CELEX: 62005CJ0396
Sosiaaliturva
Asetus (ETY) N:o 1408/71
Asetuksen liite III ja VI
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
EY 18, EY 39 ja EY 42 artikla
Vanhuusetuudet
Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella täyttyneet maksukaudet
Maastavientikelvottomuus

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena
kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28,
s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), liitteiden III ja VI pätevyyttä.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa pääasioiden kantajien vastapuolena on Deutsche Rentenversicherung Bund (liittovaltion
eläkevakuutuslaitos, jäljempänä Rentenversicherung) ja jotka koskevat viimeksi mainitun päätöstä kieltäytyä ottamasta vanhuusetuuksien
maksamisessa huomioon maksukausia, jotka ovat täyttyneet Habeltin osalta (asia C‑396/05) tammikuun 1939 ja huhtikuun 1945
välisenä aikana sudeettialueella ja Möserin osalta (asia C‑419/05) 1.4.1937 ja 1.2.1945 välisenä aikana Pommerissa, sillä
vaikka mainitut alueet eivät nykyään kuulu Saksan liittotasavaltaan, ne kuuluivat maksujen maksamisaikana siihen alueeseen,
jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, sekä Wachterin osalta (asia C‑450/05) syyskuun 1953 ja lokakuun
1970 välisenä aikana Romaniassa, sillä perusteella, että pääasian kantajat ovat asettuneet asumaan muuhun jäsenvaltioon kuin
Saksan liittotasavaltaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Asetuksen N:o 1408/71 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan palkattuihin työntekijöihin tai itsenäisiin ammatinharjoittajiin, jotka ovat tai ovat olleet yhden
tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia tai jotka ovat valtiottomia henkilöitä
tai pakolaisia, jotka asuvat jäsenvaltion alueella, sekä heidän perheenjäseniinsä ja jälkeenjääneisiinsä.”
Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee seuraavia sosiaaliturvan aloja:
– –
c)      vanhuusetuuksia;
d)      jälkeenjääneiden etuuksia;
– –
2. Tätä asetusta sovelletaan kaikkiin yleisiin ja erityisiin sosiaaliturvajärjestelmiin riippumatta siitä, ovatko ne maksuihin
perustuvia vai maksuihin perustumattomia, sekä järjestelmiin, jotka koskevat työnantajan tai laivanvarustajan vastuuta, kun
kysymys on 1 kohdassa tarkoitetuista etuuksista.
2 a. Tätä asetusta sovelletaan maksuihin perustumattomiin erityisetuuksiin, jotka annetaan muun kuin 1 kohdassa tarkoitetun
lainsäädännön tai järjestelmän perusteella, tai jotka on suljettu 4 kohdan nojalla soveltamisalan ulkopuolelle, jos tällaiset
etuudet on tarkoitettu:
a)      antamaan lisä‑, korvaavaa tai täydentävää turvaa sellaista tapahtumaa vastaan, joka kuuluu 1 kohdan a–h alakohdassa tarkoitettuihin
sosiaaliturvan aloihin; tai
b)      vain vammaisten erityistä suojelemista varten.
– –
4. Tätä asetusta ei sovelleta sosiaalihuoltoon ja lääkinnälliseen huoltoon, sodan tai sen seurauksien uhrien etuusjärjestelmiin
eikä virkamiesten ja sellaisina pidettävien henkilöiden erityisjärjestelmiin.”
Mainitun asetuksen 5 artiklassa todetaan seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on täsmennettävä 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu lainsäädäntö ja järjestelmät, 4 artiklan 2 a kohdassa
tarkoitetut maksuihin perustumattomat erityisetuudet, 50 artiklassa tarkoitetut vähimmäisetuudet ja 77 ja 78 artiklassa tarkoitetut
etuudet julistuksilla, jotka annetaan tiedoksi ja julkaistaan 97 artiklan mukaisesti.”
Asetuksen N:o 1408/71 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jollei 7 ja 8 artiklan sekä 46 artiklan 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, tällä asetuksella korvataan sen soveltamisalaan
kuuluvien henkilöiden ja asioiden osalta kaikkien sosiaaliturvasopimusten määräykset, jotka sitovat:
a)       yksinomaan kahta tai useampaa jäsenvaltiota; tai
b)       ainakin kahta jäsenvaltiota ja yhtä tai useampaa muuta valtiota, jos kysymyksessä olevien tapausten ratkaiseminen ei koske
viimeksi mainittujen valtioiden laitoksia.”
Esillä olevan asetuksen 7 artiklan otsikkona on ”Kansainväliset määräykset, joihin tämä asetus ei vaikuta”, ja sen 2 kohdassa
säädetään seuraavaa;
”Sen estämättä, mitä 6 artiklassa säädetään, sovelletaan edelleen:
– –
c)      liitteessä III lueteltujen sosiaaliturvasopimusten määräyksiä.”
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevan A osan otsikkona on ”Sosiaaliturvasopimusten määräykset, jotka jäävät sovellettaviksi
sen estämättä, mitä asetuksen 6 artiklassa säädetään (asetuksen 7 artiklan 2 kohdan c alakohta)”, ja siinä olevan 35 kohdan,
jonka nimenä on ”Saksa – Itävalta”, e alakohdassa todetaan seuraavaa:
”[Saksan liittotasavallan ja Itävallan tasavallan välillä 22.12.1966 tehdyn sosiaaliturvasopimuksen (jäljempänä Saksan ja
Itävallan välinen vuoden 1966 sosiaaliturvasopimus)] 4 artiklan 1 kohta Saksan lainsäädännön osalta, jonka mukaan tapaturmat
(ja ammattitaudit), jotka tapahtuvat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, ja kaudet, jotka ovat täyttyneet kyseisen
alueen ulkopuolella, eivät johda etuuksien maksamiseen tai johtavat etuuksien maksamiseen vain tietyin edellytyksin, kun niihin
oikeutetut asuvat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella tapauksissa, joissa:
i)       etuus on jo maksettu tai nostettavissa 1 päivänä tammikuuta 1994,
ii)       edunsaaja on asettunut vakinaisesti asumaan Itävaltaan ennen tammikuun 1 päivää 1994, ja eläke tai tapaturmavakuutukseen perustuvan
eläkkeen maksaminen alkaa ennen 31 päivää joulukuuta 1994;
tämä koskee myös jonkin muun, alkuperäisen eläkkeen korvaavan eläkkeen kertymiskausia, leskeneläke mukaan luettuna, kun kertymiskaudet
seuraavat toisiaan yhtäjaksoisesti.”
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevan B osan otsikkona on ”Sopimusmääräykset, joita ei sovelleta kaikkiin henkilöihin,
joihin asetusta sovelletaan (asetuksen 3 artiklan 3 kohta)”, ja siinä olevan 35 kohdan, jonka nimenä on ”Saksa – Itävalta”,
e alakohdassa toistetaan edellä esitetyn liitteessä III olevan A osan 35 kohdan e alakohdan sisältö.
Asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, työkyvyttömyys‑, vanhuus‑ tai jälkeenjääneiden rahaetuuksia, – – joihin on saavutettu
oikeus yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, ei saa vähentää, muuttaa, keskeyttää, peruuttaa tai takavarikoida
sen vuoksi, että etuuden saaja asuu muun jäsenvaltion alueella kuin sen, jossa maksamisesta vastuussa oleva laitos sijaitsee.”
Asetuksen N:o 1408/71 10 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 10 artiklassa ja III osastossa säädetään, henkilöille, joihin tätä asetusta sovelletaan, myönnetään 4
artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuja maksuihin perustumattomia rahallisia erityisetuuksia yksinomaan sen jäsenvaltion alueella
ja kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jonka alueella he asuvat, edellyttäen että nämä etuudet on lueteltu liitteessä
II a. Etuudet myöntää asuinpaikan laitos omalla kustannuksellaan.”
Asetuksen N:o 1408/71 89 artiklassa todetaan seuraavaa:
”Erityismääräykset tiettyjen jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen täytäntöön panemiseksi ovat liitteessä VI.”
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan otsikkona on ”Saksa”, ja sen 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Asetuksen 10 artiklan säännökset eivät vaikuta säännöksiin, joiden mukaan tapaturmat (ja ammattitaudit), jotka sattuvat Saksan
liittotasavallan ulkopuolella, ja kaudet, jotka ovat täyttyneet tämän alueen ulkopuolella, eivät anna aihetta etuuksien maksamiseen
tai antavat aiheen etuuksien maksamiseen vain tietyin edellytyksin, jos niihin oikeutetut asuvat Saksan liittotasavallan alueen
ulkopuolella.”
Saman asetuksen 94 artiklassa, jonka otsikkona on ”Palkattuja työntekijöitä koskevia siirtymäsäännöksiä”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tämän asetuksen mukaan ei saavuteta oikeuksia ajalta ennen 1 päivää lokakuuta 1972 tai ennen päivää, jolloin sitä alettiin
soveltaa sen jäsenvaltion alueella, jota asia koskee, tai osassa kyseisen valtion aluetta.
2.      Kaikki vakuutuskaudet ja tapauksesta riippuen kaikki työskentely‑ tai asumiskaudet, jotka on täytetty jäsenvaltion lainsäädännön
mukaan ennen 1 päivää lokakuuta 1972 tai ennen päivää, jolloin asetusta alettiin soveltaa tämän jäsenvaltion alueella, tai
osassa kyseisen valtion aluetta, otetaan huomioon määrättäessä saavutettuja oikeuksia tämän asetuksen säännösten mukaisesti.
3.      Jollei 1 kohdan säännöksistä muuta johdu, oikeus saavutetaan asetuksen (ETY) N:o 1248/92 mukaan, vaikka se liittyy vakuutustapahtumaan,
joka on sattunut ennen [1 päivää lokakuuta 1972 tai ennen tämän asetuksen täytäntöönpanoa sen jäsenvaltion alueella, jota
asia koskee, tai osassa tämän valtion aluetta].
– –”

Saksan ja Itävallan välinen vuoden 1966 sopimus
Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään seuraavaa:
”Ellei tässä sopimuksessa toisin määrätä, sopimusvaltion lainsäädäntöä, jonka nojalla oikeus etuuksiin, etuuksien saaminen
tai rahamääräisten etuuksien maksaminen riippuu asuinpaikasta kyseisen valtion alueella, ei sovelleta 3 artiklassa mainittuihin
henkilöihin [Saksan ja Itävallan kansalaiset], jotka asuvat toisen sopimusvaltion alueella.”

