CELEX: 62004TJ0120
Konkurents
Kartellikokkulepped
Orgaaniline peroksiid
Trahvid
EÜ artikkel 81
Määrus (EMÜ) nr 2988/74
Aegumine
Rikkumise kestus
Tõendamiskoormuse jaotumine
Võrdne kohtlemine

Õiguslik raamistik
Nõukogu 26. novembri 1974. aasta määruse (EMÜ) nr 2988/74 Euroopa Majandusühenduse transpordi- ja konkurentsieeskirjades ettenähtud
menetluste ja sundtäitmise rakendamise aegumistähtaegade kohta (EÜT L 319, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 61; edaspidi „aegumismäärus”)
artikkel 1 pealkirjaga „Menetluste aegumine” sätestab:
„1. Komisjoni õigusele määrata trahve ja sanktsioone Euroopa Majandusühenduse transpordi- ja konkurentsieeskirjade rikkumise
korral kohaldatakse järgmisi aegumistähtaegu:
[…]
b)      viis aastat kõigi muude rikkumiste korral [kui need, mis puudutavad ettevõtjate või ettevõtjate ühenduste taotlusi või teatisi,
infonõudeid või uurimistegevust käsitlevate sätete rikkumist].
2. Aegumistähtaja kulgemine algab eeskirjade rikkumise toimepaneku päevast. Jätkuvate või korduvate eeskirjarikkumiste puhul
algab aegumistähtaja kulgemine siiski rikkumise lõppemise päevast.”
Määruse artikkel 2 pealkirjaga „Menetluste aegumise katkemine” sätestab:
„1. Komisjoni […] mis tahes tegevus, mille eesmärgiks on eeskirjade rikkumise esialgne uurimine või rikkumist käsitlevad menetlused,
katkestavad menetluste aegumistähtaja kulgemise. Aegumistähtaja kulgemine katkeb kuupäevast, mil vähemalt ühele rikkumises
osalenud ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele sellisest tegevusest teatatakse.
Aegumistähtaja kulgemise katkestavad eelkõige järgmised asjaolud:
a)      komisjoni […] esitatud kirjalikud infonõuded;
[…]
2. Aegumistähtaja kulgemine katkeb kõikide eeskirjarikkumises osalenud ettevõtjate ja ettevõtjate ühenduste suhtes.
3. Katkenud aegumistähtaja kulgemine algab uuesti. […]”

Vaidluse asjaolud
Komisjoni 10. detsembri 2003. aasta otsus 2005/349/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud
menetluses (Juhtum COMP/E‑2/37.857 – Orgaanilised peroksiidid) (EÜT 2005 L 110, lk 44; edaspidi „vaidlustatud otsus”) puudutab
kartellikokkulepet, mille Euroopa orgaaniliste peroksiidide – plastiku- ja kummitööstustes kasutatavad keemiatooted – turul
sõlmisid ja täitsid eelkõige kontsern AKZO (edaspidi „AKZO”) ning äriühingud Atofina SA, kes on Atochemi õigusjärglane (edaspidi
„Atochem/Atofina”), ja Peroxid Chemie GmbH & Co. KG, keda kontrollis Laporte plc, millest sai Degussa UK Holdings Ltd. See
kartellikokkulepe täideti Hispaanias allkokkuleppe vormis, milles osalesid hageja ja kas otseselt või kaudselt ka eespool
nimetatud ettevõtjad.
Kartell sai alguse 1971. aastal kirjaliku kokkuleppe sõlmimisega, mida muudeti 1975, AKZO, