această din urmă decizie, Comisia a cumulat amenzile aplicate pentru
diferitele încălcări într‑o singură amendă globală și, prin urmare, a considerat necesar să respecte plafonul de 10 % din
cifra de afaceri globală. Or, precum în decizia Vitamine, înțelegerile care fac obiectul prezentei cauze ar fi conexe prin
același cadru material și „spațio‑temporal”.
Prin intermediul celei de a treia critici, reclamantele susțin că efectul descurajator urmărit de Comisie ar fi fost obținut
deja prin impunerea amenzii pentru încălcarea săvârșită pe piața aței industriale. Prin urmare, Comisia ar fi trebuit să țină
seama de acest fapt atunci când a stabilit cuantumul amenzii prin care a sancționat înțelegerea privind ața destinată industriei
automobilelor.
Comisia respinge aceste argumente.
b)     Aprecierea Tribunalului
Prezentul motiv invocat de către reclamante comportă, în esență, trei critici, întemeiate, prima, pe încălcarea principiului
nulla poena sine lege
, a doua, pe obligația de a aplica o singură amendă pentru mai multe încălcări și, a treia, pe o încălcare a obiectivelor
legale ale sancțiunii.
Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului
nulla poena sine lege
și pe excepția de nelegalitate a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 1/2003
În primul rând trebuie examinată excepția de nelegalitate a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului
23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, ridicată de reclamante la trei niveluri. În primul rând, reclamantele susțin
în esență că însuși noțiunea de încălcare, astfel cum este menționată la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17
și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, ar fi neclară. În al doilea rând, susțin că noțiunea de încălcare
unică și continuă nu ar fi nici aceasta clar definită și că astfel Comisia ar putea influența în mod arbitrar stabilirea cuantumului
amenzii printr‑o separare a piețelor pe care au fost constatate încălcările paralele. În al treilea rând, reclamantele susțin
că sancțiunile prevăzute la acest articol sunt de asemenea neclare.
În prealabil, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, principiul legalității pedepselor este un corolar al principiului
securității juridice, care constituie un principiu general al dreptului comunitar și care impune, printre altele, ca orice
reglementare comunitară, în special atunci când aceasta impune sau permite impunerea de sancțiuni, să fie clară și precisă,
pentru ca persoanele interesate să poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile care decurg din aceasta și să
acționeze în consecință (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 iulie 1981, Gondrand și Garancini, 169/80, Rec.,
p. 1931, punctul 17, Hotărârea Curții din 13 februarie 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Rec., p. I‑431, punctul 27,
și Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006, Degusa/Comisia, T‑279/02, Rec., p. II‑897, punctul 66).
Acest principiu, care face parte din tradițiile constituționale comune statelor membre și care a fost consacrat prin diferite
tratate internaționale, în special prin articolul 7 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților
fundamentale (denumită în continuare „CEDO”), se aplică atât normelor cu caracter penal, cât și instrumentelor administrative
specifice care impun sau permit impunerea de sancțiuni administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea Maizena și alții,
137/85, Rec., p. 4587, punctul 15). Acesta se aplică nu numai normelor care stabilesc elementele constitutive ale unei infracțiuni,
ci și celor care definesc consecințele care decurg din încălcarea primelor (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din
12 decembrie 1996, X, C‑74/95 și C‑129/95, Rec., p. I‑6609, punctul 25, și Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus,
punctul 67).
În această privință, trebuie amintit cuprinsul articolului 7 alineatul 1 din CEDO:
„Nimeni nu poate fi condamnat pentru o acțiune sau o omisiune care, în momentul în care a fost săvârșită, nu constituia o
infracțiune, potrivit dreptului național sau internațional. De asemenea, nu se poate aplica o pedeapsă mai severă decât aceea
care era aplicabilă în momentul săvârșirii infracțiunii.”
Potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), din această dispoziție rezultă că legea
trebuie să definească în mod clar infracțiunile și pedepsele pentru acestea. Această condiție este îndeplinită atunci când
justițiabilul poate ști, plecând de la textul dispoziției pertinente și, dacă este necesar, cu ajutorul interpretării care
este dată acestui text de către instanțe, care sunt acțiunile și omisiunile care angajează răspunderea sa penală (a se vedea
Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Coëme și alții împotriva Belgiei din 22 iunie 2000,
Recueil des arrêts et décisions
, 2000‑VII, p. 1, § 145) (Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 69).
Din jurisprudența Curții EDO rezultă că, pentru a îndeplini condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul 1 din CEDO, nu se
impune ca termenii dispozițiilor în temeiul cărora sunt aplicate aceste sancțiuni să fie într‑atât de preciși, încât consecințele
care pot decurge dintr‑o încălcare a acestor dispoziții să fie previzibile cu o certitudine absolută (Hotărârea Degussa/Comisia,
punctul 124 de mai sus, punctul 71).
Astfel, potrivit jurisprudenței Curții EDO, existența unor termeni vagi în dispoziție nu determină în mod necesar o încălcare
a articolului 7 din CEDO, iar faptul că o lege acordă o putere de apreciere nu contravine în sine cerinței de previzibilitate,
cu condiția ca limitele și modalitățile de exercitare ale unei asemenea puteri să fie definite cu o claritate suficientă,
având în vedere scopul legitim urmărit, pentru a oferi individului o protecție adecvată împotriva arbitrariului (a se vedea
Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Margareta și Roger Andersson împotriva Suediei din 25 februarie 1992, seria
A, nr. 226, § 75). În acest sens, pe lângă textul legii propriu‑zise, Curtea EDO ține seama de împrejurarea dacă noțiunile
neclare utilizate au fost clarificate printr‑o jurisprudență constantă și publicată (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor
Omului, Hotărârea G. împotriva Franței din 27 septembrie 1995, seria A, nr. 325‑B, § 25) (Hotărârea Degussa/Comisia, punctul
124 de mai sus, punctul 72).
În ceea ce privește validitatea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 1/2003 în raport cu principiul legalității pedepselor, astfel cum a fost consacrat de instanța comunitară
conform indicațiilor oferite de CEDO și de tradițiile constituționale ale statelor membre, trebuie să se sublinieze că, în
mod contrar susținerilor reclamantelor, Comisia nu dispune de o marjă de apreciere nelimitată, în primul rând, la constatarea
existenţei încălcărilor normelor de concurență, în al doilea rând, la stabilirea aspectului dacă diferitele acte ilicite constituie
o încălcare unică și continuă sau mai multe încălcări distincte și, în al treilea rând, la stabilirea cuantumului amenzilor
pentru aceste încălcări.
În primul rând, încălcările normelor de concurență pentru care Comisia poate aplica amenzi, în temeiul articolului 15 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, sunt numai cele ale dispozițiilor
articolului 81 CE sau 82 CE. Or, reclamantele susțin în mod greșit existența unei marje de apreciere nelimitate a Comisiei
pentru constatarea unor asemenea încălcări. Pe de o parte, trebuie amintit că aspectul dacă sunt reunite condițiile de aplicare
a articolelor 81 CE și 82 CE, în principiu, face obiectul unui control deplin al instanței comunitare (a se vedea în acest
sens și prin analogie Hotărârea Curții din 28 mai 1998, Deere/Comisia, C‑7/95 P, Rec. p. I‑3111, punctul 34 și jurisprudența
citată, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, AC‑Treuhand/Comisia, T‑99/04, Rep., p. II‑1501, punctul 144). Pe de altă
parte, deși este adevărat că în eventualitatea în care această constatare ar presupune aprecieri economice sau tehnice complexe,
instanța recunoaște Comisiei o anumită marjă de apreciere, aceasta nu este, în orice caz, nelimitată. Prin urmare, existența
unei astfel de marje de apreciere nu implică faptul că Tribunalul trebuie să se abțină să controleze interpretarea de către
Comisie a datelor de această natură. Instanța comunitară trebuie nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor
de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor
pertinente ce trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă acestea sunt de natură să susțină
concluziile deduse (a se vedea în acest sens Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctul 88 și jurisprudența
citată).
De altfel, reclamantele nu susțin că definiția unui tip de încălcări dintre cele prevăzute la articolul 81 CE, constând în
„acorduri între întreprinderi […] care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în
cadrul pieței comune și, în special, cele care […] stabilesc, direct sau indirect, prețuri de cumpărare sau de vânzare sau
orice alte condiții de tranzacționare […]”, nu le‑a permis să aibă cunoștință de faptul că înțelegerile de pe piața aței industriale
din Benelux și din țările nordice și cea de pe piața aței destinate industriei automobilelor în SEE ar constitui încălcări
în sensul articolului 81 CE și ar angaja astfel răspunderea reclamantelor.
În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa lipsă a criteriilor care permit să se stabilească dacă există o încălcare
unică și continuă sau mai multe încălcări distincte, trebuie să se admită că aceste criterii nu sunt menționate ca atare la
articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și nici la
articolul 81 CE. Cu toate acestea, noțiunea de încălcare unică și continuă a fost utilizată și clarificată de o jurisprudență
constantă și publicată. Criterii precum identitatea de obiect (același scop al tuturor elementelor) și identitatea de subiecte
(identitatea întreprinderilor în cauză, conștiente de participarea la obiectul comun), prin care se stabilește dacă încălcările
comise s‑au încadrat într‑un „plan de ansamblu” și dacă reprezintă astfel o încălcare unică, s‑au conturat de ani de zile
în jurisprudență, precum hotărârea citată la punctul 89 de mai sus.
Prin urmare, pentru motive obiective, Comisia poate iniția proceduri distincte, poate constata încălcări distincte și poate
aplica mai multe amenzi distincte (a se vedea în acest sens Hotărârea Tokai II, punctul 93 de mai sus, punctul 124).
În această privință, rezultă în mod clar din analiza motivului de anulare a deciziei atacate (punctul 53 și următoarele de
mai sus) că criteriile aplicate de Comisie pentru a reține existența a două încălcări diferite sunt criterii constante rezultate
din jurisprudență.
Deși este adevărat că anumite criterii lasă Comisiei o marjă largă de apreciere, totuși controlul acestei puteri de apreciere,
exercitat de instanța comunitară, a permis tocmai clarificarea anumitor noțiuni printr‑o jurisprudență constantă și publicată.
Această situație se regăsește în special în cazul definiției pieței produsului și a pieței geografice, aplicată în prezenta
cauză de către Comisie și pentru care aceasta din urmă a trebuit să efectueze aprecieri economice complexe. Astfel cum s‑a
arătat în cadrul analizei primului motiv (punctul 53 și următoarele de mai sus), Comisia a trebuit să urmeze, în exercitarea
puterii sale de apreciere, criteriile stabilite de jurisprudență precum substituibilitatea la nivelul ofertei și cea la nivelul
cererii.
În plus, din rațiuni de transparență și pentru a întări securitatea juridică a întreprinderilor vizate, Comisia a publicat
comunicarea privind definirea pieței, în care aceasta prevede criteriile pe care le aplică pentru stabilirea pieței relevante
în fiecare caz în parte. În această privință, adoptând asemenea norme de conduită și anunțând prin intermediul publicării
lor că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate
abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale
de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime. În plus, deși nu constituie temeiul juridic al
deciziei atacate, comunicarea privind definirea pieței determină, în mod general și abstract, criteriile pe care Comisia și
le‑a impus pentru a stabili existența uneia sau a mai multe piețe, a uneia sau a mai multe încălcări și asigură, prin urmare,
securitatea juridică a întreprinderilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și
alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctele 211 și 213). Rezultă
că comunicarea privind definirea pieței a contribuit numai la precizarea limitelor exercitării puterii de apreciere a Comisiei
care rezultă deja din articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și din articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003.
În această privință, în cuprinsul considerentelor (4) și (5) ale comunicării privind definirea pieței se arată: „Comisia intenționează
să crească nivelul de transparență a politicii sale și a procesului decizional în materie de politică în domeniul concurenței”
și „[d]atorită acestei transparențe mai mari, întreprinderile și consilierii lor vor fi în mai mare măsură să anticipeze posibilitatea
stabilirii, de către Comisie, a faptului că un anumit caz ridică probleme de concurență și, în consecință, vor putea să ia
în considerare acest aspect în procesul decizional intern, atunci când planifică, de exemplu, […] încheierea anumitor acorduri”.
Astfel, având în vedere elementele prezentate mai sus, un operator diligent poate, apelând dacă este nevoie la un consilier
juridic, să prevadă în mod suficient de precis metoda pe care Comisia o va aplica pentru a determina, având în vedere anumite
comportamente ale unei întreprinderi, existența unei încălcări unice și continue sau a mai multe încălcări distincte.
În al treilea rând, în ceea ce privește afirmația privind neclaritatea sancțiunilor prevăzute la articolul 15 alineatul (2)
din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, trebuie să se constate că, în mod contrar
susținerilor reclamantelor, Comisia nu dispune de o marjă de apreciere nelimitată la stabilirea amenzilor pentru încălcări
ale normelor de concurență (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 74).
Astfel, articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 limitează
puterea de apreciere a Comisiei. Pe de o parte, aceste dispoziții prevăd un criteriu obiectiv potrivit căruia, pentru fiecare
întreprindere sau asociație de întreprinderi, amenda aplicată nu poate depăși 10 % din cifra totală de afaceri a acesteia.
Astfel, amenda care poate fi aplicată are totuși un plafon cifrabil și absolut, calculat în funcție de fiecare întreprindere,
pentru fiecare încălcare, astfel încât cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicată unei întreprinderi date poate fi
determinat în avans. Pe de altă parte, articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (3) din
Regulamentul nr. 1/2003, care completează articolul 23 alineatul (2) din același regulament, impun Comisiei să stabilească
amenzile în fiecare caz „[luând] în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării” (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 75).
Deși este adevărat că criteriul obiectiv al plafonului amenzii și criteriile subiective privind gravitatea și durata încălcării
lasă Comisiei o marjă largă de apreciere, nu este mai puțin adevărat că este vorba despre criterii care permit Comisiei să
aplice sancțiuni ținând seama de gravitatea nelegalității comportamentului în cauză. Prin urmare, în această situație trebuie
să se considere că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul
nr. 1/2003, deși lasă Comisiei o anumită marjă de apreciere, definesc criteriile și limitele care îi sunt impuse în exercitarea
competenței sale în materie de amenzi (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul
76).
În plus, trebuie observat că, pentru a stabili amenzi în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al
articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia este obligată să respecte principiile generale de drept,
în special principiile egalității de tratament și proporționalității, astfel cum au fost interpretate în jurisprudența Curții
și a Tribunalului (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 77,
și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul
41).
Trebuie de asemenea adăugat că, în temeiul articolului 229 CE și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, Curtea și
Tribunalul judecă având competență de fond în privința acțiunilor introduse împotriva deciziilor prin care Comisia aplică
amenzi și pot astfel nu numai să anuleze deciziile adoptate de Comisie, dar și să anuleze, să reducă sau să majoreze amenda
aplicată. Astfel, practica administrativă a Comisiei este supusă unui control deplin al instanței comunitare (a se vedea,
prin analogie, Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, punctul 143 de mai sus, punctul 41). Instanța comunitară
exercită acest control respectând criteriile prevăzute la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul
23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003, control care a permis, printr‑o jurisprudență constantă și publicată,
tocmai clarificarea noțiunilor neclare pe care le‑ar putea conține articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, care
au fost preluate la articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens și prin analogie
Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 79).