Saksan liittotasavallan ja Itävallan tasavallan välillä 4.10.1995 tehty sosiaaliturvasopimus
Saksan ja Itävallan välillä 4.10.1995 tehdyn sosiaaliturvasopimuksen (BGBl. 1998 II, s. 313), joka tuli voimaan 1.10.1998
(BGBl. 1998 II, s. 2544; jäljempänä Saksan ja Itävallan välinen vuoden 1995 sosiaaliturvasopimus), 14 artiklan 2 kohdan b
alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Seuraavia määräyksiä sovelletaan yhä:
– –
b)      [Saksan ja Itävallan välisen, vuoden 1966] sopimuksen 4 artiklan 1 kohta Saksan lainsäädännön osalta, jonka mukaan tapaturmat
(ja ammattitaudit), jotka tapahtuvat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, ja kaudet, jotka ovat täyttyneet kyseisen
alueen ulkopuolella, eivät johda etuuksien maksamiseen tai johtavat etuuksien maksamiseen vain tietyin edellytyksin, kun niihin
oikeutetut asuvat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella tapauksissa, joissa:
i)       etuus on jo maksettu tai nostettavissa ajankohtana, jolloin asetus on tullut voimaan molempien sopimusvaltioiden osalta,
ii)       edunsaaja on asettunut vakinaisesti asumaan Itävallan tasavaltaan ennen ajankohtaa, jolloin asetus on tullut voimaan molempien
sopimusvaltioiden osalta, ja eläke‑ tai tapaturmavakuutukseen perustuvan eläkkeen maksaminen alkaa 12 kuukauden kuluessa siitä,
kun asetus on tullut voimaan molempien sopimusvaltioiden osalta; tämä koskee myös jonkin muun, alkuperäisen eläkkeen korvaavan
eläkkeen kertymiskausia, leskeneläke mukaan luettuna, kun kertymiskaudet seuraavat toisiaan yhtäjaksoisesti.”

Saksan sosiaaliturvalaki
Sosiaaliturvalain lakisääteistä eläkevakuutusta koskevan VI osan (Sozialgesetzbuch VI – Gesetzliche Rentenversicherung, jäljempänä
SGB VI) 110 §:n 2 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”2)      Edunsaajat, joiden vakituinen asuinpaikka on ulkomailla, saavat nämä etuudet, jos seuraavissa, ulkomailla asuvien etuuksia
koskevissa säännöksissä ei muuta säädetä.
3)      Tämän jakson säännöksiä sovelletaan vain, jos ylikansallisen tai valtioiden välisen oikeuden määräyksistä ei muuta johdu.”
SGB VI:n 113 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Etuuksiin oikeutettujen henkilökohtaiset eläkepisteet määräytyvät
1.      liittovaltion alueella täyttyneiden maksukausien mukaisten eläkepisteiden perusteella,
– –
Liittovaltion alueella täyttyneitä maksukausia ovat maksukaudet, joilta on maksettu liittovaltion lainsäädännön mukaisia maksuja
8.5.1945 jälkeen, sekä näihin 5 luvussa rinnastetut maksukaudet.
2)      Orvon eläkkeeseen oikeutettujen henkilökohtaiset lisäeläkepisteet määräytyvät ainoastaan liittovaltion alueella täyttyneiden
maksukausien perusteella.
3)      Niiden etuuksiin oikeutettujen henkilökohtaiset eläkepisteet, jotka eivät ole sellaisten maiden kansalaisia, joissa sovelletaan
asetusta (ETY) N:o 1408/71, otetaan huomioon 70-prosenttisesti.”
SGB VI:n 114 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Henkilökohtaiset eläkepisteet sellaisten etuuksiin oikeutettujen osalta, jotka ovat jonkin asetuksen (ETY) N:o 1408/71 soveltamisalaan
kuuluvan valtion kansalaisia, määräytyvät lisäksi
1.      sellaisia kausia, joilta maksuja ei ole maksettu, vastaavien eläkepisteiden perusteella,
2.      sellaisilta kausilta, joilta on maksettu alennettuja maksuja, kertyneiden lisäeläkepisteiden perusteella ja
3.      eläkeoikeuksien tasaamisesta tai eläkkeiden jakamisesta johtuvan eläkepisteiden vähentämisen perusteella sikäli kuin se ei
kohdistu kauteen, jolta maksuja ei ole maksettu, tai kauteen, jolta on kertynyt lisäeläkepisteitä mutta jolta on maksettu
alennettuja maksuja.
Tämän seurauksena ensimmäisen virkkeen mukaisesti määritetyt eläkepisteet otetaan huomioon suhteessa, jossa liittovaltion
alueella täyttyneitä maksukausia vastaavat eläkepisteet ja 272 §:n 1 momentin 1 kohdan ja 272 §:n 3 momentin ensimmäisen virkkeen
mukaisesti määritetyt eläkepisteet ovat maksukausia vastaavien eläkepisteiden kokonaismäärään nähden, tiettyjä ulkomaisia
eläkkeitä koskevan lain (Fremdrentengesetz, jäljempänä FRG) mukaiset työskentelykaudet mukaan luettuna.
2)      Orvon eläkkeeseen oikeutettujen henkilökohtaiset lisäeläkepisteet sellaisten etuuksiin oikeutettujen osalta, jotka ovat jonkin
asetuksen (ETY) N:o 1408/71 soveltamisalaan kuuluvan valtion kansalaisia, määräytyvät lisäksi
1.      niiden kausien perusteella, joilta maksuja ei ole maksettu, 1 momentin toisen virkkeen mukaisessa suhteessa ja
2.      kansallisella alueella täyttyneiden huomioon otettavien kausien perusteella.”
SGB VI:n 5 luvun 247 §:n 3 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Maksukausina pidetään myös kausia, joilta on maksettu Saksan valtakunnan sosiaaliturvalakien mukaan pakollisia tai vapaaehtoisia
maksuja.”
SGB VI:n 5 luvun 271 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Liittovaltion alueella täyttyneitä maksukausia ovat myös kaudet, joiden aikana maksettiin ennen 9.5.1945 voimassa olleiden
Saksan valtakunnan sosiaaliturvalakien mukaisesti
1)      pakollisia maksuja palkkatyöstä taikka itsenäisestä ammatinharjoittamisesta kotimaassa tai
2)      vapaaehtoisia maksuja vakituisesti kotimaassa asumista koskevalta ajalta taikka vakinaisesti valtakunnan sosiaaliturvalakien
soveltamisalan ulkopuolella olemista koskevalta ajalta.
Lastenhoitoajat (Kindererziehungszeiten) ovat liittovaltion alueella täyttyneitä maksukausia, jos lasta on hoidettu Saksan
liittotasavallan alueella.”
SGB VI:n 5 luvun 272 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Henkilökohtaiset eläkepisteet niille edunsaajille, jotka ovat asetuksen (ETY) N:o 1408/71 soveltamisalan piiriin kuuluvien
maiden kansalaisia, jotka ovat syntyneet ennen 19.5.1950 ja joiden vakituinen asuinpaikka oli ennen 19.5.1990 ulkomailla,
lasketaan lisäksi
1.      [FRG:n] mukaisten maksukausien eläkepisteiden perusteella, jotka rajataan liittovaltion alueella täyttyneiden maksukausien
mukaisten eläkepisteiden määrään,
2.      FRG:n mukaisten maksukausien lisäetuuksien perusteella, jotka rajataan liittovaltion alueella täyttyneiden maksukausien mukaisten
lisäetuuksien määrään,
3.      eläkeoikeuksien tasaamisesta tai eläkkeiden jakamisesta johtuvan eläkepisteiden vähentämisen perusteella, jos ne kohdistuvat
FRG:n mukaisiin maksukausiin, suhteessa, jossa 1 kohdan mukaisesti rajatut FRG:n mukaisten maksukausien eläkepisteet ovat
kaikkiin näitä kausia koskeviin eläkepisteisiin, ja
4.      orvon eläkkeissä henkilökohtaisten lisäeläkepisteiden perusteella, jos ne kohdistuvat FRG:n mukaisiin maksukausiin, 3 kohdassa
säädetyssä suhteessa.
2)      FRG:n mukaisiin maksukausiin perustuvat eläkepisteet, jotka on edellä 1 momentin nojalla otettava lisäksi huomioon eläkepisteiden
(itä) perusteella, ovat eläkepisteitä (itä).
3)      Edellä 1 momentissa tarkoitettuihin edunsaajien eläkepisteisiin, jotka otetaan huomioon enintään liittovaltion alueella täyttyneiden
maksukausien mukaisten eläkepisteiden määräisinä, kuuluvat myös valtakunnan alueella täyttyneet maksukaudet. Määritettäessä
eläkepisteitä lisäetuuksien perusteella, eläkeoikeuksien tasaamisesta tai eläkkeiden jakamisesta johtuvan eläkepisteiden vähentämisen
perusteella ja orvon eläkkeiden lisäeläkepisteiden perusteella on valtakunnan alueella täyttyneet maksukaudet otettava huomioon
samalla tavalla kuin FRG:n mukaiset maksukaudet.”
FRG:n 14 §:ssä todetaan seuraavaa:
”Siltä osin kuin jäljempänä olevista säännöksistä ei muuta johdu, tämän jakson mukaisiin etuuksiin oikeutettujen oikeuksiin
ja velvollisuuksiin sovelletaan Saksan liittotasavallassa voimassa olevia yleisiä säännöksiä.”

Pääasioiden oikeudenkäynnit ja ennakkoratkaisukysymykset

Asia C‑396/05
Ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, että Habelt, joka on Saksan kansalainen, on syntynyt 30.1.1923 Eulaussa (Jilové) sudeettialueella,
joka tuolloin kuului Tšekkoslovakiaan ja nykyään Tšekin tasavaltaan.
Hän työskenteli tammikuusta 1939 toukokuuhun 1946 Eulaussa. Hän maksoi 1.1.1939 ja 30.4.1945 välisenä aikana Saksan valtakunnan
eläkevakuutuslainsäädännön nojalla eli toimihenkilöiden sosiaalivakuutuksesta annetun lain (Angestelltenversicherungsgesetz)
mukaisesti pakollisia maksuja Reichsversicherungsanstalt für Angestelltelle (Saksan valtakunnan toimihenkilöiden vakuutuslaitos,
jäljempänä RfA). Tämä Berliinissä sijaitseva laitos oli sudeettialueen Saksan valtakuntaan liittämisen jälkeen toimivaltainen
vakuutuslaitos. Habelt oli velvollinen maksamaan sosiaalivakuutusmaksuja 5.5.1945 ja 13.5.1946 välisenä aikana silloisessa
Tšekkoslovakiassa. Tultuaan karkotetuksi sudeettialueelta hän asettui asumaan Saksan liittotasavallan alueelle.
