CELEX: 62006CJ0516
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Komisjoni otsus
Trahv
Täitmine
Määrus (EMÜ) nr 2988/74
Aegumine
Huve kahjustav akt
Vastuvõetamatus

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-153/04: Ferriere Nord
vs.
komisjon (EKL 2006, lk II-3889
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega tühistati komisjoni otsused, mis tehti teatavaks . aasta kirja ja . aasta faksiga (edaspidi „vaidlusalused aktid”) ning mis puudutavad komisjoni . aasta otsusega 89/515/EMÜ EMÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetluse kohta (IV/31.553 – keevitatud terasvõrgud;
EÜT L 260, lk 1
; edaspidi nn keevitatud terasvõrkude otsus) Ferriere Nord SpA-le (edaspidi „Ferriere Nord”) määratud trahvi tasumata osa.
Õiguslik raamistik
Nõukogu 26. novembri 1974. aasta määrus (EMÜ) nr 2988/74 Euroopa Majandusühenduse transpordi- ja konkurentsieeskirjades ettenähtud menetluste ja sundtäitmise rakendamise aegumistähtaegade kohta (
EÜT L 319, lk 1
) artikkel 4 pealkirjaga „Sundtäitmise aegumine” sätestab:
„1.   Komisjoni õigus rakendada otsuseid, millega määratakse trahve, sanktsioone ja karistusmakseid Euroopa Majandusühenduse transpordi- ja konkurentsieeskirjade rikkumise eest, kehtib viis aastat.
2.   Aegumistähtaja kulgemine algab lõpliku otsuse tegemise päevast.”
Sama määruse artikkel 5 pealkirjaga „Sundtäitmise aegumise katkemine” sätestab lõike 1 punktis a:
„1.   Sundtäitmise aegumistähtaja kulgemine katkeb:
a)
teatamise korral otsusest muuta trahvi, sanktsiooni või karistusmakse esialgset suurust või otsusest mitte rahuldada sellise muutmise taotlust”.
Vaidluse taust
Vaidlustatud otsusest nähtuvalt võttis komisjon vastu nn keevitatud terasvõrkude otsuse, milles ta tuvastas eelkõige, et Ferriere Nord on osalenud mitmetes rikkumistes ühenduse keevitatud terasvõrkude turul, ja määras talle trahvi 320000 eküüd.
Vastavalt nn keevitatud terasvõrkude otsuse artiklile 4 tuli hagejale määratud trahv tasuda kolme kuu jooksul alates nimetatud otsusest teatamisest. Lisaks märgiti otsuses, et alates nimetatud tähtaja lõppemisest on trahvisummale automaatselt lisandunud intressid nn keevitatud terasvõrkude otsuse vastuvõtmise kuu esimesel tööpäeval eküüdega seotud tehingutelt Euroopa Valuutakoostöö Fondi ettenähtud määras, mida suurendati 3,5 protsendipunkti, st kokku 12,5% võrra.
Ferriere Nord esitas 18. oktoobril 1989. aastal Esimese Astme Kohtule hagi, milles taotles nn keevitatud terasvõrkude otsuse tühistamist.
Vastavalt Ferriere Nord’i juhtnööridele esitati 26. oktoobril 1989 komisjoni nõusolekul trahvisumma ja intresside kohta pangagarantii.
Esimese Astme Kohus jättis 6. aprilli 1995. aasta otsusega kohtuasjas
T-143/89: Ferriere Nord
vs.
komisjon (EKL 1989, lk II-917)
Ferriere Nord’i hagi rahuldamata.
Nimetatud otsuse peale esitatud apellatsioonkaebus jäeti 17. juuli 1997. aasta otsusega kohtuasjas
C-219/95 P: Ferriere Nord
vs
komisjon (EKL 1997, lk I-4411)
rahuldamata.
Viidates Itaalia liiri märkimisväärsele devalveerumisele, mis toimus nn keevitatud terasvõrkude otsuse tegemise kuupäeva ja eespool viidatud 17. juuli 1997. aasta kohtuotsuse Ferriere Nord
vs.
komisjon vahel, samuti peaaegu kaheksa aastat väldanud kohtumenetluse pikkusele, palus Ferriere Nord . aasta kirjas komisjonil kaaluda trahvisumma ja intresside vähendamist. Komisjon jättis selle taotluse . aasta otsusega rahuldamata.
Ferriere Nord kordas oma taotlust 2. detsembri 1997. aasta tähitud kirjas. Samas kirjas viitas hageja muu hulgas sellele, et ta on tasunud Itaalia liirides summa, mis vastab 1989. aastal kehtinud vahetuskursi järgi trahvisummale 320000 eküüd. See summa väärtuses 249918 eküüd kanti komisjon arveldusarvele.
