CELEX: 62004TJ0355
Prístup k dokumentom
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Dokumenty týkajúce sa trhu Spoločenstva dovozu banánov
Implicitné odmietnutie nasledované explicitným odmietnutím prístupu
Žaloba o neplatnosť
Prípustnosť
Výnimka týkajúca sa ochrany obchodných záujmov tretej osoby
Dodržanie lehôt
Predchádzajúci súhlas členského štátu
Povinnosť odôvodnenia

Právny rámec
1.
Právna úprava Spoločenstva v oblasti prístupu k dokumentom
Podľa článku 255 ods. 1 ES:
„Každý občan únie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo sídlom v členskom štáte má právo na prístup k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady alebo Komisie, v závislosti na zásadách a podmienkach, ktoré sa vymedzia v súlade s odsekmi 2 a 3.“
Tieto zásady a podmienky sú stanovené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331).
Článok 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
„3.   Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky dokumenty zo všetkých oblastí činnosti Európskej únie, ktoré niektorý z orgánov má, to znamená dokumenty, ktoré vypracoval alebo dostal a ktoré má v držbe.“
Článok 4 nariadenia č. 1049/2001 týkajúci sa výnimiek z práva na prístup stanovuje:
„2.   Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
—
obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby, vrátane duševného vlastníctva,
…
pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
…
4.   Pokiaľ ide o dokumenty tretej osoby a nie je jasné, či dokument môže alebo nemôže byť zverejnený, orgány sa poradia s treťou osobou s cieľom posúdiť, či sa môže použiť výnimka z odseku 1 alebo 2.
5.   Členský štát môže požiadať orgán, aby nezverejnil dokument pochádzajúci z daného členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu.
6.   Ak sa ktorákoľvek z výnimiek vzťahuje iba na niektoré časti požadovaného dokumentu, zostávajúce časti dokumentu sa uvoľnia na zverejnenie.
7.   Výnimky stanovené v odsekoch 1 až 3 sa vzťahujú iba na obdobie, v priebehu ktorého je ochrana odôvodnená na základe obsahu daného dokumentu. Výnimky môžu platiť najviac na obdobie 30 rokov. V prípade dokumentov, na ktoré sa vzťahujú výnimky týkajúce sa súkromia alebo obchodných záujmov, a v prípade citlivých dokumentov môžu výnimky, ak to je nevyhnutné, platiť aj na dlhšie obdobie.“
Článok 7 nariadenia č. 1049/2001 týkajúci sa postupu pri vybavovaní prvej žiadosti stanovuje:
„1.   Žiadosť o prístup k dokumentu sa bezodkladne spracuje. Potvrdenie o jej prijatí sa pošle žiadateľovi. Do 15 pracovných dní od zaevidovania žiadosti orgán buď povolí prístup k požadovanému dokumentu a v danej lehote zabezpečí prístup v súlade s článkom 10, alebo písomne oznámi dôvody úplného alebo čiastočného zamietnutia žiadosti a informuje žiadateľa o jeho práve podať opakovanú žiadosť v súlade s odsekom 2 tohto článku.
2.   V prípade úplného alebo čiastočného zamietnutia môže žiadateľ do 15 pracovných dní od obdržania odpovede od orgánu podať opakovanú žiadosť s požiadavkou, aby orgán prehodnotil svoje stanovisko.
3.   Vo výnimočných prípadoch, napríklad v prípade žiadosti týkajúcej sa veľmi dlhého dokumentu alebo veľkého počtu dokumentov, môže byť lehota stanovená v odseku 1 predĺžená o 15 pracovných dní za podmienky, že žiadateľovi sa táto skutočnosť vopred oznámi a poskytne sa mu podrobné odôvodnenie.“
Článok 8 nariadenia č. 1049/2001 týkajúci sa postupu pri vybavovaní opakovanej žiadosti stanovuje:
„1.   Opakovaná žiadosť sa bezodkladne spracuje. Do 15 pracovných dní od zaevidovania takejto žiadosti orgán buď povolí prístup k požadovanému dokumentu a v danej lehote poskytne prístup v súlade s článkom 10, alebo písomne oznámi dôvody úplného alebo čiastočného zamietnutia žiadosti. V prípade úplného alebo čiastočného zamietnutia žiadosti orgán informuje žiadateľa o opravných prostriedkoch, ktoré má k dispozícii, a to začatie súdneho konania proti orgánu a/alebo sťažnosť ombudsmanovi v súlade s podmienkami stanovenými v príslušných článkoch 230 [ES] a 195 [ES].
2.   Vo výnimočných prípadoch, napríklad v prípade žiadosti týkajúcej sa veľmi dlhého dokumentu alebo veľkého počtu dokumentov, sa lehota ustanovená v odseku 1 môže predĺžiť o 15 pracovných dní za podmienky, že žiadateľovi sa táto skutočnosť vopred oznámi a poskytne sa mu podrobné odôvodnenie.
3.   Ak sa orgánu nepodarí odpovedať na žiadosť v stanovenej lehote, považuje sa to za zápornú odpoveď a podľa príslušných ustanovení Zmluvy o ES má žiadateľ nárok začať súdne konanie proti orgánu a/alebo podať sťažnosť ombudsmanovi.“
Na základe nariadenia č. 1049/2001 Európska komisia prijala rozhodnutie 2001/937/ES, ESUO, Euratom z 5. decembra 2001, ktorým sa mení jej rokovací poriadok (
Ú. v. ES L 345, s. 94
; Mim. vyd. 01/003, s. 408), ktoré obsahovalo v prílohe ustanovenia upravujúce právo na prístup k dokumentom, ktoré má Komisia, a v podstate prebralo už citované ustanovenia nariadenia č. 1049/2001.
2.
Právna úprava Spoločenstva v oblasti dovozu banánov
Nariadenie Rady (EHS) č. 404/93 z 13. februára 1993 o spoločnej organizácii trhu s banánmi (
Ú. v. ES L 47, s. 1
; Mim. vyd. 03/013, s. 388) zaviedlo od 1. júla 1993 spoločný systém dovozu z tretích krajín.
V rámci uvedeného systému, tak ako bolo zavedené jeho uplatňovanie od 1. januára 1999 nariadením Komisie (ES) č. 2362/98 z 28. októbra 1998 o podrobných pravidlách na uplatňovanie nariadenia č. 404/93 týkajúceho sa opatrení pri dovoze banánov do Spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 293, s. 32
), príslušné orgány členských štátov sú povinné každý rok oznámiť Komisii zoznamy u nich zaregistrovaných prevádzkovateľov spolu s údajmi týkajúcimi sa množstiev uvádzanými na trh každým z nich v priebehu referenčného obdobia, množstiev uvedených v žiadostiach predložených prevádzkovateľmi na prebiehajúci rok a množstiev naozaj uvedených na trh s uvedením čísiel použitých dovozných licencií [pozri najmä článok 4 nariadenia Komisie (EHS) č. 1442/93 z 10. júna 1993 o podrobných pravidlách na uplatňovanie opatrení pri dovoze banánov do Spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 142, s. 6
) a článok 6 ods. 2 a článok 28 ods. 2 nariadenia č. 2362/98], ako aj niektoré štvrťročné štatistické a hospodárske informácie týkajúce sa najmä dovozných licencií (pozri najmä článok 21 nariadenia č. 1442/93 a článok 27 nariadenia č. 2362/98).
Každý tradičný prevádzkovateľ má prístup k colným kvótam v hraniciach individuálneho referenčného množstva vypočítaného príslušnými orgánmi členských štátov na základe dovozov vykonaných počas určeného obdobia. Odovzdanie predmetných zoznamov umožňuje Komisii preveriť údaje, ktoré majú k dispozícii príslušné vnútroštátne orgány, a v prípade potreby oznámiť zoznamy iným členským štátom na účely odhalenia alebo prevencie pred zneužívajúcimi vyhláseniami prevádzkovateľov. Na základe odovzdaných údajov Komisia stanovuje, ak je to potrebné, jednotný vyrovnávací koeficient, ktorý majú uplatňovať členské štáty na referenčné množstvá prevádzkovateľov v súlade s článkom 4 nariadenia č. 1442/93 a článkami 6 a 28 nariadenia č. 2362/98.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobca, Co-Frutta Soc. coop., je talianskou spoločnosťou, ktorá sa venuje dozrievaniu banánov. Prostredníctvom talianskej tlače sa dozvedela o údajne podvodnom dovoze banánov so zníženým clom do Európskeho spoločenstva medzi marcom 1998 a júnom 2000 na základe falošných dovozných licencií.
Žalobca sa považuje za dotknutého uvedenými dovozmi z dôvodu závažných skreslení cien spôsobených uvedením dodatočných množstiev na trh Spoločenstva, pričom došlo k prekročeniu colnej kvóty, a tvrdí, že spôsobená škoda by bola ešte väčšia, keby sa ukázalo, že dovozy boli vykonané nie s falošnými licenciami, ale s riadnymi licenciami vydanými na základe skreslených alebo nesprávnych referenčných množstiev s dôsledkom zníženia jeho referenčného množstva.
Rozsudkom zo 16. októbra 2003, Co-Frutta/Komisia (T-47/01, Zb. s. II-4441, ďalej len „rozsudok Co-Frutta I“), Súd prvého stupňa zamietol žalobu podanú žalobcom proti prvému rozhodnutiu Komisie, ktorým mu bol čiastočne odmietnutý prístup k niektorým dokumentom týkajúcim sa režimu Spoločenstva týkajúceho sa dovozu banánov.
Žalobca požiadal listom z 20. januára 2004, adresovaným generálnemu riaditeľstvu (GR) Komisie pre poľnohospodárstvo, zaregistrovaným 21. januára 2004, o prístup k zoznamu tradičných prevádzkovateľov zaregistrovaných v priebehu rokov 1998, 1999 a 2000 s uvedením:
a)
množstva banánov dovezených v prípade každého prevádzkovateľa v priebehu obdobia od roku 1994 do roku 1996;
b)
predbežného referenčného množstva prideleného každému prevádzkovateľovi na roky 1998, 1999 a 2000;
c)
licencií (množstiev) vydaných každému prevádzkovateľovi počas rokov 1998, 1999 a 2000 a ich príslušného využitia.