Habelt on saanut 1.2.1988 alkaen vanhuuseläkettä Bundesversicherungsanstalt für Angestelltelta (liittovaltion toimihenkilöiden
vakuutuslaitos, jäljempänä Bundesversicherungsanstalt), joka on lokakuusta 2005 alkaen muuttunut Rentenversicherungiksi. Eläkkeen
perustana olivat lastenhoitoaikojen ja vapaaehtoisten maksujen lisäksi pakolliset maksut 1.1.1939 ja 30.4.1945 väliseltä ajalta,
jolloin hän työskenteli sudeettialueella, sekä FRG:n mukaiset ulkomaisissa järjestelmissä täyttyneet maksukaudet, jotka perustuivat
työskentelyyn silloisessa Tšekkoslovakiassa pakollisesti vakuutettuna, 5.5.1945 ja 13.5.1946 väliseltä ajalta.
Habelt muutti Belgiaan 1.8.2001, minkä jälkeen Bundesversicherungsanstalt laski hänen eläkkeensä uudelleen ja myönsi hänelle
1.12.2001 alkaen eläkkeen, jonka kuukausittainen bruttomäärä oli 204,50 Saksan markkaa (DEM) (l04,56 euroa), mikä merkitsi
siihenastisen eläkkeen pienentymistä 438,05 DEM:lla (223,96 euroa) kuukaudessa.
Habelt teki oikaisuvaatimuksen päätöksestä, jolla hänen eläkkeensä laskettiin uudelleen, mutta Bundesversicherungsanstalt
hylkäsi tämän vaatimuksen. Mainitun laitoksen mukaan tilanteessa, jossa eläkettä maksetaan pakollisen eläkevakuutuksen nojalla
ulkomailla pysyvästi asuvalle edunsaajalle, asiassa on otettava huomioon SGB VI:n 113 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaiset maksamista
koskevat erityissäännökset. Mainitun säännöksen mukaan edunsaajien henkilökohtaiset eläkepisteet muunnetaan eläkepisteiksi
Saksan liittotasavallan alueella täyttyneiden maksukausien perusteella, eli niiden maksukausien perusteella, joilta maksuja
on maksettu vuoden 1945 jälkeisen saksalaisen lainsäädännön nojalla, ja SGB VI:n 5 luvussa näihin viimeksi mainittuihin maksukausiin
rinnastettavien maksukausien perusteella.
Bundesversicherungsanstalt katsoi näin ollen, että koska maksukausia, jotka Habeltin osalta ovat täyttyneet tämän työskenneltyä
tammikuun 1939 ja huhtikuun 1945 välisenä aikana sudeettialueella, ei ole suoritettu vuoden 1945 jälkeen sovelletun saksalaisen
lainsäädännön nojalla, asiassa on sovellettava SGB VI:n 271 §:ää, jossa määritellään ne ennen 9.5.1945 maksetut vakuutusmaksut,
joita on pidettävä SGB VI:n 113 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettuina Saksan liittotasavallan alueella täyttyneinä maksukausina.
Bundesversicherungsanstalt totesi tältä osin, että SGB VI:n 271 §:n mukaan Saksan liittotasavallan alueella täyttyneitä maksukausia
ovat myös kaudet, joiden aikana maksettiin ennen 9.5.1945 voimassa olleiden Saksan valtakunnan sosiaaliturvalakien mukaisesti
pakollisia maksuja palkkatyöstä taikka itsenäisestä ammatinharjoittamisesta kotimaassa. Käsitteellä ”kotimaa” ei Bundesversicherungsanstaltin
mukaan tarkoiteta Saksan valtakunnan sosiaaliturvavakuutuslakien voimassaoloalaa vaan yksinomaan nykyisen Saksan liittotasavallan
aluetta. Näin ollen pakolliset maksut, jotka oli maksettu Saksan valtakunnan sosiaaliturvavakuutuslakien mukaan palkkatyöstä
taikka itsenäisestä ammatinharjoittamisesta alueella, jossa mainittuja lakeja kyllä sovellettiin mutta joka sijaitsee nykyisen
Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, eivät ole Saksan alueella suoritettuja maksuja. Tilanne on näin niiden maksujen
osalta, joita Habelt oli maksanut tammikuusta 1939 huhtikuuhun 1945 Saksan valtakunnan lakien säännösten mukaisesti, koska
sudeettialue ei kuulu nykyisen Saksan liittotasavallan alueeseen.
Bundesversicherungsanstalt katsoo lisäksi, että Habelt ei voi myöskään vedota edukseen SGB VI:n 272 §:ään, koska hän on muuttanut
vakinaisesti asumaan ulkomaille 19.5.1990 jälkeen.
Tämän hylkäyspäätöksen johdosta Habelt saattoi asian 23.3.2002 Sozialgericht Berlinin käsiteltäväksi. Mainittu tuomioistuin
esitti Bundesversicherungsanstaltille kysymyksen, joka koski sitä, onko Habeltin tilanteen kannalta merkitystä sillä, että
sudeettialue kuuluu Euroopan unionin alueeseen 1.5.2004 lähtien, mihin Bundesversicherungsanstalt vastasi katsovansa, ettei
Tšekin tasavallan liittymisellä Euroopan unioniin ole merkitystä esillä olevassa asiassa. Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä
VI olevan C osan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiossa ei voida maksaa mitään etuutta niiden eläkepisteiden perusteella, jotka ovat
kertyneet sellaisten maksukausien nojalla, jotka ovat täyttyneet Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädännön kattaman alueen
osilla tai FRG:n nojalla.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa kyseessä oleva tilanne kuuluu asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen,
asialliseen ja ajalliseen soveltamisalaan.
Koska Sozialgericht Berlin ei löytänyt mitään perusteita EY:n perustamissopimuksessa taatun eläke-etuuksien maastavientimahdollisuuden
esillä olevan kaltaiselle rajoittamiselle, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan D osan (aiemmin C osa) [kohta nimeltä] ’Saksa’ – – yhteensopiva ylemmäntasoisen
yhteisön oikeuden kanssa, erityisesti vapaan liikkuvuuden – tässä [EY] 42 artiklan mukaisen etuuksien maastaviennin – periaatteen
kanssa, siltä osin kuin siinä suljetaan pois myös [Saksan] valtakunnan alueella täyttyneiden maksukausien (Reichsgebiets-Beitragszeiten)
perusteella maksettavat eläke-etuudet?”

Asia C‑419/05
Möser, joka on Saksan kansalainen, syntyi Pommerin Pniewossa 2.1.1923. Hän pakeni vuonna 1946 neuvostoliittolaiselta miehitysalueelta
ja asettui asumaan nykyisen Saksan liittotasavallan alueelle, jossa hän on saanut Bundesversicherungsanstaltilta 1.2.1988
lähtien vanhuuseläkettä. Alun perin tämän eläkkeen laskemisen perustana olivat muun muassa 1.4.1937 ja 1.2.1945 välisenä aikana
täyttyneet pakolliset maksukaudet työskentelystä Pommerissa, joka on osa sitä aluetta, jossa sovellettiin Saksan valtakunnan
sosiaaliturvalainsäädäntöä, ja joka on nykyisen Puolan tasavallan alueella.
Möser muutti Espanjaan 1.7.2001, minkä jälkeen hänen vanhuuseläkkeensä laskettiin uudelleen 1.9.2001 alkaen. Perusteena tästä
aiheutuneelle eläkkeen pienentämiselle 143,15 eurolla kuukaudessa oli se, ettei maksukausia, jotka ovat täyttyneet nykyisen
Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, voida ottaa huomioon, koska edunsaaja asuu ulkomailla. Möser on asunut 1.6.2004
alkaen Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Möser esitti useita oikaisuvaatimuksiin vastaamista koskevia kehotuksia ja nosti lopulta 17.5.2002 laiminlyöntikanteen ennakkoratkaisua
pyytäneessä tuomioistuimessa. Bundesversicherungsanstalt hylkäsi 14.7.2003 tekemällään päätöksellä Möserin oikaisuvaatimuksen.
Möser vaati 9.8.2003 kansallista tuomioistuinta kumoamaan edellä mainitun päätöksen. Mainittu tuomioistuin päätti asiassa
C‑396/05 esitettyjen toteamusten perusteella ja siitä syystä, ettei Möserillä ollut myöskään oikeutta saada vanhuuseläkettä
puolalaisesta eläkevakuutusjärjestelmästä, lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen,
jonka sisältö on sama kuin asiassa C‑396/05.

Asia C‑450/05
Wachter syntyi vuonna 1936 Romaniassa. Hän on Itävallan kansalainen, ja hänet tunnustetaan poisajettuja koskevassa liittovaltion
laissa (Bundesvertriebenengesetz, jäljempänä BVG) tarkoitetuksi poisajetuksi henkilöksi.
Wachter muutti vuonna 1970 pois Romaniasta siirtyäkseen asumaan ja työskentelemään Itävaltaan, missä hän on asunut siitä lähtien.
Marraskuussa 1995 Bundesversicherungsanstalt tunnusti FRG:n nojalla Wachterin Romaniassa täyttyneet maksu‑ ja työskentelykaudet
syyskuun 1953 ja lokakuun 1970 väliseltä ajalta Saksan vanhuuseläkejärjestelmän mukaisiksi pakollisiksi maksukausiksi, koska
kyseinen henkilö tunnustettiin BVG:ssä tarkoitetuksi poisajetuksi henkilöksi.
Wachter haki kesäkuussa 1999 vanhuuseläkkeen maksamista 1.8.1999 alkaen, koska hän täytti 63 vuotta kyseisenä päivänä. Tämä
hakemus hylättiin sillä perusteella, ettei ulkomaisissa eläkejärjestelmissä täyttyneiden sellaisten maksukausien perusteella,
joiden osalta eläkeoikeus myönnetään FRG:ssä säädettyjen menettelysääntöjen mukaisesti, voida maksaa eläkettä ulkomaille.
Myöskään yhteisön asetuksista, joilla on korvattu Saksan ja Itävallan välinen vuoden 1966 sosiaaliturvasopimus, ei johdu muuta.
Sozialgericht Berlin hylkäsi 9.7.2001 antamallaan tuomiolla Wachterin edellä kuvatusta päätöksestä nostaman kanteen.
Landessozialgericht Berlin-Brandenburgiin tekemänsä valituksen tueksi Wachter väitti, että hänet oli 31.12.1993 asti asetettu
Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen mukaan Itävallassa asuvana itävaltalaisena samaan asemaan Saksassa asuvan
saksalaisen kanssa. Sen vuoksi, että tämä sopimus korvattiin 1.1.1994 alkaen asetuksella N:o 1408/71, tässä sopimuksessa määrätty
alueellisen rinnastamisen periaate on tämän jälkeen voimassa ainoastaan tietyin edellytyksin, joita Wachter ei täytä (asetuksen
N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B osan 35 kohtien e alakohdat sekä liitteessä VI olevan C osan 1 kohta).
Wachter väittää, että asetuksen N:o 1408/71 soveltaminen johtaa siihen, että hän joutuu aikaisempaa asemaansa huonompaan asemaan.
Tällainen seuraus on vastoin henkilöiden vapaan liikkuvuuden periaatetta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että asiaan sovellettavan Saksan lainsäädännön mukaan FRG:n piiriin kuuluvilta
kausilta maksettavia eläkkeitä ei voida maksaa ulkomaille mutta että Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen 4
artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään FRG:n mukaisiin maksukausiin perustuvien eläkkeiden maksamisesta ulkomaille.
Alueellisen rinnastamisen periaatetta sovelletaan täten rajoituksetta, sikäli kuin kyseessä olevan sopimuksen mukaan Saksan
lainsäädännön niitä säännöksiä, jotka estävät vastaavanlaisen eläkkeiden maastaviennin, ei voida soveltaa (SGB VI:n 110 §:n
2 momentti, 113 §:n 1 momentti ja 272 §).
Kansallinen tuomioistuin epäilee, onko asetuksen N:o 1408/71, jolla kumotaan 1.1.1994 lähtien automaattisesti kaikki kahdenväliset
sopimukset, soveltaminen Itävallan tasavaltaan yhdenmukaista perustamissopimuksessa taatun vapaan liikkumisoikeuden kanssa.
Kansallinen tuomioistuin lisää vielä, että asetuksen N:o 1408/71 10 artiklassa säädetään alueellisesta rinnastamisesta. Tämä
kuitenkin kumotaan välittömästi liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan säännöksillä sellaisten kausien osalta, jotka ovat täyttyneet
siihen alueeseen kuuluvilla osilla, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, tai jotka ovat täyttyneet
FRG:n nojalla.
Tähän sosiaaliturvaetuuksien maastavientimahdollisuuden rajoitukseen on kuitenkin myös poikkeus, joka liittyy nimenomaan Saksan
ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen virkkeeseen. Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä
III olevien A osan ja B osan 35 kohtien e alakohdissa luetellaan ne sosiaaliturvasopimusten määräykset, joita sovelletaan
edelleen riippumatta asetuksen 6 artiklasta, ja ne voimassa pysyvät sopimusten määräykset, joiden antamaa etua ei uloteta
kaikkiin henkilöihin, joihin asetusta sovelletaan. Wachter ei kuitenkaan täytä edellytyksiä, joista näissä kohdissa säädetään,
jotta hän voisi vedota Saksan ja Itävallan väliseen vuoden 1966 sopimukseen.
Kansallisen tuomioistuimen mukaan asiassa ei ole mahdotonta, että asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B
osan 35 kohtien e alakohtien ja liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan säännöksillä loukataan ainakin pääasian tosiseikkojen
kaltaisessa tilanteessa henkilöiden vapaan liikkuvuuden periaatetta ja erityisesti EY 42 artiklassa tarkoitettua sosiaaliturvaetuuksien
maastaviennin periaatetta, koska mainitut säännökset johtavat siihen, että edunsaajan vanhuuseläkettä ei voida maksaa muihin
jäsenvaltioihin niiltä osin kuin se perustuu yksinomaan maksukausiin, jotka ovat täyttyneet FRG:n nojalla.
Tässä tilanteessa Landessozialgericht Berlin-Brandenburg päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B osan 35 kohtien (Saksa–Itävalta) e alakohdat sekä mainitun
asetuksen liitteessä VI olevan C osan (Saksa) 1 kohta yhteensopivia ylemmäntasoisen yhteisön oikeuden kanssa ja erityisesti
EY 39 ja EY 42 artiklalla vahvistetun vapaan liikkuvuuden periaatteen kanssa?”
Kansallinen tuomioistuin täsmensi yhteisöjen tuomioistuimeen 3.2.2006 saapuneella kirjeellä ennakkoratkaisukysymystä seuraavasti:
”1.      Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B osan 35 kohtien (Saksa–Itävalta) – EU:n itälaajentumisesta 1.5.2004
seuranneen asetuksen N:o 1408/71 liitteiden uudelleennumeroinnin jälkeen 83 kohdan – e alakohtiin viitataan sellaisena kuin
ne olivat voimassa siihen saakka, kun asetus (EY) N:o 647/2005 tuli voimaan 5.5.2005. Liitteen säännökset vastaavat Saksan
ja Itävallan välisen vuoden 1995 sopimuksen 14 artiklan 2 kohdan b alakohtaa, johon ennakkoratkaisukysymyksessä soveltuvin
osin viitataan vuonna 1999 vallinneen oikeudellisesti merkittävän tilanteen (63 ikävuoden täyttymistä koskeva eläkeasia) osalta.
2.      Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan (Saksa) 1 kohta vastaa asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan D osan
(Saksa) 1 kohtaa EU:n itälaajentumisesta 1.5.2004 seuranneen uudelleennumeroinnin jälkeen.”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ennakkoratkaisukysymykset asioissa C‑396/05 ja C‑419/05
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan mukaan asetuksen 10 artiklalla, jossa säädetään asuinpaikkalausekkeista
luopumista koskevasta periaatteesta, ei vaikuteta säännöksiin, joiden mukaan kaudet, jotka ovat täyttyneet Saksan liittotasavallan
alueen ulkopuolella, eivät anna aihetta etuuksien maksamiseen tai antavat aiheen etuuksien maksamiseen vain tietyin edellytyksin,
jos niihin oikeutetut asuvat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella.
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, ovatko asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan säännökset
yhteensoveltuvia henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja erityisesti EY 42 artiklan kanssa sikäli kuin niissä mahdollistetaan se,
että pääasioissa kyseessä olevien tilanteiden kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka ovat täyttyneet vuosien 1937 ja
1945 välisenä aikana alueen, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, osilla, jotka kuitenkin sijaitsevat
Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa huomioon vain sillä edellytyksellä, että
edunsaaja asuu kyseisessä jäsenvaltiossa.
Ensimmäiseksi on syytä tutkia, kuuluuko pääasioiden kantajien tilanteiden kaltainen tilanne asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan.
Aluksi on todettava, että asetuksen N:o 1408/71 94 artiklan 2 kohdan mukaan Habeltin ja Möserin tilanteessa henkilöt voivat
kyseisellä asetuksella myönnettyjen oikeuksien määrittämisessä vaatia huomioon otettaviksi – esillä olevassa asiassa 1.2.1988
alkaen – kaikkia vakuutus‑, työskentely‑ tai asumiskausia, jotka ovat täyttyneet jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ennen päivää,
jolloin mainittua asetusta alettiin soveltaa (ks. vastaavasti mm. asia C‑28/00, Kauer, tuomio 7.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1343,
22 ja 46 kohta).
On ilmeisen selvää, että Habelt ja Möser, jotka ovat eläkkeellä olevia työntekijöitä ja jotka kuuluvat Saksan sosiaaliturvajärjestelmään,
kuuluvat asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan, sellaisena kuin se määritellään asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa,
jonka mukaan asetusta sovelletaan muun muassa ”palkattuihin työntekijöihin tai itsenäisiin ammatinharjoittajiin, jotka ovat
tai ovat olleet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia”.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön nojalla maksettavaan eläkkeeseen
oikeutettuihin henkilöihin sovelletaan asetuksen N:o 1408/71 työntekijöitä koskevia säännöksiä, koska he kuuluvat sosiaaliturvajärjestelmään,
vaikka he eivät ole ansiotyössä (ks. mm. asia C‑194/96, Kulzer, tuomio 5.3.1998, Kok. 1998, s. I‑895, 24 kohta).
Rentenversicherung ja Saksan hallitus kiistävät kuitenkin riidanalaisten etuuksien kuulumisen asetuksen N:o 1408/71 asialliseen
soveltamisalaan. Ne väittävät, että mainitut etuudet liittyvät ”sodan tai sen seurauksien uhrien etuusjärjestelmiin”, jotka
on suljettu mainitun asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle sen 4 artiklan 4 kohdassa. Rentenversicherung ja Saksan hallitus
viittaavat tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 79/76, Fossi, 31.3.1977 antamaan tuomioon (Kok. 1977, s. 667) ja asiassa
144/78, Tinelli, 22.2.1979 antamaan tuomioon (Kok. 1979, s. 757), joissa niiden mukaan vahvistetaan se, että pääasiassa kyseessä
olevan kaltaiset etuudet voidaan pätevästi jättää asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalan ulkopuolelle.
Rentenversicherungin ja Saksan hallituksen mukaan yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainituissa tuomioissa, jotka koskivat
tapaturmavakuutus‑ ja invaliditeettikorvausta, jotka liittyivät maksukausiin, jotka olivat täyttyneet ennen vuotta 1945 sellaisen
alueen, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, osilla, jotka eivät kuitenkaan kuulu Saksan liittotasavaltaan,
että mainittujen korvausten ei tullut katsoa kuuluvan sosiaaliturvan alaan. Tähän johtopäätökseen päätyäkseen yhteisöjen tuomioistuin
otti huomioon sen seikan, että niitä toimivaltaisia vakuutuslaitoksia, joihin esillä olevassa säännöksessä tarkoitetut henkilöt
olivat kuuluneet, ei enää ollut olemassa tai ne sijaitsivat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, ja sen seikan, että
kyseessä olleen saksalaisen lainsäädännön tarkoituksena oli helpottaa tiettyjä tilanteita, jotka olivat syntyneet kansallissosialistiseen
järjestelmään ja toiseen maailmansotaan liittyneiden tapahtumien johdosta, sekä sen, että esillä olleiden etuuksien maksaminen
oli oman maan kansalaisten osalta syrjivää, mikäli he asuivat ulkomailla.
