CELEX: 62005CJ0127
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Sotsiaalpoliitika
Töötajate ohutuse ja tervise kaitse
Direktiiv 89/391/EMÜ
Artikli 5 lõige 1
Tööandja kohustus tagada töötajate ohutus ja tervis kõikides tööga seotud aspektides
Tööandja vastutus

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses tuvastada, et kuna Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik piiras tööandjate kohustust tagada töötajate ohutus ja tervis kõikides tööga seotud aspektides kohustusega teha seda üksnes „niivõrd, kui see on mõistlikult võimalik”, on Ühendkuningriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 12. juuni 1989. aasta direktiivi 89/391/EMÜ töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamise kohta (
EÜT L 183, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 349) artikli 5 lõigetest 1 ja 4.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi 89/391 kümnes põhjendus näeb ette:
„[…] viivitamata tuleks võtta ennetusabinõud või neid täiustada, et kaitsta töötajate ohutust ja tervist ning tagada kõrgem kaitsetase”.
Direktiivi 13. põhjendus näeb ette:
„töötajate tööohutuse, -hügieeni ja -tervishoiu parandamine on eesmärk, mida ei tohiks allutada puhtmajanduslikele kaalutlustele”.
Direktiivi I jaotises „Üldsätted” sisalduv artikkel 1 sätestab:
„1.   Käesoleva direktiivi eesmärk on kehtestada meetmed, et soodustada töötajate töötervishoiu ja -ohutuse parandamist.
2.   Selleks sisaldab käesolev direktiiv üldisi põhimõtteid, mis käsitlevad kutsealaste riskide vältimist, tervishoiu ja ohutuse kaitset, riski- ja õnnetustegurite kõrvaldamist, teavitamist, konsulteerimist ja tasakaalustatud osalust kooskõlas siseriiklike õigusaktide ja/või tavadega ning töötajate ja nende esindajate väljaõpet ning üldisi juhiseid kõnealuste põhimõtete rakendamiseks.
3.   Käesoleva direktiivi kohaldamine ei piira selliste olemasolevate või tulevaste siseriiklike ja ühenduse sätete kohaldamist, mis töötajate tervist ja ohutust tööl paremini kaitsevad.”
Direktiivi 89/391 artikkel 4 sätestab:
„1.   Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et tööandjad, töötajad ja töötajate esindajad järgiksid käesoleva direktiivi rakendamiseks vajalikke õigusnorme.
2.   Eelkõige tagavad liikmesriigid asjakohase kontrolli ja järelevalve.”
Direktiivi II jaotises „Tööandja kohustused” sisalduv artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt:
„
Üldsäte
1.   Tööandja kohustus on tagada töötajate ohutus ja tervis kõikides tööga seotud aspektides.
2.   Kui tööandja kasutab artikli 7 lõike 3 kohaselt pädevaid majaväliseid teenistusi või isikuid, ei vabasta see teda kõnealuses valdkonnas vastutusest.
3.   Töötajate kohustused töötervishoiu ja -ohutuse valdkonnas ei mõjuta põhimõtet, et tööandja vastutab.
4.   Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide võimalust näha ette tööandja vastutusest vabastamine või tema vastutuse piiramine juhul, kui sündmused toimuvad ebatavalistel ja ettenägematutel asjaoludel ning tööandjast sõltumatult, või erakorraliste sündmuste puhul, mille tagajärgi ei oleks olnud võimalik ära hoida, hoolimata kõikidest asjakohastest abinõudest.
Liikmesriigid ei pruugi esimeses lõigus nimetatud võimalust kasutada.”
Direktiivi artikkel 6, mis täpsustab tööandja üldisi kohustusi, on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Oma vastutuse piires võtab tööandja kõik töötajate ohutuse ja tervise kaitseks vajalikud meetmed, sealhulgas kutsealaste riskide ärahoidmine, teabe ja väljaõppe andmine ning vajaliku korralduse ja vajalike vahendite tagamine.