Komisjon ei vastanud 2. detsembri 1997. aasta kirjale.
Seoses järgnenud sündmustega leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuses:
„14.
Komisjon teatas 5. veebruari 2004. aasta kirjas (edaspidi „. aasta kiri”) hagejale, et viimase poolt tasumisele kuuluv summa on 564402,26 eurot (s.o trahvi põhisumma 320000 eküüd, millest on maha arvutatud tasutud 249918 eküüd ja millele on lisandunud intressid perioodi – eest). Komisjon kohustas hagejat tasuma võla niipea kui võimalik ja märkis, et pärast makse tegemist on ta nõus loobuma oma nõudest pangagarantii osas.
15.
[Ferriere Nord] vastas komisjonile 25. veebruari 2004. aasta kirjas, et . aasta kirjas esitatud nõuded olid põhjendamatud ja hilinenud. [Ferriere Nord] toob eelkõige esile, et määruse nr 2988/74 artiklis 4 ette nähtud viieaastane sundtäitmise aegumistähtaeg lõppes ning et neil asjaoludel ei saa komisjon temalt enam nõuda võla tasumist ega pangagarantii täitmisele pööramist.
16.
Komisjon vastas hagejale 13. aprilli 2004. aasta faksiga (edaspidi „. aasta faks”), et mis puudutab määruse nr 2988/74 artiklis 4 ette nähtud aegumist, siis antud juhul ei ole see säte kohaldatav pangagarantii olemasolu tõttu, millele võib igal hetkel tugineda ja mis toimib esialgse maksena, mistõttu sundtäitmine ei ole vajalik. Komisjon tunnistas samuti, et ta ei tuletanud [Ferriere Nord’ile] võla tasumist meelde pärast keevitatud terasvõrkude otsuse kinnitamist Euroopa Kohtu poolt ja nõustus peatama intresside arvestamise viis kuud pärast nimetatud kohtuotsuse väljakuulutamise kuupäeva, s.o . Sellest järeldub, et komisjon ei nõudnud hagejalt enam . aasta kirjas märgitud 564402,26 euro tasumist, vaid üksnes 341932,32 euro tasumist. Viimasena märkis komisjon, et kui võlga ei tasuta enne , siis kasutab ta võla katteks pangagarantiid.”
Hagi Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Ferriere Nord taotles 23. aprillil 2004 Esimese Astme Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega vaidlusaluste aktide tühistamist.
Esimese Astme Kohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–53 esmalt küsimust, kas neil kuupäevadel, mil vaidlusalused otsused vastu võeti ehk 5. veebruaril ja 13. märtsil 2004, oli komisjonil õigus rakendada nn keevitatud terasvõrkude otsuse sundtäitmist aegunud määruse nr 2988/74 artikli 4 lõike 1 mõttes. Kuna see kohus leidis, et antud juhul oli see nii, väljendas ta hagi vastuvõetavuse suhtes järgmist seisukohta:
„54.
Tuleb meenutada, et iga otsus, mis tekitab tema adressaadi õiguslikus seisundis selge ja lõpliku muutuse, kujutab endast otsust EÜ artikli 249 mõttes (31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas
22/70: komisjon
vs.
nõukogu, EKL 1971, lk 263
, punktid 33–43, ja . aasta otsus kohtuasjas
60/81: IBM
vs
. komisjon, EKL 1981, lk 2268)
.
55.
Aegumisega seotud mõttekäigust (eespool punktid 37–53) tuleneb, et kuna komisjoni õigus rakendada keevitatud terasvõrkude otsust oli aegunud, oli komisjoni õigus nõuda [Ferriere Nord’ilt] tasumata jäänud summa maksmist lõppenud ja [Ferriere Nord] võis õiguspäraselt alates 18. septembrist 2002 pidada end kaitstuks igasuguste nimetatud otsuse täitmist puudutavate komisjoni nõuete eest.
56.
[Vaidlustatud] otsustes edastas komisjon [Ferriere Nord’ile] ettekirjutuse tasuda tasumata jäänud summa ja ähvardas teda pangagarantii kasutamisega võla katteks. [Vaidlustatud] otsused, millega on
a priori
seotud seaduslikkuse presumptsioon, muudavad seega selgelt ja lõplikult tema õiguslikku seisundit ja kujutavad endast otsust EÜ artikli 249 mõttes, mida ei saa käsitleda varasemaid otsuseid kinnitavatena.
57.
Vastuvõetamatuse vastuväide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.”
Sisu osas leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59, et väide, mis tuleneb määruse nr 2988/74 artikli 4 lõike 1 rikkumisest, on põhjendatud. Seega tühistas ta vaidlusalused aktid.