Rentenversicherungin ja Saksan hallituksen mukaan nämä päätelmät ovat edelleen päteviä. Aikanaan toimineet sosiaalivakuutuslaitokset
– RfA mukaan luettuna – on lakkautettu toisen maailmansodan aikaisten ja jälkeisten aluemuutosten ja väestönsiirtojen seurauksena,
ja näihin ajanjaksoihin liittyviin oikeuksiin ei enää voida vedota näihin laitoksiin nähden. SGB VI:n merkitykselliset säännökset
ja erityisesti sen 271 ja 272 § muodostavat toisen maailmansodan seurauksia koskevan erityissäännöstön. Näihin ajanjaksoihin
perustuvat eläke-etuudet ovat etuuksia, joita Saksan liittotasavalta maksaa historiallisen vastuunsa johdosta, ja tästä syystä
mainittu jäsenvaltio on aina edellyttänyt, että edunsaajina olevat henkilöt asuvat pysyvästi Saksassa ja että he asuvat siellä
edelleen myös eläkeiässä.
Näitä perusteluja ei voida hyväksyä.
Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdan mukaan mainittua asetusta sovelletaan sosiaaliturvaetuuksina maksettavia
vanhuusetuuksia ja jälkeenjääneiden etuuksia koskevaan sosiaaliturvalainsäädäntöön.
Etuutta voidaan pitää sosiaaliturvaetuutena, jos sen myöntäminen etuudensaajille perustuu tiettyyn laissa määriteltyyn asemaan
yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta ja jos etuus liittyy johonkin asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti
mainittuun vakuutustapahtumaan (ks. mm. asia C‑286/03, Hosse, tuomio 21.2.2006, Kok. 2006, s. I‑1771, 37 kohta).
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, EY 39 ja EY 42 artiklan tavoitetta ei saavuteta, jos oikeuttaan
vapaaseen liikkuvuuteen hyödyntävät työntekijät menettävät sosiaaliturvaetuuksia, joita tietyn jäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädännössä
heille muuten tarjottaisiin, ja erityisesti, jos nämä etuudet olisi saatu vastineeksi työntekijöiden suorittamista maksuista
(ks. mm. asia C‑215/99, Jauch, tuomio 8.3.2001, Kok. 2001, s. I‑1901, 20 kohta).
Yhteisön lainsäätäjä voi toki EY 42 artiklan täytäntöönpanon puitteissa antaa säännöksiä, joilla suljetaan määrätyt etuudet
mainittujen täytäntöönpanotoimenpiteiden soveltamisalan ulkopuolelle. Tällaisia säännöksiä – kuten asetuksen N:o 1408/71 4
artiklan 4 kohdan sisältämät säännökset – on kuitenkin tulkittava ehdottoman suppeasti (ks. mm. em. asia Hosse, tuomion 37
kohta). Tämä merkitsee sitä, että mainitun kaltaisia säännöksiä voidaan soveltaa vain etuuksiin, jotka täyttävät näissä säännöksissä
asetetut edellytykset. Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 4 kohdassa suljetaan kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle
sodan tai sen seurauksien uhrien etuusjärjestelmät.
Kuten ennakkoratkaisupäätöksistä ilmenee, SGB VI:n 247 §:n 3 momentin ensimmäisestä virkkeestä seuraa, että maksukausia, jotka
pääasian kantajien osalta ovat täyttyneet sellaiseen alueeseen kuuluvilla osilla, jolla pääasiassa kyseessä olevien ajanjaksojen
aikana sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, ei tunnusteta maksukausiksi sodan johdosta vaan siitä syystä,
että maksuja on maksettu saksalaisen vanhuuseläkelainsäädännön nojalla. Samalla tavoin kuin eläkkeet, jotka perustuvat nykyisen
Saksan liittotasavallan alueella täyttyneisiin maksukausiin, myös riidanalaiset etuudet rahoitetaan tällä hetkellä työtätekevien
vakuutettujen suorittamilla maksuilla (SGB VI:n 153 §).
Lisäksi tällaisten etuuksien maksaminen Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella asuville edunsaajille ei ole harkinnanvaraista
jo siksi, että SGB VI:n 272 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään, että sellaisiin maksukausiin perustuvia eläkkeitä, jotka ovat
täyttyneet sellaiseen alueeseen kuuluvilla osilla, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, voidaan
lähtökohtaisesti maksaa ulkomaille, jos edunsaaja on syntynyt ennen 19.5.1950 ja asettunut vakinaisesti asumaan ulkomaille
ennen 19.5.1990.
Kun otetaan huomioon pääasioissa kyseessä olevien kaltaisten etuuksien tarkoitus ja myöntämisedellytykset, niitä ei näin ollen
voida pitää asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina sodan tai sen seurauksien uhreille maksettavina etuuksina.
Tämän johdosta tällaisia etuuksia on pidettävä – kun otetaan huomioon edellä 66 ja 67 kohdassa esiintuodut ominaispiirteet
– asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdassa tarkoitettuina vanhuusetuuksina ja jälkeenjääneiden etuuksina.
Toisin kuin Rentenversicherung ja Saksan hallitus ovat esittäneet, sillä seikalla, että RfA on lakkautettu toisen maailmansodan
jälkeen, ei ole mitään merkitystä tämän johtopäätöksen kannalta, ja näin on täysin riippumatta siitä, mitä RfA:n keräämälle
pääomalle ja sen omaisuudelle on tapahtunut, koska on ilmeistä, että maksuja on maksettu SGB VI:n 247 §:n 3 momentin 1 kohdassa
tarkoitetulla tavalla saksalaisen vanhuuseläkelainsäädännön nojalla.
Tätä päätelmää tukee lisäksi se, että riidanalainen asuinpaikkalauseke ei koske henkilöitä, jotka riidanalaisten ajanjaksojen
aikana olivat pääasioiden kantajien tavoin vakuutettuina RfA:ssa mutta jotka, toisin kuin mainitut kantajat, asuivat nykyisen
Saksan liittotasavallan alueella, vaikka molemmissa tapauksissa sosiaaliturvamaksuja on maksettu RfA:lle, joka sittemmin on
lakkautettu.
Tämän tuomion 69 kohdassa esitetty johtopäätös vahvistetaan Saksan liittotasavallan asetuksen N:o 1408/71 5 artiklan mukaisella
julistuksella (EUVL 2003, C 210, s. 1), jonka 1 osassa, joka koskee mainitun asetuksen 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua
lainsäädäntöä ja järjestelmiä, mainitaan 3 kohdan a alakohdassa lakisääteisten eläkevakuutusjärjestelmien osalta ”sosiaaliturvalain
kuudes osa, 18.12.1989”, joka sisältää SGB VI:n 247 §:n.
Sikäli kuin pääasioiden kantajien tilanne kuuluu asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan, on huomattava, että asetuksen 10 artiklan
mukaan asuinpaikkalausekkeiden poistaminen taataan, ”jollei tässä asetuksessa toisin säädetä”.
Kuten edellä on todettu, asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että samaisen
asetuksen 10 artiklan säännökset eivät vaikuta säännöksiin, joiden mukaan kaudet, jotka ovat täyttyneet Saksan liittotasavallan
alueen ulkopuolella, eivät anna aihetta etuuksien maksamiseen tai antavat aiheen etuuksien maksamiseen vain tietyin edellytyksin,
jos niihin oikeutetut asuvat kyseisen alueen ulkopuolella.
Toiseksi on näin ollen selvitettävä, onko – kuten kansallinen tuomioistuin on asiaa tiedustellut – EY 42 artikla esteenä liitteessä
VI olevalle edellä mainitulle säännökselle sikäli kuin tämä mahdollistaa sen, että pääasioissa kyseessä olevan kaltaisissa
olosuhteissa sellaisten maksukausien, jotka ovat täyttyneet siihen alueeseen kuuluvilla osilla, jolla sovellettiin Saksan
valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, huomioon ottaminen vanhuusetuuksien maksamiseksi edellyttää, että edunsaaja asuu Saksan
liittotasavallan alueella.
Pääasioissa on selvää, että asianomaisten henkilöiden muuttaminen asumaan muuhun jäsenvaltioon kuin Saksan liittotasavaltaan
johti heidän vanhuuseläkkeidensä määrän huomattavaan alenemiseen.
Rentenversicherung ja Saksan hallitus väittävät, että tästä aiheutuva henkilöiden vapaan liikkumisen rajoitus on perusteltu
sikäli kuin sillä pyritään varmistamaan aiemmilta itäisiltä alueilta peräisin olevien pakolaisten integraatio Saksan liittotasavallan
kattamaan yhteiskuntaan, minkä lisäksi sillä mahdollistetaan kyseisen jäsenvaltion varautuvan niitä huomattavia taloudellisia
seurauksia vastaan, joita RfA:n lakkauttamisesta aiheutui, koska mahdollisten edunsaajien määrä oli niin suuri, että sitä
oli lähes mahdotonta hallita, toisen maailmansodan vuoksi, jonka aikana suuret osat Itä-Eurooppaa olivat Saksan hallinnan
alaisia. Tätä henkilöiden joukkoa ei voida kohtuudella rajoittaa muun kriteerin kuin asuinpaikan perusteella.
On todettava, että asetuksessa N:o 1408/71 olevat asuinpaikkalausekkeiden poistamista koskevat säännökset ovat EY 42 artiklan
täytäntöönpanotoimia, jotka on annettu EY 39 artiklassa taatun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi sosiaaliturvan
alalla (ks. mm. em. asia Jauch, tuomion 20 kohta ja asia C‑287/05, Hendrix, tuomio 11.9.2007, 52 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa). Yhteisöjen tuomioistuin on niin ikään todennut, että asetuksen N:o 1408/71 säännökset, joiden tarkoituksena
on taata mahdollisuus saada sosiaaliturvaetuuksia toimivaltaiselta valtiolta jopa silloin, kun vakuutettu, joka on ainoastaan
työskennellyt lähtövaltiossaan, asuu toisessa jäsenvaltiossa tai muuttaa sinne asumaan, myötävaikuttavat varmasti myös työntekijöiden
vapaan liikkuvuuden turvaamiseen EY 39 artiklan nojalla mutta turvaavat yhtä lailla myös unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta
Euroopan yhteisössä EY 18 artiklan nojalla (ks. vastaavasti mm. asia C‑135/99, Elsen, tuomio 23.11.2000, Kok. 2000, s. I‑10409,
35 kohta).
Kuten Euroopan yhteisöjen komissio on perustellusti huomauttanut, sillä, että Saksan viranomaiset ovat vanhuusetuuksien laskennassa
kieltäytyneet ottamasta huomioon pääasioiden kantajien riidanalaisten ajanjaksojen kuluessa suorittamia maksuja, tehdään mainituille
henkilöille selvästi vaikeammaksi käyttää heillä olevaa oikeutta vapaaseen liikkumiseen Euroopan unionin alueella tai jopa
estetään tämä, ja näin mainittu kieltäytyminen muodostaa kyseisen vapauden rajoituksen.