Listom z 10. februára 2004 vedúci sekcie B 1 na GR pre poľnohospodárstvo informoval žalobcu o predĺžení lehoty stanovenej na zaslanie odpovede na túto žiadosť o pätnásť pracovných dní. Uviedol okrem toho nemožnosť odovzdať dokumenty uvedené v bode 14 písm. c) vyššie, keďže išlo o „dokumenty vnútroštátneho orgánu neodovzdané Európskej komisii“.
Listom zo 16. februára 2004 žalobca oznámil Komisii svoje pochybnosti, pokiaľ ide o zákonnosť predĺženia lehoty, a vyzval ju na okamžité vyhovenie prvej žiadosti o prístup k dokumentom.
Keďže žalobca nedostal žiadnu odpoveď ani po uplynutí predĺženej lehoty, podal 13. apríla 2004 generálnemu tajomníkovi Komisie opakovanú žiadosť na základe článku 7 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001.
Dňa 28. apríla 2004 žalobca dostal zápornú odpoveď na svoju prvú žiadosť o prístup k dokumentom zo strany generálneho riaditeľa GR pre poľnohospodárstvo.
Dňa 3. mája 2004 žalobca zaslal novú opakovanú žiadosť generálnemu tajomníkovi Komisie, pričom uviedol, že týmto aktom berie späť svoju žiadosť z 13. apríla 2004.
Listom z 27. mája 2004 vedúceho sekcie B 2 generálneho sekretariátu Komisie bola lehota stanovená oznámením o odpovedi na opakovanú žiadosť z 3. mája 2004 predĺžená o pätnásť pracovných dní.
Dňa 18. júna 2004, v deň uplynutia predĺženej lehoty na poskytnutie odpovede na opakovanú žiadosť z 3. mája 2004, vedúci sekcie B 2 informoval žalobcu e-mailom o nemožnosti odpovedať mu v stanovenej lehote, pričom prisľúbil okamžitú odpoveď.
Dňa 30. augusta 2004 žalobca dostal list od generálneho tajomníka Komisie z 10. augusta 2004 (ďalej len „rozhodnutie z 10. augusta 2004“) potvrdzujúci v podstate pôvodné rozhodnutie o odmietnutí prístupu generálneho riaditeľa GR pre poľnohospodárstvo z 28. apríla 2004, pričom mu bol poskytnutý čiastočný prístup k dokumentom uvedeným v bode 14 vyššie a bol pripojený zoznam tradičných prevádzkovateľov zaregistrovaných na roky 1999 a 2000.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobca návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 27. augusta (vec T-355/04) a 9. novembra 2004 (vec T-446/04) podal žaloby, na základe ktorých sa začali tieto konania.
Uznesením predsedu druhej komory Súdu prvého stupňa z 15. októbra 2007 boli tieto dve veci spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté počas pojednávania 2. decembra 2008.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil odpoveď na prvú žiadosť o prístup k dokumentom z 28. apríla 2004, implicitné rozhodnutie z 18. júna 2004 o zamietnutí opakovanej žiadosti podanej 3. mája 2004 (vec T-355/04) a rozhodnutie z 10. augusta 2004 (vec T-446/04),
—
ako opatrenie na zabezpečenie priebehu konania nariadil Komisii predložiť všetky odpovede získané od členských štátov po konzultácii, ktorú vykonala, pokiaľ ide o jeho žiadosť o prístup (vec T-446/04),
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania (veci T-355/04 a T-446/04).
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
Právny stav
1.
O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia bez toho, aby z formálneho hľadiska vzniesla námietku neprípustnosti, ako uviedla na pojednávaní, tvrdí, odkazujúc na bod 31 rozsudku Co-Frutta I, že žaloba proti akémukoľvek aktu inému ako rozhodnutiu z 10. augusta 2004 je neprípustná z dôvodu, že nejde o napadnuteľný akt v zmysle článku 230 ES.
Žalobca tvrdí, že jeho návrh na zrušenie rozhodnutia uvedeného v liste generálneho riaditeľa GR pre poľnohospodárstvo zamietajúceho prvú žiadosť musí byť považovaný za prípustný. Odpoveď poskytnutá generálnym riaditeľom GR pre poľnohospodárstvo, pokiaľ ide o prvú žiadosť, nemožno považovať za čisto prípravný akt, odlišný od konečného rozhodnutia, keďže konečným rozhodnutím bola odpoveď poskytnutá na prvú žiadosť a ticho, ktoré nasledovalo po opakovanej žiadosti.
Okrem toho žalobca uvádza, že obe žaloby vo veciach T-355/04 a T-446/04 musia byť považované za prípustné. Žalobca totiž tvrdí, že keby bola výslovná odpoveď na opakovanú žiadosť prijatá v lehote alebo prinajmenšom mu bola doručená s dostatočným predstihom vo vzťahu k uplynutiu lehoty na podanie opravného prostriedku proti implicitnému zamietnutiu, istotne by bol napadol výlučne a len explicitné opatrenie.
Posúdenie Všeobecným súdom
Je potrebné rozlišovať tri akty, ktoré sú predmetom návrhu na zrušenie zo strany žalobcu. Prvým aktom je odpoveď na prvú žiadosť o prístup k dokumentom z 28. apríla 2004 (ďalej len „list z 28. apríla 2004“); druhým aktom je implicitné rozhodnutie o zamietnutí opakovanej žiadosti (ďalej len „implicitné rozhodnutie“); tretím aktom je rozhodnutie z 10. augusta 2004.
O liste z 28. apríla 2004
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry na to, aby list mohol byť považovaný za rozhodnutie v zmysle článku 230 ES, otvárajúc tak možnosť podať žalobu o neplatnosť, nestačí, aby bol zaslaný inštitúciou Spoločenstva jeho adresátovi ako odpoveď na ním podanú žiadosť (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. októbra 1993, Zunis Holding a i./Komisia,
T-83/92, Zb. s. II-1169
, bod 30 a tam citovanú judikatúru). Aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 230 ES, sú len opatrenia, ktoré majú právne záväzné účinky, ktorými ovplyvňujú záujmy žalobcu, pričom podstatným spôsobom menia jeho právne postavenie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. novembra 2007, Pitsiorlas/Rada a ECB, T-3/00 a T-337/04, Zb. s. II-4779, bod 58).
Pokiaľ ide konkrétnejšie o akty alebo rozhodnutia, ktorých príprava sa realizuje vo viacerých fázach, v zásade sú aktmi, ktoré by mohli byť predmetom žaloby o neplatnosť, len tie opatrenia, ktoré s konečnou platnosťou predstavujú stanovisko predmetnej inštitúcie v rámci konania. Z toho vyplýva, že predbežné opatrenia alebo opatrenia čisto prípravnej povahy nemôžu byť predmetom žaloby o neplatnosť (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 10; uznesenia Súdu prvého stupňa z 21. novembra 2005, Tramarin/Komisia, T-426/04, Zb. s. II-4765, bod 25, a zo 17. júna 2008, FMC Chemical/EFSA, T-312/06, neuverejnené v Zbierke, bod 43).
Konanie o prístup k dokumentom Komisie, upravené článkami 6 až 8 nariadenia č. 1049/2001, ako aj článkami 2 až 4 prílohy k rozhodnutiu 2001/937, prebieha v dvoch štádiách. Najprv musí žiadateľ poslať Komisii prvú žiadosť o prístup k dokumentom. Komisia musí v zásade odpovedať na prvú žiadosť v lehote pätnásť pracovných dní odo dňa doručenia uvedenej žiadosti. Potom môže žiadateľ v prípade úplného alebo čiastočného zákazu podať v lehote pätnásť pracovných dní odo dňa doručenia prvej odpovede Komisie opakovanú žiadosť generálnemu tajomníkovi Komisie, na ktorú musí tento v zásade odpovedať v lehote pätnásť pracovných dní odo dňa jej doručenia. V prípade úplného alebo čiastočného zamietnutia môže žiadateľ podať žalobu proti inštitúcii a/alebo podať sťažnosť ombudsmanovi, a to v závislosti od podmienok stanovených v článkoch 230 ES a 195 ES.
Podľa judikatúry z uplatnenia článku 3 v spojení s článkom 4 prílohy k rozhodnutiu 2001/937, ako aj z článku 8 nariadenia č. 1049/2001 jasne vyplýva, že odpoveď na prvú žiadosť predstavuje len prvé zaujatie stanoviska, ktoré dáva žiadateľovi možnosť vyzvať generálneho tajomníka Komisie, aby toto stanovisko prehodnotil (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2006, Franchet a Byk/Komisia, T-391/03 a T-70/04, Zb. s. II-2023, bod 47).
V dôsledku toho iba opatrenie prijaté generálnym tajomníkom Komisie, ktoré má povahu rozhodnutia a v celom rozsahu nahrádza predtým zaujaté stanovisko, môže vyvolať právne účinky, ktoré majú vplyv na záujmy žiadateľa, a preto byť predmetom žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Franchet a Byk/Komisia, už citovaný, body 47 a 48; pozri tiež v tomto zmysle a analogicky rozsudok Co-Frutta I, body 30 a 31). Preto odpoveď na prvú žiadosť nemá právne účinky a nemôže byť považovaná za napadnuteľný akt.
Z toho vyplýva, že žaloba podaná vo veci T-355/04 musí byť zamietnutá ako neprípustná v rozsahu, v akom smeruje proti listu z 28. apríla 2004.