Tööandja peab olema valmis neid meetmeid vajadusel kohandama, et võtta arvesse muutunud asjaolusid, ja olukorda parandama.
2.   Tööandja rakendab lõike 1 esimeses lõigus nimetatud meetmeid järgmiste üldiste ennetuspõhimõtete alusel:
a)
riskide vältimine;
b)
vältimatute riskide analüüs;
c)
riskide tõrjumine nende tekkefaasis;
d)
töö kohandamine üksikisiku järgi, eelkõige töökohtade kujundamise, töövahendite valiku ning töö- ja tootmismeetodite valiku osas, pidades eriti silmas üksluise töö ja etteantud kiirusel töötamise leevendamist ning nendega seotud tervist kahjustavate mõjude vähendamist;
e)
kohandamine vastavalt tehnika arengule;
f)
ohtlike tegurite asendamine ohutute või vähem ohtlikega;
g)
sellise ühtse üldise ennetuspoliitika väljatöötamine, mis hõlmab tehnikat, töökorraldust, töötingimusi, sotsiaalsuhteid ja töökeskkonnaga seotud tegurite mõju;
h)
kollektiivsete kaitsemeetmete eelistamine üksikult võetavatele kaitsemeetmetele;
i)
töötajatele asjakohaste juhiste andmine.
3.   Ilma et see piiraks käesoleva direktiivi muude sätete kohaldamist, peab tööandja ettevõtte ja/või asutuse tegevuse laadi arvesse võttes:
a)
hindama ohtu töötajate ohutusele ja tervisele, muu hulgas töövahendite valikul, keemiliste ainete või valmististe kasutamisel ja töökohtade sisustamisel.
Pärast hindamist ja vastavalt vajadusele peavad ennetusmeetmed ning tööandja rakendatavad töö- ja tootmismeetodid:
—
tagama töötajatele pakutava ohutuse ja tervise kaitse taseme paranemise,
—
olema kaasatud ettevõtte ja/või asutuse kõikidesse tegevusaladesse kõikidel hierarhilistel tasanditel;
[…]”.
Direktiivi 89/391 artikli 16 lõiked 1 ja 3 näevad ette üksikdirektiivide vastuvõtmise teatavates valdkondades, täpsustades samas, et „[kõnesoleva] direktiivi sätteid kohaldatakse kõikide üksikdirektiivides käsitletud valdkondade suhtes täielikult, ilma et see piiraks kõnealustes üksikdirektiivides sisalduvate rangemate ja/või erisätete kohaldamist”.
Direktiivi 89/391 artikli 18 lõige 1 nõuab, et liikmesriigid jõustaksid direktiivi järgimiseks vajalikud õigusnormid 31. detsembriks 1992.
Siseriiklikud õigusnormid
Töötervishoidu ja tööohutust käsitleva 1974. aasta seaduse (Health and Safety at Work etc Act 1974, edaspidi „HSW Act”) artikli 2 lõige 1 sätestab:
„Iga tööandja on kohustatud tagama kõigi oma töötajate tervise, ohutuse ja heaolu tööl niivõrd, kui see on mõistlikult võimalik.”
HSW Act’i artikliga 2 tööandjale pandud kohustuste rikkumise eest näeb sama seaduse artikli 33 lõike 1 punkt a ette kriminaalkaristuse.
Kohtueelne menetlus
Komisjon sõnastas 29. septembri 1997. aasta märgukirjas mitu etteheidet Ühendkuningriigile, mis puudutasid direktiivi 89/391 ülevõtmist siseriiklikku õigusse. Üks etteheidetest tulenes direktiivi artikli 5 ebaõigest ülevõtmisest seoses sellega, et siseriiklikku õigusnormi lisati säte „niivõrd, kui see on mõistlikult võimalik” (edaspidi „vaidlusalune säte”), mis komisjoni arvates piirab tööandjale pandud kohustust kõnesoleva artikli lõiget 1 eirates.
