CELEX: 62006TJ0215
Yhteisön tavaramerkki
Hakemus vaahteranlehteä esittävän kuviomerkin rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi
Ehdoton hylkäysperuste
Palvelumerkki
Asetuksen (EY) N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohta
Pariisin yleissopimuksen 6 ter artikla
Oikeudelliset seikat, jotka on esitetty SMHV:n elimille ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna, 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Seuraavia merkkejä ei rekisteröidä:
– –
h)
tavaramerkit, joita toimivaltaiset viranomaiset eivät ole hyväksyneet Pariisin yleissopimuksen [6 ter] artiklan mukaisesti;
– –”
Teollisoikeuden suojelemista koskevan 20.3.1883 tehdyn Pariisin yleissopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna (Yhdistyneiden Kansakuntien sopimuskokoelma, osa 828, nro 11847, s. 108; jäljempänä Pariisin yleissopimus), 1, 6, 6 ter, 6 sexies ja 7 artiklassa määrätään seuraavaa:
”
1 artikla
– –
2.   Teollisoikeuden suojelu kohdistuu patentteihin, hyödyllisyysmalleihin, teollismalleihin, tehtaan- tai kauppamerkkeihin, palvelumerkkeihin, toiminimiin, alkuperää osoittaviin merkintöihin tai nimityksiin sekä vilpillisen kilpailun ehkäisemiseen.
– –
6 artikla
1.   Jokaisen liittomaan [eli maan, johon Pariisin yleissopimusta sovelletaan] kansallisessa lainsäädännössä määrätään tehtaan- tai kauppamerkkien hakemiselle ja rekisteröinnille asetettavat ehdot.
– –
6 ter artikla
a)
Liittomaat sopivat siitä, että mikäli asianomaista lupaa ei ole saatu, liittomaiden vaakunoita, lippuja, muita valtion tunnuskuvia, sekä näissä maissa hyväksyttyjä virallisia tarkastus- ja takuumerkkejä sekä -leimoja tai muutakaan, mitä heraldiselta kannalta on pidettävä niiden jäljitelmänä, ei rekisteröidä tehtaan- tai kauppamerkiksi tai sellaisen osaksi ja että sellaiset suoritetut rekisteröinnit julistetaan mitättömiksi sekä siitä, että sellaisten merkkien käyttö soveliain toimenpitein kielletään.
b)
Edellä olevan a) kohdan määräyksiä sovelletaan myös sellaisten kansainvälisten, valtioidenvälisten järjestöjen vaakunoihin, lippuihin ja muihin tunnuskuviin, joiden jäseninä on yksi tai useampi liittomaa, sekä tällaisten järjestöjen nimien lyhennyksiin ja nimityksiin lukuun ottamatta niitä vaakunoita, lippuja, muita tunnuskuvia, nimien lyhennyksiä ja nimityksiä, jotka jo ovat sellaisten voimassa olevien kansainvälisten sopimusten kohteina, joiden tarkoituksena on turvata niiden suoja.
c)
Liittomaa ei ole velvollinen soveltamaan edellä olevan b) kohdan määräyksiä ennen tämän yleissopimuksen voimaan tuloa siinä maassa vilpittömässä mielessä saavutettujen oikeuksien omistajien vahingoksi. Liittomaat eivät ole velvollisia soveltamaan sanottuja määräyksiä silloinkaan, kun edellä olevassa a) kohdassa mainittu käyttö tai rekisteröinti ei ole sen laatuista, että se yleisössä herättäisi käsityksen kyseisen järjestön ja vaakunoiden, lippujen, tunnuskuvien, nimien lyhennysten ja nimitysten välillä vallitsevasta yhteydestä, eikä silloin kun tämä käyttö tai rekisteröinti ei todennäköisesti ole sen luonteista, että se johtaisi yleisön harhaan käyttäjän ja järjestön välillä vallitsevan yhteyden suhteen. – –
a)
Näiden määräysten soveltamiseksi liittomaat sopivat siitä, että ne – – kansainvälisen toimiston välityksellä toimittavat vastavuoroisesti toisilleen luettelon niistä valtion tunnuskuvista, sekä virallisista tarkastus- ja takuumerkeistä ja -leimoista, jotka ne nyt tai vastaisuudessa haluavat kokonaan tai tietyissä rajoissa saattaa tästä artiklasta johtuvan suojan alaisiksi, samoin kuin kaikki tähän luetteloon myöhemmin tehdyt muutokset. Jokaisen liittomaan on sopivana ajankohtana pidettävä toimitetut luettelot yleisön nähtävinä.
Luetteloiden toimittaminen ei kuitenkaan ole pakollista valtioiden lippujen osalta. – –
6 sexies artikla
Liittomaat sitoutuvat suojaamaan palvelumerkkejä. Ne eivät ole velvollisia huolehtimaan tällaisten merkkien rekisteröinnistä.
7 artikla
Sen tavaran laatu, jossa tehtaan- tai kauppamerkki on aiottu käytettäväksi ei missään tapauksessa saa olla merkin rekisteröimisen esteenä. – –”
Asian tausta
Kantaja teki 23.7.2002 sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) asetuksen N:o 40/94 nojalla yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin ja joka koostuu vaahteranlehden kuvasta ja sen alla olevista kirjaimista ”rw”, on seuraava:
Tavarat ja palvelut, joille rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 18, 25 ja 40, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta:
—
”nahat ja nahan jäljitelmät ja niistä tehdyt tavarat, jotka eivät sisälly muihin luokkiin; eläinten nahat; matka-arkut ja -laukut; sateenvarjot, päivävarjot ja kävelykepit; piiskat, valjaat ja satulavarusteet” (luokka 18);
—
”vaatteet, jalkineet, päähineet” (luokka 25);
—
”räätälipalvelut; eläinten täyttäminen ja preparointi; kirjansidonta; vuotien, nahkojen, turkiksien ja tekstiilien työstäminen, käsittely ja jalostus; filmien kehittäminen ja valokuvien kopiointi; puuntyöstö; hedelmien puristaminen; viljan jauhaminen; metallien työstäminen, karkaiseminen ja pintojen viimeistely” (luokka 40).
Tutkija hylkäsi 7.10.2005 tekemällään päätöksellä haetun tavaramerkin rekisteröinnin kaikkia kyseessä olevia tavaroita ja palveluja varten asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan nojalla sillä perusteella, että kyseinen tavaramerkki on omiaan herättämään yleisön keskuudessa sellaisen mielikuvan, että sen ja Kanadan välillä on yhteys, koska haetussa tavaramerkissä oleva vaahteranlehti on jäljitelmä Kanadan valtion tunnuksesta.
Tämä tunnus, sellaisena kuin se ilmenee Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) kansainvälisen toimiston Pariisin yleissopimuksen liittomaille 1.2.1967 antamasta tiedonannosta sekä WIPO:n tietokannasta, on seuraava:
Kantaja valitti tutkijan päätöksestä 6.12.2005 asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan nojalla.
Ensimmäinen valituslautakunta hylkäsi kantajan valituksen ja vahvisti tutkijan päätöksen 4.5.2006 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös), joka annettiin tiedoksi kantajalle 29.5.2006.