Poolte nõuded
Komisjon palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles tunnistatakse vastuvõetavaks Ferriere Nord’i hagi vaidlusaluste aktide tühistamiseks;
—
tunnistada Ferriere Nord’i poolt vaidlusaluste aktide peale esimeses kohtuastmes esitatud tühistamishagi vastuvõetamatuks ning jätta hagi seetõttu rahuldamata ja
—
mõista kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses välja Ferriere Nord’ilt.
Ferriere Nord palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus ilmse põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks väite, mille pealkiri on „EÜ artikli 230 esimese lõigu sätete koosmõjus ja EÜ artikli 249 sätetega rikkumine; puudulik või ebaõige põhjendus; Esimese Astme Kohtu pädevuse puudumine”.
Komisjoni arvates ei ole Esimese Astme Kohus, kes esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54 kriteeriumi hindamaks, kas tegemist on vaidlustatava aktiga, tõendanud, et see kriteerium oli antud asjas täidetud. Seevastu meenutas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 aegumisega seotud analüüsi tulemust. Seega ei ole see analüüs hagi vastuvõetavuse hindamisel asjakohane, kuna küsimus, kas akt toob kaasa õiguslikke tagajärgi, ei sõltu küsimusest, kas need väited või järeldused, mida ta sisaldab, on põhjendatud või mitte.
Komisjon väidab, et maksmise kohta tehtud ettekirjutus ise ei too kaasa õiguslikke tagajärgi. Ta leiab seega, et Esimese Astme Kohus ei ole põhjendanud või siis on ilmselgelt ebaõigesti põhjendanud oma järeldust, mille kohaselt võis vaidlusaluste aktide peale esitada tühistamishagi. Kuna komisjon lisaks nõustus, et taoline põhjendus on olemas, oli ta tuginenud mõiste „vaidlustatav akt” ekslikule tõlgendamisele EÜ artiklite 230 ja 249 sätete mõttes.
Komisjon lisab, et Esimese Astme Kohus tegi otsuse hoolimata sellest, et tal puudus selleks pädevus.
Komisjon kinnitab, et kui ta oleks soovinud Ferriere Nord’i tasumata osa maksmist viimase keeldumisest hoolimata, oleks ta pidanud rakendama sundtäitmist, algatades selleks menetluse pädevas siseriiklikus kohtus ja vastavalt asjaomases liikmesriigis kehtivatele tsiviilkohtumenetluse normidele, nagu on ette nähtud EÜ artikli 256 teises lõigus. Selle artikli neljanda lõigu kohaselt kuulub sundtäitmise meetmete õiguspärasuse kontrollimine siseriiklike kohtute pädevusse.
Ferriere Nord väidab, et kuna seni kehtinud kohustus trahvi tasuda oli aegunud, seisnes 5. veebruari 2004. aasta kirjas sisalduva teadaande õiguslik tagajärg juba lõppenud õiguse „taaselustamises” (või soovis taaselustada), millega kaasneks otsene ja autonoomne mõju Ferriere Nord’i õiguslikule seisundile.
Lisaks sisaldas 13. aprilli 2004. aasta faks uut ja täiendavat teavet kõikide varasemate aktide kohta, kuna selle faksiga teatas komisjon, et on muutnud intresside vähendamise teel Ferriere Nord’ilt nõutavat kogusummat. Seega käsitles määruse nr 2988/74 artikli 5 lõike 1 punkt a, mille kohaselt sundtäitmise aegumistähtaja kulgemine katkeb „teatamise korral otsusest muuta trahvi, sanktsiooni või karistusmakse esialgset suurust […]”, intresside vähendamist „otsusena”.
Ferriere Nord lisab, et kuigi 5. veebruari 2004. aasta kiri ei olnud EÜ artikli 230 alusel vaidlustatav, kujutab see endast lünka ühenduse õiguskorras ja kaitseõiguse rikkumist. Ei ole selge, kuidas muidu oleks ta saanud toetuda kohaldatavale aegumisele.
Selles osas tuleb meenutada, et tühistamishagi saab esitada vaid selliste meetmete peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (vt eelkõige 12. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-131/03 P: Reynolds Tobacco jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-7795
, punkt 54 ja viidatud kohtupraktika).
Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 56 on näha, et Esimese Astme Kohtu arvates oli Ferriere Nord’i õiguslik seisund selgelt muutunud seetõttu, et komisjon edastas vaidlusaluste aktidega Ferriere Nord’ile ettekirjutuse maksta tasumata jäänud summa ja ähvardas teda pangagarantii täitmisele pööramisega võla katteks.