O zamietavom implicitnom rozhodnutí
Pokiaľ ide o návrh na zrušenie implicitného rozhodnutia, žalobca správne tvrdí, že takéto rozhodnutie bolo vytvorené po uplynutí lehoty na odpoveď. Opakovaná žiadosť bola totiž podaná žalobcom 3. mája 2004 a zaregistrovaná Komisiou 4. mája 2004. Lehota na odpoveď v dĺžke pätnásť pracovných dní bola predĺžená o pätnásť pracovných dní Komisiou listom z 27. mája 2004. Táto nová lehota uplynula 18. júna 2004. Preto podľa článku 8 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 to, že neexistovala odpoveď Komisie, musí byť považované za skutočnosť, ktorá spôsobila po uplynutí lehoty vznik zápornej odpovede, ktorá môže byť predmetom žaloby o neplatnosť.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že nedostatok záujmu na konaní je jednou z prekážok konania z dôvodov verejného záujmu, ktorú môže súd Spoločenstva skúmať
ex offo
(pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. septembra 2004, MCI/Komisia, T-310/00, Zb. s. II-3253, bod 45 a tam citovanú judikatúru).
Takisto je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná len v rozsahu, v akom žalobca má záujem na zrušení napadnutého aktu (pozri rozsudok MCI/Komisia, už citovaný, bod 44 a tam citovanú judikatúru).
Záujem žalobcu na konaní musí vzhľadom na predmet žaloby existovať v štádiu podania tejto žaloby, inak by bola neprípustná.
Keďže Komisia neposkytla dôkaz, napríklad najmä predložením potvrdenia o doručení, o dni doručenia listu obsahujúceho rozhodnutie z 10. augusta 2004 žalobcovi, je potrebné konštatovať, že v čase podania žaloby vo veci T-355/04 žalobca mal záujem na konaní a že k tomuto dátumu bola žaloba prípustná.
Záujem na konaní však musí pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, inak by muselo byť konanie zastavené, čo predpokladá, že výsledok konania môže priniesť prospech strane, ktorá žalobu podala (rozsudok Súdneho dvora zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C-362/05 P, Zb. s. I-4333, bod 42; pozri tiež v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 2005, First Data a i./Komisia,
T-28/02, Zb. s. II-4119
, body 35 až 38).
Ak však v priebehu konania žalobcov záujem na konaní zanikne, rozhodnutie Všeobecného súdu vo veci samej žalobcovi neprinesie žiaden prospech (rozsudok Wunenburger/Komisia, už citovaný, bod 43).
V predmetnom prípade je potrebné domnievať sa, že nie je potrebné rozhodnúť o žalobe vo veci T-355/04 v rozsahu, v akom smeruje proti implicitnému rozhodnutiu, keďže žalobca už nemá záujem na konaní proti tomuto rozhodnutiu, pretože bolo prijaté rozhodnutie z 10. augusta 2004, ktorého zrušenia sa domáha vo veci T-446/04. Prijatím explicitného rozhodnutia z 10. augusta 2004 totiž Komisia
de facto
pristúpila k odvolaniu predtým vydaného implicitného rozhodnutia.
Prípadné zrušenie z dôvodu vady týkajúcej sa formy implicitného rozhodnutia a zrušenie rozhodnutia z 10. augusta 2004 z dôvodu nedostatku právomoci môže viesť len k novému rozhodnutiu, rovnakému, pokiaľ ide o podstatu veci, s rozhodnutím z 10. augusta 2004 [pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora zo 6. júla 1983, Geist/Komisia, 117/81, Zb. s. 2191, bod 7; rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1992, Díaz García/Parlament,
T-43/90, Zb. s. II-2619
, bod 54, a z 3. decembra 2003, Audi/ÚHVT (TDI), T-16/02, Zb. s. II-5167, body 97 a 98]. Okrem toho skúmanie žaloby proti implicitnému rozhodnutiu nemožno odôvodniť ani cieľom vyhnúť sa tomu, aby sa opakovala vytýkaná protiprávnosť v zmysle bodu 50 už citovaného rozsudku Wunenburger/Komisia, ani cieľom uľahčiť prípadnú žalobu o náhradu škody, keďže uvedené ciele môžu byť dosiahnuté skúmaním žaloby vo veci T-446/04.
Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že nie je potrebné rozhodnúť o žalobe vo veci T-355/04.
2.
O veci samej
Žalobca na podporu svojej žaloby vo veci T-446/04 proti rozhodnutiu z 10. augusta 2004 v podstate uvádza štyri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na nedostatku právomoci Komisie prijať rozhodnutie z 10. augusta 2004, pretože došlo k porušeniu procesných lehôt stanovených nariadením č. 1049/2001 a rozhodnutím 2001/937. Druhý žalobný dôvod je založený na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o stotožnenie stanoviska Komisie so stanoviskom niektorých členských štátov a na protichodnosti odôvodnenia listu z 28. apríla 2004, čo predstavuje porušenie pravidiel týkajúcich sa konzultácie s tretími osobami. Tretí žalobný dôvod je založený na nedostatku odôvodnenia a nesprávnom uplatnení výnimky týkajúcej sa ochrany obchodných záujmov uvedenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001, ako aj na tom, že čiastočné odmietnutie prístupu k niektorým dokumentom bolo nesprávne a protichodné. Štvrtý žalobný dôvod je založený na neexistencii rozhodnutia, pokiaľ ide o dokumenty uvedené v bode 14 písm. c) vyššie.
O prvom žalobnom dôvode založenom na nedostatku právomoci Komisie na prijatie rozhodnutia z 10. augusta 2004 a na porušení procesných lehôt stanovených nariadením č. 1049/2001 a rozhodnutím 2001/937
O prvej časti založenej na nedostatku právomoci Komisie na prijatie rozhodnutia z 10. augusta 2004
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že rozhodnutie z 10. augusta 2004 bolo prijaté napriek tomu, že Komisia nemala právomoc skúmať opakovanú žiadosť. Žalobca odkazuje na článok 8 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001.
Opakovaná žiadosť žalobcu bola podaná 3. mája 2004 a Komisia si predĺžila lehotu na odpoveď listom z 27. mája 2004, takže táto lehota uplynula 18. júna 2004. Žalobca však zdôrazňuje, že rozhodnutie generálneho tajomníka Komisie pochádza z 10. augusta 2004 a bolo mu doručené až 30. augusta 2004.
Žalobca tvrdí, že v prípade, keď norma pripisuje mlčaniu Komisie presný význam, a to zamietnutie žiadosti, proti ktorému je možné podať žalobu, toto implicitné zamietnutie predstavuje konečné rozhodnutie Komisie a zbavuje ju jej právomoci pokračovať v skúmaní žiadosti bez toho, aby bolo potrebné, aby norma stanovila výslovne zánik takejto možnosti.
Žalobca tvrdí, že pripustiť, že Komisia má vždy možnosť prijať výslovné rozhodnutie po prijatí implicitného zamietavého rozhodnutia, by viedlo Komisiu k tomu, že by nedbala na záväzné lehoty stanovené právnou úpravou prístupu k dokumentom. To podľa žalobcu predstavuje zjavné narušenie zásady právnej istoty a núti občanov k podaniu dvoch žalôb o neplatnosť, jednej proti implicitnému rozhodnutiu a druhej proti explicitnému rozhodnutiu, čo je situácia, v ktorej sa nachádzal žalobca.
Komisia tvrdí, že procesné lehoty stanovené v nariadení č. 1049/2001 majú za cieľ zabezpečiť čo najrýchlejší postup umožňujúci žiadateľovi dostať v primeranej lehote konečné rozhodnutie týkajúce sa jeho žiadosti o prístup. Hoci lehoty sú záväzné, každé rozhodnutie k opakovanej žiadosti prijaté oneskorene by bolo neplatné z dôvodu nedostatku právomoci inštitúcie, a to aj v prípade, že by inštitúcia napokon poskytla prístup k požadovaným dokumentom.
Komisia tvrdí, že prípadná škoda spôsobená prekročením lehôt môže byť zohľadnená na účely posúdenia mimozmluvnej zodpovednosti inštitúcie. V každom prípade prekročenie lehôt nemôže ovplyvniť platnosť prijatého rozhodnutia.
— Posúdenie Všeobecným súdom
Počas správneho konania prebiehajúceho pred Komisiou je Komisia povinná dodržiavať procesné záruky stanovené právom Spoločenstva (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso Española/Komisia,
T-348/94, Zb. s. II-1875
, bod 56, a z 18. júna 2008, Hoechst/Komisia,
T-410/03, Zb. s. II-881
, bod 128).
Lehota pätnásť pracovných dní, ktorú je možné predĺžiť a v rámci ktorej inštitúcia musí odpovedať na opakovanú žiadosť, uvedená v článku 8 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1049/2001, je záväzná. Uplynutie tejto lehoty však nespôsobuje to, že by inštitúcia bola zbavená právomoci prijať rozhodnutie.
Keby totiž normotvorca chcel spojiť takýto dôsledok s mlčaním inštitúcie, bola by o tom špecifická zmienka v predmetnej právnej úprave. Komisia sa odvoláva v tejto súvislosti oprávnene na článok 4 ods. 3 a 4 a článok 5 ods. 6 rozhodnutia Rady 1999/468/ES z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu (
Ú. v. ES L 184, s. 23
; Mim. vyd. 01/003, s. 124). Takéto ustanovenia však nie sú v nariadení č. 1049/2001.
V oblasti prístupu k dokumentom normotvorca stanovil dôsledky prekročenia lehoty uvedenej v článku 8 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1049/2001, a to tak, že určil v článku 8 ods. 3 uvedeného nariadenia, že jej nedodržanie zo strany inštitúcie zakladá právo na podanie žaloby na súd.