Valituslautakunta katsoi edellä 7 kohdassa mainittujen seikkojen perusteella, että punainen vaahteranlehti on Kanadan valtion tunnus (riidanalaisen päätöksen 11 kohta). Valituslautakunta otti huomioon oikeuskäytännön (asia
T-127/02, Concept v. SMHV (ECA), tuomio 21.4.2004, Kok. 2004, s. II-1113
, 40 kohta) ja katsoi, että käsiteltävänä olevassa asiassa on tutkittava, sisältääkö haettu tavaramerkki sellaisen osatekijän, jota voidaan pitää Kanadan tunnuksena tai sen jäljitelmänä heraldiselta kannalta. Haetussa tavaramerkissä olevat kirjaimet ”rw” eivät sen mukaan ole este Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltamiselle (riidanalaisen päätöksen 12–14 kohta).
Valituslautakunta hylkäsi tältä osin kantajan väitteen siitä, että haetussa tavaramerkissä oleva vaahteranlehti on väriltään erilainen kuin Kanadan tunnuksessa oleva vaahteranlehti. Koska kantajan rekisteröintihakemuksessa ei täsmennetä mitään erityistä väriä, haettu tavaramerkki voidaan valituslautakunnan mukaan esittää mitä tahansa väriyhdistelmää käyttäen, mukaan luettuna Kanadan tunnuksessa oleva punainen väri (riidanalaisen päätöksen 15 kohta).
Lisäksi valituslautakunta katsoi, että näiden kahden vaahteranlehden kuvan välillä ei ole mitään merkittävää eroa. Näissä kahdessa tapauksessa on kyse samasta, ruodin päässä olevasta viisihalkoisen tähden muotoisesta lehdestä, jossa on 11 kärkeä ja jonka kärkien tai halkojen välit ovat silminnähden samat. Näin ollen kohdeyleisö katsoo haetussa tavaramerkissä olevan vaahteranlehden Kanadan tunnuksen jäljitelmäksi heraldiselta kannalta (riidanalaisen päätöksen 16 kohta). Näin ollen haetun tavaramerkin rekisteröinti voisi johtaa yleisöä harhaan sen kattamien tavaroiden ja palvelujen alkuperän osalta, kun otetaan huomioon myös niiden tavaroiden ja palvelujen suuri valikoima, joita Kanada voi tarjota ja markkinoida (riidanalaisen päätöksen 17 kohta).
Valituslautakunnan mukaan edeltäviä lausumia ei voida saattaa kyseenalaiseksi sillä väitteellä, että kantajan tavaramerkki RIVER WOODS on laajalti tunnettu Belgiassa, koska tavaramerkin tulemista käytössä erottamiskykyiseksi ei sovelleta asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdassa mainittuun tapaukseen (riidanalaisen päätöksen 19 kohta). Valituslautakunta hylkäsi myös kantajan muut väitteet, joiden mukaan se on rekisteröinyt useita samankaltaisia kansallisia tavaramerkkejä, mukaan lukien kanadalaisia tavaramerkkejä, ja vetosi valtion lipun tai tunnuksen sisältäviä tavaramerkkejä koskevaan SMHV:n aikaisempaan ratkaisukäytäntöön (riidanalaisen päätöksen 20–22 kohta).
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
SMHV vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka koskee asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan rikkomista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tätä kanneperustetta on tarpeellista tutkia ensinnäkin siltä osin kuin se koskee rekisteröintihakemuksessa mainittuja luokkaan 40 kuuluvia palveluja ja sen jälkeen siltä osin kuin se koskee samassa hakemuksessa mainittuja luokkiin 18 ja 25 kuuluvia tavaroita.
Luokkaan 40 kuuluvat palvelut
Asianosaisten lausumat
Kantaja tarkentaa, että vaikka Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltaminen palvelumerkkeihin voi herättää tiettyjä kysymyksiä, se ei tee perusteluissaan eroa riidanalaisessa rekisteröintihakemuksessa mainittujen tavaroiden ja palvelujen välillä.
SMHV myöntää omalta osaltaan, että kirjaimellisesti tarkasteltuna Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa sovelletaan vain tehtaan- tai kauppamerkkeihin eli tavaroiden tavaramerkkeihin. Tässä määräyksessä ei siis velvoiteta Pariisin yleissopimuksen osapuolina olevia valtioita tai valtioita tai kansainvälisiä järjestöjä – mukaan lukien Euroopan unioni –, jotka ovat Maailman kauppajärjestön jäseniä ja joiden on noudatettava 6 ter artiklaa, hylkäämään tai mitätöimään sellaisen merkin, joka sisältää valtion tunnuksen tai muun virallisen merkin tai joka on sellaisen jäljitelmä, rekisteröintiä palvelumerkkinä tai palvelumerkin osana. Kuitenkin SMHV:n mukaan valtiot sekä SMHV itse ovat kiistämättä vapaita tekemään niin.
Ensinnäkin WIPO, joka hallinnoi Pariisin yleissopimusta, tunnustaa SMHV:n mukaan nimenomaisesti tämän mahdollisuuden, kuten WIPO:n internetsivulla olevasta ”Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa koskevien yleisten tietojen” 7 kohdasta ilmenee. Edelleen asetuksen N:o 40/94 1 artiklassa viitataan nimenomaisesti ”tavaroiden ja palvelujen tavaramerkkien” suojaan, kun taas saman asetuksen 7 artiklassa, joka koskee ehdottomia hylkäysperusteita, ei tehdä eroa tavaroiden ja palvelujen tavaramerkkien välillä. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on itse vahvistanut edellä 10 kohdassa mainitussa asiassa ECA antamassaan tuomiossa, että Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa sovelletaan myös palvelumerkkeihin, sillä tavaramerkki, joka oli kyseessä tuossa asiassa, kattoi sekä luokkaan 9 kuuluvia tavaroita että luokkaan 41 kuuluvia palveluja, eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tehnyt eroa tavaroiden ja palvelujen välillä, kun se katsoi, että tämän tavaramerkin rekisteröinti oli hylätty perustellusti Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan nojalla.
SMHV puolsi suullisessa käsittelyssä Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan laajaa tulkintaa, jonka mukaan myös palvelumerkit kuuluvat sen soveltamisalaan, koska SMHV:n mukaan palvelujen tavaramerkkien merkitys on Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan hyväksymisen jälkeen kasvanut tavaroiden tavaramerkkeihin verrattavaksi. Lisäksi SMHV:n mukaan WIPO suosittelee kyseessä olevan määräyksen tällaista tulkintaa.
SMHV esitti vastineessaan myös, että kysymystä Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan soveltamisesta palvelumerkkeihin ei missään tapauksessa ole käsitelty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, koska yhtäältä tämä kysymys ei koskaan tullut esille SMHV:n elimissä käydyssä menettelyssä ja toisaalta kantaja ei ole kanteessaan riittävästi selventänyt väitettään, jonka mukaan mainittua määräystä ei sovelleta palvelumerkkeihin. SMHV on kuitenkin myöntänyt suullisessa käsittelyssä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tutkia tätä kysymystä siitä huolimatta, ettei kantaja ole esittänyt tältä osin erityisiä väitteitä, mikä merkittiin suullisen käsittelyn pöytäkirjaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että kantaja on sekä SMHV:n elimissä että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittänyt yhden ainoan, asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan rikkomiseen liittyvän kanneperusteen, joka perustuu siihen, että haetun tavaramerkin, joka ei ole Kanadan valtion tunnus eikä viimeksi mainitun jäljitelmä heraldiselta kannalta, rekisteröintiä ei tule hylätä Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla.