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 14 ja 16 vaidlusaluste aktide osas Esimese Astme Kohtu antud hinnangutest, tuleb nimetatud akte käsitada siiski kui teadaandeid selle kohta, et varem tehtud otsus (nn keevitatud terasvõrkude otsus) pööratakse sundtäitmisele. Olenemata asjaolust, kas need aktid võeti sellistena vastu enne või pärast võimalikku aegumist, ei saa neid pidada Ferriere Nord’i huve puudutavaid siduvaid õiguslikke tagajärgi tekitavateks. Tegelikult kujutavad need endast üksnes puhtalt rakendusakte ettevalmistavaid akte. Seega ei ole esimesena nimetatud aktid ega muud aktid vaidlustatavad (vt selle kohta 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-46/03: Ühendkuningriik
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I-10167
, punkt 25, ja eespool viidatud kohtuotsus Reynolds Tobacco jt
vs.
komisjon, punkt 55).
Seda tõlgendust ei muuda kehtetuks määruse nr 2988/74 artikli 5 lõike 1 punktis a sisalduv mõiste „otsus”. Isegi kui eeldada, et otsus selle sätte tähenduses kujutab endast igal juhul vaidlustatavat akti EÜ artikli 230 mõttes, tuleb märkida, et vaidlusaluste aktidega ei teavitanud komisjon Ferriere Nord’i otsusest, mis „muudab trahvi, sanktsiooni või karistusmakse esialgset suurust” eespool nimetatud määruse artikli 5 lõike 1 punkti a tähenduses.
Lisaks ei saa pelka asjaolu, et komisjon andis 13. aprilli 2004. aasta faksis nõusoleku lõpetada intresside arvestamine viis kuud pärast eespool viidatud . aasta kohtuotsust Ferriere Nord
vs.
komisjon, käsitada nii, et see muudab vaidlustatavaks sellise akti, mis käesoleva kohtuotsuse punktis 29 märgitud põhjustel seda ei ole. See asjaolu iseendast ei tekita taolises olukorras, nagu tulenes nn keevitatud terasvõrkude otsusest, siduvaid õiguslikke tagajärgi Ferriere Nord’i huve puudutaval viisil.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt oleks juhul, kui vaidlusalused aktid ei oleks EÜ artikli 230 alusel vaidlustatavad, tegemist õiguslüngaga, siis tuleb märkida, et komisjoni sellise otsuse sundtäitmist, mis sisaldab Ferriere Nord’i sarnasele isikule rahalise kohustuse panemist, reguleerib EÜ artikkel 256, mille neljandas lõigus on ette nähtud tõhusat kohtulikku kaitset tagavad sätted. Lisaks ei ole tõendatud, et kui komisjonil oleks võimalik paluda Ferriere Nord’i juhtnööride kohaselt esitatud pangagarantiid, ei saaks viimane kasutada tõhusat kohtulikku kaitset sellisest palvest tulenevate negatiivsete tagajärgede vastu.
Kuigi tingimust, mis käsitleb hageja huve puudutavate siduvate õiguslike tagajärgede tekitamist, mis toovad kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis, tuleb tõlgendada tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest lähtudes, ei saa seda tingimust niisuguse tõlgendamise tulemusel mingil juhul eirata, ületamata seejuures EÜ asutamislepinguga ühenduste kohtutele antud pädevust (vt eespool viidatud kohtuotsus Reynolds Tobacco jt
vs.
komisjon, punkt 81).
Eelnevast tuleneb, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnorme, kuna kvalifitseeris vaidlusalused aktid vaidlustatavateks aktideks EÜ artikli 230 mõttes. Seega tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada ja arvestades Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõiku tunnistada vaidlusaluste otsuste peale esitatud tühistamishagi vastuvõetamatuks.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 122 esimesele lõigule, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna nii komisjoni apellatsioonkaebus kui vastuvõetamatuse vastuväide on põhjendatud, tuleb kohtukulud nii Esimese Astme Kohtus kui Euroopa Kohtus välja mõista Ferriere Nord’ilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T-153/04: Ferriere Nord
vs.
komisjon.

2.
Ferriere Nord SpA tühistamishagi Euroopa Ühenduste Komisjoni selliste otsuste peale, millest teatati 5. veebruari 2004. aasta kirjaga ja . aasta faksiga ja mis puudutavad komisjoni . aasta otsusega 89/515/EMÜ EMÜ asutamislepingu artikli 85 kohaldamise menetluse kohta (IV/31.553 – keevitatud terasvõrgud), hagejale määratud trahvi tasumata osa, on vastuvõetamatu.

3.
Mõista kohtukulud mõlemas kohtuastmes välja Ferriere Nord SpA-lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.