Pe de altă parte, pe baza criteriilor reținute la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și, mai recent, la articolul
23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 și precizate în jurisprudența Curții și a Tribunalului, Comisia a dezvoltat
o practică decizională cunoscută public și accesibilă. Deși practica decizională a Comisiei nu reprezintă în sine un cadru
juridic pentru amenzile în materia concurenței (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 18 iulie 2005, Scandinavian Airlines
System/Comisia, T‑241/01, Rec., p. II‑2917, punctul 87 și jurisprudența citată), nu este mai puțin adevărat că, în temeiul
principiului egalității de tratament, Comisia nu poate trata situații comparabile în mod diferit sau situații diferite în
același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie
1984, Sermide, 106/83, Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94,
Rec., p. II‑1129, punctul 309).
Pe de altă parte, trebuie să se mai aibă în vedere că, din rațiuni de transparență și pentru a întări securitatea juridică
a întreprinderilor vizate, Comisia a publicat Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul
articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială,
08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), în care aceasta definește metoda de calcul pe care și‑o impune
în fiecare caz în parte. Considerațiile din cuprinsul punctului 137 de mai sus cu privire la comunicarea privind definirea
pieței sunt valabile și în ceea ce privește liniile directoare. Astfel, adoptând asemenea norme de conduită și anunțând prin
intermediul publicării acestora că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia și‑a limitat exercitarea
propriei puteri de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în
temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime.
În plus, deși nu constituie temeiul juridic al deciziei, liniile directoare determină, în mod general și abstract, metodologia
pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin decizia atacată și asigură, prin urmare,
securitatea juridică a întreprinderilor (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 137 de mai sus, punctele 211
și 213). Rezultă că adoptarea de către Comisie a liniilor directoare, în măsura în care aceasta s‑a înscris în cadrul legal
impus de articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și, mai recent, de articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul
nr. 1/2003, a contribuit la precizarea limitelor exercitării puterii sale de apreciere care rezultă deja din aceste dispoziții
(a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 82).
Astfel, având în vedere diferitele elemente prezentate mai sus, un operator diligent poate, apelând dacă este nevoie la un
consilier juridic, să prevadă în mod suficient de precis metoda și limitele amenzilor pe care le‑ar putea primi pentru un
comportament dat. Faptul că acest operator nu poate să cunoască dinainte cu precizie nivelul amenzilor pe care Comisia le
va aplica în fiecare caz nu poate să constituie o încălcare a principiului legalității pedepselor, având în vedere că, din
cauza gravității încălcărilor pe care Comisia este chemată să le sancționeze, obiectivele de combatere și de prevenire justifică
evitarea posibilității ca întreprinderile să evalueze beneficiile pe care le‑ar obține din participarea la o încălcare ținând
seama de la început de cuantumul amenzii care le‑ar fi aplicată ca urmare a acestui comportament ilicit (Hotărârea Degussa/Comisia,
punctul 124 de mai sus, punctul 83, și Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, punctul 143 de mai sus, punctul
45).
În această privință, chiar dacă întreprinderile nu sunt în măsură să cunoască dinainte cu precizie nivelul amenzilor pe care
Comisia le va aplica în fiecare caz în parte, trebuie arătat că, potrivit articolului 253 CE, în decizia prin care se aplică
o amendă, Comisia este obligată, în pofida contextului general cunoscut al deciziei, să ofere o motivare, în special cu privire
la cuantumul amenzii aplicate și la metoda aleasă în această privință. Această motivare trebuie să menţioneze în mod clar
și neechivoc raționamentul Comisiei, astfel încât să permită persoanelor interesate să cunoască temeiurile măsurii adoptate
pentru a aprecia oportunitatea sesizării instanței comunitare și, dacă este cazul, să permită acesteia din urmă să își exercite
controlul (Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 124 de mai sus, punctul 84, și Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia,
punctul 143 de mai sus, punctul 46).
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe existența unei singure încălcări și a depășirii plafonului
de 10 % din cifra de afaceri rezultată, pe de o parte, trebuie amintit că examinarea motivului de anulare a deciziei atacate
a demonstrat că în mod întemeiat Comisia a reținut existența a două încălcări distincte. Or, astfel cum s‑a amintit la punctul
94 de mai sus, constatarea unei pluralități de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare
dată în limitele stabilite la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003. Prin urmare, Comisia putea
a priori
să aplice o amendă pentru fiecare dintre încălcări și, la prima vedere, nu era obligată să aplice o amendă globală unică.
Pe de altă parte, trebuie să se stabilească dacă cuantumul total al amenzilor aplicate unei întreprinderi care săvârșește
mai multe încălcări poate depăși plafonul de 10 %. În această privință, trebuie amintit că articolul 15 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 prevăd că pentru fiecare întreprindere și asociere
de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu poate depăși 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul
financiar precedent. Aceste dispoziții nu fac referire la suma diverselor amenzi aplicate unei societăți. Dacă reclamantele
au săvârșit efectiv încălcări distincte, faptul că încălcările s‑au stabilit în mai multe decizii sau într‑o singură decizie
este lipsit de importanță. Singura problemă care se pune este, așadar, dacă în realitate este sau nu este vorba despre încălcări
distincte. Astfel, calificarea anumitor comportamente ilicite drept acțiuni constitutive ale aceleiași încălcări sau ale unei
pluralități de încălcări afectează, în principiu, sancțiunea care poate fi impusă, din moment ce constatarea unei pluralități
de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare dată în limitele stabilite la articolul 15
alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens
și prin analogie Hotărârea Tokai II, punctul 93 de mai sus, punctul 118, și Hotărârea BASF/Comisia, punctul 91 de mai sus,
punctul 158).
Rezultă că, prin aplicarea a două amenzi ale căror cuantumuri cumulate depășesc plafonul de 10 % din cifra de afaceri a reclamantelor,
nu a avut loc o încălcare de către Comisie a principiului
nulla poena sine lege
.
Din toate aceste considerații rezultă că critica întemeiată pe încălcarea principiului
nulla poena sine lege
și excepția de nelegalitate invocată în privința articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23
alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie respinse.
Cu privire la critica întemeiată pe obligația de a aplica o singură amendă pentru mai multe încălcări
Argumentul prezentat în subsidiar de reclamante, potrivit căruia ar fi trebuit aplicată o singură amendă globală, inclusiv
în cazul a două încălcări distincte, trebuie respins.
Este adevărat că din jurisprudență rezultă că pentru încălcări distincte Comisia poate aplica o singură amendă (Hotărârea
Tribunalului din 6 octombrie 1994, Tetra Pak/Comisia, T‑83/91, Rec., p. II‑755, punctul 236, Hotărârea Tribunalului din 15
martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95,
T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 4761, și Hotărârea din
30 septembrie 2003, Michelin/Comisia, T‑203/01, Rec., p. II‑4071, punctul 265).
Cu toate acestea, nu este vorba decât despre o posibilitate pe care Comisia a utilizat‑o în anumite împrejurări, în special
atunci când încălcările fac parte dintr‑o strategie de ansamblu coerentă (a se vedea în acest sens Hotărârea Cimenteries CBR
și alții/Comisia, punctul 154 de mai sus, punctele 4761-4764, și Hotărârea Tetra Pak/Comisia, punctul 154 de mai sus, punctul
236), atunci când există o unitate de încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique diffusion
française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 127) sau atunci când încălcările constatate prin decizia
Comisiei au avut drept obiect același tip de comportamente pe piețe diferite, în special stabilirea prețului și a cotelor
și schimbul de informații, iar participanții la aceste încălcări au fost în mare măsură aceleași întreprinderi (a se vedea
în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Cockerill Sambre/Comisia, T‑144/89, Rec., p. II‑947, punctul 92).
Examinarea primului motiv a demonstrat că aceste împrejurări nu se regăsesc în prezenta cauză.
Din această jurisprudență nu se poate deduce nici existența unei practici anterioare a Comisiei prin care aceasta s‑ar fi
obligat să recurgă în mod automat la posibilitatea de a aplica o singură amendă în cazul pluralității de încălcări și nici
că ar fi fost obligată să motiveze de ce nu a recurs la această posibilitate. Jurisprudența în discuție urmărește mai curând
să demonstreze că practica de a aplica o singură amendă este o excepție întrucât nu se regăsește decât în anumite împrejurări.
În această privință, deciziile Comisiei invocate de reclamante nu pot, nici ele, să demonstreze existența unei asemenea practici.
Astfel, atât în Decizia Comisiei din 10 octombrie 2001 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] (Cazul COMP/36.264
– Mercedes‑Benz) (JO 2002, L 257, p. 1), în special la punctul 253, cât și în decizia Vitamine, punctul 119 de mai sus (punctele
711 și 775), diferitele încălcări constatate au dat loc la cuantumuri diferite ale amenzii, care au fost cumulate ulterior,
astfel încât să rezulte un cuantum total al amenzii. Prin urmare, demersul Comisiei a constat în aplicarea mai multor amenzi
care au fost cumulate ulterior. În orice caz, practica decizională anterioară a Comisiei nu servește în sine drept cadru juridic
pentru aplicarea amenzilor în materie de concurență, dat fiind că acest cadru juridic este definit numai în Regulamentul nr. 17,
în Regulamentul nr. 1/2003 și în liniile directoare (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din
20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctul 234, și Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 154 de
mai sus, punctul 254).
În consecință, trebuie respins argumentul întemeiat pe o pretinsă practică anterioară a Comisiei care constă, pe de o parte,
în aplicarea unei singure amenzi globale în cazul încălcărilor distincte și, pe de altă parte, în aplicarea plafonului de
10 % din cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză cuantumului final al amenzii rezultate din adunarea diferitelor
amenzi aplicate pentru fiecare încălcare distinctă săvârșită de întreprinderea în discuție.
Cu privire la critica întemeiată pe o încălcare a obiectivelor legale ale sancțiunii
Reclamantele susțin în mod neîntemeiat că, atunci când a aplicat amenda pentru înțelegerea de pe piața aței industriale destinate
industriei automobilelor din SEE, Comisia ar fi trebuit să țină seama de efectul descurajator obținut prin sancționarea cu
amendă pentru înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice.
Astfel, obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi are ca
scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor de concurență stabilite de tratat pentru desfășurarea activităților
lor în cadrul Comunității Europene sau al SEE (Hotărârea Tribunalului din 29 noiembrie 2005, Heubach/Comisia, T‑64/02, Rec.,
p. II‑5137, punctul 181). În cazul unei pluralități de încălcări, Comisia poate considera în mod întemeiat că un astfel de
obiectiv nu poate fi atins prin simpla aplicare a unei sancțiuni pentru una dintre încălcări.
Prin urmare, acest motiv trebuie respins.
Rezultă din ansamblul considerațiilor precedente că motivul întemeiat pe nerespectarea limitei superioare a sancțiunii, prevăzută
la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003, trebuie respins ca nefondat.
2.
Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament si al proporționalității
cu ocazia aplicării amenzii
a)     Argumentele părților
Reclamantele invocă mai multe critici în susținerea motivului lor întemeiat pe caracterul disproporționat al amenzii și pe
încălcarea principiului egalității de tratament cu ocazia aplicării amenzii.

Primo
, în ceea ce privește încălcarea principiului proporționalității, reclamantele susțin în primul rând că Comisia nu ar fi ținut
seama de diferențele apreciabile de dimensiune dintre întreprinderile în cauză cu ocazia stabilirii amenzilor, deși liniile
directoare o obligau la aceasta. În mod neîntemeiat, Comisia s‑ar fi raportat numai la cifra de afaceri realizată de întreprinderi
pe piața vizată de încălcare. Astfel, amenda aplicată reclamantelor ar reprezenta 13,7 % din cifra de afaceri mondială a grupului,
în timp ce amenda aplicată Coats nu reprezenta decât 2,3 % din cifra de afaceri mondială a acesteia. Amann consideră că nu
este decât o întreprindere de dimensiune mijlocie față de concurenți importanți precum Coats.
În al doilea rând, s‑ar încălca principiul proporționalității întrucât s‑ar fi încălcat de asemenea principiul egalității
sancțiunii menționat la punctul 1 A al șaptelea paragraf din liniile directoare. Comisia nu ar fi ținut seama de capacitatea
economică sau contributivă a întreprinderilor care s‑ar măsura în raport cu cifra de afaceri globală a acestora.
În al treilea rând, „sistemul forfetar” instituit prin liniile directoare ar fi anormal de dezavantajos pentru întreprinderile
mici și mijlocii, ceea ce ar confirma atât membrul Comisiei însărcinat cu probleme de concurență, cât și Comisia însăși.
În al patrulea rând, amenda care le‑a fost aplicată ar fi total disproporționată în raport cu mărimea pieței. Comisia ar fi
încălcat astfel principiile caracterului adecvat al sancțiunilor și proporționalității. Reclamantele amintesc, prin urmare,
că deciziile sancționate printr‑o amendă urmăresc atât obiective represive, cât și preventive și că astfel sancțiunile nu
pot depăși ceea ce este necesar pentru a asigura „resocializarea” autorului. Prin urmare, cu cât cifra de afaceri vizată prin
încălcare este mai redusă în raport cu cifra de afaceri globală a unei întreprinderi, cu atât sancțiunea trebuie fie mai redusă
față de limita de 10 %.

Secundo
, reclamantele invocă, indicând cifre, o încălcare a principului egalității de tratament între ele și Coats, atât la nivelul
cuantumului de bază al amenzii, cât și al cuantumului final al acesteia. Astfel Comisia nu ar fi ținut seama deloc de dimensiunea
redusă a Amann din punct de vedere absolut, iar în ceea ce privește ața industrială, din punct de vedere relativ, și astfel
ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a clasificat‑o în același grup cu Coats. În plus, Comisia însăși ar fi plecat
de la principiul unei poziții preponderente a Coats, însă nu menționează în decizia atacată modul în care a ținut seama de
acest fapt.
Comisia ar fi obligată să țină seama de dimensiunea celorlalte întreprinderi în cauză, dimensiunea și puterea economică a
întreprinderilor constituind elemente de apreciere cu aceeași valoare de care ar trebui să se țină seama, pe lângă alte criterii,
în cadrul stabilirii cuantumului amenzii.
Comisia respinge acest motiv.
b)     Aprecierea Tribunalului
Cu privire la încălcarea principiului proporționalității
Trebuie amintit că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea
ce este adecvat și necesar pentru a atinge scopul urmărit. În contextul calculului amenzilor, gravitatea încălcărilor trebuie
stabilită în funcție de mai multe elemente și nu trebuie să se atribuie niciunuia dintre aceste elemente o importanță disproporționată
în raport cu celelalte elemente de apreciere. Principiul proporționalității presupune, în acest context, că amenda trebuie
stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a se aprecia gravitatea încălcării și că, în această
privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și justificat din punct de vedere obiectiv (Hotărârea Tribunalului
din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 226-228).
–       Cu privire la argumentul întemeiat pe absența luării în considerare a mărimii pieței
Reclamantele reproșează Comisiei în mod neîntemeiat că a stabilit amenzi disproporționate în raport cu mărimea piețelor relevante.
Astfel, trebuie amintit că, potrivit articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica întreprinderilor
amenzi al căror cuantum nu depășește 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent pentru
fiecare întreprindere participantă la încălcare. Pentru a stabili cuantumul amenzii în interiorul acestei limite, alineatul
(3) al acestei dispoziții prevede să se ia în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării. În plus, conform liniilor
directoare, Comisia stabilește cuantumul de plecare în funcție de gravitatea încălcării, ținând seama de natura acesteia,
de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante.