Kysymys Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltamisesta palvelumerkkeihin on kysymys, jonka ratkaiseminen ensiksi on välttämätöntä, jotta voidaan varmistaa asetuksen N:o 40/94 asianmukainen soveltaminen kantajan esittämään kanneperusteeseen nähden. Nimittäin sen määrittelemiseksi, onko haetun tavaramerkin, siltä osin kuin se koskee palveluja, rekisteröinti mahdollisesti Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan vastaista, on välttämätöntä määritellä, sovelletaanko tätä määräystä palvelumerkkeihin. Mikäli sitä ei sovelleta niihin, se, että SMHV on kieltäytynyt rekisteröimästä kyseessä olevan tavaramerkin palveluja varten, tarkoittaa kantajan väitteen mukaisesti todellakin asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan rikkomista, eikä tällöin ole tarpeellista tutkia, sisältääkö haettu tavaramerkki Kanadan valtion tunnuksen tai sen jäljitelmän heraldiselta kannalta.
Näin ollen kysymys Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan soveltamisesta palvelumerkkeihin kuului valituslautakunnalle esitettyihin oikeudellisiin seikkoihin, vaikka kantaja ei ole esittänyt kantaansa tästä kysymyksestä ja vaikka valituslautakunta ei ole lausunut tästä seikasta (asia
T-57/03, SPAG v. SMHV – Dann ja Backer (HOOLIGAN), tuomio 1.2.2005, Kok. 2005, s. II-287
, 21 kohta). Tämä kysymys voidaan näin ollen esittää ensimmäisen kerran ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (em. asia HOOLIGAN, tuomion 22 kohta).
Edellä 23 kohdassa esitetyistä syistä tämä kysymys kuuluu myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitettyihin oikeudellisiin seikkoihin. On nimittäin todettava, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ei tarvitse ottaa kantaa kuin asianosaisten vaatimuksiin, joihin asian laajuus on rajoitettava, se ei ole sidottu pelkästään niihin väitteisiin, jotka asianosaiset vaatimustensa tueksi esittävät, sillä päinvastainen käytäntö voisi johtaa päätöksiin, jotka pohjautuvat virheellisiin oikeusperusteisiin (asia C-470/02 P, UER v. M6 ym., määräys 27.9.2004, 69 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-172/05 P, Mancini v. komissio, määräys 13.6.2006, 41 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näin on käsiteltävänä olevassa asiassa etenkin sen vuoksi, että kantaja on esittänyt epäilyksiä Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan soveltamisesta palvelumerkkeihin. Kuten SMHV on itse myöntänyt suullisessa käsittelyssä, tämä kysymys kuuluu näin ollen käsiteltävään oikeudenkäyntiasiaan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava se, koska tämä tutkiminen on välttämätöntä, jotta kantajan esittämään yhteen ainoaan kanneperusteeseen voidaan vastata.
Näin ollen on tutkittava, sovelletaanko Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa myös palvelumerkkeihin. Tältä osin on todettava, että tämän määräyksen sanamuodossa viitataan ainoastaan ”tehtaan- tai kauppamerkkeihin”. Pariisin yleissopimuksen 1 artiklan 2 kohdasta, 6 artiklan 1 kohdasta ja lopuksi 6 sexies artiklasta ilmenee selvästi, että yleissopimuksessa tehdään ero yhtäältä ”tehtaan- tai kauppamerkkien”, jotka rekisteröidään sen 7 artiklan mukaan tavaroille, ja toisaalta ”palvelumerkkien” välillä. Koska 6 ter artiklassa mainitaan vain tehtaan- tai kauppamerkit eli tavaroiden tavaramerkit, on katsottava, että tällä määräyksellä määrätty rekisteröinti- ja käyttökielto ei koske palvelumerkkejä.
SMHV esittää kuitenkin, että yhteisön lainsäätäjä voi kieltää rekisteröinnin myös palvelujen osalta tavaramerkeiltä, jotka sisältävät valtion tunnuksen, vaikka se ei olisikaan siihen velvoitettu Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan nojalla.
On todettava, että asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdassa rajoitutaan pelkästään viittaamaan Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaan, kun siinä mainitaan, että ”seuraavia merkkejä ei rekisteröidä: – – tavaramerkit, joita – – eivät ole hyväksyneet Pariisin yleissopimuksen [6 ter] artiklan mukaan”. Koska Pariisin yleissopimuksen 6 ter artikla ei koske palvelumerkkejä, ne eivät voi olla sellaisia tavaramerkkejä, joita ”ei ole hyväksytty” tämän määräyksen mukaan, eivätkä ne näin ollen kuulu asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdassa säädetyn ehdottoman hylkäysperusteen soveltamisalaan. Pelkästään sen SMHV:n mainitseman seikan, että asetuksen N:o 40/94 7 artiklassa ei tehdä eroa tavaroiden ja palvelujen tavaramerkkien välillä, perusteella ei voida tehdä päinvastaista johtopäätöstä, koska tällainen erottelu on tehty Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklassa, johon asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdassa viitataan.
Nimittäin mikäli yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut kieltää myös palvelujen osalta sellaisten tavaramerkkien rekisteröinti, jotka sisältävät ”valtioiden vaakunoita, lippuja ja muita valtion tunnuskuvia”, se ei olisi rajoittunut vain viittaamaan Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaan, vaan se olisi säätänyt itse asetuksen N:o 40/94 7 artiklassa kiellosta rekisteröidä yhteisön tavaramerkkinä tai tällaisen tavaramerkin osana ”liittomaiden vaakunoita, lippuja, muita valtion tunnuskuvia – – tai muutakaan, mitä heraldiselta kannalta on pidettävä niiden jäljitelmänä”, eikä se olisi täten tehnyt implisiittisesti vaan väistämättä, yksinomaan Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa koskevan viittauksen vuoksi, eroa tavaroiden ja palvelujen tavaramerkkien välillä.
SMHV:n mainitsemalla, edellä 10 kohdassa mainitussa asiassa ECA annetulla tuomiolla ei kumota edellä esitettyjä lausumia, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tuossa asiassa lainkaan tutkinut Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan soveltamista palvelumerkkeihin, mitä kysymystä tuon asian asianosaiset eivät myöskään olleet esittäneet.
Lopuksi on hylättävä SMHV:n väite, jonka mukaan Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa on tulkittava laajasti. Yhtäältä ainoassa SMHV:n esittämässä WIPO:n merkityksellisessä asiakirjassa (ks. edellä 19 kohta) tyydytään toteamaan, että Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan mukaan ”Pariisin yleissopimuksen liittomaat eivät ole velvollisia hylkäämään valtion tunnusten tai muiden virallisten merkkien rekisteröintiä palvelumerkkeinä tai palvelumerkkien osina tai julistamaan sellaisten merkkien rekisteröintejä mitättömiksi tai kieltämään sellaisten merkkien käyttöä. Liittomaat ovat kuitenkin vapaita tekemään niin – –”. Näin ollen SMHV:n esityksen vastaisesti tämä asiakirja ei lainkaan puolla tämän määräyksen laajaa tulkintaa. On sitä paitsi muistettava, että Genevessä 27.10.1994 tehdyn, tavaramerkkioikeutta koskevan sopimuksen 16 artiklaan lisättiin erityinen määräys juuri sitä varten, että Pariisin yleissopimuksen mukainen tavaroiden tavaramerkkien suoja ulotettaisiin palvelumerkkeihin. Euroopan yhteisö ei ole kuitenkaan ratifioinut tätä sopimusta, jonka se allekirjoitti 30.6.1995.