V tejto súvislosti dôsledky, ktoré si žalobca želá pripísať tomu, že Komisia prekročila lehotu stanovenú v článku 8 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1049/2001, musia byť považované za neproporcionálne. Žiadna právna zásada nespôsobuje, že by správny orgán stratil svoju právomoc odpovedať na žiadosť, a to aj mimo lehôt stanovených na tento účel. Mechanizmus zamietajúceho implicitného rozhodnutia bol stanovený s cieľom znížiť riziko, že správny orgán sa rozhodne neodpovedať na žiadosť o prístup k dokumentom a unikne akémukoľvek súdnemu preskúmaniu, a nie preto, aby sa všetky oneskorené rozhodnutia stali protiprávnymi. Naopak, správny orgán má v zásade povinnosť poskytnúť, hoci neskoro, odôvodnenú odpoveď na každú žiadosť subjektu. Takéto riešenie je v súlade s funkciou mechanizmu zamietavého implicitného rozhodnutia, ktorou je umožniť subjektom napadnúť nečinnosť správneho orgánu s cieľom získať jeho odôvodnenú odpoveď.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, takýto výklad nemá vplyv na cieľ ochrany práv subjektov sledovaný článkom 253 ES a neumožňuje Komisii nedbať na záväzné lehoty stanovené nariadením č. 1049/2001 a rozhodnutím 2001/937. Nápravy prípadnej škody spôsobenej nedodržaním lehôt na odpoveď je totiž možné sa domáhať na Všeobecnom súde prostredníctvom žaloby o náhradu škody.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy sa prvá časť prvého žalobného dôvodu musí zamietnuť.
O druhej časti založenej na porušení procesných lehôt stanovených nariadením č. 1049/2001 a rozhodnutím 2001/937
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že Komisia porušila procesné lehoty, ktorými sa spravuje prístup k dokumentom.
Okrem toho predĺženie lehoty na odpoveď Komisie na opakovanú žiadosť o pätnásť pracovných dní z dôvodu potreby konzultácie tretích osôb, pokiaľ ide o niektoré dokumenty, ku ktorým sa žiadal prístup, oznámené žalobcovi listom z 27. mája 2004, bolo protiprávne.
Podľa žalobcu totiž možnosť predĺženia lehoty o pätnásť pracovných dní je stanovená výlučne v prípade komplexných alebo objemných žiadostí, v zmysle článku 2 druhého odseku prílohy rozhodnutia 2001/937. Toto ustanovenie vôbec neuvádza možnosť predĺžiť lehotu v prípade, keď Komisia musí konzultovať tretiu osobu, pokiaľ ide o žiadosť o prístup.
Okrem toho sa žalobca odvoláva na článok 5 ods. 5 prílohy rozhodnutia 2001/937, podľa ktorého „konzultovaná tretia osoba, od ktorej dokument pochádza, má na odpoveď lehotu najmenej piatich pracovných dní, ktorá však musí Komisii umožniť dodržiavať vlastné lehoty pre odpoveď“. Žalobca tvrdí, že Komisia je povinná vyjadriť sa, aj keď autor predmetných dokumentov odpovie neskoro. Navyše Komisia pristúpila k druhej konzultácii s dotknutými členskými štátmi v rozpore s právnou úpravou Spoločenstva o prístupe k dokumentom.
Žalobca v replike zdôrazňuje, že lehoty uvedené v už citovaných ustanoveniach predstavujú skutočné povinnosti Komisie.
Komisia nepopiera záväznú povahu lehôt stanovených nariadením č. 1049/2001 a rozhodnutím 2001/937, ale tvrdí, že nedodržanie týchto lehôt spôsobuje dôsledky výlučne procesnoprávnej a nie hmotnoprávnej povahy.
Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa nedodržania článku 5 ods. 5 prílohy rozhodnutia 2001/937, Komisia zdôrazňuje, že konzultácia bola v predmetnom prípade obzvlášť dôležitá, keďže autormi — tretími osobami, boli členské štáty a že nariadenie č. 1049/2001 im poskytuje osobitné zaobchádzanie.
Komisia takisto zdôrazňuje, pokiaľ ide o zákonnosť rozhodnutia z 10. augusta 2004, že generálny tajomník nepristúpil k novej konzultácii s členskými štátmi po zaregistrovaní opakovanej žiadosti. S cieľom pripraviť odpoveď na túto žiadosť osoby patriace do príslušnej služby generálneho sekretariátu iba diskutovali znovu o celom spise, najmä o výsledkoch konzultácie zorganizovanej zo strany GR pre poľnohospodárstvo.
— Posúdenie Všeobecným súdom
Inštitúcia, ktorá dostala žiadosť o prístup k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu, a uvedený členský štát musia po tom, ako bola táto žiadosť oznámená touto inštitúciou uvedenému členskému štátu, začať bez meškania lojálny dialóg týkajúci sa prípadného uplatnenia výnimiek stanovených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001, pričom musia dbať najmä na potrebu umožniť uvedenej inštitúcii zaujať stanovisko v lehote, v ktorej je podľa článkov 7 a 8 tohto nariadenia jej povinnosťou rozhodnúť o tejto žiadosti o prístup (rozsudok Súdneho dvora z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia, C-64/05 P, Zb. s. I-11389, ďalej len „rozsudok Súdneho dvora IFAW“, bod 86). Článok 8 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje teda Komisii povinnosť dodržiavať záväznú lehotu pätnásť pracovných dní, prípadne predĺženú, a to aj v prípade konzultácie s tretími osobami.
Prekročenie lehôt stanovených týmto ustanovením však automaticky nespôsobuje zrušenie rozhodnutia prijatého po uplynutí lehoty (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 3. apríla 2003, Vieira a i./Komisia,
T-44/01, T-119/01 a T-126/01, Zb. s. II-1209
, body 167 až 170). Zrušenie rozhodnutia len z dôvodu prekročenia lehôt stanovených nariadením č. 1049/2001 a rozhodnutím 2001/937 by spôsobilo len opätovné začatie správneho konania o prístup k dokumentom. V každom prípade náhrada prípadnej škody vyplývajúcej z oneskorenia s odpoveďou zo strany Komisie môže byť požadovaná prostredníctvom žaloby o náhradu škody.
Pokiaľ ide o zákonnosť predĺženia lehoty na odpoveď, článok 2 druhý odsek prílohy rozhodnutia 2001/937 stanovuje možnosť predĺžiť lehotu v prípade komplexnej žiadosti. Počet žiadaných dokumentov a rôznosť ich autorov, ako to bolo v tejto veci, sú faktory, ktoré je potrebné zohľadniť pri kvalifikácii žiadosti o prístup k dokumentom ako komplexnej. V tejto súvislosti Komisia informovala žalobcu o potrebe predĺžiť lehotu v súlade s platnou právnou úpravou. Je teda potrebné odmietnuť tvrdenie o protiprávnom predĺžení lehoty na odpoveď.
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa druhej konzultácie členských štátov s Komisiou, žalobca nepredložil žiadny dôkaz preukazujúci, že Komisia pristúpila k tejto konzultácii medzi zamietnutím prvej žiadosti a výslovným zamietnutím opakovanej žiadosti. Toto tvrdenie teda nemožno uznať.
V dôsledku toho musí byť prvý žalobný dôvod zamietnutý ako nedôvodný.
O druhom žalobnom dôvode založenom na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o stotožnenie stanoviska Komisie so stanoviskom niektorých členských štátov a porušení pravidiel týkajúcich sa konzultácie s tretími osobami
O prvej časti založenej na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o stotožnenie stanoviska Komisie so stanoviskom niektorých členských štátov
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že podľa článku 5 prílohy rozhodnutia 2001/937, pokiaľ ide o dokumenty, ktoré má Komisia, ale ktoré pochádzajú od tretej osoby, prináleží Komisii, aby overila uplatniteľnosť výnimiek stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001. Komisia mala uviesť tvrdenia, na ktoré sa odvoláva, podľa pripomienok pochádzajúcich od konzultovaných tretích osôb a v prípade, že by sa odchýlila od týchto pripomienok, uviesť príslušný kritický názor. Podľa žalobcu sa členské štáty nemôžu obmedziť len na to, že oznámia svoj nesúhlas so zverejnením dokumentov, ale musia výslovne zaujať stanovisko k výnimkám, na ktoré sa odvolávajú.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd na účely preskúmania dosahu vyhlásení členských štátov a príslušného posúdenia, ktoré na základe nich vykonala Komisia, nariadil Komisii vo forme opatrenia na zabezpečenie priebehu konania predložiť na základe článku 65 písm. b) rokovacieho poriadku Všeobecného súdu všetky odpovede poskytnuté členskými štátmi, na ktorých založila svoje rozhodnutie.
Komisia tvrdí, pokiaľ ide o jej stotožnenie sa s odmietnutím zverejnenia zo strany väčšiny členských štátov, že v súlade s judikatúrou Súdu prvého stupňa IFAW (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. novembra 2004, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisia, T-168/02, Zb. s. II-4135, ďalej len „rozsudok Súdu prvého stupňa IFAW“, body 58 a 59), námietka členského štátu, hoci aj neodôvodnená, „predstavuje príkaz, aby [táto inštitúcia] nezverejnil[a] dotknutý dokument“.
Komisia sa teda domnieva, že návrhy na vydanie opatrení na zabezpečenie priebehu konania podané žalobcom nie sú potrebné, pretože odmietnutia zverejnenia vyjadrené členskými štátmi nie sú relevantné, keďže nemusia byť odôvodnené a zaväzujú Komisiu.
— Posúdenie Všeobecným súdom
V rozsudku Súdneho dvora IFAW bolo rozhodnutie odmietajúce prístup k dokumentom, ktoré mala Komisia, prijaté len na základe odmietnutia zverejnenia zo strany členských štátov, zrušené.
Normotvorca Spoločenstva najmä prijatím nariadenia č. 1049/2001 zrušil autorské pravidlo, ktoré dovtedy platilo. V tejto súvislosti je potrebné pripustiť, že vykladať článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001, ktorý stanovuje, že členský štát môže požiadať inštitúciu, aby nezverejnila dokument pochádzajúci od tohto členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu, ako udeľujúci členskému štátu všeobecné a bezpodmienečné právo veta ktoré mu umožňuje svojvoľne a bez povinnosti odôvodniť svoje rozhodnutie zabrániť zverejneniu akéhokoľvek dokumentu v držbe inštitúcie Spoločenstva len preto, lebo uvedený dokument pochádza z tohto členského štátu, nie je zlučiteľné s cieľmi nariadenia č. 1049/2001 (rozsudok Súdneho dvora IFAW, bod 58).