Astfel, nici Regulamentul nr. 1/2003, nici liniile directoare nu prevăd că valoarea amenzilor trebuie stabilită direct în
funcție de mărimea pieței afectate, acest factor nefiind decât un element relevant printre altele. Prin urmare, acest cadru
juridic nu impune ca atare Comisiei să țină seama de mărimea redusă a pieței produsului (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
Tribunalului din 27 septembrie 2006, Roquette Frères/Comisia, T‑322/01, Rec., p. II‑3137, punctul 148).
Cu toate acestea, potrivit jurisprudenței, la aprecierea gravității unei încălcări, Comisia trebuie să țină seama de un număr
mare de elemente ale căror caracter și importanță variază în funcție de tipul de încălcare în cauză și de împrejurările specifice
ale încălcării vizate (Hotărârea Musique diffusion française și alții/Comisia, punctul 155 de mai sus, punctul 120). Printre
aceste elemente care demonstrează gravitatea unei încălcări, nu este exclus că ar putea figura, după caz, mărimea pieței produsului
în cauză.
În consecință, deși mărimea pieței poate constitui un element de care trebuie să se țină seama la stabilirea gravității încălcării,
importanța acestuia variază în funcție împrejurările specifice ale încălcării vizate.
În prezenta cauză, încălcarea de pe piața aței destinate industriei automobilelor a constat în principal în stabilirea unor
prețuri‑țintă pentru produsele de bază vândute clienților industriei europene a automobilelor, în schimbul de informații privind
prețurile aplicabile anumitor clienți, în acordul privind stabilirea unor prețuri‑țintă minime pentru acești clienți și în
acordul având ca obiect evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul furnizorului deja stabilit [decizia atacată,
considerentele (215) și (420)]. În ceea ce privește încălcarea de pe piața aței industriale, aceasta a constat în principal
în schimbul de informații sensibile cu privire la listele de prețuri și/sau prețurile facturate pentru fiecare client, în
înțelegeri privind creșterile prețurilor și/sau prețurile‑țintă, în evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul
furnizorului deja stabilit și în a-și repartiza clienții [decizia atacată, considerentele (99)-(125) și (345)].
Astfel de practici constituie restricții orizontale de tipul „cartel de fixare a prețurilor” în sensul liniilor directoare
și, prin urmare, sunt „foarte grave” prin însăși natura lor. În această privință, trebuie să se sublinieze că reclamantele
nu contestă caracterul foarte grav al încălcării săvârșite timp de 2 ani pe piața aței destinate industriei automobilelor
din SEE, pe de o parte, și nici caracterul foarte grav al încălcării săvârșite mai mult de 10 ani pe piața aței industriale
în Benelux și în țările nordice, pe de altă parte. În acest context, mărimea redusă a piețelor relevante, presupunând că aceasta
este stabilită, este doar de mai mică importanță în raport cu toate celelalte elemente care demonstrează gravitatea încălcării.
În orice caz, trebuie să se țină seama de aprecierea Comisiei potrivit căreia încălcările trebuie considerate foarte grave
în sensul liniilor directoare, care prevăd că în astfel de cazuri Comisia poate „avea în vedere” un cuantum de plecare care
depășește 20 de milioane de euro. Cu toate acestea, pentru încălcarea de pe piața aței destinate industriei automobilelor,
Comisia a reținut un cuantum de plecare, stabilit în funcție de gravitatea încălcării, de 5 milioane de euro pentru reclamante
și de 1,3 milioane de euro pentru celelalte întreprinderi [decizia atacată, considerentele (432)-(435)]. De asemenea, în ceea
ce privește încălcarea de pe piața aței industriale, Comisia a reținut un cuantum de plecare de 14 milioane de euro pentru
întreprinderile din prima categorie (printre care Amann), de 5,2 milioane de euro pentru întreprinderea din a doua categorie,
de 2,2 milioane de euro pentru întreprinderile incluse în a treia categorie și de 0,1 milioane de euro pentru întreprinderea
cuprinsă în a patra categorie [decizia atacată, considerentul (358)].
În consecință, cuantumurile de plecare care au reprezentat punctul de plecare pentru calculul amenzilor aplicate reclamantelor
au corespuns unui cuantum net inferior celui pe care Comisia l‑ar fi putut „avea în vedere”, în temeiul liniilor directoare,
pentru încălcări foarte grave.
În lumina acestor considerații, trebuie respins argumentul reclamantelor întemeiat pe caracterul disproporționat al amenzilor
aplicate reclamantelor în raport cu mărimea pieței aței destinate industriei automobilelor din SEE, pe de o parte, și cea
a pieței aței industriale în Benelux și în țările nordice, pe de altă parte.
–       Cu privire la argumentul întemeiat pe luarea în considerare în mod exclusiv a cifrei de afaceri pe piețele vizate de încălcări
Reclamantele invocă în mod neîntemeiat o încălcare a principiului proporționalității pe motivul că Comisia s‑ar fi întemeiat
în mod exclusiv pe cifra de afaceri a întreprinderilor pe piețele vizate pentru produsele în cauză la stabilirea cuantumului
de plecare al amenzilor și astfel nu ar fi ținut seama de diferența de dimensiune a întreprinderilor vizate.
În primul rând, în ceea ce privește critica adusă Comisiei de a se fi întemeiat pe cifra de afaceri a întreprinderilor vizate
pe piețele în cauză, trebuie să se sublinieze că, la stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor, determinat în funcție
de gravitatea încălcării, Comisia a considerat necesar să aplice un tratament diferențiat întreprinderilor implicate în carteluri
pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a contravenienților de a aduce o atingere importantă concurenței, precum
și să stabilească amenda la un nivel care să asigure un efect descurajator suficient. Comisia a adăugat că era necesar să
se țină seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de impactul real al comportamentului său ilicit
asupra concurenței. Pentru aprecierea acestor elemente, Comisia a ales să se bazeze pe cifra de afaceri realizată de fiecare
întreprindere pe piețele relevante pentru produsele vizate prin înțelegeri.
În consecință și astfel cum s‑a observat la punctul 179 de mai sus, Comisia a împărțit întreprinderile vizate în două categorii,
în ceea ce privește încălcarea pe piața aței destinate industriei automobilelor. Reclamantele au fost clasificate în prima
categorie, ținând seama de cifra de afaceri a acestora de 8,55 milioane de euro. Oxley, Coats și Barbour au fost încadrate
în a doua categorie, ținând seama de cifra de afaceri a acestora cuprinsă între 1 și 3 milioane de euro. În ceea ce privește
încălcarea pe piața aței industriale, Comisia a împărțit întreprinderile în patru categorii. Amann și Coats au fost clasificate
în prima categorie, ținând seama de cifra de afaceri a acestora cuprinsă între 14 și 18 milioane de euro. BST a fost încadrată
în a doua categorie, ținând seama de cifra de afaceri a acesteia cuprinsă între 5 și 8 milioane de euro. Gütermann, Barbour
și Bieze Stork au fost încadrate în a treia categorie, ținând seama de cifra de afaceri a acestora cuprinsă între 2 și 4 milioane
de euro, iar Zwicky a fost încadrată în a patra categorie, ținând seama de cifra de afaceri a acesteia cuprinsă între 0 și
1 milion de euro.
În temeiul considerațiilor precedente, Comisia a reținut un cuantum de plecare, stabilit în funcție de gravitatea încălcării,
de 5 milioane de euro pentru reclamante pentru prima încălcare [decizia atacată, considerentele (432)-(435)] și de 14 milioane
de euro pentru Amann pentru a doua încălcare [decizia atacată, considerentele (356)–(358)].
Trebuie să se sublinieze mai întâi că liniile directoare nu prevăd calcularea cuantumului amenzii în funcție de cifra de afaceri
globală sau în funcție de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, cu condiția ca alegerea
efectuată de Comisie să nu fie afectată de o eroare vădită de apreciere, liniile directoare nu se opun luării în considerare
a unor asemenea cifre în cadrul stabilirii cuantumului amenzii în vederea respectării principiilor generale ale dreptului
comunitar și atunci când circumstanțele o impun (Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia,
T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, denumită în continuare „Hotărârea Tokai I”,
punctul 195). Astfel, se poate ține seama de cifra de afaceri atunci când sunt luate în considerare elemente de apreciere
precum capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative celorlalți operatori, în
special consumatorilor, și la stabilirea cuantumului amenzii la un nivel care să îi asigure un caracter suficient de descurajator.
Comisia poate să țină cont de asemenea de cifra de afaceri atunci când evaluează ponderea specifică și, prin urmare, impactul
real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă
între dimensiunile întreprinderilor care săvârșesc o încălcare de același tip (Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Cheil
Jedang/Comisia, T‑220/00, Rec., p. II‑2473, punctul 82).
În ceea ce privește alegerea pe care Comisia o poate efectua între una sau alta dintre cifrele de afaceri, din jurisprudență
rezultă că, în cadrul analizei efectuate în vederea stabilirii cuantumului unei amenzi pentru încălcarea normelor comunitare
de concurență, a capacității economice efective a societăților contraveniente de a aduce o atingere importantă concurenței,
care implică o apreciere a importanței reale a acestor întreprinderi pe piața afectată, mai precis a influenței lor asupra
celei din urmă, cifra de afaceri globală nu redă decât o imagine incompletă a situației. Astfel, nu este exclus ca o întreprindere
importantă cu o multitudine de activități diferite să nu fie prezentă decât în mod secundar pe o piață a produselor specifică.
De asemenea, nu este exclus ca o întreprindere cu o poziție importantă pe o piață geografică extracomunitară să nu dispună
decât de o poziție slabă pe piața comunitară sau pe cea a SEE. În astfel de cazuri, simplul fapt că întreprinderea vizată
realizează o cifră de afaceri globală importantă nu înseamnă în mod necesar că exercită o influență determinantă pe piața
afectată. Pentru acest motiv, deși este adevărat că cifrele de afaceri ale unei întreprinderi realizate pe piețele vizate
nu pot fi determinante pentru a reține că o întreprindere aparține unei entități economice puternice, acestea sunt în schimb
relevante pentru a determina influența pe care aceasta a exercitat‑o, eventual, pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea
Tribunalului din 29 noiembrie 2005, SNCZ/Comisia, T‑52/02, Rec., p. II‑5005, punctul 65, și Hotărârea Tribunalului Union Pigments/Comisia,
T‑62/02, Rec., p. II‑5057, punctul 152).
În acest sens, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că partea din cifra de afaceri ce provine din mărfurile care fac obiectul
încălcării este de natură să dea o indicație justă a amplorii unei încălcări pe piața în cauză (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia,
punctul 186 de mai sus, punctul 91, și Hotărârea din 9 iulie 2003, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia,
T‑224/00, Rec., p. II‑2597, punctul 196). Astfel, această cifră de afaceri este de natură să indice în mod corect răspunderea
fiecărei întreprinderi pe piețele respective, având în vedere că este un element obiectiv care exprimă în mod corect nocivitatea
acestei practici pentru o concurență normală și, prin urmare, reprezintă un indicator fiabil al capacității fiecărei întreprinderi
vizate de a cauza un prejudiciu.
Având în vedere aceste considerații, Comisia nu a încălcat principiul proporționalității atunci când a favorizat, la stabilirea
cuantumurilor de plecare reținute în cadrul calculului amenzilor aplicate reclamantelor, cifrele de afaceri realizate pe piețele
vizate și pentru produsele vizate.
În al doilea rând, în lumina acestor considerații, nu este pertinentă nici critica adusă Comisiei de a nu fi ținut seama,
la stabilirea cuantumului amenzilor, de dimensiunea întreprinderilor vizate stabilită prin cifra de afaceri globală a acestora.
Astfel, trebuie amintit că liniile directoare prevăd că este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a
autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda
la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator (punctul 1 A al patrulea paragraf). În liniile directoare
se mai arată că, în cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi, de exemplu carteluri, ar putea fi necesar să
se aplice ponderări la cuantumul de plecare general, pentru a se ține seama de ponderea specifică și, prin urmare, de impactul
real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă
între dimensiunile întreprinderilor care comit o încălcare de același tip, și să se adapteze în consecință cuantumul de plecare
general potrivit caracterului specific al fiecărei întreprinderi (punctul 1 A al șaselea paragraf) (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia,
punctul 186 de mai sus, punctul 81).
În plus, astfel cum s‑a arătat la punctul 186 de mai sus, liniile directoare nu prevăd calcularea cuantumului amenzii în funcție
de cifra de afaceri globală a întreprinderilor în cauză, dar nu se opun nici luării în considerare a acesteia în cadrul acestui
calcul, cu respectarea condițiilor prevăzute la punctul sus‑menționat din prezenta hotărâre.
În cauză, astfel cum s‑a arătat la punctele 183-189 de mai sus, alegerea Comisiei de a se raporta la cifra de afaceri de pe
piețele relevante pentru a stabili capacitatea fiecărei întreprinderi în discuție de a cauza prejudicii este coerentă și justificată
din punct de vedere obiectiv. Astfel, Comisia urmărea de asemenea un obiectiv de descurajare, anunțând că sancționează mai
sever întreprinderile care au participat la un cartel pe o piață pe care aveau o pondere importantă.
Rezultă că trebuie respins de asemenea argumentul întemeiat pe caracterul disproporționat al amenzilor în raport cu cifra
de afaceri globală a fiecăreia dintre reclamante. Astfel, acestea din urmă nu pot deduce în mod valabil un caracter disproporționat
al cuantumului final al amenzii aplicate, dat fiind că punctul de pornire al amenzilor acestora este justificat în lumina
criteriului reținut de Comisie pentru aprecierea importanței fiecărei întreprinderi pe piața relevantă (a se vedea în acest
sens Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctul 304, și Hotărârea din
5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia, T‑303/02, Rec., p. II‑4567, punctul 185).
–       Cu privire la „sistemul forfetar” prevăzut de liniile directoare
Criticile formulate de reclamante împotriva „sistemului forfetar” prevăzut de liniile directoare nu sunt pertinente.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul stabilirii cuantumului amenzilor aplicate diferiților participanți
la o înțelegere, metoda care constă în repartizarea membrilor unei înțelegeri pe mai multe categorii, ceea ce determină stabilirea
forfetară a cuantumului de plecare al amenzilor stabilit pentru întreprinderile din aceeași categorie, deși aceasta înseamnă
să nu se țină seama de diferențele de dimensiune dintre întreprinderile din aceeași categorie, nu poate fi criticată, cu condiția
respectării principiilor proporționalității și egalității de tratament (Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM
și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 385, Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, Daiichi Pharmaceutical/Comisia,
T‑26/02, Rec., p. II‑713, punctele 83-85, și Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497,
punctul 150). Cu condiția respectării acestor principii, nu este de competența Tribunalului să se pronunțe asupra oportunității
unui astfel de sistem, presupunând chiar că acest sistem ar dezavantaja întreprinderile de dimensiune mai redusă. Tribunalul,
în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării puterii de apreciere de care Comisia dispune în materie, trebuie
să se limiteze astfel să controleze numai dacă repartizarea membrilor înțelegerii pe categorii este coerentă și justificată
din punct de vedere obiectiv, fără a substitui de la bun început propria apreciere celei a Comisiei (Hotărârea din 15 martie
2006, BASF/Comisia, citată anterior, punctul 157).
–       Cu privire la neluarea în considerare a situației reclamantelor ca „întreprindere mijlocie”
Argumentul potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să țină seama de faptul că reclamantele sunt întreprinderi mijlocii nu este
relevant.