Toisaalta ja ennen kaikkea voidaan olettaa, että kun yhteisön lainsäätäjä hyväksyi suhteellisen vähän aikaa sitten asetuksen N:o 40/94, se oli tietoinen palvelumerkkien tärkeydestä nykyaikaisessa kaupankäynnissä ja se olisi näin ollen voinut ulottaa valtion tunnuksille Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklassa myönnetyn suojan myös tähän tavaramerkkiryhmään. Koska lainsäätäjä ei ole katsonut tarpeelliseksi ryhtyä toimenpiteisiin, jotta merkityksellisten määräysten soveltamisalaa laajennettaisiin tällä tavoin, yhteisöjen tuomioistuinten tehtävänä ei ole asettua sen tilalle ja tehdä contra legem -tulkintaa mainituista määräyksistä, joiden merkitys ei ole millään tavalla epäselvä.
Edellä esitetystä seuraa, että siltä osin kuin haetun tavaramerkin rekisteröinti luokkaan 40 kuuluville palveluille on hylätty, riidanalaisella päätöksellä on rikottu asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohtaa ja päätös on kumottava.
Luokkiin 18 ja 25 kuuluvat tavarat
Asianosaisten lausumat
Kantaja muistuttaa aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkintaa koskevasta oikeuskäytännöstä (edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 39 kohta) ja väittää, että haetun tavaramerkin kaltaisen tavaramerkin, joka ei vaaranna valtion oikeutta valvoa suvereniteettinsa symbolien käyttöä ja joka ei voi johtaa yleisöä harhaan niiden tavaroiden ja palvelujen alkuperästä, joissa sitä käytettäisiin, rekisteröintiä ei tule hylätä tämän määräyksen perusteella.
Ensimmäiseksi kantaja esittää, että valituslautakunta on virheellisesti hylännyt merkityksettömänä sen seikan, että haetussa tavaramerkissä on kirjaimet ”rw”. Kantajan mukaan on aina otettava huomioon keskivertokuluttajan käsitys ja erityisesti se kokonaisvaikutelma, jonka hän saa tavaramerkistä (ks. analogisesti asia
C-404/02, Nichols, tuomio 16.9.2004, Kok. 2004, s. I-8499
, 35 kohta; ks. myös edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 64 kohta). Sitä paitsi keskivertokuluttaja käsittää tavallisesti tavaramerkin kokonaisuutena (asia
C-251/95, SABEL, tuomio 11.11.1997, Kok. 1997, s. I-6191
, 23 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa kirjainosa ”rw”, joka on lyhenne kantajan päätavaramerkistä RIVER WOODS, muodostaa kokonaisuuden haetun tavaramerkin kuvio-osan kanssa. Lisäksi on otettava huomioon se tapa, jolla keskivertokuluttaja käsittää tämän tavaramerkin, kun sitä käytetään tavanomaisesti. Kantaja esittää kanteessaan kuvia, jotka sen mukaan kuvaavat tällaista käsitystä. Haetun tavaramerkin kokonaisvaikutelman, joka siitä saadaan sen tavanomaisessa käytössä, huomioon ottaminen sulkee kaikilta osin pois asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan soveltamisen käsiteltävänä olevassa asiassa.
Toiseksi kantaja katsoo, että valituslautakunta on riidanalaisen päätöksen 16 kohdassa katsonut myös virheellisesti, että haetussa tavaramerkissä olevasta vaahteranlehdestä ”kohdeyleisö saattaa saada vaikutelman, että kyseessä on Kanadan tunnuksen heraldinen jäljitelmä”.
Kantaja muistuttaa, että Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdassa valtion tunnuksille myönnetty suoja koskee samankaltaisuuksia tarkasti määritellyllä alalla, nimittäin jäljitelmiä ”heraldiselta kannalta”. Kantaja esittää tältä osin, että ”tämä tarkennus supistaa itse asiassa kielletyn jäljitelmän soveltamisalaa siihen nähden, mikä tavanomaisesti katsotaan sopimattomaksi tavaramerkkioikeudessa. Koska valtioiden tunnukset sisältävät usein tavanomaisia symboleita, kuten leijona, kotka tai aurinko, jäljitelmät ovat kiellettyjä vain, jos ne sisältävät kyseisen valtion tunnuksen heraldisia piirteitä. Näin ollen symboli sellaisenaan on vapaasti käytettävissä ja sitä voidaan käyttää tehtaan- tai kauppamerkeissä” (Haagissa vuonna 1925 pidetyn tarkistuskonferenssin asiakirjat, s. 245). Kantaja viittaa myös Lissabonissa Pariisin yleissopimuksen tarkistamiseksi vuonna 1958 pidetyn konferenssin keskusteluihin siitä kysymyksestä, onko 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdassa myönnetyn suojan rajoittamisesta jäljitelmiin heraldiselta kannalta luovuttava (Lissabonin konferenssin asiakirjat, s. 129, 131, 139 ja 140).
Kantaja esittää muun muassa, että jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista, Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan tarkoituksena ei ole suojata tunnusta sen tunnustehtävän ulkopuolella. Kuten tavaramerkit tai kaikki muut erottamiskykyiset merkit, tunnus voi olla enemmän tai vähemmän tavanomainen. Tämä seikka vaikuttaa kantajan mukaan kyseessä olevalle tunnukselle Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdalla myönnettävään suojaan. Tunnus, joka on pikemminkin tavanomainen ja jossa on vain vähän erottuvia heraldisia piirteitä, saa näin ollen kantajan mukaan hyvin rajoittunutta suojaa.
Käsiteltävänä olevassa asiassa Kanadan hallitus on kantajan mukaan ilmoittanut WIPO:lle, että Kanadan valtion tunnus on sama punainen vaahteranlehti, joka on osa Kanadan kansallislippua. Kantajan mukaan tämän lehden punainen väri on erityisen merkittävä seikka, minkä osoittaa ensiksi se, että WIPO:n tietokannassa otsikon ”tyyppi” alla tästä tunnuksesta olevan kuvauksen mukaan tämä tunnus on värillinen, toiseksi saman tunnuksen graafinen esitys tässä tietokannassa ja kolmanneksi se, että käytetty punaisen sävy on erityinen eikä vastaa tavallista vaahteranlehden väriä. Tämä viimeksi mainittu seikka erottaa Kanadan tunnuksen siitä kuvasta, joka tulee luonnostaan mieleen, kun ajatellaan vaahteranlehteä.
Kantajan mukaan on itsestään selvää, että Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan tarkoituksena ei ole sallia sitä, että Kanadalla olisi monopoli vaahteranlehden luonnonmukaiseen kuvaan, etenkin kun tämä puu ei kasva ainoastaan Kanadassa. Haettu tavaramerkki sisältää vain vaahteranlehden luonnonmukaisen kuvan, joka on väriltään musta. Sitä paitsi kun haetussa tavaramerkissä olevaa vaahteranlehteä verrataan Kanadan tunnukseen graafiselta kannalta, havaitaan, että sen ruoti on erikokoinen. Lopuksi sellaisen keskivertokuluttajan näkökulmasta, joka havaitsee haetun tavaramerkin sen tavanomaisen käytön yhteydessä, tässä tavaramerkissä oleva vaahteranlehti muodostaa kokonaisuuden erottamiskykyisen ja hallitsevan kirjainosan ”rw” kanssa, eikä siinä ole heraldisia piirteitä.