Inštitúcia nemôže vyhovieť námietke podanej členským štátom proti zverejneniu dokumentu, ktorý od neho pochádza, ak táto námietka nie je riadne odôvodnená alebo ak uvádzané odôvodnenie neodkazuje na výnimky stanovené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001. V prípade, že napriek výslovnej výzve v tomto zmysle, ktorú inštitúcia adresovala predmetnému členskému štátu, tento členský štát neposkytne takéto odôvodnenie, uvedená inštitúcia musí, ak sa sama domnieva, že sa na uvedenú situáciu nevzťahuje žiadna z uvedených výnimiek, sprístupniť žiadaný dokument (rozsudok Súdneho dvora IFAW, bod 88).
Preto keď námietka uvádzaná jedným alebo viacerými členskými štátmi proti zverejneniu dokumentu nie je v súlade s touto požiadavkou odôvodnenia, Komisia môže samostatne usúdiť, že jedna alebo viacero výnimiek stanovených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 sa uplatní na dokumenty, ktoré sú predmetom žiadosti o prístup.
V predmetnom prípade, hoci sa Komisia naozaj odvolala na odmietnutie niektorých členských štátov zverejniť niektoré žiadané dokumenty, svoje stanovisko založila na výnimke uvedenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 na účely odmietnutia zverejnenia týchto dokumentov, ako to bolo uvedené v bode 4 rozhodnutia z 10. augusta 2004. Preto údajný nedostatok odôvodnenia, pokiaľ ide o stotožnenie stanoviska Komisie s odmietnutím namietaným zo strany niektorých členských štátov, nemôže spôsobiť zrušenie rozhodnutia z 10. augusta 2004.
V dôsledku toho časť založená na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o stotožnenie stanoviska Komisie so stanoviskom niektorých členských štátov, musí byť zamietnutá.
O druhej časti založenej na porušení pravidiel týkajúcich sa konzultácie s tretími osobami
— Tvrdenia účastníkov konania
Podľa žalobcu generálny riaditeľ GR pre poľnohospodárstvo uviedol v rozhodnutí uvedenom v liste z 28. apríla 2004, po tom, ako predĺžil lehotu na odpoveď z dôvodu údajnej potreby konzultácie s členskými štátmi a odôvodnil odmietnutie prístupu výslovnými námietkami viacerých členských štátov, že odpoveď by bola v každom prípade aj tak záporná, pretože žiadané dokumenty sú súčasťou tých, ku ktorým prístup nemožno povoliť z dôvodu výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001. Žalobca pripomína, že ak bola Komisia od začiatku konania presvedčená, že nemôže poskytnúť prístup k predmetným dokumentom podľa výnimky uvedenej v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, nemala povinnosť konzultovať to s členskými štátmi.
Žalobca odkazuje na bod 56 rozsudku Súdu prvého stupňa IFAW, ktorý stanovuje, že „povinnosť Komisie poradiť sa s tretími osobami na základe článku 4 ods. 4 nariadenia [č. 1049/2001] nemá vplyv na jej právomoc rozhodnúť, či sa uplatní niektorá z výnimiek upravených v článku 4 ods. 1 a 2 [uvedeného] nariadenia“ a dochádza k záveru, že článok 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001 zakazuje konzultáciu s tretími osobami, ak je jasné, že dokument musí alebo naopak nemôže byť zverejnený.
Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie jasne uvádza, že odmietnutie prístupu vyplýva z dvoch kumulatívnych dôvodov, teda odmietnutie na základe námietky členských štátov a v každom prípade na základe výnimky týkajúcej sa ochrany obchodných záujmov prevádzkovateľov.
Komisia tvrdí, že nedošlo k nesprávnemu uplatneniu pravidiel upravujúcich konzultáciu s tretími osobami. Pripomína, že Všeobecný súd viackrát uviedol, že na členské štáty sa vzťahuje osobitné zaobchádzanie, pokiaľ ide o režim zavedený nariadením č. 1049/2001, pretože v súlade s článkom 4 ods. 5 tohto nariadenia sú inštitúcie Spoločenstva povinné zverejniť dokumenty pochádzajúce z členského štátu iba s jeho predchádzajúcim súhlasom. Podľa Komisie jej nemožno vytýkať, že vykonala konzultáciu s členskými štátmi, autormi dokumentov, ku ktorým by žalobca chcel mať prístup, napriek tomu, že sa sama domnievala, že nesmie zverejniť predmetné dokumenty na základe výnimky týkajúcej sa ochrany obchodných záujmov tradičných prevádzkovateľov.
Komisia tvrdí, že aj keby platilo, že členské štáty boli konzultované protiprávne, nie je to dostatočný dôvod na to, aby sa namietané odmietnutie prístupu stalo neplatným, pretože toto odmietnutie zostáva v plnej miere odôvodnené vzhľadom na inú uvádzanú výnimku, týkajúcu sa ochrany obchodných záujmov prevádzkovateľov.
— Posúdenie Všeobecným súdom
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že Komisia môže kumulovať konzultáciu s členskými štátmi a použitie jednej z výnimiek v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 (rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. marca 1997, WWF UK/Komisia,
T-105/95, Zb. s. II-313
, bod 61; zo 17. júna 1998, Svenska Journalistförbundet/Rada,
T-174/95, Zb. s. II-2289
, bod 114, a z 13. septembra 2000, Denkavit Nederland/Komisia,
T-20/99, Zb. s. II-3011
, bod 40).
Súdny dvor v rozsudku IFAW usúdil, že aj v prípade námietky zo strany členských štátov proti zverejneniu dokumentu sa Komisia musí z vlastného podnetu odvolať na jednu z výnimiek v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 s cieľom odmietnuť prístup k žiadaným dokumentom (rozsudok Súdneho dvora IFAW, body 68 a 99).
Aj keby sa predpokladalo, že konzultácia Komisie s členskými štátmi bola protiprávna, táto okolnosť nie je relevantná vo vzťahu k dôvodnosti odvolávania sa na výnimku založenú na ochrane obchodných záujmov tretích osôb, ktorá je okrem toho predmetom tretieho žalobného dôvodu.
Preto nie je možné považovať dve odôvodnenia uvádzané Komisiou za protichodné a je potrebné považovať druhú časť tohto žalobného dôvodu za nedôvodnú.
Tento žalobný dôvod je teda potrebné zamietnuť ako nedôvodný.
O treťom žalobnom dôvode založenom na nedostatku odôvodnenia a nesprávnom uplatnení výnimky týkajúcej sa ochrany obchodných záujmov uvedenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001, ako aj na tom, že čiastočné odmietnutie prístupu k niektorým dokumentom bolo nesprávne a protichodné
O prvej časti založenej na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o uplatnenie článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že napadnuté rozhodnutie len parafrázuje článok 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 bez toho, aby vysvetlilo dôvod, pre ktorý sa Komisia domnieva, že zverejnenie žiadaných dokumentov by malo dosah na obchodné záujmy dotknutých prevádzkovateľov. Žalobca tvrdí, že toto predstavuje porušenie článku 2 štvrtého odseku prílohy rozhodnutia 2001/937 a všeobecnejšie, povinnosti odôvodnenia uloženej článkom 253 ES.
Žalobca tvrdí, odkazujúc na judikatúru Súdneho dvora a Všeobecného súdu, že odôvodnenie požadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené charakteru predmetného aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, umožňujúce dotknutým subjektom spoznať dôvody prijatého opatrenia a príslušnému súdnemu orgánu vykonávať svoje preskúmanie. Vyvodzuje z toho, že Komisia musí uviesť analyticky formulované dôvody, pre ktoré považuje za uplatniteľnú výnimku týkajúcu sa ochrany obchodných záujmov a že sa nemôže obmedzovať na odvolanie sa na výnimku bez odôvodnenia. Podľa žalobcu judikatúra Komisii stanovuje, aby uviedla prinajmenšom pre každú kategóriu žiadaných dokumentov špecifické dôvody určené na to, aby umožnili adresátovi rozhodnutia odmietajúceho prístup posúdiť jeho dôvodnosť.
Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie výslovne uvádza dôvod odmietnutia tým, že stanovuje, že zverejnenie predmetných dokumentov by mohlo „poškodiť obchodné záujmy prevádzkovateľov, pretože by zverejnilo referenčné množstvá pridelené každému prevádzkovateľovi, ako aj skutočne dovezené množstvá každým prevádzkovateľom“ bez toho, aby bolo možné identifikovať nejaký verejný záujem spojený so zverejnením uvedených dokumentov.
Komisia tvrdí, že množstvá dovezených banánov každým prevádzkovateľom umožňujú určiť objem skutočnej činnosti každého prevádzkovateľa a predpoveď vývoja jeho činnosti. Tento typ údajov Komisia považuje za taký, že sa týka obchodných vzťahov podnikov a nie je verejný. Komisia uvádza, že žalobca, ktorý podniká na trhu banánov, sa nemôže tváriť, že nerozumie dôvodu, pre ktorý sa ona odvoláva na obchodnú ujmu predmetných prevádzkovateľov. Komisia na dôkaz toho poukazuje na to, že žalobca rozsiahlo argumentoval, pokiaľ ide o podstatu tejto záležitosti a odvolával sa na nesprávne uplatnenie tejto výnimky.
— Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa ustálenej judikatúry odôvodnenie požadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené charakteru predmetného aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá prijala akt, umožňujúce dotknutým subjektom spoznať dôvody prijatého opatrenia a príslušnému súdnemu orgánu vykonávať svoje preskúmanie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. januára 2008, Terezakis/Komisia, T-380/04, neuverejnený v Zbierke, bod 70).
Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie vymedzovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, pretože odpoveď na otázku, či odôvodnenie aktu zodpovedá požiadavkám článku 253 ES, musí byť posudzovaná nielen vzhľadom na text aktu, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich dotknutú oblasť (pozri rozsudky Súdneho dvora zo 6. marca 2003, Interporc/Komisia, C-41/00 P, Zb. s. I-2125, bod 55 a tam citovanú judikatúru, a Terezakis/Komisia, už citovaný, bod 70).