Astfel, trebuie amintit că, nefiind obligată să efectueze calculul amenzii pornind de la cuantumurile întemeiate pe cifra
de afaceri a întreprinderilor în cauză, Comisia nu este obligată nici să garanteze că, în cazul în care sunt aplicate amenzi
mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor la care s‑a ajuns prin calculul
efectuat pentru întreprinderile în cauză reflectă orice diferențiere între acestea în ceea ce privește cifrele lor totale
de afaceri sau cifrele lor de afaceri pe piața relevantă a produsului (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, Dansk Rørindustri/Comisia,
T‑21/99, Rec., p. II‑1681, punctul 202).
În această privință, trebuie precizat că articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 nu impune nici ca, în cazul
în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi
de dimensiuni mici sau mijlocii, exprimat ca procentaj din cifra de afaceri, să nu fie superior celui al amenzilor aplicate
întreprinderilor mai mari. Astfel, din această dispoziție reiese că, atât pentru întreprinderile de dimensiuni mici sau mijlocii,
cât și pentru cele de dimensiuni mari, trebuie să se ia în considerare gravitatea și durata încălcării la stabilirea cuantumului
amenzii. În măsura în care Comisia impune întreprinderilor implicate în aceeași încălcare amenzi justificate pentru fiecare
dintre acestea, în raport cu gravitatea și cu durata încălcării, nu i se poate reproșa că, pentru unele dintre acestea, cuantumul
amenzii este mai mare, în raport cu cifra de afaceri, față de cel al altor întreprinderi (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
din 20 martie 2002, Dansk Rørindustri/Comisia, punctul 198 de mai sus, punctul 203, și Hotărârea Westfalen Gassen Nederland/Comisia,
punctul 194 de mai sus, punctul 174).
Astfel, Comisia nu este obligată să diminueze cuantumul amenzilor atunci când întreprinderile în cauză sunt întreprinderi
mici și mijlocii. Mărimea întreprinderii este, astfel, deja luată în considerare prin plafonul stabilit la articolul 15 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și prin dispozițiile din liniile
directoare. Exceptând aceste considerații privind dimensiunea, nu există niciun motiv pentru a trata întreprinderile mici
și mijlocii diferit de celelalte întreprinderi. Faptul că întreprinderile vizate sunt întreprinderi mici și mijlocii nu le
scutește de obligația de a respecta normele de concurență (a se vedea, prin analogie, Hotărârea SNCZ/Comisia, punctul 187
de mai sus, punctul 84).
Pentru toate aceste motive, argumentul întemeiat pe pretinsa încălcare a principiului egalității sancțiunii trebuie de asemenea
respins.
Cu privire la încălcarea principiului egalității de tratament
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament, trebuie să se observe că repartizarea pe categorii
trebuie să respecte principiul potrivit căruia este interzis ca situații comparabile să fie tratate în mod diferit și situații
diferite să fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un asemenea tratament este justificat în mod obiectiv.
În această perspectivă, liniile directoare prevăd la punctul 1 A al șaselea paragraf că o diferență considerabilă între dimensiunile
întreprinderilor care comit o încălcare de același tip este în mod special de natură să justifice o diferențiere în vederea
aprecierii gravității încălcării.
Repartizarea pe grupe poate încălca principiul egalității de tratament fie între diferitele grupe, tratând în mod diferit
întreprinderi care se găsesc în situații comparabile, fie în cadrul fiecărui grup, tratând în același mod întreprinderi care
se găsesc în situații diferite. În cauză, reclamantele invocă ambele ipoteze, prima în cadrul înțelegerii pe piața aței destinate
industriei automobilelor, a doua în cadrul înțelegerii pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice. Prin urmare,
trebuie să se examineze dacă diferențele de tratament dintre întreprinderi există și, eventual, dacă sunt justificate în mod
obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea CMA CGM și alții/Comisia, punctul 196 de mai sus, punctele 407 și 408).
Este cert că există o diferență importantă de dimensiune între reclamante și Coats. Având în vedere că pentru înțelegerea
de pe piața aței destinate industriei automobilelor din SEE li s‑a aplicat un cuantum de plecare diferit în considerarea clasificării
lor în două categorii diferite, iar pentru înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, un cuantum
de plecare identic în considerarea clasificării lor în același grup, trebuie să se examineze dacă diferența de tratament poate
fi justificată în mod obiectiv prin preeminența acordată importanței fiecăreia dintre întreprinderi pe piața relevantă (determinată
de cifra de afaceri realizată pe piața relevantă pentru produsul vizat) în raport cu dimensiunea întreprinderilor (determinată
de cifra de afaceri globală).
În această privință, Tribunalul a statuat deja că clasificarea în același grup a mai multe întreprinderi dintre care una avea
o cifră de afaceri globală net, chiar „semnificativ”, inferioară celei a celorlalte întreprinderi, pe baza cifrelor lor de
afaceri pe piața vizată și a cotelor lor de piață foarte apropiate, și aplicarea în privința acestora a aceluiași cuantum
de plecare specific au fost coerente și justificate în mod obiectiv. Astfel, s‑a considerat că principiul egalității de tratament
nu a fost nicidecum încălcat de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, punctul 186 de mai sus,
punctele 104-115, și Hotărârea Union Pigments/Comisia, punctul 187 de mai sus, punctele 155-158).
În prezenta cauză se impune aceeași concluzie. Astfel, după cum s‑a constatat mai sus, în ceea ce privește piața aței destinate
industriei automobilelor, reclamantele și Coats au fost clasificate în prima și, respectiv, în a doua categorie pentru motivul
că cifra de afaceri a reclamantelor realizată pe această piață era de aproximativ cinci ori mai ridicată decât cea a Coats.
De asemenea, în ceea ce privește piața aței industriale, Amann și Coats au fost clasificate în aceeași categorie deoarece
cifrele de afaceri ale acestora erau foarte apropiate. Astfel, gruparea întreprinderilor respective pe această bază este coerentă
și justificată în mod obiectiv.
De aici rezultă că principiul egalității de tratament nu a fost încălcat de către Comisie.
Având în vedere aceste considerații, motivul întemeiat pe o încălcare a principiilor proporționalității și egalității de tratament
trebuie respins.
3.
Cu privire la motivul, invocat de Amann, întemeiat pe stabilirea greșită a cuantumului de plecare al amenzii aplicate pentru
înțelegerea privind ața industrială
a)     Argumentele părților
Amann susține că, prin clasificarea sa în aceeași categorie cu Coats, Comisia a încălcat liniile directoare.
Astfel, mai întâi, pentru a face o diferențiere între întreprinderi, Comsia s‑ar fi întemeiat exclusiv pe cifrele de afaceri
realizate în anul 2000 cu produsele care fac obiectul înțelegerii pe piața aței industriale. Or, nu a ținut seama de faptul
că întreprinderea Coats dobândise în totalitate părțile sociale ale Barbour încă din 1999 și că, implicit, cifra sa de afaceri
ar fi trebuit adunată cu cea a întreprinderii Barbour cu ocazia diferențierii.
În continuare, întrucât Comisia nu a precizat decât intervale de cifre de afaceri pentru aceste două întreprinderi (între
2 și 4 milioane de euro pentru una și între 14 și 18 milioane de euro pentru cealaltă), Amann nu a considerat a fi în măsură
să stabilească cuantumul exact al acestor cifre de afaceri. Or, în opinia Amann, Comisia ar fi trebuit să dea dovadă de o
atenție specială în stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, având în vedere că sistemul de calcul forfetar al amenzilor
prevăzut de liniile directoare nu ține seama, în final, de diferențele de dimensiune dintre întreprinderi. Amann subliniază
că metoda utilizată pentru clasificarea întreprinderilor în diferite grupe trebuie să fie corectă, coerentă și nediscriminatorie.
Comisia nu ar fi respectat aceste obligații care decurg din principiul egalității de tratament. În plus, Amann consideră că,
prin faptul că nu a dispus decât de intervale de cifre de afaceri, nu este în măsură să aprecieze dacă Comisia a procedat
în mod corect, coerent și nediscriminatoriu la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii. În acest sens, Amann invocă și
o încălcare a articolului 253 CE.
În sfârșit, Comisia ar fi acordat cifrei de afaceri realizate din vânzarea produselor care au făcut obiectul încălcării o
importanță disproporționată în raport cu celelalte elemente de apreciere.
Comisia pune concluzii în sensul că acest motiv este neîntemeiat.
b)     Aprecierea Tribunalului
În primul rând, trebuie să se examineze critica formulată de Amann, potrivit căreia Comisia nu ar fi procedat în mod corect,
coerent și nediscriminatoriu la clasificarea întreprinderilor în diferite grupe și la stabilirea cuantumului de plecare al
amenzii.
Mai întâi trebuie respins argumentul formulat de Amman potrivit căruia Comisia nu a ținut seama, atunci când a diferențiat
cuantumurile de plecare, de cifra de afaceri realizată de Barbour, ale cărei părți sociale fuseseră dobândite în totalitate
de Coats încă din luna septembrie 1999.
Astfel, în răspunsul din 11 aprilie 2005 la solicitarea de informații din partea Comisiei, Coats a explicat că, începând cu
luna septembrie 1999, Barbour nu a exploatat o întreprindere funcțională și nici nu a realizat o cifră de afaceri. Prin urmare,
cifra de afaceri cuprinsă între 14 și 18 milioane de euro pentru anul 2000, realizată de Coats pe piața aței industriale în
Benelux și în țările nordice, include atât activitatea comercială desfășurată de Coats, cât și activitatea desfășurată de
Barbour dobândită de Coats în luna septembrie 1999 și astfel nu poate fi repusă în discuție.
În continuare, trebuie amintit că aplicarea unui tratament diferențiat întreprinderilor implicate în cartel a fost considerată
necesară de către Comisie pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a contravenienților de a cauza prejudicii
semnificative concurenței, precum și pentru a fixa amenda la un nivel care să îi asigure un caracter suficient de descurajator.
Aceasta a adăugat că era necesar să se țină seama de ponderea specifică a comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi
și, prin urmare, de impactul real al acestuia asupra concurenței [decizia atacată, considerentele (354) și (355)]. În vederea
aprecierii acestor elemente, Comisia a ales să se întemeieze pe cifra de afaceri realizată de fiecare întreprindere pe piața
aței industriale pentru ultimul an al încălcării, mai precis anul 2000, astfel cum reiese din tabelul cuprins în considerentul
(356) al deciziei atacate.
În consecință, astfel cum s‑a arătat la punctul 184 de mai sus, Comisia a repartizat întreprinderile în patru categorii, a
inclus Amann și Coats în prima categorie și a reținut pentru aceste două întreprinderi un cuantum de plecare de 14 milioane
de euro.
În această privință, Tribunalul, în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării puterii de apreciere a Comisiei,
trebuie să se limiteze la verificarea aspectului dacă această repartizare este coerentă și justificată în mod obiectiv (a
se vedea Hotărârea BASF/Comisia, punctul 196 de mai sus, punctul 157 și jurisprudența citată).
În această privință, este necesar să se considere că repartizarea întreprinderilor în patru categorii este o modalitate rezonabilă
de a lua în considerare importanța relativă a acestora pe piață în vederea stabilirii cuantumului de plecare, cu condiția
să nu conducă la o reprezentare vădit denaturată a pieței relevante. În prezenta cauză, metoda Comisiei care consta în stabilirea
unor categorii în funcție de cifrele de afaceri realizate pe piața relevantă pentru produsul vizat, respectiv cuprinse între
14 și 18 milioane de euro, între 5 și 8 milioane de euro, între 2 și 4 milioane de euro și între 0 și 1 milion de euro, nu
poate,
a priori
, să fie considerată lipsită de coerență internă.
Criticile formulate de Amann cu privire la metoda de stabilire categoriilor și a cuantumului de plecare al amenzii pentru
fiecare dintre acestea sunt cu atât mai neîntemeiate cu cât, în ceea ce privește categoria în care a fost inclusă Amann, cuantumul
de plecare de 14 milioane de euro, ales drept cuantum de plecare pentru calculul amenzii, era cel mai redus pentru această
categorie.
În această privință, trebuie respins argumentul formulat de Amann potrivit căruia nu ar fi trebuit să se regăsească în aceeași
categorie cu Coats pe motivul că cifra de afaceri a fiecăreia dintre ele pe piața aței industriale prezintă o diferență de
cel puțin două milioane de euro, iar alte întreprinderi care prezintă aceeași diferență fuseseră clasificate în categorii
diferite. Astfel, trebuie să se sublinieze că, în Hotărârea din 14 iulie 2005, Acerinox/Comisia (C‑57/02 P, Rec., p. I‑6689,
punctele 74-80), la care Comisia face referire în mod întemeiat, Curtea a admis clasificarea în aceeași categorie a unor întreprinderi
a căror diferență între cotele de piață era mai mare decât cea existentă în prezenta cauză.
În sfârșit, având în vedere considerațiile de la punctele 182-194 de mai sus, argumentul formulat de Amann, întemeiat pe importanța
disproporționată acordată de Comisie cifrei de afaceri realizate din vânzarea unor produse care au făcut obiectul încălcării,
în raport cu celelalte elemente de apreciere, trebuie respins.
Prin urmare, Comisia a procedat în mod corect, coerent și nediscriminatoriu la clasificarea întreprinderilor în diferite grupe
și la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii.
În al doilea rând, Amann susține în mod neîntemeiat încălcarea obligației de motivare în considerarea faptului că nu dispunea
decât de intervale de cifre de afaceri și că, prin urmare, nu putea cunoaște modalitatea potrivit căreia Comisia stabilise
cuantumurile de plecare în funcție de aceste cifre de afaceri.
Astfel, pe de o parte, din jurisprudență rezultă că, la stabilirea cuantumului amenzii în cazul încălcărilor normelor de concurență,
cerințele fundamentale de procedură constituite de obligația de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia indică, în decizia
sa, elementele de apreciere care i‑au permis să determine gravitatea și durata încălcării (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie
2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 1521). Aceste cerințe
nu impun Comisiei să indice în decizie elementele exprimate în cifre referitoare la modul de calcul al amenzilor, subliniindu‑se
că, în orice caz, prin recurgerea exclusivă și sistematică la formule de aritmetică, Comisia nu se poate priva de puterea
sa de apreciere. În cazul unei decizii prin care se aplică amenzi mai multor întreprinderi, întinderea obligației de motivare
trebuie apreciată în special în lumina faptului că gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de un număr mare de
elemente, precum în special împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor,
și aceasta fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor de care trebuie să se țină seama în mod
obligatoriu (Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P,
C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctele 464 și 465).
În prezenta cauză, din considerațiile precedente rezultă că au fost îndeplinite condițiile impuse prin jurisprudență, întrucât
Comisia a precizat că a apreciat gravitatea încălcării prin aplicarea criteriilor din liniile directoare și că a clasificat
ulterior întreprinderile în funcție de importanța acestora pe piață, determinată prin cifra de afaceri a acestora realizată
pe această piață, și prin stabilirea unui cuantum de plecare care ține seama de întinderea pieței geografice relevante.
Pe de altă parte, Comisia și‑a îndeplinit obligația de motivare, precizând intervale de cifre de afaceri suficient de restrânse
pentru a permite Amann să determine modalitatea în care Comisia a stabilit cuantumurile de plecare, garantând totodată secretele
de afaceri.
Prin urmare, Comisiei nu i se poate imputa nicio încălcare a obligației de motivare.
În consecință, motivul întemeiat pe stabilirea greșită a cuantumului de plecare al amenzii aplicate pentru înțelegerea privind
ața industrială trebuie respins ca neîntemeiat.
4.