Näin ollen kantajan mukaan on mahdotonta katsoa, että haettu tavaramerkki on jäljitelmä Kanadan tunnuksesta heraldiselta kannalta. Tämän tavaramerkin rekisteröinti ei nimittäin loukkaa itse Kanadan tunnusta eikä Kanadan valtion kyseisen tunnuksen käytön valvontaa.
Kolmanneksi kantaja kiistää riidanalaisen päätöksen johtopäätöksen (17 kohta), jonka mukaan haetun tavaramerkin rekisteröinti voisi johtaa yleisöä harhaan tämän tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen alkuperän osalta.
Kantaja esittää, että kun arvioidaan haetun tavaramerkin kattamien tavaroiden tai palvelujen alkuperää koskevaa erehtymisvaaraa, on otettava huomioon yhtäältä keskivertokuluttajan käsitys ja toisaalta kyseessä olevat tavarat tai palvelut. On sitä paitsi välttämätöntä, että yhteys, jonka haettu tavaramerkki mahdollisesti luo sen kattamien tavaroiden ja palvelujen ja tietyn maan välillä, on sillä tavoin suora ja konkreettinen, että se saa keskivertokuluttajan erehtymään (ks. analogisesti asia
T-334/03, Deutsche Post EURO EXPRESS v. SMHV (EUROPREMIUM), tuomio 12.1.2005, Kok. 2005, s. II-65
, 24, 25 ja 41 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa haettu tavaramerkki ei kantajan mukaan ole kokonaisuudessaan tarkasteltuna omiaan johtamaan keskivertokuluttajaa harhaan. Riidanalaisessa päätöksessä tehty viittaus niiden tavaroiden ja palvelujen suureen valikoimaan, joita Kanada, yksi maailman suurimmista talousmahdeista, voi tarjota ja markkinoida, ei ole vakuuttava, koska tuollaiset lausumat olisivat päteviä myös monien muiden maiden osalta. Käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole osoitettu, että haetun tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen ja kyseessä olevan maan eli Kanadan välillä olisi riittävän konkreettinen ja suora yhteys.
Kun kuluttaja kohtaa haetun tavaramerkin sen kattamissa tavaroissa tai palveluissa, hän päinvastoin havaitsee kirjainosan, joka muodostaa kokonaisuuden mielikuvituksellisen koristeosan kanssa, jolla on korkeintaan hyvin pieni maantieteellinen konnotaatio. Tämä konnotaatio on paljon vähemmässä määrin ilmeinen kuin muiden tavaramerkkien, kuten esimerkiksi kynille tai kermajälkiruoalle rekisteröidyn tavaramerkin Mont Blanc osalta. Nimittäin näissä viimeksi mainituissa tapauksissa kuluttaja ei havaitse mitään yhteyttä kyseessä olevan kynän tai kermajälkiruoan ja Mont Blancin alueen välillä. Lisäksi haetun tavaramerkin kanssa samantyyppisten merkkien käyttö on vaatealalla yleistä.
Neljänneksi kantaja esittää, että valituslautakunta on käsiteltävänä olevassa asiassa virheellisesti jättänyt merkityksettömänä tutkimatta kantajan tavaramerkin RIVER WOODS laajaa tunnettuutta ja kantajan siitä johdettujen tavaramerkkien, kuten haetun tavaramerkin, käyttöä.
Tosiseikkojen osalta kantaja vetoaa useisiin kanteeseen liitettyihin asiakirjoihin, jotka sen mukaan osoittavat, että se on jo käyttänyt laajasti johdettuja tavaramerkkejä, erityisesti haettua tavaramerkkiä, ja että lisäksi sen tavaramerkki RIVER WOODS on yksi Belgian tunnetuimmista tavaramerkeistä.
Oikeudelliselta kannalta kantaja täsmentää, että sen valituslautakunnassa esittämä perustelu ei koskenut tulemista käytössä erottamiskykyiseksi. Kantaja myöntää, että tuollainen lausuma olisi sopimaton, kun otetaan huomioon Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan sanamuoto.
Kuitenkin kantaja katsoo, että näiden johdettujen tavaramerkkien intensiivisen käytön ja sen tavaramerkin RIVER WOODS laajan tunnettuuden vuoksi kuluttaja, joka kohtaa haetun tavaramerkin, ei missään tapauksessa ajattele, että tällä tavaramerkillä varustetut tavarat tai palvelut ovat peräisin Kanadasta tai että tämä valtio olisi ne jollakin tavalla virallisesti tunnustanut. Näin ollen edellä mainittu käyttö ja laaja tunnettuus muodostavat merkityksellisen seikan, kun arvioidaan asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan mukaista ehdotonta hylkäysperustetta ja Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaa, etenkin kun yksikään valtio tai kansainvälinen järjestö ei ole vastustanut kantajan tavaramerkin RIVER WOODS tai sen muiden, johdettujen tavaramerkkien, käyttöä.
Viimeiseksi kantaja väittää, että valituslautakunta ei ole ottanut riittävällä tavalla huomioon useita muita aikaisempia kansallisia tavaramerkkejä ja yhteisön tavaramerkkejä, jotka sisältävät valtion lipun tai tunnuksen ja joihin kantaja on vedonnut SMHV:ssä. Jokaista tavaramerkkiä on toki arvioitava sen omien ominaisuuksien perusteella eikä SMHV:n aikaisemman käytännön perusteella tai sen perusteella, onko muissa Euroopan maissa aikaisempia rekisteröintejä vai ei. Kuitenkin tällaiset seikat voivat muodostaa merkityksellisiä viitteitä siitä, voidaanko merkki rekisteröidä yhteisön tavaramerkiksi.
Näin on etenkin sen vuoksi, että muut mainitut rekisteröinnit havainnollistavat kansainvälisten sopimusten, kuten Pariisin yleissopimuksen, määräysten soveltamista tai käytäntöä kyseessä olevan tunnuksen alkuperämaassa. Tämä maa kykenee määrittämään parhaiten sen oman tunnuksen soveltamisalan, ja lisäksi se on se maa, joka on tehnyt siitä ilmoituksen Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan mukaisena tunnuksena. Näin ollen on vaikeaa perustella sitä, että mainitun maan ulkopuolella vallitsisi ankarampi käsitys kansalliselle tunnukselle myönnettävästä suojasta kuin sen sisäpuolella. Koska SMHV nimittäin edustaa käsiteltävänä olevassa asiassa jollakin tavalla Kanadaa, se on velvollinen ottamaan huomioon Kanadan käytännön kyseisen tunnuksen suojan osalta.
Kantaja esittää tältä osin, että se on hakenut haetun tavaramerkin kanssa samanlaisen tavaramerkin rekisteröintiä kanadalaiseksi tavaramerkiksi. Tätä tavaramerkkiä vastaan ei esitetty ehdottomia hylkäysperusteita, mutta se hylättiin sittemmin muilla perusteilla. Kanadan tavaramerkkivirasto ainoastaan pyysi kyseessä olevan tavaramerkin rekisteröimiseksi kantajaa hyväksymään seuraavan erottamislausuman (disclaimer text): ”Yksinoikeutta ei vaadita vaahteranlehden, jossa on yksitoista kärkeä, kuvaan muutoin kuin tässä tavaramerkissä”. Tämä Kanadan tavaramerkkiviraston kanta heijastaa yksinkertaisesti periaatetta, jonka mukaan tavaramerkin ”kokonaisvaikutelma” ja sen ”käsittäminen kokonaisuutena” on otettava huomioon.