Ühendkuningriik leidis komisjonile saadetud 30. detsembri 1997. aasta ja 23. novembri 2001. aasta vastuskirjades, et vaidlusalune säte kajastab direktiivi 89/391 artiklit 5 ning on ühenduse õigusega täielikult kooskõlas. Oma argumentide põhjendamiseks saatis Ühendkuningriik komisjonile siseriiklike kohtute otsuseid, milles on kõnealust sätet kohaldatud.
Kuna komisjoni ei rahuldanud Ühendkuningriigi esitatud argumendid, andis ta 23. juulil 2003 põhjendatud arvamuse, milles ta kordas direktiivi 89/391 artikli 5 rikkumisest tulenevat etteheidet ja kutsus nimetatud liikmesriiki võtma põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest. Ühendkuningriigi palvel pikendati seda tähtaega veel kahe kuu võrra.
Kuna vastuses põhjendatud arvamusele jäi nimetatud liikmesriik oma seisukoha juurde, et vaidlusaluse sätte kohta esitatud komisjoni kriitika ei ole sisuliselt põhjendatud, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon leiab, et direktiivi 89/391 ülevõtmine selliselt, nagu seda tegi Ühendkuningriik, ei vii kõnesoleva direktiivi artikli 5 lõike 1 rakendamise oodatud tulemuseni, isegi kui lugeda seda lõiget koostoimes sama artikli 5 lõikes 4 ette nähtud erandiga.
Komisjon on seisukohal, et kuigi direktiivi 89/391 artikli 5 lõige 1 ei kohusta tööandjat tagama täiesti ohutut töökeskkonda, tuleneb sellest sättest, et tööandja vastutab tagajärgede eest, mille toob kaasa tema ettevõttes toimuv töötajate tervist ja ohutust kahjustav sündmus.
Ainus võimalik erand sellest vastutusest on kõnesoleva direktiivi artikli 5 lõikes 4 otseselt ette nähtud juhul. Seda sätet, mis on erand tööandja vastutuse üldpõhimõttest, tuleb tõlgendada kitsalt.
Komisjon leiab, et artikli 5 niisugust tõlgendust kinnitavad direktiivi 89/391 ettevalmistavad materjalid, samuti asjaolu, et kui esimesed töötajate ohutuse ja tervise valdkonna direktiivid – mis võeti vastu enne seda, kui EÜ asutamislepingusse lisati artikkel 118a, millest nüüd on saanud EÜ artikkel 138 (EÜ asutamislepingu artikleid 117–120 asendavad EÜ artiklid 136–143) – sisaldasid tööandjale pandud kohustuste määratluses sätet „niivõrd, kui see on mõistlikult võimalik”, siis nimetatud artikli alusel vastu võetud hilisemad direktiivid, sealhulgas direktiiv 89/391, loobusid sellest sättest lõplikult.
Komisjon märgib, et tulenevalt HSW Act’i sätetest, eelkõige artikli 2 lõikest 1 koostoimes artiklitega 33 ja 47, ei vastuta tööandja tema ettevõttes ilmnevate ohtude või toimuvate sündmuste tagajärgede eest juhul, kui ta suudab tõendada, et ta on võtnud töötajate ohutuse ja tervise tagamiseks kõik meetmed, mis on mõistlikult võimalikud.
Komisjon leiab, et piirates niiviisi tööandja kohustust, võimaldab Ühendkuningriik tööandjal pääseda vastutusest, kui tööandja suudab tõendada, et töötajate ohutust ja tervist tagavate meetmete võtmine oleks olnud võimaliku ohu suhtes täiesti ebaproportsionaalne, võttes arvesse kulusid, aega ja muid probleeme.
Komisjon järeldab sellest, et Ühendkuningriigi õigusnormid ei ole kooskõlas direktiivi 89/391 artikli 5 lõigetega 1 ja 4.