Cu privire la motivul, invocat de Amann, întemeiat pe calculul greșit al duratei încălcării pe piața aței industriale
a)     Argumentele părților
În opinia Amann, calculul duratei încălcării este greșit.
În primul rând, durata încălcării comise de Amann pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice nu ar fi decât
de 11 ani, iar nu de 11 ani și 9 luni. Ultima sa participare la încălcare ar fi reuniunea din 16 ianuarie 2001, și nu cea
din 18 septembrie 2001, fapt confirmat de considerentul (147) al deciziei atacate. Astfel, cuantumul de plecare al amenzii
nu ar fi trebuit majorat decât cu maximum 110 %, iar nu cu 115 %.
În plus, Amann subliniază că, deși pe baza contactelor bilaterale care, în opinia Comisiei, au avut loc ar trebui să se rețină
că a fost implicată în acordurile în cauză după 16 ianuarie 2001, acest lucru ar fi exact numai până în mai 2001. Prin urmare,
încălcarea ar fi durat o perioadă maximă de 11 ani și 4 luni.
În al doilea rând, invocând în această privință mai multe decizii ale Comisiei, Amann susține că primul an al încălcării nu
ar fi trebuit luat în considerare la majorarea cuantumului de plecare al amenzii.
În al treilea rând, Comisia ar fi trebuit să recurgă la puterea sa de apreciere pentru a mări cuantumul de plecare, în temeiul
punctului 1 B al doilea paragraf din liniile directoare, aplicându‑i un procentaj cu mult inferior proporției de 10 % pentru
fiecare an al încălcării, dat fiind că prețul aței destinate industriei textile nu ar fi,
a priori
, sau ar fi puțin susceptibil să producă în mod durabil efecte dăunătoare față de consumatori, partea din costul aței nereprezentând
decât 0,15 % din costul produselor finale.
Comisia neagă toate aceste critici și, prin urmare, solicită respingerea motivului ca neîntemeiat.
b)     Aprecierea Tribunalului
În conformitate cu articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, durata încălcării constituie unul dintre elementele
care trebuie luate în considerare pentru a determina cuantumul amenzii ce urmează să fie aplicată întreprinderilor vinovate
de încălcări ale normelor de concurență.
În ceea ce privește factorul referitor la durata încălcării, liniile directoare disting între încălcările de scurtă durată
(în general mai mici de un an), pentru care cuantumul de plecare reținut în temeiul gravității nu ar trebui majorat, încălcările
de durată medie (în general de la 1 an la 5 ani), pentru care acest cuantum poate fi majorat cu până la 50 %, și încălcările
de lungă durată (în general peste 5 ani), pentru care cuantumul poate fi majorat pentru fiecare an cu 10 % (punctul 1 B primul-al
treilea paragraf).
Din considerentul (359) al deciziei atacate reiese că Amann a participat la înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux
și în țările nordice între ianuarie 1990 și septembrie 2001, mai precis pentru o durată a încălcării de 11 ani și 9 luni.
Această perioadă corespunde unei încălcări de lungă durată. În consecință, cuantumul de plecare al amenzii acesteia a fost
majorat cu 115 % pentru durata încălcării [considerentul (360) al deciziei atacate].
În primul rând, faptul că Amann nu a participat la reuniunea multilaterală din 18 septembrie 2001 nu poate fi suficient pentru
a demonstra că ar fi renunțat să participe la încălcare după 16 ianuarie 2001, data ultimei reuniuni multilaterale la care
a fost prezentă.
Încetarea definitivă a participării acesteia la înțelegere nu ar putea fi dedusă decât dacă s‑ar fi distanţat public de conținutul
înțelegerii cu ocazia reuniunii din 16 ianuarie 2001, ceea ce nu a făcut (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 6 aprilie 1995, Tréfileurope/Comisia, T‑141/89, Rec., p. II‑791, punctul 85, și Hotărârea BPB de Eendracht/Comisia, punctul
145 de mai sus, punctul 203).
În plus, astfel cum s‑a menționat în cuprinsul considerentului (99) al deciziei atacate, înțelegerea pe piața aței industriale
în Benelux și în țările nordice a fost organizată atât prin reuniuni multilaterale, cât și prin reuniuni bilaterale. Or, Amann
a avut în mod efectiv contacte bilaterale regulate după data de 16 ianuarie 2001. Astfel din considerentul (151) al deciziei
atacate reiese că Amann și Coats și‑au trimis mesaje electronice pentru a schimba informații privind prețurile, ceea ce Amann
nu repune în discuție de altfel.
Faptul că ultimele mesaje electronice datează din mai 2001 nu poate fi suficient pentru a considera că Amann și‑ar fi încetat
participarea la încălcare încă din luna iunie 2001.
În această privință, trebuie să se observe, astfel cum s‑a arătat la punctul 27 de mai sus, că încălcarea a constat în schimbul
de informații privind prețurile, rabaturile și prețurile speciale și în acorduri privind viitoarele liste de prețuri, rabaturile
și prețurile speciale, precum și în acorduri având ca obiect evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul furnizorului
deja stabilit și împărțirea clienților. Simplul fapt, presupunând că ar acesta fi dovedit, că, în urma schimbului de mesaje
electronice din luna mai 2001, Amann ar fi încetat să comunice informații celorlalți membri ai înțelegerii nu demonstrează
că această întreprindere a încetat să participe la înțelegere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 2006,
Archer Daniels Midland/Comisia, T‑329/01, Rec., p. II‑3255, punctul 252).
Rezultă că în cauză Comisia nu a săvârșit nicio eroare de calcul prin aplicarea unei majorări de 5 % la cuantumul de plecare
al amenzii aplicate Amann pentru participarea acesteia la încălcare după reuniunea multilaterală din 16 ianuarie 2001.
În al doilea rând, modul de calcul care constă în a nu ține seama de primul an al încălcării la majorarea amenzii în funcție
de durata încălcării nu are caracteristicile unei practici constante a Comisiei. Astfel, acesta nu a mai fost aplicat în deciziile
mai recente ale Comisiei. În plus, trebuie să se constate, astfel cum procedează și Comisia, că deciziile invocate de Amann
în susținerea argumentării sale privesc încălcări de durată medie (mai mici de 5 ani) și, prin urmare, nu reflectă nicicum
o pretinsă practică decizională a constantă a Comisiei în cazul încălcărilor de lungă durată. În plus, Comisia dispune în
domeniul stabilirii cuantumului amenzilor de o largă putere de apreciere și nu este ținută de aprecierile pe care le‑a efectuat
anterior (a se vedea în acest sens Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 154 de mai sus, punctul 292).
În plus, dimpotrivă, din Hotărârea Cheil Jedang/Comisia (punctul 186 de mai sus, punctul 133), invocată de Amann, reiese că
dispozițiile punctului 1 B din liniile directoare nu prevăd că primul an al încălcării nu trebuie luat în considerare. Astfel,
în această privință se prevede numai că nu se aplică nicio majorare pentru încălcările de scurtă durată, în general cu o durată
mai mică de un an. În schimb, se aplică o majorare pentru încălcările cu durată mai mare, majorare care se poate ridica până
la 50 % dacă încălcarea a durat între 1 și 5 ani. Tribunalul a adăugat că, deși această ultimă dispoziție nu prevede o majorare
automată de 10 % pe an pentru încălcările de durată medie, ea lasă Comisiei o marjă de apreciere în această privință. Pe de
altă parte, în mod similar, punctul 1 B a treia liniuță din liniile directoare, referitor la încălcările de lungă durată,
prevede doar că cuantumul poate fi majorat cu 10 % pe an (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, citată anterior, punctele 133 și
134). În Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, citată anterior, motivul pentru care Tribunalul a reținut că nu trebuia aplicată
o majorare de 10 % ține numai de particularitățile cauzei, mai precis că, în decizia sa, Comisia a aplicat fără nicio justificare
o cotă de 40 % anumitor întreprinderi pentru o încălcare ce a durat 5 ani, în timp ce în privința reclamantei a reținut o
majorare de 30 % pentru o încălcare de o durată de 2 ani și 10 luni.
În al treilea rând, în mod neîntemeiat Amann susține că în cauză Comisia nu a recurs la puterea sa de apreciere prin aplicarea
în mod automat a cotei maxime de majorare de 10 % pentru fiecare an al încălcării și, prin urmare, prin faptul că nu a ținut
seama că prețurile aței industriale nu sunt
a priori
sau sunt foarte puțin susceptibile să producă în mod durabil efecte dăunătoare față de consumatori.
Trebuie amintit că, deși punctul 1 B primul paragraf a treia liniuță din liniile directoare nu prevede o majorare automată
de 10 % pe an pentru încălcările de lungă durată, lasă Comisiei o marjă de apreciere în această privință (Hotărârea Tribunalului
din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 396, și Hotărârea BPB/Comisia, punctul 89 de mai sus,
punctul 362).
În prezenta cauză, din cuprinsul punctului 239 de mai sus rezultă respectarea de către Comisie a normelor pe care și le impusese
în liniile directoare la majorarea cuantumului amenzilor reținut în funcție de durata încălcării. Ținând seama de elementele
cauzei, trebuie să se considere că, prin majorarea amenzii cu 10 % pentru fiecare an al încălcării, Comisia și‑a utilizat
în mod corect puterea de apreciere.
Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă de asemenea că o majorare a cuantumului amenzii în funcție de durată nu se limitează
doar la situația în care ar exista o relație directă între durată și un prejudiciu sporit cauzat obiectivelor comunitare urmărite
de normele de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2001, Tate & Lyle și alții/Comisia,
T‑202/98, T‑204/98 și T‑207/98, Rec., p. II‑2035, punctul 106, și Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 154 de mai sus, punctul
278).
În prezenta cauză, din considerentele (347)-(351) ale deciziei atacate rezultă că Comisia a examinat efectele dăunătoare concrete
ale înțelegerii pe piața vizată. Comisia a reținut că măsurarea exactă a acestora era dificilă, însă impactul acordurilor
coluzive era real.
În lumina jurisprudenței și ținând seama des elementele cauzei, trebuie să se considere că, prin majorarea amenzii cu 10 %
pentru fiecare an al încălcării, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere.
În consecință, motivul întemeiat pe calculul greșit al duratei încălcării pe piața aței industriale trebuie respins.
5.
Cu privire la motivul, invocat de Amann, întemeiat pe neluarea în considerare a anumitor circumstanțe atenuante cu privire
la încălcarea de pe piața aței industriale
a)     Argumentele părților
Amann invocă beneficiul unei circumstanțe atenuate în temeiul punctului 3 a șaptea liniuță din liniile directoare, având în
vedere decizia sa unilaterală de a renunța la încălcare din proprie inițiativă și încă de la primele intervenții ale Comisiei.
Astfel, Amann susține că nu a mai luat parte la vreo reuniune după cea din 16 ianuarie 2001 și că a încetat contactele bilaterale
începând cu luna martie 2001. În această privință, ea subliniază că, având în vedere că nu a invocat punctul 3 a treia liniuță
din liniile directoare, jurisprudența potrivit căreia intervențiile Comisiei sunt cele care trebuie să fi determinat întreprinderile
în cauză să își înceteze comportamentele anticoncurențiale nu se opune cu nimic admiterii unei circumstanțe atenuante. Procedând
astfel, Amann consideră că s‑a expus riscului unor sancțiuni din partea concurenților săi, în special Coats. De altfel, departe
de a fi teoretic, acest risc de sancțiuni ar fi dovedit de schimbul de mesaje electronice cu reprezentantul Coats, astfel
cum a confirmat BST în ședința din 19 și din 20 iulie 2004. Comisia s‑ar fi abținut de altfel să examineze aceste declarații,
încălcându-și astfel obligația de clarificare a situației de fapt.
Pe de altă parte, susținând că încetarea încălcării ar fi fost luată deja în considerare în cadrul aprecierii duratei sale,
Comisia ar încălca faptul că durata obiectivă a unei încălcări trebuie diferențiată de aspectul subiectiv al sfârșitului acesteia.
Luarea în considerare a unui comportament ca circumstanță atenuantă nu ar trebui exclusă din moment ce acesta are efecte pozitive
pentru întreprindere în ceea ce privește durata încălcării.
Comisia respinge aceste argumente.
b)     Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit mai întâi că liniile directoare prevăd, la punctul 3, reducerea cuantumului de bază pentru „circumstanțe atenuante
[speciale]” precum rolul exclusiv pasiv sau imitativ în comiterea încălcării, neaplicarea în practică a acordurilor coluzorii,
încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia sau alte circumstanțe care nu sunt menționate expres.
Trebuie constatat de asemenea că acest text nu enumeră în mod imperativ circumstanțele atenuante pe care Comisia ar fi obligată
să le ia în considerare. Prin urmare, Comisia păstrează o anumită marjă pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale
reduceri a cuantumului amenzilor în temeiul circumstanțelor atenuante (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia,
T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 326). Astfel, Comisia nu poate în niciun mod fi obligată să acorde, în cadrul puterii sale
de apreciere, o reducere a amenzii pentru încetarea unei încălcări vădite, indiferent dacă încetarea respectivă a avut loc
înainte sau după intervențiile acesteia (Hotărârea Tokai II, punctul 93 de mai sus, punctul 292).
În plus trebuie subliniat că, potrivit unei jurisprudențe constante, încetarea încălcărilor normelor de concurență încă de
la primele intervenții ale Comisiei, prevăzută la punctul 3 a treia liniuță din liniile directoare, nu poate, în mod logic,
să constituie o circumstanță atenuantă decât dacă există motive pentru a se presupune că întreprinderile în cauză au fost
determinate să își înceteze comportamentele anticoncurențiale prin intervențiile în cauză. Astfel, rezultă că finalitatea
acestei dispoziții este de a încuraja întreprinderile să înceteze comportamentele anticoncurențiale imediat ce Comisia inițiază
o investigație în această privință. O reducere a amenzii în acest temei nu poate fi aplicată în cazul în care aceste întreprinderi
au luat o decizie fermă de încetare a încălcării înainte de data primelor intervenții ale Comisiei sau în cazul în care încălcarea
a încetat deja anterior acestei date. Această din urmă ipoteză este luată suficient în considerare la calcularea perioadei
de încălcare reținute (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep.,
p. I‑829, punctul 158, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, T‑44/00, Rec., p. II‑2223,
punctele 280 și 281, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 128).
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că Amann își întemeiază dreptul de a beneficia de circumstanțe atenuante pe faptul
că a decis în mod unilateral, deja după ședința din 16 ianuarie 2001, să nu mai participe la nicio reuniune și să înceteze
contactele bilaterale. Or, astfel cum s‑a constatat la punctul 240 și următoarele de mai sus, Amann a continuat să participe
la reuniuni bilaterale după această reuniune multilaterală.
Pentru aceleași motive trebuie respins și argumentul Amann potrivit căruia Coats ar fi jucat rolul de conducător în cadrul
înțelegerii și ar fi amenințat‑o după decizia acesteia de a nu mai participa la încălcare. În această privință, argumentul
reclamantei întemeiat pe o încălcare a obligației de clarificare a situației de fapt care se impune Comisiei este inoperant.
Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctului 261 de mai sus, postulatul de plecare al reclamantei potrivit căruia aceasta
a încetat să participe la încălcare după reuniunea din 16 ianuarie 2001 este inexact. Prin urmare, aceasta nu poate să susțină
în mod valabil că încetarea încălcării după această reuniune ar fi expus‑o la represalii din partea Comisiei și, prin urmare,
nu poate să invoce nicio încălcare a obligației de clarificare a situației de fapt în această privință.