Kantaja esittää sitä paitsi rekisteröineensä Kanadan tavaramerkkivirastossa kaksi muuta tavaramerkkiä, jotka molemmat sisältävät vaahteranlehden, jota peittää ensimmäisessä tavaramerkissä kuvio, jossa on vaikutteita Yhdysvaltojen lipusta, ja jonka sisällä on toisessa tavaramerkissä kirjaimet ”rw”. Näitä rekisteröintejä edelsi edellisessä kohdassa mainittua erottamislausumaa vastaavan erottamislausuman hyväksyminen. Sekä nämä kaksi viimeksi mainittua tavaramerkkiä että haetun tavaramerkin kanssa samanlainen tavaramerkki on rekisteröity myös Yhdysvalloissa.
SMHV ei ole kuitenkaan asettanut haetun tavaramerkin rekisteröimisen ehdoksi sitä, että kantaja hyväksyy vastaavan erottamislausuman, vaikka sen olisi pitänyt antaa tuollainen mahdollisuus sellaisten tavaramerkkien osalta, jotka sisältävät valtion tunnuksista tai symboleista lainattuja osia ja jotka saattavat aiheuttaa epäilyksiä niiden suojan laajuuden suhteen.
Kantaja väittää lisäksi, että SMHV on itse rekisteröinyt kantajan muita tavaramerkkejä, jotka olisi voitu riidanalaisen päätöksen valossa hylätä. Tältä osin kantaja esittää kanteessaan kolme yhteisön tavaramerkkiä, joiden haltija se väittää olevansa. Ensimmäinen, numerolla 2793479 rekisteröity tavaramerkki sisältää vaahteranlehden, jonka sisällä ovat kirjaimet ”rw”. Toinen, numerolla 2788115 rekisteröity tavaramerkki sisältää muun muassa vaahteranlehden, jota peittää Yhdysvaltojen lippua jäljittelevä kuvio. Kolmas tavaramerkki sisältää muiden osien lisäksi Yhdysvaltojen lippua muistuttavan lipun. Kantaja esittää lisäksi, että Beneluxin teollisoikeuksien virasto ja jotkut muut kansalliset tavaramerkkivirastot ovat jo hyväksyneet sekä haetun tavaramerkin että kolme edellä mainittua tavaramerkkiä.
Lopuksi kantaja esittää, että SMHV:n haetun tavaramerkin rekisteröinnin hylkääminen ei ole johdonmukaista sen tavaramerkkejä, joihin sisältyy vaahteranlehti tai muu valtion tunnus, koskevaan käytäntöön nähden. Kantaja kuvaa kanteessaan 29 merkkiä, jotka sisältävät vaahteranlehden tai lippuja ja muita valtion tunnuksia, ja osoittaa, että kaikki nämä merkit on rekisteröity yhteisön tavaramerkeiksi.
SMHV kiistää kantajan väitteet.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan tavoitteena on sellaisten tehtaan- tai kauppamerkkien rekisteröinnin ja käytön poissulkeminen, jotka ovat samoja kuin valtion tunnukset tai jotka ovat jossain määrin samankaltaisia kuin ne (edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 39 kohta). Valtioiden tunnuksia ei suojata yksinomaan sellaisten tavaramerkkien rekisteröintiä ja käyttöä vastaan, jotka ovat samoja kuin ne tai joihin ne sisältyvät, vaan myös siltä, että näihin tavaramerkkeihin sisällytetään tunnusten jäljitelmiä heraldiselta kannalta (edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 40 kohta).
Näin ollen käsiteltävänä olevassa asiassa se seikka, että haettu tavaramerkki sisältää lisäksi kirjainosan ”rw”, ei ole, toisin kuin kantaja esittää, sellaisenaan este mainitun artiklan soveltamiselle (ks. tältä osin edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 41 kohta).
Kantaja viittaa tässä yhteydessä virheellisesti edellä 35 kohdassa mainitussa asiassa Nichols annettuun tuomioon (35 kohta). On oikopäätä todettava, että tuon tuomion 35 kohta, johon kantaja vetoaa, on täysin merkityksetön. On kuitenkin todettava, että tuo tuomio koskee jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäinen neuvoston direktiivin 89/104/ETY (
EYVL 1989, L 40, s. 1
) 3 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan tulkintaa. Kyse on säännöksestä, jonka sanamuoto on vastaava kuin asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan sanamuoto, jonka mukaan yhteisön tavaramerkiksi ei rekisteröidä yhtäältä merkkejä, jotka eivät ole saman asetuksen 4 artiklan mukaisia eli jotka eivät voi muodostaa yhteisön tavaramerkkejä, ja toisaalta merkkejä, joilta puuttuu erottamiskyky.
Kantajan virheellisestä viittauksesta riippumatta on varmuudella vakiintunutta oikeuskäytäntöä, että kun on kyse yhdistelmämerkistä, mahdollista erottamiskykyä voidaan osittain tarkastella kunkin sen termin tai osatekijän osalta erikseen, mutta ratkaisun on joka tapauksessa perustuttava siihen, miten kohdeyleisö ymmärtää tämän merkin kokonaisuutena, eikä olettamaan siitä, että osatekijät, joilta erikseen tarkasteltuina puuttuu erottamiskyky, eivät voi yhdistettyinä olla erottamiskykyisiä. Nimittäin pelkästään se, että kultakin näistä osatekijöistä erikseen tarkasteltuina puuttuu erottamiskyky, ei sulje pois sitä, että niiden muodostama yhdistelmä voi olla erottamiskykyinen (ks. asia
C-37/03 P, BioID v. SMHV, tuomio 15.9.2005, Kok. 2005, s. I-7975
, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee näin ollen, että ainoastaan se seikka, että yhdistelmämerkin yhdeltä osatekijältä puuttuu erottamiskyky, ei ole este kyseessä olevan tavaramerkin rekisteröimiselle yhteisön tavaramerkiksi, mikäli se on kokonaisuutena tarkastellen erottamiskykyinen.
Sama ei sitä vastoin päde asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdassa, jossa viitataan Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklaan, mainittuun ehdottomaan hylkäysperusteeseen. Tässä viimeksi mainitussa määräyksessä nimittäin kielletään paitsi yksinomaan valtion tunnuksista tai niiden jäljitelmistä heraldiselta kannalta koostuvien tavaramerkkien rekisteröinti, myös valtion tunnuksen tai jäljitelmän heraldiselta kannalta rekisteröinti tai käyttö yhdistelmämerkin osana.
Kun tutkitaan yhdistelmämerkkiä tämän määräyksen näkökulmasta, on siis otettava huomioon jokainen mainitun tavaramerkin osatekijä, jolloin kyseisen tavaramerkin rekisteröinnin esteeksi riittää, että yksi osatekijä muodostaa valtion tunnuksen tai sen jäljitelmän heraldiselta kannalta, riippumatta tavaramerkistä saatavasta kokonaisvaikutelmasta.