Asiassa on tutkittava, voidaanko tällaista kieltäytymistä perustella objektiivisesti.
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II a mainittujen maksuihin perustumattomien erityisetuuksien osalta yhteisöjen tuomioistuin
on todennut, että yhteisön lainsäätäjä voi EY 42 artiklan täytäntöönpanon yhteydessä antaa säännöksiä, joilla poiketaan sosiaaliturvaetuuksien
maastavientimahdollisuudesta. Täsmällisemmin sanottuna yhteisöjen tuomioistuin on jo hyväksynyt sen, että sosiaalisiin perusteisiin
läheisesti liittyvien etuuksien myöntämisen edellytykseksi voidaan oikeutetusti asettaa asuminen siinä jäsenvaltiossa, jossa
toimivaltainen laitos sijaitsee (ks. mm. asia 313/86, Lenoir, tuomio 27.9.1988, Kok. 1988, s. 5391, Kok. Ep. IX, s. 703, 16
kohta; asia C‑20/96, Snares, tuomio 4.11.1997, Kok. 1997, s. I‑6057, 42 kohta ja asia C‑154/05, Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper,
tuomio 6.7.2006, Kok. 2006, s. I‑6249, 33 kohta).
Tilanne ei selvästikään ole näin sellaisten sosiaaliturvaetuuksien osalta, jotka pääasioissa kyseessä olevien etuuksien tavoin
kuuluvat asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sillä ne eivät vaikuta mitenkään liittyvän erityisiin
sosiaalisiin perusteisiin kyseiset etuudet käyttöön ottaneessa jäsenvaltiossa, jolloin niiden myöntämiseksi siis voitaisiin
asettaa asumista koskeva edellytys. Se, että tällaisissa olosuhteissa toimivaltaiselle jäsenvaltiolle myönnettäisiin oikeus
vedota perusteisiin, jotka koskevat yhteiskunnallista integroitumista kyseisessä valtiossa, asuinpaikkalausekkeen soveltamiseksi,
olisi välittömästi vastoin Euroopan unionin perustavanlaatuista tarkoitusta, jolla pyritään helpottamaan henkilöiden liikkumista
Euroopan unionin sisällä ja heidän yhteiskunnallista integroitumistaan muissa jäsenvaltioissa.
Lisäksi vaikka yhteisöjen tuomioistuin on jo hyväksynyt sen, että sosiaaliturvajärjestelmän taloudelliseen tasapainoon kohdistuvalla
vakavalla vaaralla voidaan perustella edellä kuvatun kaltaisia rajoituksia (ks. mm. asia C‑158/99, Kohll, tuomio 28.4.1998,
Kok. 1998, s. I‑1931, 41 kohta), on kuitenkin todettava, että Saksan hallitus ei ole näyttänyt toteen, kuinka pääasioissa
kyseessä olevan kaltaiset asuinpaikansiirrot Saksan ulkopuolelle voivat lisätä Saksan sosiaaliturvajärjestelmään kohdistuvia
taloudellisia velvollisuuksia.
Näin ollen on EY 42 artiklan vastaista se, että pääasioissa kyseessä olevan kaltaisen vanhuusetuuden myöntämisen edellytykseksi
voidaan asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan nojalla asettaa vaatimus asumisesta toimivaltaisen jäsenvaltion
alueella.
Edellä esitetyillä perusteilla esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan
1 kohdan säännökset ovat ristiriidassa henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja erityisesti EY 42 artiklan kanssa sikäli kuin niissä
mahdollistetaan se, että pääasioissa kyseessä olevien tilanteiden kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka ovat täyttyneet
vuosien 1937 ja 1945 välisenä aikana siihen alueeseen, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, kuuluvilla
osilla, jotka sijaitsevat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa huomioon vain
sillä edellytyksellä, että edunsaaja asuu kyseisessä jäsenvaltiossa.

Ennakkoratkaisukysymys asiassa C‑450/05
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään yhtäältä, ovatko asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja
B osan 35 kohtien e alakohtien säännökset yhteensoveltuvia EY 39 ja EY 42 artiklan kanssa, ja toisaalta, ovatko mainitun asetuksen
liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan säännökset yhteensoveltuvia henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja erityisesti EY 42 artiklan
kanssa sikäli kuin niissä mahdollistetaan se, että pääasiassa kyseessä olevan tilanteen kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet,
jotka ovat täyttyneet FRG:n nojalla vuosien 1953 ja 1970 välisenä aikana Romaniassa, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa
huomioon vain sillä edellytyksellä, että edunsaajat asuvat Saksan liittotasavallan alueella.
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B osan 35 kohtien e alakohtien säännösten pätevyys
Asetuksen N:o 1408/71 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan asetuksen liitteessä III lueteltujen sosiaaliturvasopimusten
määräykset jäävät voimaan sen estämättä, mitä säädetään asetuksen 6 artiklassa, jonka mukaan mainitulla asetuksella korvataan
lähtökohtaisesti sen henkilöllisen ja asiallisen soveltamisalan puitteissa kahta tai useampaa jäsenvaltiota koskevat sosiaaliturvasopimukset.
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B osan 35 kohtien e alakohtien nojalla Saksan ja Itävallan välisen
vuoden 1966 sopimuksen 4 artiklan 1 kohtaa sovelletaan edelleen, jos etuus on jo maksettu tai nostettavissa 1.1.1994 tai jos
edunsaaja on asettunut vakinaisesti asumaan Itävaltaan ennen 1.1.1994 ja eläke‑ ja tapaturmavakuutuksiin perustuvan eläkkeen
maksaminen alkaa ennen 31.12.1994. Edellä mainitun 4 artiklan 1 kohdan sovellettavuus asetuksen N:o 1408/71 6 artiklassa säädetystä
huolimatta koskee Saksan lainsäädäntöä, jossa kansallisen tuomioistuimen mukaan säädetään, että maksukaudet, jotka ovat täyttyneet
Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, eivät johda etuuksien maksamiseen tai johtavat etuuksien maksamiseen vain tietyin
edellytyksin, kun niihin oikeutetut asuvat kyseisen alueen ulkopuolella.
Nämä liitteessä III olevat säännökset vastaavat 1.10.1998 voimaan tulleen Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1995 sopimuksen
14 artiklan 2 kohdan b alakohdan määräyksiä, joiden mukaan Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen 4 artiklan 1
kohtaa sovelletaan edelleen kyseisessä liitteessä mainituissa tilanteissa.
Kuten kansallinen tuomioistuin huomauttaa, Wachterin tilanne, joka ei kuulu SGB VI:n merkityksellisten säännösten minkään
sellaisten kohtien piiriin, jotka mahdollistaisivat pääasiassa kyseessä olevien etuuksien maksamisen ulkomaille, ei kuulu
myöskään minkään edellä mainitun tilanteen soveltamisalaan, koska hänen oikeutensa vanhuuseläkkeeseen syntyi vasta 1.8.1999
lähtien.
Wachter on kansallisessa tuomioistuimessa huomauttanut, että vaikka hän olisi 1.1.1994 asti, jolloin asetus N:o 1408/71 tuli
Itävallan osalta voimaan (ks. tämän tuomion 94 kohta), voinut vedota Saksan ja Itävallan väliseen vuoden 1966 sosiaaliturvasopimukseen
kansallisuuslausekkeen soveltamisen estämiseksi mainitussa sopimuksessa määrätyllä tavalla, asetuksen N:o 1408/71 soveltaminen
johti sen 6 artiklan mukaisesti siihen, että sillä korvattiin edellä mainittu sopimus.
Pitää tosin paikkansa, että sen estämättä, mitä asetuksen N:o 1408/71 6 artiklassa säädetään, asetuksen 7 artiklan 2 kohdan
c alakohdan mukaan saman asetuksen liitteessä III lueteltujen sosiaaliturvasopimusten määräysten soveltamista jatkettiin edelleen.
Kuten edellä on kuitenkin todettu, Wachter ei täytä mainitussa liitteessä olevien A ja B osien 35 kohtien e alakohdissa säädettyjä
edellytyksiä, jotta hänen osaltaan voitaisiin soveltaa Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sosiaaliturvasopimuksen 4 artiklan
1 kohdan ensimmäisen virkkeen määräyksiä ja täten maksaa hänelle vanhuusetuuksia FRG:n nojalla, mikäli hän ei asu Saksan liittotasavallan
alueella.
Kansalliselle tuomioistuimelle vastaamiseksi on selvitettävä, kuuluuko pääasian kantajan tilanteen kaltainen tilanne vastoin
Rentenversicherungin ja Saksan hallituksen kantaa asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan.
Tältä osin on aluksi todettava, että asetus N:o 1408/71 tuli Itävallassa sovellettavaksi Euroopan talousalueesta 2.5.1992
tehdyllä sopimuksella (EYVL 1994, L 1, s. 3) ja että kyseisestä jäsenvaltiosta on 1.1.1995 lähtien tullut Euroopan unionin
jäsenvaltio ja mainittua asetusta on sovellettu sen mukaisesti.
Asetuksen N:o 1408/71 94 artiklan 2 kohdan mukaisesti Wachterin olosuhteiden kaltaisessa tilanteessa oleva henkilö voi vaatia,
että kaikki vakuutus‑, työskentely‑ tai asumiskaudet, jotka on täytetty jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ennen päivää, jolloin
kyseistä asetusta alettiin soveltaa, otetaan huomioon määrättäessä saavutettuja oikeuksia tämän asetuksen säännösten mukaisesti,
eli nyt esillä olevassa tapauksessa 1.8.1999 lähtien.
Lisäksi kuten tämän tuomion 56 ja 57 kohdasta ilmenee, Wachterin, joka on eläkkeellä oleva itävaltalainen työntekijä, joka
saa vanhuusetuuksia Saksan lainsäädännön nojalla, olosuhteiden kaltaisessa tilanteessa oleva henkilö kuuluu asetuksen N:o
1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan, sellaisena kuin se määritellään asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan asetusta
sovelletaan muun muassa ”palkattuihin työntekijöihin tai itsenäisiin ammatinharjoittajiin, jotka ovat tai ovat olleet yhden
tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia”.
Sillä seikalla, että poistuttuaan Romaniasta Wachter asettui asumaan Itävaltaan 1970 eikä työskennellyt tai asunut tämän jälkeen
missään muussa jäsenvaltiossa, ei muuteta tätä johtopäätöstä, koska asianomainen henkilö vaatii, että hänelle suoritetaan
vanhuuseläkettä muun jäsenvaltion kuin asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön mukaisesti (ks. vastaavasti mm. asia C‑389/99, Rundgren,
tuomion 10.5.2001, Kok. 2001, s. I‑3731, 35 kohta).