Pokiaľ ide o žiadosť o prístup k dokumentom, ak predmetná inštitúcia odmietne takýto prístup, musí na základe informácií, ktorými disponuje, v každom konkrétnom prípade preukázať, že na dokumenty, ku ktorým sa požaduje prístup, sa skutočne vzťahujú výnimky uvedené v nariadení č. 1049/2001. Nemusí byť však vždy možné uviesť dôvody odôvodňujúce utajenie vo vzťahu ku každému dokumentu bez toho, aby sa zverejnil jeho obsah, čím by sa výnimka pozbavila jej podstatného účelu (rozsudok Terezakis/Komisia, už citovaný, bod 71).
V predmetnom prípade Komisia jasne uviedla, že nezávisle od stanoviska členských štátov výnimka, na ktorej Komisia založila svoje odmietnutie, je výnimka v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001. Táto prax je v súlade s rozsudkom Súdneho dvora IFAW (body 68 a 99).
Okrem toho ako správne uvádza žalobca, Komisia naozaj prijala stručné odôvodnenie, znením blízke článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
Rozhodnutie z 10. augusta 2004, prijaté ako odpoveď na opakovanú žiadosť o prístup k dokumentom, je však dokumentom, ktorý má päť strán a zahŕňa jasnú analýzu. Komisia totiž v bode 4 tohto rozhodnutia uvádza, že v jej rozhodovacej praxi je ustálené, že referenčné množstvá a skutočne dovezené množstvá prevádzkovateľmi predstavujú údaje, ktoré nie je možné šíriť, pretože ich zverejnenie by mohlo spôsobiť ujmu obchodným záujmom uvedených prevádzkovateľov. Komisia uvádza, že na tieto informácie sa vzťahuje v dôsledku toho článok 4 ods. 2 prvá zarážka nariadenia č. 1049/2001. V bode 5 toho istého rozhodnutia Komisia vysvetľuje, že chcela potvrdiť svoju analýzu konzultáciou s členskými štátmi, autormi predmetných dokumentov. Veľká väčšina spomedzi nich potvrdila analýzu Komisie týkajúcu sa rizika dosahu na obchodné záujmy predmetných prevádzkovateľov a Komisia odmietla prístup k žiadaným dokumentom pochádzajúcim z členských štátov, ktoré namietali proti zverejneniu podľa článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001. Komisia sa okrem toho domnievala v bode 7 rozhodnutia z 10. augusta 2004, že záujem žalobcu získať prístup k žiadaným dokumentom nemožno považovať za taký, že by predstavoval prevažujúci verejný záujem.
Keďže rozhodnutie z 10. augusta 2004 jasne vykresľuje odôvodnenie sledované Komisiou, bolo by nadmerné vyžadovať špecifické odôvodnenie pre každé z posúdení, z ktorých toto odôvodnenie vychádza. Ďalej je dôležité poznamenať, že niektoré údaje nemôžu byť oznámené bez toho, aby bola narušená účinná ochrana obchodných záujmov iných prevádzkovateľov (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 1. júla 2008, Chronopost a La Poste/UFEX a i., C-341/06 P a C-342/06 P, Zb. s. I-4777, body 108 a 109).
Žalobca, tradičný prevádzkovateľ na trhu dovozu banánov do Spoločenstva, požiadal o prístup k veľmi presným dokumentom týkajúcim sa činnosti dovozu jeho konkurentov. Ako vyplýva zo zoznamu prevádzkovateľov, ku ktorému Komisia poskytla prístup za roky 1999 a 2000, žalobca žiada o sprístupnenie údajov týkajúcich sa dovozu zo strany 622 konkurenčných podnikov usadených v pätnástich členských štátoch. Komisia v bode 4 rozhodnutia z 10. augusta 2004 uviedla, že zverejnenie predmetných dokumentov by mohlo „poškodiť obchodné záujmy prevádzkovateľov, pretože by zverejnilo referenčné množstvá pridelené každému prevádzkovateľovi, ako aj skutočne dovezené množstvá každým prevádzkovateľom“. Je zjavné, že dovážané množstvá sa týkajú samotného jadra činnosti podnikov na trhu dovozu banánov.
Z toho vyplýva, že žalobca bol schopný v plnom rozsahu pochopiť dôvody odmietnutia, ku ktorému voči nemu došlo a Všeobecný súd mohol vykonať preskúmanie. Preto v rozhodnutí z 10. augusta 2004 nedošlo k porušeniu povinnosti odôvodnenia.
Prvú časť tretieho žalobného dôvodu je preto potrebné zamietnuť.
O druhej časti týkajúcej sa nesprávneho uplatnenia výnimky uvedenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že podmienky na uplatnenie článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 neboli splnené.
Zdôrazňuje, že všeobecná zásada spočívajúca v poskytnutí verejnosti čo najširšieho možného prístupu k dokumentom, ktoré má Komisia, uznaná v judikatúre Všeobecného súdu, stanovuje, že akákoľvek výnimka sa musí vykladať reštriktívne.
Žalobca uvádza, že v odvetví banánov Komisia nevykonáva tradičnú úlohu kontrolného orgánu chrániaceho hospodársku súťaž, ale v skutočnosti sama určuje — prostredníctvom kontroly a porovnania údajov odovzdaných členskými štátmi — podiel na trhu patriaci každému z prevádzkovateľov. Komisia je teda povinná zachovávať viac transparentnosti ako v iných odvetviach.
Podľa žalobcu zverejnenie žiadaných dokumentov nemôže mať dosah na obchodné záujmy iných prevádzkovateľov, pretože odvetvie obchodu s banánmi predstavuje trh, ktorý je prísne regulovaný v rámci spoločnej organizácie trhu s banánmi a v dôsledku toho sa iní prevádzkovatelia nemôžu dovolávať žiadnej ujmy týkajúcej sa dôvernosti obchodných údajov.
Žalobca tvrdí, že poznanie požadovaných informácií nemôže predstavovať prostriedok na získanie neoprávnenej konkurenčnej výhody, ale mu jednoducho umožní získať dodatočné prostriedky na ochranu svojich vlastných záujmov.
Okrem toho uvádza, že uplatniteľnosť výnimiek zo zverejnenia tu je obmedzená, keďže článok 4 ods. 7 nariadenia č. 1049/2007 stanovuje, že „výnimky stanovené v odsekoch 1 až 3 sa vzťahujú iba na obdobie, v priebehu ktorého je ochrana odôvodnená na základe obsahu daného dokumentu“. Žalobca teda uvádza, že nemôže získať konkurenčnú výhodu z predmetných dokumentov, pretože sa týkajú obdobia spred štyroch až desiatich rokov od dátumu podania jeho žiadosti.
Žalobca sa okrem toho odvoláva na prevažujúci verejný záujem v zmysle článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 na účely odôvodnenia zverejnenia dokumentov, na ktoré by sa inak vzťahovala výnimka. Tento záujem spočíva v dôležitosti odhalenia zneužívania zo strany jeho konkurentov s cieľom zabezpečiť dobré fungovanie spoločnej organizácie trhu s banánmi.
Tvrdí, že výnimka, na ktorej je založené odmietnutie Komisie, nemôže byť použitá: jediný prevádzkovateľ, ktorému vznikne ujma, je sám žalobca, ktorý sa bez možnosti prístupu k žiadaným dokumentom nachádza v situácii nemožnosti zistiť prípadnú existenciu podvodov týkajúcich sa dovozov banánov.
Komisia tvrdí, že informácie požadované žalobcom sú priamo spojené s činnosťou každého prevádzkovateľa, a patria teda nepopierateľne pod pojem obchodné záujmy uvedený v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia. Skutočnosť, že sa to týka colných kvót, nevylučuje to, že zverejnenie obchodných činností každého prevádzkovateľa môže spôsobiť ujmu takémuto prevádzkovateľovi.
Komisia potvrdzuje, že jej úloha sa obmedzuje na stanovenie adaptačného kvocientu uplatniteľného na všetky referenčné množstvá určené členskými štátmi v prípade, že súčet uvedených množstiev presahuje celkové disponibilné množstvo v rámci colných kvót. Preto nemôže mať žiadnu špecifickú povinnosť.
Komisia tvrdí, že nebolo potrebné poskytnúť špecifické odôvodnenie pre každú kategóriu dokumentov, ku ktorým sa žiadal prístup, keďže neexistovali rozdiely v dôvodoch odmietnutia.
Okrem toho Komisia tvrdí, že to, že žiadané dokumenty pochádzajú z minulosti, vôbec neovplyvňuje extrémne citlivú povahu chránených obchodných záujmov a uvádza napríklad ochranu požívanú historickými archívmi Spoločenstiev, ktorá môže byť aj viac ako 30 rokov. Dodáva, že údaje z rokov 1994 až 1996 slúžili ako základ na určenie referenčného množstva pre tradičných prevádzkovateľov v rámci režimu dovozu banánov, ktorý je v súčasnosti platný, a že údaje z rokov 1999 a 2000 nepochádzajú až tak z minulosti na to, aby nepožívali takúto ochranu.
Komisia tvrdí, že nie je možné považovať zverejnenie žiadaných dokumentov za zverejnenie vo verejnom záujme. Zdôrazňuje, že žalobca sa môže zúčastniť ako občianskoprávny subjekt na trestných konaniach začatých vo veci údajných podvodov, a uvádza, že v rámci súdneho konania je pripravená príslušným orgánom poskytnúť všetky dokumenty, ktoré sa od nej žiadajú.
— Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa ustálenej judikatúry je potrebné výnimky z prístupu k dokumentom vykladať a uplatňovať reštriktívnym spôsobom, aby nebolo znemožnené uplatnenie všeobecnej zásady spočívajúcej v poskytnutí čo najširšieho možného prístupu verejnosti k dokumentom, ktoré majú inštitúcie (rozsudok Súdneho dvora z 1. júla 2008, Švédske kráľovstvo a Maurizio Turco/Rada, C-39/05 P a C52/05 P, Zb. s. I-4723, bod 36; pozri tiež analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2001, Petrie a i./Komisia,
T-191/99, Zb. s. II-3677
, bod 66).