Komisjon rõhutab asjaolu, et hindamine, mis tuleb vaidlusaluse sätte alusel läbi viia, hõlmab ennetusmeetmete maksumuse arvessevõtmist, mis on ilmses vastuolus kõnesoleva direktiivi 13. põhjenduse sõnastusega.
Vastuseks Ühendkuningriigi poolt teise võimalusena esitatud argumendile, et vaidlusalune säte on direktiivi 89/391 artikli 5 lõigetega 1 ja 4 igal juhul kooskõlas, märgib komisjon, et kõnesolev lõige 4 ei kehtesta „mõistlikkuse reeglil” põhinevat erandit tööandja vastutuse põhimõttest, vaid piirdub juhtumite loetlemisega, mil tööandjat võib erandkorras vastutusest vabastada, ning neid juhtumeid võib pidada vääramatu jõu juhtudeks.
Ühendkuningriik ei tunnista oma kohustuste rikkumist ning leiab, et direktiivi 89/391 artikli 5 lõige 1 on siseriiklikku õigusse piisavalt üle võetud.
Nimetatud liikmesriik väidab, et selle direktiivi artikli 5 lõige 1 määratleb tööandja kui subjekti, kes on eelkõige kohustatud tagama töötajate ohutuse ja tervise tööl. Seevastu tööandja vastutuse küsimus on jäetud liikmesriikide otsustada tulenevalt nende kohustusest võtta vajalikud meetmed, et tagada ühenduse õiguse – mille konkreetseks väljenduseks on direktiivi artikkel 4 – kohaldamine ja tõhusus.
Direktiivi 89/391 artikli 5 lõikega 1 tööandjale pandud kohustuse ulatuse kohta märgib Ühendkuningriik, et kuigi see kohustus on sõnastatud absoluutsena, ei pane see tööandjale kohustust saavutada tulemus, mis seisneb täiesti ohuvaba töökeskkonna tagamises, vaid töötajatele ohutu töötamiskoha võimaldamises seisneva üldise kohustuse, mille täpne sisu on tuletatav sama direktiivi artiklitest 6–12 ja proportsionaalsuse põhimõttest.
Selline tõlgendus on kooskõlas nii direktiivi 89/391 sätetega, mis on mõeldud täpsustama artikli 5 lõikes 1 sätestatud kohustust, eelkõige artikli 6 lõikega 2, kui ka üksikdirektiivide erinevate nõuetega, mis teatud tööstusharudes võetavaid ennetusmeetmeid täpsustades viitavad selliste meetmete võimalikkuse ja asjakohasusega seotud kaalutlustele. Selline tõlgendus on kooskõlas ka proportsionaalsuse üldpõhimõttega ja asutamislepingu artikliga 118a, mille kohaselt on selle artikli alusel vastu võetud direktiivide eesmärk kehtestada ainult „miinimumnõuded järkjärguliseks rakendamiseks”.
Tööandja vastutuse kohta märgib Ühendkuningriik, et direktiivi 89/391 ükski säte ja eriti selle artikli 5 lõike 1 ei nõua, et tööandja suhtes kohaldataks mittesüülist vastutust. Esiteks näeb see säte ette vaid tööandja kohustuse tagada töötajate ohutus ja tervis, kuid ei näe ette kohustust hüvitada tööõnnetuste tõttu tekkinud kahju. Teiseks jätab direktiiv 89/391 liikmesriikidele vabaduse otsustada, kas tööandja suhtes tuleks kohaldada tsiviil- või kriminaalvastutust. Kolmandaks on jäetud liikmesriikide otsustada ka küsimus, kas tööõnnetuste tõttu tekkinud kulud tuleb kanda üksikul tööandjal, tööandjatel üldiselt või kogu ühiskonnal.
Ühendkuningriik leiab, et tema süsteem, mis näeb ette kõigile tööandjatele kohaldatava „automaatse” kriminaalvastutuse, välja arvatud „mõistlikult võimalikul” põhinev erand, mida tuleb tõlgendada kitsalt, võimaldab tagada direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 1 kasuliku mõju.