În sfârșit, presupunând că Amann ar fi încetat mai devreme să participe la încălcare, din jurisprudența citată anterior rezultă
că Comisia păstrează o anumită marjă pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului amenzilor
în temeiul circumstanțelor atenuante și că nu ar fi obligată să acorde o astfel de reducere a amenzii pentru încetarea unei
încălcări vădite anterior intervențiilor sale.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins.
6.
Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe calculul greșit al cuantumului de plecare și al cuantumului de
bază al amenzii aplicate pentru încălcarea de pe piața aței destinate industriei automobilelor
a)     Argumentele părților
În primul rând, reclamantele denunță o stabilire arbitrară a cuantumului de plecare al amenzii aplicate pentru încălcarea
de pe piața aței destinate industriei automobilelor. Astfel, decizia atacată nu ar permite să se cunoască modul în care Comisia
a calculat acest cuantum și nici temeiul în baza căruia a definit categoriile. Prin urmare, cuantumurile de plecare (5 milioane
de euro pentru reclamante și 1,3 milioane de euro pentru celelalte întreprinderi în cauză) nu ar corespunde exact diferitelor
cifre de afaceri realizate cu produsul care face obiectul înțelegerii.
În continuare, Comisia nu ar fi explicat motivul pentru care considera reclamantele drept o unitate de întreprinderi, spre
deosebire de Coats și de Barbour. În această privință, susținerile Comisiei cu privire la exercitarea de către Amann a unei
puternice influențe asupra Cousin înainte de dobândirea majorității părților acesteia din urmă nu ar fi convingătoare. În
opinia reclamantelor, situația Coats și Barbour ar fi trebuit apreciată în același mod cu cea a reclamantelor. Informațiile
furnizate de Oxley în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile tind de asemenea să demonstreze subestimarea de către
Comisie a importanței „Coats/Barbour”. Or, reclamantele susțin că nu este exclus ca, în cazul în care Comisia ar fi clasificat
în mod corect aceste întreprinderi, să fi ajuns la un alt cuantum de plecare. Având în vedere aceste observații, decizia atacată
nu ar fi motivată.
Răspunsul Comisiei ar confirma eroarea de logică a acesteia, întrucât participarea Barbour nu a fost luată în considerare
decât până la achiziționarea sa de către Coats în septembrie 1999, iar după această achiziție, Comisia nu a ținut seama decât
de cifra de afaceri realizată de Coats, deși ar fi trebuit să atribuie Coats și cifra de afaceri realizată de Barbour în cursul
anului 1999. Cuantumul acestei cifre de afaceri ar fi fost de aproximativ 6 milioane de euro. Prin urmare, reclamantele critică
faptul că le‑a fost aplicat un cuantum de plecare de 5 milioane de euro (cifra de afaceri cumulată a acestora fiind de 8,55
milioane de euro), în timp ce cuantumul de plecare aplicat Coats nu este decât de 1,3 milioane de euro (cifra de afaceri a
acesteia ridicându‑se la 6 milioane de euro). Reclamantele critică de asemenea faptul că, prin împărțirea pe categorii efectuată
de Comisie, cifra lor de afaceri cumulată a fost luată în considerare pentru întreaga perioadă, în timp ce cifra de afaceri
realizată de Barbour nu a mai fost luată în considerare în cadrul stabilirii cuantumului amenzii, imediat după achiziționarea
acesteia de către Coats.
În al doilea rând, calcularea cuantumului de bază în funcție de durata încălcării, cuprinsă între mai/iunie 1998 și 15 mai
2000, mai precis 1 an și 11 luni, și creșterea subsecventă a cuantumului de plecare al amenzii cu 15 % ar fi eronate.
În opinia reclamantelor, nu există dovezi că s‑ar fi organizat o reuniune în mai/iunie 1998 și nici că au participat la aceasta.
Reclamantele subliniază că singura probă pe care se întemeiază Comisia este răspunsul Coats la cererea de informații. Or,
acest răspuns al Coats ar fi bazat numai pe o notă a unui fost colaborator. Prin urmare, organizarea acestei reuniuni nu era
bazată decât pe „spuse” și autenticitatea notei ar ridica îndoieli pe care Comisia ar fi trebuit să le înlăture procedând
la verificări. Potrivit susținerilor reclamantelor, prima reuniune nu a avut loc decât în iunie 1999. Oxley nu ar fi fost
în măsură să dea nici cea mai mică informație despre această reuniune, iar Coats nu ar fi fost în măsură să dea explicații
precise privind participarea sa. Având în vedere incertitudinile legate de această reuniune, reclamantele reproșează în plus
Comisiei că nu a încercat să identifice locul unde ar fi avut loc o astfel de reuniune. Prin urmare, în opinia reclamantelor,
calculul cuantumului de bază al amenzii ar trebui efectuat numai după 15 aprilie 1999.
Comisia respinge acest motiv.
b)     Aprecierea Tribunalului
În primul rând trebuie să se examineze argumentul întemeiat pe o stabilire arbitrară a cuantumului de plecare al amenzii.
În această privință, trebuie să se arate că liniile directoare prevăd, în primul rând, aprecierea gravității încălcării ca
atare, pe baza căreia poate fi stabilit un „cuantum de plecare general”. Gravitatea încălcării este determinată astfel în
funcție de elemente obiective precum natura încălcării, impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat,
și mărimea pieței geografice relevante. În al doilea rând, gravitatea încălcării este analizată în baza unei serii de elemente
subiective. Astfel, sunt luate în considerare caracteristicile întreprinderii respective, în special dimensiunea acesteia
și poziția pe piața relevantă, ceea ce poate conduce la ponderarea cuantumului de plecare, la împărţirea întreprinderilor
în categorii și la stabilirea unui „cuantum de plecare specific”. În al treilea rând, pentru stabilirea cuantumului de bază
este luată în considerare durata încălcării, precum și, în al patrulea rând, circumstanțele agravante și atenuante care permit
să se evalueze în special gravitatea relativă a participării la încălcare a fiecăreia dintre întreprinderile vizate.
În ceea ce privește în special elementele subiective luate în considerare pentru stabilirea cuantumului de plecare, liniile
directoare prevăd că este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii
semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient
de descurajator (punctul 1 A al patrulea paragraf).
Potrivit acelorași linii directoare, în cazurile în care sunt implicate mai multe întreprinderi, cum este cazul cartelurilor,
se poate să fie necesară aplicarea unei ponderări la cuantumul de plecare general, pentru a se ține seama de ponderea specifică
a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de impactul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței, în special atunci
când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care săvârșesc o încălcare de același tip, și adaptarea
corespunzătoare a cuantumului de plecare general în funcție de caracterul specific al fiecărei întreprinderi (punctul 1 A
al șaselea paragraf) (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, punctul 186 de mai sus, punctul 81).
Trebuie să se sublinieze că liniile directoare nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală
sau de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața vizată. Totuși, liniile directoare nici nu se opun ca astfel de
cifre de afaceri să fie luate în considerare în stabilirea cuantumului amenzii pentru respectarea principiilor generale ale
dreptului comunitar și atunci când circumstanțele impun acest fapt. Astfel, se poate ține seama de cifra de afaceri odată
cu luarea în considerare a diferitelor elemente enumerate la punctele 269 și 270 de mai sus (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia,
punctul 186 de mai sus, punctul 82, și Hotărârea Tokai I, punctul 186 de mai sus, punctul 195).
În prezenta cauză, din cuprinsul considerentului (418) și următoarele ale deciziei atacate reiese că liniile directoare au
fost respectate de către Comisie. Astfel, aceasta a ținut seama de natura încălcării, de impactul real asupra pieței și de
mărimea pieței geografice relevante. Ținând seama de acești factori, Comisia a calificat încălcarea ca fiind foarte gravă,
precizând însă în considerentul (428) al deciziei atacate că, pentru a stabili cuantumul amenzii, va lua în considerare mărimea
redusă a pieței vizate.
În continuare, la fel ca în cadrul înțelegerii de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, Comisia a considerat
necesar să aplice un tratament diferențiat întreprinderilor implicate în cartelul aței destinate industriei automobilelor
pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a contravenientelor de a cauza prejudicii semnificative concurenței
și să fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator. Comisia a adăugat că era necesar să
se țină seama de ponderea specifică a comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de impactul real
al acestuia asupra concurenței. În vederea aprecierii acestor elemente, Comisia a ales să se întemeieze pe cifra de afaceri
realizată pe piața în cauză pentru produsul vizat de înțelegere [decizia atacată, considerentele (430)-(432)].
În consecință, Comisia a împărțit întreprinderile în două categorii. Ținând seama de cifra de afaceri cumulată de 8,55 milioane
de euro, Amann și Cousin au fost clasificate în prima categorie. Coats, Oxley și Barbour au fost clasificate în a doua categorie,
ținând seama de cifra de afaceri a acestora estimată între 1 și 3 milioane de euro. Comisia a reținut un cuantum de plecare,
stabilit în funcție de gravitatea încălcării, de 5 milioane de euro pentru Amann și Cousin și de 1,3 milioane de euro pentru
Coats, Oxley și Barbour [decizia atacată, considerentele (432)-(435)].
Astfel cum s‑a subliniat la punctele 216-221 de mai sus, Tribunalul, în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării
puterii de apreciere a Comisiei, trebuie să se limiteze la verificarea aspectului dacă această repartizare este coerentă și
justificată în mod obiectiv (a se vedea Hotărârea BASF/Comisia, punctul 196 de mai sus, punctul 157 și jurisprudența citată).
În această privință, este necesar să se considere că repartizarea întreprinderilor în două categorii este o modalitate rezonabilă
de a lua în considerare importanța relativă a acestora pe piață în vederea stabilirii cuantumului de plecare, cu condiția
să nu conducă la o reprezentare vădit denaturată a pieței relevante. În prezenta cauză, metoda Comisiei care consta în stabilirea
unor categorii în funcție de cifrele de afaceri realizate pe piața relevantă pentru produsul vizat nu poate,
a priori
, să fie considerată lipsită de coerență internă.
În ceea ce privește stabilirea în sine a cuantumului de plecare, trebuie să se considere că alegerea cifrei de 5 milioane
de euro pentru întreprinderile clasificate în prima categorie nu poate fi calificată arbitrară și nu depășește limitele puterii
largi de apreciere de care dispune în materie. Astfel, această cifră a fost stabilită ținându‑se seama de categorii care au
fost ele însele stabilite în mod valabil, astfel cum s‑a constatat la punctele 277 și 278 de mai sus. În plus, cifra de afaceri
de 5 milioane de euro aleasă drept cuantum de plecare este mai mică decât cifra de afaceri a reclamantei care a servit drept
referință pentru prima categorie.
Având în vedere aceste observații, reclamantele afirmă în mod eronat că Comisia a stabilit în mod arbitrar cele două categorii
și cuantumul de plecare al amenzii.
De asemenea, este irelevantă critica adusă Comisiei cu privire la faptul că nu a considerat Coats și Barbour o „unitate de
întreprinderi” și că, prin urmare, nu a cumulat cifrele de afaceri ale acestora. Astfel, din decizia atacată [considerentele
(40) și (67)] rezultă că Coats a achiziționat Barbour abia în luna septembrie 1999. Astfel, aceasta din urmă era o întreprindere
independentă din punct de vedere juridic și, în acest temei, putea răspunde în mod individual pentru încălcarea săvârșită
în perioada cuprinsă între mai/iunie 1998 și septembrie 1999. Referitor la Coats, din decizia atacată reiese că a participat
la încălcare între 8 iunie 1999 și 15 mai 2000 și că, prin urmare, putea răspunde în mod individual pentru comportamentele
sale ilicite.
Astfel, contrar susținerilor reclamantelor, nu este necesară adunarea cifrelor de afaceri ale întreprinderilor Coats și Barbour
și clasificarea acestora în prima categorie.
Trebuie să se sublinieze însă că numai cifra de afaceri realizată de Coats pentru anul 1999 a fost luată în considerare de
către Comisie. Or, ar fi justificată adăugarea la această cifră a părții din cifra de afaceri realizată de Barbour în lunile
octombrie-decembrie 1999, respectiv 3/12 din cifra de afaceri anuală a Barbour. Astfel, cifra de afaceri a Coats ar fi trebuit
majorată cu un cuantum cuprins între 250 000 și 750 000 de euro. Totuși, această eroare de calcul nu repune în discuție nicicum
clasificarea reclamantelor în prima categorie și nici cuantumul de plecare aplicat acestora. Prin urmare, reclamantele nu
contestă afirmația Comisiei din considerentele (323) și (433) ale deciziei atacate, potrivit căreia ar trebui considerate
o „unitate de întreprinderi” și că, în acest temei, Comisia a adunat în mod întemeiat cifrele de afaceri realizate de fiecare.
În sfârșit, trebuie respins argumentul întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE întrucât, pe de o parte, Comisia nu ar fi
explicat motivul pentru care considera reclamantele o „unitate de întreprinderi”, spre deosebire de Coats și Barbour, și,
pe de altă parte, determinarea și calculul cuantumului de plecare ar fi incomprehensibile.
Astfel, pe de o parte, Comisia a indicat în mod clar în cuprinsul considerentelor (323) și (433) ale deciziei atacate motivele
pentru care reclamantele ar trebui considerate o „unitate de întreprinderi”. Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctul
226 de mai sus, obligația de motivare nu impune Comisiei să indice în decizia sa elementele exprimate în cifre referitoare
la modul de calcul al amenzilor, subliniindu‑se că, în orice caz, prin recurgerea exclusivă și sistematică la formule de aritmetică,
Comisia nu se poate priva de puterea sa de apreciere.
În cauză, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 276-278 de mai sus, Comisia și‑a îndeplinit obligația de motivare prin
indicarea, în considerentul (418) și următoarele ale deciziei atacate, a elementelor de apreciere care i‑au permis să stabilească
gravitatea încălcării.
În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de bază al amenzii în urma
stabilirii eronate a duratei încălcării, din piesele dosarului reiese că prima reuniune referitoare la piața aței destinate
industriei automobilelor a avut loc nu în iunie 1999, cum susțin reclamantele, ci în mai/iunie 1998.
În răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Amann menționează în mod expres existența acestei reuniuni și precizează
că a permis participanților să stabilească un prim contact între ei, să schimbe informații cu privire la anumite prețuri și
să își manifeste intenția de a stabili prețuri pentru o perioadă care nu ar fi mai mare de 6 luni.
Prin urmare, trebuie să se considere că acest argument nu corespunde situației de fapt.
În plus, critica adusă Comisiei cu privire la faptul că nu a putut stabili în mod exact dacă reuniunea avusese loc în luna
mai sau în luna iunie nu este pertinentă, având în vedere că durata încălcării a fost calculată începând cu luna iunie, care
constituie un punct de plecare mai favorabil reclamantelor.
Având în vedere aceste considerente, motivul întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare și a cuantumului de
bază ale amenzii trebuie respins.
7.
Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe o pretinsă neluare în considerare a neaplicării înțelegerii privind
ața destinată industriei automobilelor
a)     Argumentele părților
Reclamantele susțin caracterul eronat al constatărilor Comisiei cu privire la impactul încălcării pe piață. Astfel, decizia
atacată nu ar fi stabilit punerea în aplicare efectivă a acordurilor încheiate în cadrul înțelegerii privind ața destinată
industriei automobilelor. Documentele pe care Comisia își întemeiază afirmațiile cu privire la punerea în aplicare efectivă
a înțelegerii nu ar fi invocate decât ca dovezi ale existenței unor reuniuni între participanți. În considerentul (427) al
deciziei atacate, însăși Comisia ar recunoaște că a întâmpinat dificultăți în ceea ce privește constatarea punerii în aplicare
a înțelegerii.