Rentenversicherung ja Saksan hallitus kiistävät pääasiassa kyseessä olevien, FRG:hen perustuvien etuuksien kuulumisen asetuksen
N:o 1408/71 asialliseen soveltamisalaan sillä perusteella, että mainitut etuudet liittyvät ”sodan tai sen seurauksien uhrien
etuusjärjestelmiin”, jotka on mainitun asetuksen 4 artiklan 4 kohdan nojalla suljettu asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.
Saksan hallitus toteaa tältä osin, että maksukaudet, jotka ovat täyttyneet ulkomaisen vanhuuseläkelaitoksen puitteissa, voidaan
ottaa huomioon saksalaisina vakuutuskausina, jos vakuutettu kuuluu BVG:ssä tunnustettuihin poisajettuihin ja maahan palanneisiin
henkilöihin, joita ovat erityisesti henkilöt, jotka ovat Saksan kansalaisia tai saksalaista alkuperää ja jotka asuivat Saksan
itäisillä alueilla tai ulkomailla mutta jotka menettivät tämän asuinpaikan toiseen maailmansotaan liittyneiden tapahtumien
johdosta jouduttuaan muuttamaan karkotuksen tai maasta pakenemisen vuoksi.
Tämä säännöstö tuli Saksan hallituksen mukaan tarpeelliseksi tilanteessa, joka koski saksalaisia vähemmistöjä, jotka asuivat
Itä-Euroopassa ja Keski-Aasiassa ja joiden tilanne toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen oli poikkeuksellisen vaikea.
Tästä syystä Saksan liittotasavalta myönsi itsellään olevan erityislaatuisen vastuun tämän tilanteen osalta. Tätä vastuuta
kannetaan yhtäältä siten, että asianomaiset henkilöt voivat päättää jatkaa elämäänsä senaikaisessa kotimaassaan tai palata
Saksaan integraatiota koskevan lainsäädännön puitteissa, ja toisaalta tukemalla maahan palaavien yhteiskunnallista integraatiota.
Saksan hallitus toteaa, että FRG on osa näitä integraatiotoimenpiteitä ja asianomaiset henkilöt asetetaan lähtökohtaisesti
tilanteeseen, jossa he olisivat, mikäli he olisivat työskennelleet Saksassa. Maksukaudet, jotka mainittujen henkilöiden osalta
ovat täyttyneet ulkomaisessa eläkevakuutuslaitoksessa, sisällytetään saksalaiseen eläkeoikeusjärjestelmään, ja niistä suoritetaan
saksalaisten eläkkeiden suuruinen korvaus.
Tämä integraatio on tarpeen, koska toimivaltaiset ulkomaiset eläkelaitokset eivät hyväksy eläkkeidensä maastavientiä tai koska
ulkomaiset maastaviedyt eläkkeet eivät riitä takaamaan asianomaisille henkilöille Saksassa heidän tarpeisiinsa nähden riittäviä
tuloja. FRG:n mukaisiin kausiin perustuvilla etuuksilla on tarkoitettu myönnettäväksi ylimääräistä, korvaavaa tai täydentävää
suojaa sellaisia vanhuuteen liittyviä vaaroja varten, jotka ovat yhteydessä taloudelliseen ja sosiaaliseen ympäristöön Saksassa.
Lisäksi Saksan hallitus väittää, että FRG:n mukaisiin kausiin perustuvien etuuksien myöntäminen ei Saksassa riipu siitä seikasta,
ovatko asianomaiset henkilöt maksaneet saksalaisia eläkevakuutusmaksuja. Liittovaltio hyvittää vanhuuseläkelaitoksille SGB
VI:n 291 b §:n mukaisesti julkisista varoista mainittuihin etuuksiin liittyvät kustannukset. Nämä etuudet muodostavat aineellisesti
kansallissosialistiseen järjestelmään ja sotaan liittyvistä haitoista suoritettavan korvauksen, joka tosin oikeudellisen muotonsa
puolesta kuuluu sosiaaliturvan piiriin, koska sillä pyritään helpottamaan mainittujen ongelmien koskettaman väestön integroitumista
sekä psykologisesti että taloudellisesti.
Nämä säännökset ovat Saksan hallituksen mukaan historiallisesti rajallisia, ja ne on nähtävä osana sodan vaikutusten helpottamista.
Lisäksi mainitut etuudet perustuvat integraatioperiaatteeseen ja poisajamisen kansalliseen tunnustamiseen sekä näihin liittyvien
haitallisten vaikutusten helpottamiseen. Ne eivät kuitenkaan vastaa mitään maksua, joka on suoritettu nykyisen Saksan liittotasavallan
alueella olevalle laitokselle. Tämä integraatiota koskeva ajatus on pätevä vielä tänä päivänäkin, jolloin toisen maailmansodan
päättymisestä on kulunut yli 60 vuotta.
Tämän johdosta Saksan hallitus katsoo, että edellä mainitussa asiassa Fossi ja edellä mainitussa asiassa Tinelli annetuissa
tuomioissa luodut arviointiperusteet ovat edelleen päteviä. Riidanalaiset eläkkeet, jotka perustuvat säännöstöön, joka koskee
poisajettuja henkilöitä, ja joilla kuluneesta ajasta huolimatta pyritään edelleen integroimaan saksalaiseen yhteiskuntaan
henkilöt, joita sodan seuraukset ovat koskettaneet, on luokiteltava näiden arviointiperusteiden mukaisesti ”sodan tai sen
seurauksien uhrien etuusjärjestelmiksi”.
Näitä perusteita ei voida hyväksyä.
Kuten tämän tuomion 63 kohdassa on todettu, etuutta voidaan pitää sosiaaliturvaetuutena, jos sen myöntäminen etuudensaajille
perustuu tiettyyn laissa määriteltyyn asemaan yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta ja jos etuus liittyy johonkin asetuksen
N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti mainittuun vakuutustapahtumaan.
Myös tämän tuomion 65 kohdassa mainitusta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että asetuksen N:o 1408/71
4 artiklan 4 kohdan kaltaisia säännöksiä on tulkittava suppeasti.
Vaikka FRG:n mukaisiin maksukausiin perustuvien etuuksien osalta – toisin kuin pääasioissa C‑396/05 ja C‑419/05 kyseessä olevat
etuudet – maksuja ei ole maksettu saksalaisten eläkevakuutuslakien mukaisesti, FRG:n mukaisiin kausiin perustuvia etuuksia
ei tästä huolimatta voida sulkea asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen etuuksien ulkopuolelle.
On selvää, että FRG:n päämääränä on sellaisten vakuutettujen, joiden osalta mainitussa laissa tarkoitettuja maksukausia on
täyttynyt, sisällyttäminen saksalaiseen lailliseen eläkevakuutusjärjestelmään, koska näitä vakuutettuja kohdellaan niin kuin
mainitut vakuutuskaudet olisivat heidän osaltaan täyttyneet Saksassa.
Lisäksi vaikka olisikin olemassa tilanteita, joissa FRG:n nojalla maksettujen etuuksien voitaisiin katsoa olevan tarkoitettu
helpottamaan kansallissosialismiin ja toiseen maailmansotaan liittyvistä tapahtumista aiheutuneita vaikeita tilanteita, Wachterin
tilanteen kaltaisessa tapauksessa asianlaita ei ole näin.
Tämän lisäksi on otettava huomioon se, että riidanalaisten etuuksien maksaminen edunsaajille, jotka eivät asu Saksan liittotasavallan
alueella, ei ole harkinnanvaraista jo pelkästään siitä syystä, että SGB VI:n 272 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään, että FRG:n
mukaisiin maksukausiin perustuvat eläkkeet voidaan lähtökohtaisesti maksaa ulkomaille, kun edunsaajat ovat syntyneet ennen
19.5.1950 ja kun heidän vakituinen asuinpaikkansa oli ennen 19.5.1990 ulkomailla.
Siihen seikkaan katsomatta, että maksuja on maksettu kolmannen valtion vakuutuslaitoksille, riidanalaisia etuuksia ei voida
pitää asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina sodan tai sen seurauksien uhreille maksettavina etuuksina.
Tämän johdosta ja kun otetaan huomioon tämän tuomion 110–112 kohdassa esiin tuodut ominaispiirteet, pääasiassa kyseessä olevia
etuuksia on asioissa C‑396/05 ja C‑419/05 kyseessä olevien etuuksien tavoin pidettävä asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan
c ja d alakohdassa tarkoitettuina vanhuusetuuksina ja jälkeenjääneiden etuuksina, minkä johdosta lähtökohtaisesti on sovellettava
mainittua asetusta ja erityisesti sen 10 artiklaa, jonka mukaan asuinpaikkalausekkeista luopuminen taataan, ”jollei tässä
asetuksessa toisin säädetä”.
Kuten edellä kuitenkin on todettu, asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti,
että samaisen asetuksen 10 artiklan säännökset eivät vaikuta säännöksiin, joiden mukaan kaudet, jotka ovat täyttyneet Saksan
liittotasavallan alueen ulkopuolella, eivät anna aihetta etuuksien maksamiseen tai antavat aiheen etuuksien maksamiseen vain
tietyin edellytyksin, jos niihin oikeutetut asuvat kyseisen alueen ulkopuolella.
Täten Wachterin tilanteen kaltaisessa tilanteessa olevalla henkilöllä ei ole oikeutta riidanalaisten etuuksien saamiseen,
jos hän asuu Saksan liittotasavallan ulkopuolella. Ensinnäkin asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdassa
sallitaan se, että kyseisen jäsenvaltion alueen ulkopuolella täyttyneiden maksukausien huomioon ottamiseksi edellytetään asumista
mainitussa valtiossa. Toiseksi asianomainen henkilö ei voi vaatia Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen 4 artiklan
1 kohdan mukaisen asuinpaikkalausekkeen poistamista, koska asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan ja B osan 35
kohtien e alakohdat eivät kata Wachterin tilanteen kaltaista tapausta. Kolmanneksi on niin, että Saksan ja Itävallan välisessä
vuoden 1995 sopimuksen 14 artiklassa ainoastaan toistetaan edellä mainitut liitteessä III olevat säännökset.
Kansallinen tuomioistuin pohtii, johtaako tällainen tilanne siihen, että mainitussa liitteessä III olevat säännökset ovat
ristiriidassa EY 39 ja EY 42 artiklan kanssa, koska se, että Wachterin kaltainen edunsaaja menettää oikeuden FRG:n mukaisiin
vanhuusetuuksiin, on seurausta siitä, että Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäistä
virkettä ei sovelleta asetuksen N:o 1408/71 tultua voimaan Itävallassa ja Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1995 sopimuksen
tultua voimaan 1.10.1998.