Nimetatud liikmesriigi arvates saab tööandja seda laadi vastutusest vabaneda üksnes siis, kui ta tõendab, et ta on teinud töötajate tervise ja ohutuse riskide vältimiseks kõik, mis on mõistlikult võimalik. Selleks peab ta tõendama, et ühelt poolt töötajate tervise ja ohutuse riski ning teiselt poolt raha, aja või probleemide kujul esineva ohverduse vahel, mille oleks kaasa toonud selle riski vältimiseks vajalikud meetmed, on suur disproportsioon ning et võrreldes kõnesoleva ohverdusega on risk tühine.
Ühendkuningriik lisab, et vaidlusaluse sätte kohaldamisega siseriiklike kohtute poolt kaasneb olukordade puhtobjektiivne hindamine, mis välistab tööandja majandusliku seisukorraga seotud kaalutlused.
Lisaks on Ühendkuningriik seisukohal, et HSW Act võimaldab tagada tõhusa ennetussüsteemi, kuna kriminaalkaristuse hoiatav mõju on suurem kui tsiviilvastutusel, millega kaasneb kahjuhüvitise maksmine, mille kohta on tööandjatel võimalik sõlmida kindlustusleping. Seda tõhusust näitab ka statistika, millest nähtub, et Ühendkuningriik on pikka aega olnud üks liikmesriikidest, kus on registreeritud kõige vähem tööõnnetusi.
Veel täpsustab nimetatud liikmesriik, et ta on seadnud sisse tööõnnetuste ohvritele hüvitiste maksmise sotsiaalkindlustussüsteemi alusel. Tööandja on vastutav ka kahju eest, mis tekib seetõttu, et ta ei täida
common law
’ga ette nähtud hoolsuskohustust töötajate ees.
Teise võimalusena väidab Ühendkuningriik, et vaidlusaluse sätte kohaldamisala – vastavalt sellele, kuidas Ühendkuningriigi kohtud on seda kohaldanud – langeb kokku direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 4 kohaldamisalaga.
Euroopa Kohtu hinnang
Hagi ese
Kõigepealt tuleb tõdeda, et nii kirjalikust kui ka suulisest menetlusest nähtub, et kuigi komisjon kritiseerib vaidlusalust sätet eelkõige põhjusel, et see võib piirata tööandja vastutust õnnetuste korral, näib ta oma etteheidet põhjendavat ka selle sätte võimega mõjutada tööandja üldist ohutuse tagamise kohustust.
Tööandja vastutuse ulatus töötajate tervist ja ohutust kahjustava mis tahes sündmuse tagajärgede puhul
Komisjon tugineb töötajate tervise ja ohutuse kahjustamisest tuleneva, peamiselt tööandja vastutuse vaatenurgast antud direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 1 tõlgendusele. See vastutus hõlmab igasuguse töötajate tervist ja ohutust kahjustava sündmuse tagajärgi, olenemata sellest, kas neid sündmusi ja tagajärgi saab pidada tingituks tööandja hooletusest ennetusmeetmete rakendamisel.
Sellest järeldub, et komisjon kasutab seesugust direktiivi 89/391 sätete ja eelkõige selle artikli 5 lõike 1 tõlgendust, mille kohaselt lasub tööandjal mittesüüline vastutus, olgu see siis tsiviil- või kriminaalvastutus.
Seega tuleb kõigepealt uurida, kas direktiivi 89/391 artikli 5 lõige 1 nõuab, nagu väidab komisjon, et liikmesriigid kehtestaksid tööandjate mittesüülise vastutuse kõigi tööõnnetuste eest.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 1 kohaselt „[on t]ööandja kohustus […] tagada töötajate ohutus ja tervis kõikides tööga seotud aspektides”.
See säte kehtestab tööandja kohustuse – tagada töötajatele ohutu töökeskkond –, mille sisu on täpsustatud direktiivi 89/391 artiklites 6–12 ja mitmes üksikdirektiivis, mis sätestavad ennetusmeetmed, mida tuleb võtta teatud tööstusharudes.