Myös kantajan viittaus edellä 10 kohdassa mainittuun asiaan ECA (64 kohta) on virheellinen. Yhtäältä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tuon tuomion 64 kohdassa tyytynyt käsittelemään tuossa asiassa kiistanalaista valituslautakunnan päätöksen sisältöä. Toisaalta tämä sama näkökulma sisältyy tuomion siihen osaan, jossa käsitellään Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan c alakohdassa määrättyä poikkeusta ja joka koskee erityisesti kohdeyleisön käsitystä haetun tavaramerkin haltijan ja kansainvälisen järjestön, jonka tunnus on tavaramerkissä, välisen yhteyden olemassaolosta. Edellä 10 kohdassa mainitussa asiassa ECA annetun tuomion tätä kohtaa ei ole kuitenkaan tulkittava siten, että siinä puolletaan sellaisen tavaramerkin rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi, joka sisältää valtion tai kansainvälisen järjestön tunnuksen lisäksi myös muita osia. Tämä väite on nimittäin nimenomaisesti hylätty edellä 10 kohdassa mainitussa asiassa ECA annetussa tuomiossa (ks. edellä 59 kohta).
Näin ollen käsiteltävänä olevassa asiassa on tutkittava, onko haetussa tavaramerkissä olevaa vaahteranlehteä pidettävä Kanadan valtion tunnuksena tai sen jäljitelmänä heraldiselta kannalta. Kantaja väittää, että sitä ei ole pidettävä sellaisena, koska yhtäältä haetussa tavaramerkissä olevan vaahteranlehden ja Kanadan valtion tunnuksena olevan vaahteranlehden värit ovat erilaiset ja toisaalta näiden kahden lehden grafiikka on erilainen niiden ruodin osalta.
Kun otetaan värien erilaisuuden osalta huomioon, että rekisteröintihakemuksessa ei mainita haetun tavaramerkin värejä, sen väriyhdistelmä voisi olla millainen tahansa, ja vaahteranlehti voisi siis olla myös punainen. Näin ollen sillä seikalla, että Kanadan tunnuksessa oleva vaahteranlehti on punainen, ei ole merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa (ks. vastaavasti edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 45 kohta). Sitä paitsi on huomattava, että Kanadan tunnus voi, samoin kuin haetussa tavaramerkissä oleva vaahteranlehti, esiintyä mustavalkoisena jäljennöksissä (ks. vastaavasti edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 46 kohta).
Tästä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 15 kohdassa on perustellusti hylätty kantajan väite, joka koskee kahden vaahteranlehden värien erilaisuutta.
Mitä tulee näiden kahden lehden erilaiseen grafiikkaan ruodin osalta, sen määrittelemiseksi, onko tavaramerkki Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan määräysten vastainen, on vertailtava tätä tavaramerkkiä ja kyseisen valtion tunnusta heraldiselta kannalta.
Tältä osin on todettava, että vaakunat ja muut heraldiset tunnukset on muotoiltu suhteellisen yksinkertaisen kuvauksen perusteella, joka sisältää tietoja pohjan muodosta ja väristä, tunnuksen muodostavien eri osien luettelon (kuten leijona, kotka, kukka jne.) ja maininnan väreistä ja niiden paikoista tunnuksessa. Tämä heraldinen kuvaus ei sitä vastoin sisällä yksityiskohtaisia tietoja tunnuksen muotoilusta ja sen muodostavista erityisistä osista, joten yhdestä ja samasta tunnuksesta on mahdollista tehdä useita taiteellisia tulkintoja saman heraldisen kuvauksen perusteella. Vaikka jokainen näistä tulkinnoista voi olla yksityiskohdiltaan erilainen kuin toinen, ne ovat kuitenkin kaikki kyseessä olevan tunnuksen jäljitelmiä heraldiselta kannalta.
Näin ollen kun tehdään vertailu Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklassa tarkoitetulla tavalla heraldiselta kannalta, on vedottava kyseessä olevan tunnuksen heraldiseen kuvaukseen eikä saman tunnuksen mahdolliseen geometriseen kuvaukseen, joka on luonteeltaan paljon yksityiskohtaisempi (ks. edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 44 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa Kanada on ilmoittanut WIPO:n kansainväliselle toimistolle vaahteranlehden, joka on sen valtion tunnus, kuvan (ks. edellä 7 kohta), eikä se ole lisännyt ilmoitukseensa minkäänlaista kuvausta. On selvää, että tämän tunnuksen heraldinen kuvaus sisältää pelkästään maininnan siitä, että on kyse punaisesta vaahteranlehdestä, eikä sen erityisestä muotoilusta anneta muita tietoja, koska tällaiset tarkennukset eivät ole heraldisessa kuvauksessa tarpeellisia tai tavanomaisia.
Kanadan valtion tunnukseksi ilmoitetun vaahteranlehden ja haetun tavaramerkin välinen vertailu osoittaa toki joitakin eroja näiden kahden lehden muotoilussa niiden ruodin osalta, koska kaksi halkoa molemmin puolin lehden keskimmäistä kolmannesta ovat syvempiä Kanadan tunnuksena olevassa vaahteranlehdessä. Joka tapauksessa sellainen yksityiskohta kuin näiden halkojen tarkka syvyys ei koskaan sisältyisi kyseessä olevan tunnuksen heraldiseen kuvaukseen vaan tarvittaessa paljon yksityiskohtaisempaan geometriseen kuvaukseen, joka on kuitenkin merkityksetön heraldiselta kannalta tehtävässä vertailussa.
Tästä seuraa, että valituslautakunta on riidanalaisen päätöksen 16 kohdassa katsonut perustellusti, että huolimatta näiden kahden lehden ”pienestä erosta ruotien suuruuden osalta yhteisön kohdeyleisö pitää [haettua tavaramerkkiä] pääsääntöisesti Kanadan tunnuksen jäljitelmänä”. Nimittäin vaikka tätä yleisöä ei ole määritelty riidanalaisessa päätöksessä, kyse voi olla vain suuresta yleisöstä, jolle haetun tavaramerkin kattamat päivittäistavarat on suunnattu. Tämä yleisö, joka koostuu oikeuskäytännön mukaan (asia
T-320/03, Citicorp v. SMHV (LIVE RICHLY), tuomio 15.9.2005, Kok. 2005, s. II-3411
, 69 kohta) tavanomaisesti valistuneista sekä kohtuullisen tarkkaavaisista ja huolellisista keskivertokuluttajista, ei kiinnitä erityistä huomiota tunnusten ja tavaramerkkien yksityiskohtiin, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevien kahden vaahteranlehden ruodin erilaiseen kokoon.
Kantaja kiistää myös riidanalaisen päätöksen 17 kohdassa olevan johtopäätöksen, jonka mukaan ”haetun tavaramerkin rekisteröinti voisi johtaa yleisöä harhaan niiden tavaroiden ja palvelujen alkuperän suhteen, joita varten tätä tavaramerkkiä on haettu”.
Tältä osin on todettava, että Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltaminen ei edellytä sitä, että kohdeyleisö voisi erehtyä haetun tavaramerkin kattamien tavaroiden alkuperästä tai tämän tavaramerkin haltijan ja valtion, jonka tunnus on haetussa tavaramerkissä, välisen yhteyden olemassaolosta.
Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan c alakohdan toinen virke, jossa viitataan tällaiseen yhteyteen, koskee vain kansainvälisten, valtioidenvälisten järjestöjen tunnuksia ja muita merkkejä, joihin viitataan saman artiklan b kohdassa, eikä valtion tunnuksia ja muita merkkejä, joihin viitataan saman artiklan a kohdassa. ”Sanotut määräykset”, joihin viitataan 6 ter artiklan 1 kohdan c alakohdan toisessa virkkeessä, ovat joka tapauksessa määräyksiä, joihin viitataan saman artiklan 1 kohdan c alakohdan ensimmäisessä virkkeessä, eli ”edellä olevan b) kohdan määräyksiä”, jotka koskevat kansainvälisten järjestöjen tunnuksia. Tämä tulkinta on vahvistettu saman 1 kohdan c alakohdan toisessa virkkeessä kahteen otteeseen tehdyllä viittauksella kyseessä olevaan ”järjestöön”.
Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan c alakohdan toisessa virkkeessä tehdyllä viittauksella ”edellä olevassa a) kohdassa mainittuun – – rekisteröintiin”, pyritään ainoastaan tarkentamaan, että 1 kohdan c alakohta koskee vain b alakohdassa mainittujen järjestöjen tunnusten ”tai kaiken, mitä heraldiselta kannalta on pidettävä niiden jäljitelmänä” rekisteröintiä tai käyttöä ”tehtaan- tai kauppamerkkinä tai sellaisen osana”. Tätä ainoaa viittausta ei sitä vastoin tule tulkita siten, että sillä laajennetaan c alakohdassa määrätyn poikkeuksen soveltamisalaa myös valtioiden tunnuksiin, koska tuollainen laajennus on vastoin tämän viimeksi mainitun määräyksen muutoin selkeää sanamuotoa.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 17 ja 18 kohta, jotka koskevat kohdeyleisön mahdollisesti kantajan ja Kanadan välillä muodostamaa yhteyttä, ei vaikuta tämän päätöksen päätöslauselmaan, koska se on oikeudellisesti riittävästi perusteltu riidanalaisen päätöksen 14–16 kohdassa esitetyillä lausumilla, joiden mukaan haettu tavaramerkki sisältää heraldiselta kannalta Kanadan valtion tunnuksen jäljitelmän. Näin ollen kantajan väite, joka koskee valituslautakunnan riidanalaisen päätöksen 17 kohdassa tekemän johtopäätöksen virheellisyyttä, on hylättävä tehottomana.
Sama koskee väitettä siitä, että kantajan tavaramerkin RIVER WOODS väitettyä laajaa tunnettuutta ei ole otettu huomioon. Kantajan tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämistä selvityksistä nimittäin ilmenee (ks. edellä 50 kohta), että se on vedonnut tähän väitettyyn laajaan tunnettuuteen sitä väitettä vastaan, jonka mukaan kohdeyleisö muodostaa haetun tavaramerkin havaitessaan yhteyden kantajan ja Kanadan välillä. Kuitenkin kuten juuri on todettu, tällaisen yhteyden olemassaololla ei ole merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa, vaikka se olisi näytetty toteen.
Lopuksi on todettava, että käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole merkitystä myöskään niillä kantajan perusteluilla, jotka liittyvät muiden sellaisten kansallisten tai yhteisön tavaramerkkien väitettyihin rekisteröinteihin, jotka ovat samoja kuin haettu tavaramerkki tai siihen verrattavissa olevia tai jotka sisältävät yleisemmin lippujen tai muiden valtion tunnusten kuvia.
SMHV:n oman käytännön osalta on nimittäin todettava, että merkin rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi koskevat päätökset, jotka valituslautakuntien on tehtävä asetuksen N:o 40/94 perusteella, kuuluvat sidotun toimivallan eivätkä harkintavallan piiriin. Tämän vuoksi sitä, voidaanko merkki rekisteröidä yhteisön tavaramerkiksi, on arvioitava yksinomaan tämän asetuksen perusteella, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, eikä valituslautakuntien aikaisemman käytännön perusteella (ks. edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Aikaisempien kansallisten rekisteröintien osalta on muistutettava, että tavaramerkkejä koskeva yhteisöjen lainsäädäntö muodostaa itsenäisen järjestelmän, joka koostuu sille ominaisesta tavoitteiden ja sääntöjen kokonaisuudesta, jonka soveltaminen on riippumaton kansallisista järjestelmistä. Sitä, voidaanko merkki rekisteröidä yhteisön tavaramerkiksi, on näin ollen arvioitava yksinomaan yhteisön asiaa koskevan lainsäädännön perusteella. Jäsenvaltiossa tai kolmannessa valtiossa tehdyt ratkaisut, joiden mukaan tämä sama merkki voidaan rekisteröidä kansalliseksi tavaramerkiksi, eivät näin ollen sido SMHV:tä ja mahdollisesti yhteisöjen tuomioistuimia. Jäsenvaltioissa jo suoritetut rekisteröinnit ovat yksinomaan tekijöitä, jotka olematta ratkaisevia voidaan ottaa huomioon yhteisön tavaramerkin rekisteröinnin yhteydessä. Tämä pätee sitäkin suuremmalla syyllä muiden tavaramerkkien kuin tässä asiassa hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiin (ks. edellä 10 kohdassa mainittu asia ECA, tuomion 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Erityisesti Kanadan tavaramerkkiviraston väitetyn vähemmän rajoittavan käytännön osalta on todettava, että kantaja ei ole osoittanut eikä edes vahvistanut yksiselitteisesti, että toimivaltaiset Kanadan viranomaiset olisivat hyväksyneet haetun tavaramerkin rekisteröinnin. Väite siitä, että kantaja olisi jättänyt Kanadassa haetun tavaramerkin kanssa samanlaista tavaramerkkiä koskevan rekisteröintihakemuksen, jonka se olisi sittemmin peruuttanut Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklasta riippumattomista syistä, ei millään tavoin osoita tuollaista hyväksyntää. Koska haettua tavaramerkkiä ei ole rekisteröity lopullisesti Kanadassa, ei ole lainkaan varmaa, että Kanadan viranomaiset eivät olisi rekisteröintimenettelyn myöhemmässä vaiheessa vastustaneet rekisteröintiä sen vuoksi, että haetussa tavaramerkissä on sama vaahteranlehti kuin se, joka on Kanadan valtion tunnus.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valituslautakunta ei ole rikkonut asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan säännöksiä eikä Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan 1 kohdan a alakohdan määräyksiä, kun se on evännyt haetun tavaramerkin rekisteröinnin luokkiin 18 ja 25 kuuluvia tavaroita varten. Näin ollen kanne on hylättävä perusteettomana siltä osin kuin siinä riitautetaan haetun tavaramerkin rekisteröinnin epääminen näihin kahteen luokkaan kuuluvia tavaroita varten.
Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kumpikin vastaa omista kuluistaan.
Käsiteltävänä olevassa asiassa sekä kantaja että SMHV ovat osittain hävinneet asian. Näin ollen on määrättävä, että kumpikin asianosainen vastaa itse omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)

on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) ensimmäisen valituslautakunnan 4.5.2006 tekemä päätös (asia R 1463/2005-1) kumotaan siltä osin kuin se koskee haetun tavaramerkin rekisteröintiä tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 40 kuuluvia palveluja varten, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta: ”räätälipalvelut; eläinten täyttäminen ja preparointi; kirjansidonta; vuotien, nahkojen, turkiksien ja tekstiilien työstäminen, käsittely ja jalostus; filmien kehittäminen ja valokuvien kopiointi; puuntyöstö; hedelmien puristaminen; viljan jauhaminen; metallien työstäminen, karkaiseminen ja pintojen viimeistely”.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä helmikuuta 2008.
E. Coulon
kirjaaja
M. Vilaras
jaoston puheenjohtaja
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.