Okrem toho musí mať preskúmanie na účely spracovania žiadosti o prístup k dokumentom konkrétnu povahu. Samotná okolnosť, že sa dokument týka záujmu chráneného výnimkou, totiž nepostačuje na odôvodnenie jej uplatnenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Denkavit Nederland/Komisia, už citovaný, bod 45). Takéto uplatnenie môže v zásade byť odôvodnené iba za predpokladu, že inštitúcia predtým posúdi, po prvé, či by prístup k dokumentu konkrétne a skutočne narušil chránený záujem, a po druhé, či v prípadoch upravených v článku 4 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1049/2001 neexistuje prevažujúci verejný záujem na zverejnení predmetného dokumentu.
Konkrétne a individuálne preskúmanie každého dokumentu je potrebné tiež preto, lebo aj za predpokladu, že je jasné, že žiadosť o prístup sa týka dokumentov chránených výnimkou, jedine takéto preskúmanie umožní inštitúcii posúdiť možnosť poskytnúť žiadateľovi čiastočný prístup v súlade s článkom 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001. V rámci uplatňovania pravidiel postupu týkajúcich sa prístupu verejnosti k dokumentom Rady a Komisie [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 340, 1993, s. 41) Všeobecný súd už považoval za nedostatočné posúdenie dokumentov vykonané podľa kategórií, a nie vo vzťahu ku konkrétnym informáciám obsiahnutým v týchto dokumentoch. Preskúmanie vyžadované od inštitúcie mu musí teda umožniť konkrétne posúdiť, či sa uplatňovaná výnimka skutočne vzťahuje na všetky informácie obsiahnuté v predmetných dokumentoch (rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. októbra 2000, JT’s Corporation/Komisia, T-123/99, Zb. s. II-3269, bod 46; z 13. apríla 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisia,
T-2/03, Zb. s. II-1121
, bod 73, a Franchet a Byk/Komisia, už citovaný, bod 117).
Práve vzhľadom na tieto zásady je potrebné skúmať uplatnenie článku 4 nariadenia č. 1049/2001 zo strany Komisie na účely odmietnutia prístupu k žiadaným dokumentom.
V súlade s článkom 4 ods. 2 prvou zarážkou nariadenia č. 1049/2001 inštitúcie odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keby sa jeho zverejnením porušila ochrana obchodných záujmov určitej fyzickej alebo právnickej osoby, ak nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
V predmetnom prípade sa Komisia odvolávala na výnimku týkajúcu sa dosahu na obchodné záujmy prevádzkovateľov na účely odmietnutia prístupu k zoznamom obsahujúcim v prípade každého prevádzkovateľa uvedenie dovezeného množstva banánov v priebehu obdobia rokov 1994 až 1996 a predbežného referenčného množstva prideleného každému prevádzkovateľovi na roky 1999 a 2000, pričom v bode 3 poslednom odseku rozhodnutia z 10. augusta 2004 zdôraznila, že neexistuje zoznam tradičných prevádzkovateľov za rok 1998 v zmysle nariadenia č. 2362/98.
V prvom rade je potrebné konštatovať, že tieto dokumenty obsahujú dôverné informácie týkajúce sa spoločností, ktoré sú dovozcami banánov a ich obchodných činností, a musia v dôsledku toho byť považované za patriace do pôsobnosti výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
V druhom rade, pokiaľ ide o otázku, či Komisia skúmala, či by zverejnenie predmetných dokumentov malo konkrétne a účinne dosah na chránený záujem, čo žalobca spochybňuje a odvoláva sa na všeobecnosť odôvodnenia uvedeného v rozhodnutí z 10. augusta 2004, je potrebné pripomenúť, že Komisia v bode 4 uvedeného rozhodnutia uviedla, že zverejnenie uvedených dokumentov by mohlo „poškodiť obchodné záujmy prevádzkovateľov, pretože by zverejnilo referenčné množstvá pridelené každému prevádzkovateľovi, ako aj skutočne dovezené množstvá každým prevádzkovateľom“.
Komisia môže v zásade oprieť svoje rozhodnutie o všeobecné domnienky uplatňujúce sa na určité kategórie dokumentov, pretože na žiadosti o zverejnenie týkajúce sa dokumentov rovnakej povahy je možné uplatniť podobné všeobecné úvahy. V každom jednotlivom prípade však musí overiť, či sú všeobecné úvahy uplatňujúce sa obyčajne na určitý typ dokumentov skutočne uplatniteľné na konkrétny dokument, ktorého zverejnenie sa požaduje (pozri analogicky rozsudok Švédske kráľovstvo a Maurizio Turco/Rada, už citovaný, bod 50).
Dokumenty, o ktoré ide v predmetnom prípade, sa týkajú dvoch presných prvkov spoločnej organizácie trhu s banánmi: množstvá dovezených banánov a množstvá, ktorých dovoz je povolený pre každého tradičného prevádzkovateľa. Tieto údaje umožňujú určiť obchodnú činnosť podnikov — dovozcov banánov do Spoločenstva. Je ťažké predstaviť si, ako by mohla Komisia vyjadriť konkrétne a individuálne preskúmanie každého dokumentu bez toho, aby uviedla predmetné údaje. Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že ako vyplýva zo zoznamu prevádzkovateľov, ku ktorému Komisia poskytla prístup, žalobca za roky 1999 a 2000 žiada o zverejnenie údajov týkajúcich sa dovozov 622 konkurenčných podnikov usadených v pätnástich členských štátoch. Konkrétne a individuálne skúmanie týkajúce sa každého z týchto čísiel alebo každého zoznamu zaslaného každým členským štátom by neumožnilo uviesť dôvody odôvodňujúce dôvernosť v prípade každého dokumentu bez toho, aby bol zverejnený jeho obsah, a preto bez toho, aby nedošlo k tomu, že by bola výnimka zbavená svojho podstatného účelu (pozri analogicky rozsudok WWF UK/Komisia, už citovaný, bod 65).
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého zverejnenie žiadaných dokumentov nemôže mať dosah na obchodné záujmy iných prevádzkovateľov, pretože odvetvie obchodu s banánmi nie je trhom otvoreným pre voľnú hospodársku súťaž, je potrebné konštatovať, že takáto argumentácia by vylúčila akýkoľvek dokument týkajúci sa spoločnej organizácie trhu z pôsobnosti článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001. Okrem toho aj v rámci spoločnej organizácie trhu zverejnenie predbežných referenčných množstiev a ich skutočné využitie môže mať dosah na obchodné záujmy dotknutých podnikov, keďže tieto údaje umožňujú posúdiť súčasne maximálny teoretický objem a skutočný objem činnosti prevádzkovateľov a ich konkurenčné postavenie, ako aj úspech ich obchodných stratégií.
Okrem toho je potrebné preveriť, či je toto riziko potrebné prekonať, ako navrhuje žalobca, prevažujúcim verejným záujmom (rozsudok Švédske kráľovstvo a Maurizio Turco/Rada, už citovaný, bod 67, a rozsudok z 11. marca 2009, Borax Europe/Komisia, T-166/05, neuverejnený v Zbierke, bod 51; pozri tiež bod 124 vyššie). Žiadosť o prístup k dokumentom sa týka kontroly existencie podvodnej praxe zo strany konkurentov žalobcu. Žalobca teda okrem iných cieľov sleduje ochranu svojich obchodných záujmov. Nie je však možné považovať obchodné záujmy žalobcu za „prevažujúci verejný záujem“ na ochrane obchodných záujmov tradičných prevádzkovateľov, čo je cieľ sledovaný odmietnutím prístupu k časti žiadaných dokumentov. Okrem toho sledovanie verejného záujmu spočívajúceho v identifikácii podvodov s cieľom zabezpečiť riadne fungovanie trhu banánov prináleží príslušným národným verejným orgánom a orgánom Spoločenstva, prípadne na základe žiadosti podanej prevádzkovateľom a neprináleží samotným prevádzkovateľom.
Okrem toho sa žalobca odvoláva na článok 4 ods. 7 nariadenia č. 1049/2001 a tvrdí, že informácie o množstvách dovezených od roku 1994 do roku 1996 a od roku 1998 do roku 2000 by už nemali podliehať ochrane.
Článok 4 ods. 7 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
„Výnimky stanovené v odsekoch 1 až 3 sa vzťahujú iba na obdobie, v priebehu ktorého je ochrana odôvodnená na základe obsahu daného dokumentu. Výnimky môžu platiť najviac na obdobie 30 rokov. V prípade dokumentov, na ktoré sa vzťahujú výnimky týkajúce sa súkromia alebo obchodných záujmov, a v prípade citlivých dokumentov môžu výnimky, ak to je nevyhnutné, platiť aj na dlhšie obdobie.“
Z tohto ustanovenia vyplýva, že dokumenty, ktorých zverejnenie by malo dosah na obchodné záujmy, podliehajú osobitnej ochrane, pretože prístup k nim možno zakázať počas obdobia dlhšieho ako tridsať rokov. Takáto ochrana však musí v každom prípade byť odôvodnená vzhľadom na obsah týchto dokumentov.
Dokumenty, ku ktorým sa žiada prístup, sa týkajú samotného predmetu obchodnej činnosti dovozu, pretože uvádzajú podiely na trhu, obchodnú stratégiu a politiku predaja týchto podnikov. Obsah týchto dokumentov odôvodňuje teda ochrannú lehotu.
Je potrebné konštatovať, že z článkov 3 a 4 nariadenia č. 2362/98 a článku 1 nariadenia (ES) č. 250/2000 Komisie z 1. februára 2000 o dovoze banánov v rámci colných kvót a tradičných banánov ACP, ktorým sa stanovujú orientačné množstvá na druhý štvrťrok roku 2000 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 26, s. 6
) vyplýva, že v prípade tradičných prevádzkovateľov dovozy vykonané medzi rokmi 1994 a 1996 slúžili ako základ na účely určenia referenčných množstiev na roky 1999 a 2000. Preto aj dovozy vykonané v roku 1994 mali priamy vplyv na referenčné množstvá roku 2000.