Kuid ei saa väita, et tööandjal peaks lasuma mittesüüline vastutus üksnes direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 1 alusel. See säte sisaldab lihtsalt üldist tööandja kohustust tagada ohutus, ilma et selles oleks täpsustatud mingisugust vastutuse vormi.
Komisjon väidab, et tema soovitatud direktiivi 89/391 artikli 5 tõlgendust kinnitavad direktiivi ettevalmistavad materjalid. Komisjon väidab, et Euroopa Liidu Nõukogu loodud töörühmas toimunud arutelude käigus lükati otseselt tagasi Ühendkuningriigi ja Iirimaa taotlus lisada tööandja kohustuste määratlusse vaidlusalune säte, mistõttu võib nõustuda tööandja mittesüülise vastutusega.
Selle argumendiga ei saa siiski nõustuda. Direktiivi 89/391 ettevalmistavatest materjalidest, eelkõige nõukogu 12. juuni 1989. aasta istungi protokolli kantud nõukogu ja komisjoni ühisdeklaratsioonist nähtub, et sellise sätte lisamise ettepanek tehti eesmärgiga lahendada probleemid, mida oleks tööandjal lasuva ohutuse tagamise kohustuse absoluutsena sõnastamine kaasa toonud
common law
süsteemides, võttes arvesse asjaomaste kohtute kohustust tõlgendada kirjutatud õigust tähttäheliselt.
Sel taustal ei ole direktiivi 89/391 artikli 5 lõikesse 1 vaidlusaluse sättega võrreldava sätte lisamisest keeldumine piisav selleks, et õigustada nimetatud lõike tõlgendamist nii, et õnnetuste korral kehtib tööandaja suhtes mittesüüline vastutus.
Niisugust tõlgendust ei saa põhjendada ka kõnesoleva direktiivi artikli 5 ülesehitusega.
Artikli 5 lõiked 2 ja 3 sätestavad, et kui tööandja kasutab pädevaid majaväliseid teenistusi või isikuid, et vabasta see teda vastutusest tööohutuse ja töötervishoiu valdkonnas, ning ka töötajate kohustused selles valdkonnas ei vabasta tööandjat vastutusest. Selles mõttes on nimetatud sätete eesmärk täpsustada sama artikli lõikes 1 sätestatud kohustuse laadi ja ulatust ning nendest ei saa tuletada sellel lõikel põhineva vastutuse mingisugust vormi.
Direktiivi 89/391 artikli 5 lõike 4 esimene lõik jätab liikmesriikidele võimaluse piirata tööandja vastutust „juhul, kui sündmused toimuvad ebatavalistel ja ettenägematutel asjaoludel ning tööandjast sõltumatult, või erakorraliste sündmuste puhul, mille tagajärgi ei oleks olnud võimalik ära hoida, hoolimata kõikidest asjakohastest abinõudest”.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 82 märkis, nähtub selle lõigu sõnastusest, et selle eesmärk on selgitada direktiivi 89/391 teatavate sätete ulatust, täpsustades liikmesriikide tegutsemisruumi ulatust nende sätete ülevõtmisel siseriiklikku õigusse. Kuid sellest sättest ei saa vastupidise tõlgendusega tuletada ühenduse seadusandja kavatsust kohustada liikmesriike ette nägema tööandja mittesüülise vastutuse süsteemi.
Lõpetuseks tuleb tõdeda, et komisjon ei ole näidanud, mismoodi ei saa direktiivi 89/391 eesmärki, milleks on „töötajate töötervishoiu ja tööohutuse parandamist soodustavate meetmete kehtestamine”, saavutada muude vahenditega kui tööandja mittesüülise vastutuse süsteemi sisseseadmisega.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud, et mittesüülist vastutust välistades piiraks vaidlusalune säte tööandja vastutust direktiivi 89/391 artikli 5 lõikeid 1 ja 4 eirates.