În special, Comisia ar afirma în mod greșit că Cousin ar fi impus majorări de prețuri clientului său, Johnson Controls. Reclamantele
au subliniat că această majorare ar corespunde politicii individuale de prețuri a acestora și că nu avea nicio legătură cu
acordurile. În această privință, reclamantelor nu li s‑a acordat dreptul de a fi audiate cu privire la acest aspect care a
fost invocat pentru prima oară în decizia atacată și consideră, prin urmare, că nu poate fi utilizat ca dovadă a punerii în
aplicare a înțelegerii.
Reclamantele invocă obligația care revine Comisiei de a ține seama, în evaluarea gravității încălcării, de toate elementele
care pot fi determinante în ceea ce privește impactul real al încălcării pe piață. În această privință, Comisia ar fi reținut
existența unei circumstanțe atenuante care să justifice o reducere a sancțiunii inclusiv în cauzele în care acordurile ar
fi fost puse în aplicare numai parțial. Întrucât în cauză prezintă mai multă importanță faptul că nu a avut loc o punere în
aplicare, reclamantele consideră că, în conformitate cu practica sa decizională, Comisia ar fi trebuit să ia acest aspect
în considerare și, prin urmare, să le acorde beneficiul unei circumstanțe atenuante în temeiul punctului 3 a doua liniuță
din liniile directoare sau să țină seama de acesta în cadrul determinării gravității încălcării.
Comisia respinge acest motiv.
b)     Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că din considerentul (233) al deciziei atacate rezultă că, în cadrul reuniunii
din 9 iulie 1999, Cousin a precizat că încerca să majoreze prețurile aplicate clientului său, Johnson Controls. De asemenea,
din observațiile prezentate de Barbour rezultă că un reprezentant al Cousin l‑a contactat telefonic pe un reprezentant al
Barbour pentru a‑i confirma realizarea acestei majorări. În sfârșit, trebuie să se constate că întreprinderea Cousin confirmă
majorarea prețurilor sale, dar susține că această majorare nu a rezultat nicidecum dintr‑un acord.
În primul rând, reclamantele pretind în mod eronat că în comunicarea privind obiecțiunile nu a fost invocată niciodată mențiunea
privind majorarea prețurilor aplicate Johnson Controls și că, prin urmare, nu au avut ocazia să răspundă. Acest argument nu
corespunde situației de fapt, Comisia făcând referire în mod expres la majorarea prețurilor în cuprinsul punctelor 192 și
201 din comunicarea privind obiecțiunile.
În al doilea rând, în mod întemeiat, bazându‑se pe majorarea prețurilor în privința Johnson Controls menționată anterior,
Comisia a reținut punerea în aplicare a acordului. Astfel, declarațiile făcute de Cousin cu ocazia reuniunii din 9 iulie 1999
privind intenția acesteia de a majora prețurile în privința Johnson Controls, discuția telefonică dintre aceasta și Barbour
prin care s‑a anunțat concretizarea acestei intenții și confirmarea acestei majorări de către Cousin în cadrul procedurii
administrative constituie o serie de indicii suficiente în acest sens. Prin urmare, revenea în sarcina reclamantelor să demonstreze
că majorarea prețurilor nu constituia nicidecum aplicarea unui acord, ceea ce nu au făcut, mulțumindu‑se să invoce „politica
[lor] individuală în materie de prețuri”.
În al treilea rând, în ceea ce privește efectele încălcării, Comisia a apreciat în considerentul (427) al deciziei atacate
că acordurile coluzorii fuseseră puse în aplicare și că avuseseră un impact asupra pieței relevante și pentru produsul vizat,
„deși este dificil să se măsoare acest impact cu exactitate”. Trebuie amintit că, în domeniul concurenței, sarcina probei
privind existența efectelor unei încălcări pe o piață, ce revine Comisiei atunci când ține seama de aceste efecte la stabilirea
amenzii în funcție de gravitatea încălcării, este mai puțin dificilă decât sarcina ce îi revine acesteia atunci când trebuie
să demonstreze existența în sine a unei încălcări în cazul unei înțelegeri. Astfel, pentru a ține seama de impactul real al
înțelegerii pe piață, este suficientă furnizarea de către Comisie a unor „motive serioase pentru a ține seama de acesta” (Hotărârea
Jungbunzlauer/Comisia, punctul 171 de mai sus, punctul 161). Majorarea prețurilor în privința Johnson Controls constituie
astfel în sine un motiv serios pentru a ține seama de impactul real al încălcării pe piață.
În al patrulea rând, din considerațiile care precedă rezultă că reclamantele nu pot nicidecum invoca beneficiul circumstanței
atenuante a neaplicării efective a acordurilor.
Prin urmare, motivul trebuie respins.
8.
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi audiat și a dreptului la apărare
a)     Argumentele părților
În susținerea acestui motiv sunt invocate două critici. Prima critică este întemeiată pe încălcarea dreptului de a fi audiat,
iar a doua critică este întemeiată pe încălcarea dreptului la apărare.
În primul rând, Amann apreciază că dreptul de a fi audiată, consacrat la articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003,
a fost încălcat. Astfel, Comisia ar fi întemeiat o bună parte din decizia sa privind anumite rabaturi pe documente menționate
în considerentul (116) al deciziei atacate. Or, aceste documente și concluziile reținute de Comisie din acestea nu ar fi fost
aduse la cunoștința întreprinderii Amann, în acest context, în comunicarea privind obiecțiunile. Prin urmare, aceste documente
nu ar putea fi utilizate ca dovezi ale unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE. Astfel,
Amann precizează că simpla prezență a acestor documente în dosarul Comisiei și posibilitatea de a le consulta în contextul
accesului la dosar nu pot fi suficiente pentru a asigura respectarea dreptului de a fi audiat.
De asemenea, Comisia ar fi încălcat dreptul acesteia de a fi audiată, întemeindu‑se pe critici cu privire la care această
întreprindere nu ar fi avut ocazia de a-și prezenta observațiile. Astfel, decizia atacată ar face referire la o discuție privind
reducerea rabaturilor în Suedia, din 19 septembrie 2000, drept temei pentru imputarea unui schimb de informații privind rabaturile
și a unui acord de reducere a acestora. Or, comunicarea privind obiecțiunile nu ar conține nicio mențiune referitoare la acordurile
de acest tip cu privire la Suedia, ci ar menționa mai curând astfel de acorduri cu privire la Finlanda. Amann constată că
însăși Comisia a recunoscut în considerentul (116) al deciziei atacate că în comunicarea privind obiecțiunile a menționat
din greșeală Finlanda în locul Suediei. Prin urmare, Amann consideră că nu a fost audiată cu privire la acest aspect. Comisia
ar afirma în mod eronat că Amann ar fi fost în măsură să deducă din documentul citat în comunicarea privind obiecțiunile că
era vorba despre o critică referitoare la Suedia. Astfel, documentul în discuție, mai precis un mesaj electronic din 10 octombrie
2000, ar fi fost menționat într‑un context diferit de cel al acordurilor privind rabaturile. În plus, conținutul documentului
nu ar fi permis nicidecum să se rețină existența unui acord concret privind rabaturile. Amann susține că, potrivit jurisprudenței,
nu documentele în sine sunt importante, ci concluziile pe care le‑a reținut Comisia din acestea. Această jurisprudență și‑ar
găsi aplicarea în cauză, deși decizia atacată a făcut mențiune, însă într‑un alt context, despre existența mesajului electronic
citat anterior.
În plus, Comisia s‑ar contrazice atunci când susține că în realitate a intenționat să se refere la Suedia în loc de Finlanda,
afirmând însă că în ambele țări au avut loc acorduri.
În al doilea rând, în opinia reclamantelor, Comisia le‑a încălcat dreptul la apărare atunci când le‑a solicitat răspunsuri
la întrebări privind contactele avute cu unii concurenți, care figurează în solicitările de informații din 6 și din 24 martie
2003, fără a preciza că erau audiate în calitate de „învinuite”. Reclamantele susțin că, potrivit jurisprudenței, reclamantelor
nu li se putea pretinde să furnizeze detalii cu privire la aspectele abordate și la deciziile adoptate în contextul contactelor
avute cu unii concurenți și
a fortiori
să li se solicite întreprinderilor, pe lângă simpla descriere a faptelor și prezentarea unor documente preexistente, informații
privind obiectul, derularea și rezultatele contactelor cu concurenții atunci când Comisia are în mod vădit suspiciuni că aceste
întâlniri aveau scopul să restrângă concurența. Or, reclamantele consideră că această situație se regăsește în prezenta cauză
și se întemeiază în această privință pe punctul 4.1 din cererile de informații menționate anterior.
Având în vedere că reclamantele au răspuns în mod detaliat la toate întrebările Comisiei, în pofida existenței unui drept
de refuz, ele invocă o reducere superioară celei de 15 % prevăzută în ceea ce privește amenzile care le‑au fost aplicate,
în temeiul punctului D 2 din comunicarea privind obiecțiunile. Astfel, reclamantele consideră că au făcut mai mult decât era
Comisia îndreptățită să ceară.
De asemenea, reclamantele consideră insuficientă reducerea de 15 % menționată anterior, în comparație cu cea de 50 % acordată
Coats. Astfel, în opinia acestora, Comisia ar fi trebuit să țină seama de faptul că în cadrul verificării ar fi găsit deja
documente esențiale care îi permiteau să constate fără dificultăți existența unei încălcări în domeniile vizate. În plus,
Coats ar fi avut un avantaj față de concurenții săi întrucât era deja informată cu privire la iminența unei proceduri, astfel
încât formularea unei cereri de clemență se impunea de la sine. În plus, Coats ar fi jucat un rol de conducător, fapt confirmat
de mai multe întreprinderi implicate. Ținând seama de aceste elemente, reclamantele apreciază că ar fi trebuit să beneficieze
de același tratament ca și Coats.
Comisia respinge acest motiv.
b)     Aprecierea Tribunalului
Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului de a fi audiat
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor formulate
în termeni suficient de clari, chiar dacă sumari, pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv
de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie și să se poată apăra în mod eficient, înainte de adoptarea unei decizii
definitive de către Comisie. Această cerință este respectată atunci când decizia nu reține în sarcina persoanelor interesate
încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele
interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere (Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Mo och Domsjö/Comisia,
T‑352/94, Rec., p. II‑1989, punctul 63, Hotărârea Tribunalului CMA CGM și alții/Comisia, punctul 196 de mai sus, punctul 109,
și Hotărârea Tokai II, punctul 93 de mai sus, punctul 138).
Astfel, dreptul la apărare nu este încălcat ca urmare a unei neconcordanțe între comunicarea privind obiecțiunile și decizia
finală decât dacă o obiecțiune reținută în aceasta nu a fost expusă într‑o măsură suficientă pentru a permite destinatarilor
să se apere (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Corus UK/Comisia, T‑48/00, Rec., p. II‑2325, punctul 100).
De asemenea, din jurisprudență rezultă că nu documentele în sine sunt importante, ci concluziile pe care le‑a reținut Comisia
din acestea și că, în cazul în care aceste documente nu au fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea
în cauză a putut considera în mod întemeiat că nu prezentau importanță în speţă. Neinformând o întreprindere că anumite documente
ar fi utilizate în decizie, Comisia o împiedică să își exprime în timp util opinia cu privire la valoarea probatorie a acestor
documente. Rezultă că acestea din urmă nu pot fi considerate mijloace de probă valabile în ceea ce o privește (a se vedea
în acest sens Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG-Telefunken/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 27, Hotărârea
Curții din 3 iulie 1991, AKZO/Comisia, C‑62/86, Rec., p. I‑3359, punctul 21, și Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992,
Shell/Comisia, T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 55).
Cu toate acestea, un înscris utilizat de Comisie în susținerea unei obiecțiuni în decizia finală, deși acesta a fost utilizat
în comunicarea privind obiecțiunile în susținerea unei obiecțiuni diferite, poate fi reținut în decizie împotriva întreprinderii
în cauză numai dacă aceasta a avut în mod rezonabil posibilitatea să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile
și de la conținutul înscrisului, concluziile pe care Comisia intenționa să le formuleze (a se vedea în acest sens Hotărârea
Shell/Comisia, punctul 314 de mai sus, punctul 62).
Obiecțiunea ridicată de Amann trebuie examinată din perspectiva jurisprudenței care tocmai a fost prezentată.
Trebuie amintit că, în considerentul (116) al deciziei atacate, Comisia a recunoscut că la punctele 104 și 126 din comunicarea
privind obiecțiunile a menționat în mod eronat că în cadrul reuniunii din 19 septembrie 2000 de la Budapesta (Ungaria) s‑a
convenit o reducere a rabaturilor în Finlanda. Comisia a rectificat această eroare în cuprinsul aceluiași considerent (116),
subliniind că țara vizată de reducerea de rabaturi este în realitate Suedia.
Trebuie să se constate mai întâi că titlul care precedă punctele 125 și 126 din comunicarea privind obiecțiunile, „Reuniunea
de la Hotelul Mercur din Budapesta din 19 septembrie 2000”, face trimitere la nota de subsol 244, care se referă la mesajul
electronic din 10 octombrie 2000 care conține elementele abordate în cursul acestei reuniuni, printre care diminuarea rabaturilor
în Suedia.
De asemenea, trebuie să se sublinieze că Amann a avut cunoștință de acest document, fapt dovedit de răspunsul său la comunicarea
privind obiecțiunile. Astfel, aceasta menționează că acest document conține un e‑mail din 10 octombrie 2000 trimis de J. L.
(Coats) către F. S. (Coats), care cuprinde un raport foarte detaliat al conținutului reuniunii de la Budapesta.
Din acest e‑mail reiese foarte clar că singura țară vizată de reducerea rabaturilor este Suedia și că niciun alt element referitor
la Finlanda nu putea crea confuzie în ceea ce privește existența unui eventual acord privind o astfel de reducere în această
țară.
În plus, contrar susținerilor Amann, acest e‑mail nu a fost scris într‑un context diferit, întrucât enumeră acordurile încheiate
cu ocazia reuniunii din 19 septembrie 2000, la care de altfel Amann nu neagă că ar fi participat.
Astfel, în conformitate cu jurisprudența citată anterior, trebuie să se considere că Amann a avut în mod rezonabil posibilitatea
să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile și de la conținutul înscrisului, concluziile pe care Comisia intenționa
să le formuleze și, prin urmare, a avut posibilitatea să rectifice eroarea referitoare la singura țară vizată de reducerea
rabaturilor.
În această privință, sunt irelevante argumentele Amann potrivit cărora fraza din e‑mail „Suedia: […] se impune majorarea prețurilor
speciale cu 3,5 % la 1 aprilie 2001 sau reducerea rabaturilor” nu i‑ar fi permis să aibă cunoștință de intenția Comisiei de
a se întemeia pe fraza respectivă pentru a stabili existența unui acord privind reducerea rabaturilor în Suedia. Astfel, din
considerațiile citate anterior reiese că Amann trebuia să se aștepte la întemeierea Comisiei pe acest element.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că dreptul Amann de a fi audiată nu a fost încălcat.
Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului la apărare, în special a principiului interdicției de a contribui la propria
incriminare
Potrivit jurisprudenței referitoare la întinderea competențelor Comisiei în materia procedurilor investigațiilor prealabile
și a procedurilor administrative, Comisia este îndreptățită să oblige o întreprindere, dacă este cazul printr‑o decizie, să
îi furnizeze toate informațiile necesare privind faptele pe care aceasta le poate cunoaște. Totuși, nu poate să impună acestei
întreprinderi obligația de a da răspunsuri prin care aceasta ar fi determinată să admită existența încălcării în privința
căreia sarcina probei revine Comisiei (Hotărârea Curții din 18 octombrie 1989, Orkem/Comisia, 374/87, Rec., p. 3283, punctele
34 și 35, Hotărârea Curții Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 90 de mai sus, punctele 61 și 65, și Hotărârea Curții
Dalmine/Comisia, punctul 260 de mai sus, punctul 34).
Astfel, dreptul de a păstra tăcerea nu poate fi recunoscut unei întreprinderi destinatare a unei decizii privind solicitarea
de informații în sensul articolului 11 alineatul (5) din Regulamentul nr. 17. Astfel, recunoașterea acestui drept ar fi contrară
a ceea ce este necesar pentru a proteja dreptul la apărare al întreprinderilor și ar constitui un obstacol nejustificat în
calea îndeplinirii de către Comisie a misiunii de a asigura respectarea normelor de concurență pe piața comună. Dreptul de
a păstra tăcerea poate fi recunoscut numai în măsura în care întreprinderea în cauză ar fi obligată să dea răspunsuri prin
care aceasta ar fi determinată să admită existența încălcării în privința căreia sarcina probei revine Comisiei (Hotărârea
Tokai I, punctul 186 de mai sus, punctul 402).
Prin urmare, pentru a păstra efectul util al articolului 11 din Regulamentul nr. 17, Comisia are dreptul să oblige întreprinderile
să furnizeze toate informațiile necesare privind faptele de care acestea pot avea cunoștință și să îi comunice, dacă este
cazul, documentele aferente care sunt în posesia lor, chiar dacă acestea pot fi utilizate la stabilirea existenței unui comportament
anticoncurențial. Această atribuție a Comisiei de a solicita informații nu este contrară nici articolului 6 alineatele 1 și
2 din CEDO, nici jurisprudenței CEDO (Hotărârea Tokai I, punctul 186 de mai sus, punctele 403 și 404).
În orice caz, obligația de a răspunde la întrebările pur factuale adresate de Comisie și la solicitarea acesteia de a prezenta
documente preexistente nu este susceptibilă să încalce principiul fundamental al respectării dreptului la apărare, precum
și principiul dreptului la un proces echitabil care oferă în domeniul dreptului concurenței o protecție echivalentă cu cea
garantată de articolul 6 din CEDO. Astfel, nimic nu se opune ca destinatarul unei cereri de informații să demonstreze ulterior
în cadrul procedurii administrative sau într‑o procedură în fața instanței comunitare că situația de fapt expusă în răspunsurile
sale sau în documentele comunicate au o altă semnificație decât cea reținută de Comisie (Hotărârea Tokai I, punctul 186 de
mai sus, punctul 406).
În sfârșit, atunci când în cadrul unei cereri de informații formulate în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, pe
lângă întrebări pur factuale și solicitări de a prezenta documente preexistente, Comisia solicită unei întreprinderi să descrie
obiectul și derularea mai multor reuniuni la care ar fi participat, precum și rezultatele sau concluziile acestor reuniuni,
deși este clar că Comisia are suspiciuni că obiectul acestor reuniuni era restrângerea concurenței, o astfel de solicitare
este de natură să oblige întreprinderea interogată să mărturisească participarea sa la o încălcare a normelor de concurență,
astfel încât întreprinderea în cauză nu este obligată să răspundă la acest tip de întrebări. În acest caz, trebuie să se considere
că faptul că o întreprindere furnizează totuși informații cu privire la aceste aspecte constituie o colaborare spontană a
întreprinderii, ceea ce poate justifica o reducere a cuantumului amenzii în temeiul comunicării privind cooperarea (Hotărârea
Tribunalului din 6 decembrie 2005, Brouwerij Haacht/Comisia, T‑48/02, Rec., p. II‑5259, punctul 107). Din jurisprudență rezultă
și că, în acest caz, întreprinderile nu pot pretinde că le‑a fost încălcat dreptul de a nu contribui la propria incriminare
ca urmare a faptului că au răspuns în mod voluntar la această solicitare (Hotărârea Tribunalului Dalmine/Comisia, punctul
259 de mai sus, punctul 46).
În lumina acestei jurisprudențe, trebuie să se stabilească dacă dreptul reclamantelor de a nu contribui la propria incriminare
a fost încălcat de către Comisie.
În primul rând, trebuie să se sublinieze că informațiile au fost solicitate de Comisie prin cereri de informații (scrisorile
din 6 și din 24 martie 2003), iar nu prin decizii.
În ceea ce privește conținutul însuși al informațiilor solicitate, din cuprinsul punctului 4 din cererile menționate anterior
rezultă că în mod special Comisia ar urmări să primească informații privind reuniunile cu concurenții, data, locul și lista
participanților, obiectul și derularea acestor reuniuni, precum și informații privind contactele bilaterale. Reclamantele
nu aveau nicidecum obligația să răspundă la întrebări în cazul în care se dovedea că prin răspunsurile lor ajungeau să mărturisească
participarea lor la încălcarea prezumată. Totuși, ele au răspuns în mod voluntar la aceste solicitări și, prin urmare, nu
pot pretinde că dreptul lor de a nu contribui la propria incriminare a fost încălcat ca urmare a acestui fapt.
În al doilea rând, în ceea ce privește reproșul adus de reclamate Comisiei în sensul că nu le‑a informat cu privire la prezumțiile
care planau asupra lor, trebuie amintită cu titlu introductiv cerința unei legături între informațiile solicitate de Comisie
în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și încălcarea investigată, menționată în cerere. Astfel, articolul 11 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 17 împuternicește Comisia să obțină, în special de la întreprinderi, „toate informațiile necesare”
pentru aplicarea principiilor prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE. În plus, articolul 11 din Regulamentul nr. 17 prevede
la alineatul (3) că, în cererea de informații formulată, Comisia indică în special „temeiul juridic și scopul cererii”. Prin
urmare, din articolul 11 alineatul (1) coroborat cu alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, precum și din cerințele referitoare
la respectarea dreptului la apărare al întreprinderilor în cauză rezultă că criteriul necesității prevăzut la articolul 11
din Regulamentul nr. 17 trebuie apreciat în funcție de finalitatea investigației, astfel cum este precizată în mod obligatoriu
în însăși solicitarea de informații. Prin urmare, astfel cum Curtea s‑a pronunțat cu privire la o dispoziție comparabilă cu
articolul 11 din Regulamentul nr. 17, în Hotărârea din 21 septembrie 1989, Hoechst/Comisia (46/87 și 227/88, Rec., p. 2859,
punctul 29), referitoare la competențele de control conferite Comisiei la articolul 14 din Regulamentul nr. 17, obligația
impusă Comisiei de a indica obiectul și scopul controlului constituie o cerință fundamentală nu numai pentru a sublinia caracterul
justificat al intervenției preconizate în cadrul întreprinderilor în cauză, ci și pentru a le da posibilitatea acestora de
a cunoaște întinderea obligației lor de colaborare, păstrându‑și în același timp dreptul la apărare. De aici rezultă că Comisia
poate să solicite numai comunicarea informațiilor susceptibile să îi permită să verifice prezumțiile privind săvârșirea încălcării
ce justifică inițierea investigației și care sunt indicate în cererea de informații (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie
1991, SEP/Comisia, T‑39/90, Rec., p. II‑1497, punctul 25, și Hotărârea Tribunalului din 8 martie 1995, Société Générale/Comisia,
T‑34/93, Rec., p. II‑545, punctele 40, 62 și 63).
Din această jurisprudență rezultă că, în cererea de informații formulată, Comisia nu este obligată să impute în mod expres
întreprinderilor în cauză prezumțiile privind săvârșirea încălcării și, prin urmare, că în acest stadiu nu este obligată să
informeze întreprinderea cu privire la incriminarea sa. Astfel, în cazul în care Comisia indică în mod clar temeiul juridic
și scopul cererii sale, trebuie să se considere că s‑a asigurat dreptul la apărare al întreprinderii în cauză.
În cauză, Comisia și‑a îndeplinit obligațiile pe deplin indicând în mod clar în cererile de informații menționate anterior
obiectul și scopul cererii.
În această privință și în al treilea rând, critica adusă de reclamante Comisiei în sensul că nu le‑a făcut cunoscute informațiile
pe care le deținea deja este de asemenea irelevantă. Astfel, în cadrul unei proceduri administrative în domeniul concurenței,
tocmai trimiterea comunicării privind obiecțiunile, pe de o parte, și accesul la dosar, care permite destinatarului acestei
comunicări să ia cunoștință de elementele de probă care figurează în dosarul Comisiei, pe de altă parte, asigură dreptul la
apărare și dreptul la un proces echitabil ale întreprinderii în cauză. Astfel, prin comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea
în cauză este informată cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii.
În consecință, numai după trimiterea comunicării menționate întreprinderea în cauză poate să valorifice pe deplin dreptul
la apărare. Dacă drepturile menționate mai sus ar fi extinse la perioada care precedă trimiterea comunicării privind obiecțiunile,
eficacitatea investigației Comisiei ar fi compromisă, întrucât, încă din prima fază a investigației Comisiei, întreprinderea
ar fi fost în măsură să identifice informațiile care sunt cunoscute de Comisie și, în consecință, acelea care îi pot fi încă
ascunse (Hotărârea Curții Dalmine/Comisia, punctul 260 de mai sus, punctele 58-60).
În al patrulea rând, reclamantele invocă în mod neîntemeiat beneficiul unei reduceri suplimentare a cuantumului amenzii în
temeiul cooperării, întrucât au răspuns la solicitarea de informații prin furnizarea de informații care, aparent, ar „depăși”
nivelul celor a căror prezentare putea fi solicitată în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17.
În considerarea cooperării reclamantelor în cursul investigației referitoare la cele două înțelegeri, amenzile aplicate au
fost ambele reduse cu 15 % în aplicarea punctului D 2 prima și a doua liniuță din comunicarea privind cooperarea. Astfel,
Comisia a constatat că reclamantele au transmis informații și documente care au contribuit în mod concret la stabilirea existenței
încălcării și au recunoscut în mod special că au participat reuniuni cu concurenții lor, pentru a schimba, a discuta și chiar
a menține prețurile. Pe de altă parte, reclamantele nu au contestat în mod serios materialitatea faptelor pe care Comisia
și‑a întemeiat învinuirile [considerentele (390)-(397) și (460)-(463) ale deciziei atacate].
Pe de o parte, trebuie amintit că o reducere a amenzii în temeiul unei cooperări în cadrul procedurii administrative nu este
justificată decât dacă comportamentul întreprinderii în cauză a permis Comisiei să constate, cu mai puțină dificultate, existența
unei încălcări și, eventual, să îi pună capăt (Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, SCA Holding/Comisia, T‑327/94, Rec.,
p. II‑1373, punctul 156, și Hotărârea din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, T‑45/98
și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 270).
Pe de altă parte, colaborarea unei întreprinderi la investigație ce nu depășește nivelul care rezultă din obligațiile ce revin
întreprinderilor în temeiul articolului 11 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 17 nu justifică o reducere a amenzii
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Solvay/Comisia, T‑12/89, Rec., p. II‑907, punctele 341
și 342). În schimb, în cazul în care o întreprindere furnizează, drept răspuns la o cerere de informații formulată în temeiul
articolului 11, informații care depășesc nivelul celor a căror prezentare poate fi solicitată de Comisie în temeiul aceluiași
articol, întreprinderea în discuție poate beneficia de o reducere a amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 14 mai 1998, Cascades/Comisia, T‑308/94, Rec., p. II‑925, punctul 262).
Nu este mai puțin adevărat că ceea ce trebuie să permită să se determine dacă reclamantele au transmis în mod efectiv informații
care depășesc nivelul celor pe care Comisia avea dreptul să le solicite este conținutul informațiilor.
Or, reclamantele nu au demonstrat modul în care informațiile transmise depășeau, prin conținutul lor, ceea ce Comisia putea
solicita.
În plus, trebuie să se constate că reclamantele nu au recunoscut ansamblul elementelor de probă pe care Comisia a întemeiat
decizia atacată. Astfel, trebuie să se sublinieze în mod special că Cousin a afirmat că a continuat să facă oferte de produse
fără să țină seama în vreun moment de discuțiile purtate și Amann a contestat durata încălcării.
Prin urmare, reducerea cu 15 % a amenzii acordate reclamantelor este justificată în raport cu circumstanțele cauzei. Prin
urmare, argumentul întemeiat pe insuficiența reducerii de 15 % în comparație cu cea de 50 % acordată Coats trebuie de asemenea
respins.
Prin urmare, acest motiv trebuie respins.
Din considerațiile precedente rezultă că acțiunea formulată de reclamante trebuie respinsă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la
plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Amann & Söhne GmbH & Co. KG și Cousin Filterie SAS la plata cheltuielilor de judecată.
Vilaras
Prek
Ciucă
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
A –  Obiectul litigiului
B –  Procedura administrativă
C –  Decizia atacată
1.  Piețele relevante
a)  Piețele produselor
b)  Piețele geografice
2.  Mărimea și structura piețelor relevante
3.  Descrierea comportamentelor ilicite
4.  Dispozitivul deciziei atacate
Procedura și concluziile părților
În drept
A –  Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 1/2003
și prin care se urmărește anularea deciziei atacate
1.  Argumentele părților
2.  Aprecierea Tribunalului
a)  Cu privire la distingerea piețelor produselor și a piețelor geografice
b)  Cu privire la pretinsa existență a unui „plan de ansamblu”
B –  Cu privire la motivele referitoare la reducerea amenzii
1.  Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe nerespectarea limitei superioare a sancțiunii prevăzute la
articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului nulla poena sine lege și pe excepția de nelegalitate a articolului
15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003
Cu privire la critica întemeiată pe obligația de a aplica o singură amendă pentru mai multe încălcări
Cu privire la critica întemeiată pe o încălcare a obiectivelor legale ale sancțiunii
2.  Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament si al proporționalității
cu ocazia aplicării amenzii
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la încălcarea principiului proporționalității
–  Cu privire la argumentul întemeiat pe absența luării în considerare a mărimii pieței
–  Cu privire la argumentul întemeiat pe luarea în considerare în mod exclusiv a cifrei de afaceri pe piețele vizate de încălcări
–  Cu privire la „sistemul forfetar” prevăzut de liniile directoare
–  Cu privire la neluarea în considerare a situației reclamantelor ca „întreprindere mijlocie”
Cu privire la încălcarea principiului egalității de tratament
3.  Cu privire la motivul, invocat de Amann, întemeiat pe stabilirea greșită a cuantumului de plecare al amenzii aplicate
pentru înțelegerea privind ața industrială
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
4.  Cu privire la motivul, invocat de Amann, întemeiat pe calculul greșit al duratei încălcării pe piața aței industriale
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
5.  Cu privire la motivul, invocat de Amann, întemeiat pe neluarea în considerare a anumitor circumstanțe atenuante cu privire
la încălcarea de pe piața aței industriale
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
6.  Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe calculul greșit al cuantumului de plecare și al cuantumului
de bază al amenzii aplicate pentru încălcarea de pe piața aței destinate industriei automobilelor
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
7.  Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe o pretinsă neluare în considerare a neaplicării înțelegerii
privind ața destinată industriei automobilelor
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
8.  Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi audiat și a dreptului la apărare
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului de a fi audiat
Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului la apărare, în special a principiului interdicției de a contribui la propria
incriminare
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: germana.