Dátum, ktorý je potrebné zohľadniť na účely vykonania kontroly zákonnosti rozhodnutia Komisie, je ten, kedy bolo prijaté. Dňa 10. augusta 2004 sa skúmanie Komisie týkalo dokumentov starších ako štyri roky. V tomto zmysle obdobie štyroch rokov, údaje z roku 1994 ovplyvňujúce tie z roku 2000 a odmietnutie prístupu z roku 2004 je potrebné považovať za obdobie, počas ktorého je ochrana predmetných obchodných záujmov dôvodná.
Uplatnenie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 Komisiou sa teda musí považovať za dôvodné.
Druhú časť tretieho žalobného dôvodu je v dôsledku toho potrebné zamietnuť.
O tretej časti založenej na tom, že čiastočné odmietnutie prístupu k niektorým dokumentom bolo nesprávne a protichodné
— Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že rozhodnutie z 10. augusta 2004 je takisto protiprávne vzhľadom na zásadu proporcionality, podľa ktorej inštitúcie majú povinnosť zabezpečiť čiastočný prístup k žiadaným dokumentom, keď úplný prístup nie je možný.
Odkazuje takisto na článok 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001, ktorý výslovne stanovuje, že ak sa iba časti žiadaného dokumentu týka jedna alebo viac výnimiek, ostatné časti dokumentu sa majú zverejniť. Tvrdí, že táto zásada čiastočného prístupu sa uplatňuje takisto v prípade žiadosti týkajúcej sa viacerých dokumentov.
Žalobca z toho vyvodzuje, že Komisia mu mala v každom prípade poskytnúť prístup k dokumentom pochádzajúcim z členských štátov, ktoré nevzniesli námietky proti zverejneniu žiadaných dokumentov, teda z Rakúskej republiky, Helénskej republiky, Švédskeho kráľovstva, Dánskeho kráľovstva a Luxemburského veľkovojvodstva. Vytýka Komisii, že sa venovala veci povrchne, keďže až vo vyjadrení k žalobe uviedla, že tieto posledné dva uvedené členské štáty boli za zverejnenie dokumentov.
Komisia uvádza, že jej rozhodnutie z 10. augusta 2004 zabezpečilo
de facto
žalobcovi čiastočný prístup k žiadaným dokumentom tým, že mu bol odovzdaný zoznam tradičných prevádzkovateľov zaregistrovaných v Spoločenstve na rok 2000, zhodný so zoznamom za rok 1999. Za týchto okolností je táto časť dôvodu teda bezpredmetná.
Pokiaľ ide o žiadosť žalobcu o získanie dokumentov pochádzajúcich z členských štátov, ktoré neboli proti zverejneniu prostredníctvom čiastočného prístupu, Komisia uvádza, že tieto dokumenty, ako je uvedené v rozhodnutí z 10. augusta 2004, patria pod výnimku týkajúcu sa ochrany obchodných záujmov prevádzkovateľov a že nemôžu byť teda zverejnené. Neexistencia námietky zo strany členských štátov — autorov predmetných dokumentov, nie je sama o sebe dostatočným dôvodom na to, aby Komisia povolila ich zverejnenie.
— Posúdenie Všeobecným súdom
Je potrebné zdôrazniť, že Komisia naozaj poskytla prístup žalobcovi k časti dokumentov uvedených v bode 14 vyššie, teda k zoznamu tradičných prevádzkovateľov zaregistrovaných na rok 2000, ktorý je rovnaký ako zoznam týkajúci sa roku 1999, bez toho, aby špecifikovala množstvá dovezené každým tradičným prevádzkovateľom medzi rokmi 1994 a 1996. Komisia tvrdí, že neexistuje zoznam tradičných prevádzkovateľov na rok 1998.
Pokiaľ ide o dokumenty pochádzajúce z členských štátov, ktoré neboli proti ich zverejneniu, je potrebné pripomenúť, že samotná Komisia sa odvolala na výnimku v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001. V tejto súvislosti a vzhľadom na skúmanie druhého dôvodu rozhodnutie z 10. augusta 2004 je možné vysvetliť tým, že povaha informácií obsiahnutých v žiadaných dokumentoch je rovnaká bez ohľadu na členský štát, z ktorého pochádza dokument, teda údaje týkajúce sa množstiev dovezených každým prevádzkovateľom v priebehu obdobia od roku 1994 do roku 1996 a predbežných referenčných množstiev pridelených každému prevádzkovateľovi na roky 1999 a 2000. Konštatovanie, podľa ktorého zverejnenie týchto údajov by narušilo obchodné záujmy ostatných podnikov — dovozcov banánov je preto platné pre všetky dokumenty pochádzajúce z členských štátov.
Tretia časť tretieho žalobného dôvodu sa preto musí zamietnuť a v dôsledku toho je potrebné tretí žalobný dôvod zamietnuť ako celok.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na neexistencii rozhodnutia, pokiaľ ide o licencie
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca namieta proti bodu 2 rozhodnutia z 10. augusta 2004, podľa ktorého Komisia výslovne odmietla prístup k dokumentom uvedeným v bode c) prvej žiadosti.
Žalobca namieta proti tomu, že Komisia tvrdí, že nemá k dispozícii dovozné licencie vydané každému prevádzkovateľovi v priebehu rokov 1998, 1999 a 2000 a dôkaz o ich využití. Odkazuje na rozsudok Co-Frutta I (body 44 a 45), v ktorom sa podľa nej rozhodlo, že prinajmenšom dokumenty týkajúce sa obdobia rokov 1998 a 1999 boli odovzdané členskými štátmi Komisii.
Komisia tvrdí, že nemá k dispozícii dokumenty uvedené v prvej žiadosti pod písmenom c). Uvádza, že členské štáty jej podľa nariadenia č. 2362/98 oznámili výlučne celkové údaje o využití dovozných licencií za roky 1998, 1999 a 2000 a nie individuálne údaje o každom prevádzkovateľovi. Navyše žiadny údaj neexistuje za rok 1998, pretože definícia tradičného prevádzkovateľa neexistovala v zmysle nariadenia č. 1442/93, ktoré vtedy platilo.
Komisia tvrdí, že z rozsudku Co-Frutta I nemožno vyvodiť, že má dokumenty uvedené v jeho prvej žiadosti pod písmenom c).
Posúdenie Všeobecným súdom
Je potrebné uviesť, že Komisia vždy tvrdila, že nemá dokumenty uvedené v prvej žiadosti pod písmenom c), teda licencie vydané každému prevádzkovateľovi počas rokov 1998, 1999 a 2000 a ich príslušné využitia.
V súlade s judikatúrou Všeobecného súdu domnienka zákonnosti sa spája s každým vyhlásením inštitúcií o neexistencii požadovaných dokumentov. Ide však o jednoduchú domnienku, ktorú žalobca môže vyvrátiť akýmikoľvek prostriedkami na základe relevantných a súhlasných dôkazov (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa z 26. apríla 2005, Sison/Rada,
T-110/03, T-150/03 a T-405/03, Zb. s. II-1429
, bod 29 a tam citovanú judikatúru, a Terezakis/Komisia, už citovaný, bod 155). Táto domnienka sa musí uplatniť analogicky v prípade, keď inštitúcia vyhlasuje, že nemá k dispozícii žiadané dokumenty.
Pokiaľ ide o samotný údaj, na ktorý sa odvoláva žalobca, založený na rozsudku Co-Frutta I, je potrebné najprv konštatovať, že údaje, ktoré sú tam uvedené, sa týkajú výlučne rokov 1998 a 1999. Ďalej, pokiaľ ide o rok 1998, bod 46 tohto rozsudku stanovuje, že z článku 4 ods. 4 a 5 a z článku 21 nariadenia č. 1442/93 vyplýva, že členské štáty oznámia Komisii zoznam všetkých zaregistrovaných prevádzkovateľov, ako aj celkové údaje, pokiaľ ide o množstvá týkajúce sa vydaných dovozných licencií a údaje týkajúce sa využitých licencií, zozbierané na vnútroštátnej úrovni za štvrťroky a rozdelené do kategórií prevádzkovateľov. Z tohto dôvodu individuálne údaje teda neboli poskytnuté Komisii. Pokiaľ ide o rok 1999, rozsudok Co-Frutta I v bode 46 odkazuje na nariadenie č. 2362/98. Pokiaľ ide o tradičných prevádzkovateľov, článok 28 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 2362/98 stanovuje, že členské štáty oznámia Komisii zoznamy prevádzkovateľov s tým, že sa v prípade každého tradičného prevádzkovateľa uvedie množstvo dovezených banánov počas rokov 1994 až 1996 a ich predbežné referenčné množstvá. Z toho vyplýva, že tieto dokumenty neobsahujú informácie uvedené v prvej žiadosti žalobcu pod písmenom c).
Z toho vyplýva, že keďže neexistujú relevantné a súhlasné dôkazy potvrdzujúce opak, tvrdenie Komisie, podľa ktorého nemá k dispozícii dokumenty uvedené v prvej žiadosti pod písmenom c), musí byť považované za správne (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Terezakis/Komisia, už citovaný, body 162 až 167).
Preto musí byť žalobný dôvod zamietnutý ako nedôvodný a v dôsledku toho musí byť žaloba zamietnutá ako celok.
Napokon, pokiaľ ide o opatrenia na zabezpečenie priebehu konania navrhované žalobcom, na jednej strane vyplýva z prvkov v spise a na druhej strane zo všetkého vyššie uvedeného, že tieto opatrenia by neboli užitočné na riešenie sporu. V dôsledku toho návrhy smerujúce k tomu, aby Všeobecný súd nariadil opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, musia byť zamietnuté.
O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Nie je potrebné rozhodnúť o žalobe vo veci T-355/04.

2.
Žaloba vo veci T-446/04 sa zamieta.

3.
Co-Frutta Soc. coop. je povinný nahradiť trovy konania.

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. januára 2010.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.