Tööandjal lasuva töötajate ohutuse ja tervise tagamise kohustuse ulatus
Teiseks tuleb analüüsida komisjoni etteheidet selles osas, milles väidetakse, et Ühendkuningriik ei võtnud direktiivi 89/391 artikli 5 lõiget 1 õigesti üle seoses tööandja üldise töötajate ohutuse ja tervise tagamise kohustuse ulatusega.
Kuigi komisjon väidab, et tööandjal lasuv kohustus on absoluutne, tunnistab ta sellega seoses siiski otsesõnu, et kõnesolev kohustus ei tähenda, et tööandja peaks tagama igasugustest ohtudest vaba töökeskkonna. Oma repliigis tunnistab komisjon ka seda, et pärast ohtude hindamist võib tööandja järeldada, et ohud on sedavõrd tühised, et ennetusmeetmeid ei ole vaja. Sellises olukorras on komisjoni arvates põhipunkt selles, et õnnetuse toimumise korral jääb vastutavaks tööandja.
Nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 51, ei ole komisjon tõendanud, et mittesüülist vastutust välistades piiraks vaidlusalune säte tööandja vastutust direktiivi 89/391 artikli 5 lõikeid 1 ja 4 eirates, ning tal ei ole õnnestunud ka tõendada, mismoodi vaidlusalune säte, mis käsitleb tööandja kriminaalvastutust, saaks mõjutada neist sätetest tuleneva tööandjal lasuva ohutuse tagamise üldise kohustuse ulatust.
Kuigi vaidlusalune säte näeb tööandja kohustuse – tagada töötajate ohutus ja tervis kõigis tööga seotud aspektides – suhtes ette varutingimuse seoses sellega, mis on „mõistlikult võimalik”, sõltub selle varutingimuse tähendus nimetatud kohustuse täpsest ulatusest. Võttes arvesse komisjoni esitatud argumente, mida on meenutatud käesoleva otsuse punktis 53, ei ole komisjon piisavalt täpsustanud oma tõlgendust kõnesoleva kohustuse ulatusest, arvestamata tsiviil- või kriminaalvastutust õnnetuse korral ning olenemata kohustustest, mis tulenevad direktiivi 89/391 artikli 5 lõigetest 2 ja 3 ning artiklitest 6–12. Järelikult ei ole komisjon tõendanud, mismoodi vaidlusalune säte, käsitletuna mõlema poole osundatud siseriiklikku kohtupraktikat silmas pidades, rikub direktiivi 89/391 artikli 5 lõikeid 1 ja 4.
Sel taustal tuleb meelde tuletada, et EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi raames peab komisjon tõendama väidetavat liikmesriigi kohustuste rikkumist ning esitama Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, mis võimaldaksid kohtul rikkumist tuvastada, ilma et komisjon toetuks seejuures lihtsalt oletustele (vt 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-287/03: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2005, lk I-3761
, punkt 27 ja osundatud kohtupraktika ning 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-428/04: komisjon
vs
. Austria, EKL 2006, lk I-3325
, punkt 98).
Seega tuleb tõdeda, et komisjon ei ole tõendanud, et vaidlusalune säte piirab direktiivi 89/391 artikli 5 lõiget 1 eirates tööandja kohustust tagada töötajate ohutus ja tervis. Järelikult tuleb sedastada, et ka etteheite teise osa suhtes ei ole liikmesriigi kohustuste rikkumine tõendatud.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb järeldada, et komisjon ei ole tõendanud, et Ühendkuningriik oleks rikkunud direktiivi 89/391 artikli 5 lõigetest 1 ja 4 tulenevaid kohustusi, kui ta on piiranud tööandjal lasuvat kohustust – tagada töötajate ohutus ja tervis kõigis tööga seotud aspektides – sellega, mis on mõistlikult võimalik.
Seega tuleb komisjoni esitatud hagi rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Ühendkuningriik on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.