Asiassa C‑227/89, Rönfeldt, 7.2.1991 antamansa tuomion (Kok. 1991, s. I‑323, Kok. Ep. XI, s. I-19) 22, 23 ja 29 kohdassa yhteisöjen
tuomioistuin katsoi, että vaikka asetuksen N:o 1408/71 6 ja 7 artiklasta ilmenee selvästi, että jäsenvaltioiden välisten sosiaaliturvasopimusten
korvaaminen asetuksella N:o 1408/71 on luonteeltaan pakottavaa, eikä siihen sallita poikkeuksia asetuksessa nimenomaisesti
mainittuja tapauksia lukuun ottamatta, on kuitenkin tutkittava, onko tällainen korvaaminen sopusoinnussa EY 39 ja EY 42 artiklassa
esitetyn työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatteen kanssa, silloin kun korvaaminen johtaa siihen, että työntekijät joutuvat
tiettyjen oikeuksiensa osalta aiempaa järjestelmää huonompaan asemaan. Mainittuja artikloja on nimittäin tulkittava siten,
että ne ovat esteenä sille se, että työntekijät menettävät sosiaaliturvaetuja siksi, että kahden tai useamman jäsenvaltion
välisiä sopimuksia, jotka on saatettu osaksi kansallista oikeutta, ei voida soveltaa asetuksen N:o 1408/71 voimaantulon vuoksi.
Yhteisöjen tuomioistuin on sittemmin täsmentänyt, että edellä mainittua periaatetta ei voida kuitenkaan soveltaa työntekijöihin,
jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkumiseen vasta mainitun asetuksen voimaantulon jälkeen (ks. mm. asia C‑475/93,
Thévenon, tuomio 9.11.1995, Kok. 1995, s. I‑3813, 28 kohta).
Pääasian oikeudenkäynnissä on ilmeistä, että asianomainen henkilö on asettunut Itävaltaan asuakseen ja työskennelläkseen siellä
ennen asetuksen N:o 1408/71, jonka säännöksillä korvattiin poikkeuksia lukuun ottamatta Saksan ja Itävallan välisen vuoden
1966 sosiaaliturvasopimuksen määräykset, voimaantuloa kyseisessä jäsenvaltiossa. Ei voi olla hyväksyttävää, että tämä korvaaminen
voi mahdollisesti johtaa siihen, että Wachterin tilanteen kaltaisessa tilanteessa olevalta henkilöltä evätään oikeuksia ja
etuuksia, joita hänelle myönnetään mainitulla sopimuksella.
Se seikka, että kuvatunlainen henkilö ei ole muuttanut kahden jäsenvaltion välillä vaan on työskennellyt ja asunut Romaniassa,
ennen kuin hän on asettunut Itävaltaan ja työskennellyt siellä asumatta ja työskentelemättä koskaan jossain muussa jäsenvaltiossa,
ei estä EY 39 ja EY 42 artiklan soveltamista.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa C‑214/94, Boukhalfa, 30.4.1996 antamansa tuomion 15 kohdassa (Kok. 1996,
s. I‑2253), yhteisön oikeuden säännöksiä voidaan soveltaa yhteisön alueen ulkopuolella harjoitettavaan ammattitoimintaan,
jos työsuhde säilyttää riittävän kiinteän liitynnän tähän alueeseen (ks. tältä osin erityisesti asia 237/83, Prodest, tuomio
12.7.1984, Kok. 1984, s. 3153, 6 kohta; asia 9/88, Lopes da Veiga, tuomio 27.9.1989, Kok. 1989, s. 2989, 15 kohta ja asia
C‑60/93, Aldewereld, tuomio 29.6.1994, Kok. 1994, s. I‑2991, 14 kohta). Tämän periaatteen on katsottava koskevan myös sellaisia
tapauksia, joissa työsuhde liittyy riittävällä tavalla jäsenvaltion oikeuteen ja näin ollen asiaa koskeviin yhteisön oikeuden
säännöksiin ja määräyksiin.
Pääasiassa esillä olevan kaltaisessa tilanteessa asia on juuri näin. Yhtäältä asianomaisen osalta vuoteen 1970 asti Romaniassa
täyttyneitä maksukausia on pidetty Saksan lainsäädännössä tarkoitettuina maksukausina johtuen hänen BVG:ssä tarkoitetusta
poisajetun asemastaan. Toisaalta sikäli kuin henkilö, jonka tilanne vastasi Wachterin tilannetta, asettui Itävaltaan 1970
asuakseen ja työskennelläkseen siellä niin, että hänellä on Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1966 sopimuksen nojalla oikeus
saksalaisiin vanhuusetuuksiin FRG:n mukaisten kausien osalta hänen saavuttaessaan eläkeiän vuonna 1999, henkilöiden vapaata
liikkuvuutta koskevia säännöksiä ja määräyksiä sovelletaan tällaiseen tilanteeseen.
Tässä tilanteessa on katsottava, että sillä, että asianomainen henkilö menettää asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien
A osan ja B osan 35 kohtien e alakohtien ja Saksan ja Itävallan välisen vuoden 1995 sosiaaliturvasopimuksen soveltamisen johdosta
oikeuden vanhuusetuuksiin, jotka perustuvat Saksan ja Itävallan väliseen vuoden 1966 sosiaaliturvasopimukseen, vaikka kyseinen
henkilö asettui asumaan Itävaltaan ennen asetuksen N:o 1408/71 voimaantuloa mainitussa jäsenvaltiossa, rikotaan EY 39 ja EY
42 artiklaa.
Esitetyn kysymyksen ensimmäiseen osaan on täten vastattava siten, että asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevien A osan
ja B osan 35 kohtien e alakohtien säännökset ovat ristiriidassa EY 39 ja EY 42 artiklan kanssa, sikäli kuin niissä mahdollistetaan
se, että pääasiassa – jossa edunsaaja asuu Itävallassa – kyseessä olevan tilanteen kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka
ovat täyttyneet FRG:n nojalla vuosien 1953 ja 1970 välisenä aikana Romaniassa, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa huomioon
vain sillä edellytyksellä, että edunsaaja asuu Saksan liittotasavallan alueella.
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan pätevyys
On kiistatonta, että Wachterin asuin‑ ja työskentelypaikan vaihto muuhun jäsenvaltioon kuin Saksan liittotasavaltaan johti
siihen, että hänen osaltaan syyskuun 1953 ja lokakuun 1970 välisenä aikana Romaniassa täyttyneitä maksukausia kieltäydyttiin
ottamasta huomioon hänen vanhuuseläkkeessään. Tällaisella seurauksella, joka hyväksytään asetuksen N:o 1408/71 liitteessä
VI olevan C osan 1 kohdassa, tehdään kyseiselle henkilölle vaikeammaksi tai jopa mahdottomaksi käyttää hänellä olevaa oikeutta
vapaaseen liikkumiseen Euroopan unionissa, ja se muodostaa täten kyseisen vapauden rajoituksen.
Perustellakseen tällaista kieltäytymistä Rentenversicherung ja Saksan hallitus esittävät pääpiirteissään samat perustelut,
kuin mihin ne vetosivat asioissa C‑396/05 ja C‑495/05, jotka koskevat maksukausia, jotka ovat täyttyneet siihen alueeseen
kuuluvilla osilla, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä (ks. tämän tuomion 77 kohta).
Tämän tuomion 81 ja 82 kohdassa esitetyistä syistä, ja koska Saksan hallitus ei ole näyttänyt toteen sitä, että riidanalaisten
maksujen huomioon ottamisella pääasiassa kyseessä olevien vanhuusetuuksien laskemisessa olisi merkittävä vaikutus Saksan sosiaaliturvajärjestelmän
rahoitukseen, nämä väitteet on hylättävä.
Esitetyn kysymyksen toiseen osaan on täten vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan C osan 1 kohdan säännökset
ovat ristiriidassa henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja erityisesti EY 42 artiklan kanssa sikäli kuin niissä mahdollistetaan
se, että pääasiassa kyseessä olevan tilanteen kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka ovat täyttyneet FRG:n nojalla vuosien
1953 ja 1970 välisenä aikana Romaniassa, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa huomioon vain sillä edellytyksellä, että edunsaaja
asuu Saksan liittotasavallan alueella.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisissa tuomioistuimissa vireillä
olevien asioiden käsittelyissä, minkä vuoksi kansallisten tuomioistuinten asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan
tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, liitteessä VI olevan C osan (”Saksa”) 1 kohdan
säännökset ovat ristiriidassa henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja erityisesti EY 42 artiklan kanssa sikäli kuin niissä mahdollistetaan
se, että pääasioissa kyseessä olevien tilanteiden kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka ovat täyttyneet vuosien 1937
ja 1945 välisenä aikana siihen alueeseen, jolla sovellettiin Saksan valtakunnan sosiaaliturvalainsäädäntöä, kuuluvilla osilla,
jotka kuitenkin sijaitsevat Saksan liittotasavallan alueen ulkopuolella, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa huomioon vain
sillä edellytyksellä, että edunsaaja asuu kyseisessä jäsenvaltiossa.
2)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä III olevien A osan ja B osan 35 kohtien (”Saksa”) e alakohtien
säännökset ovat ristiriidassa EY 39 ja EY 42 artiklan kanssa sikäli kuin niissä mahdollistetaan se, että pääasiassa – jossa
edunsaaja asuu Itävallassa – kyseessä olevan tilanteen kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka ovat täyttyneet tiettyjä
ulkomaisia eläkkeitä koskevan lain (Fremdrentengesetz) nojalla vuosien 1953 ja 1970 välisenä aikana Romaniassa, otetaan vanhuusetuuksien
maksamisessa huomioon vain sillä edellytyksellä, että edunsaaja asuu Saksan liittotasavallan alueella.
3)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä VI olevan C osan (”Saksa”) 1 kohdan säännökset ovat ristiriidassa
henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja erityisesti EY 42 artiklan kanssa sikäli kuin niissä mahdollistetaan se, että pääasiassa
kyseessä olevan tilanteen kaltaisissa olosuhteissa maksukaudet, jotka ovat täyttyneet tiettyjä ulkomaisia eläkkeitä koskevan
lain nojalla vuosien 1953 ja 1970 välisenä aikana Romaniassa, otetaan vanhuusetuuksien maksamisessa huomioon vain sillä edellytyksellä,
että edunsaaja asuu Saksan liittotasavallan alueella.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.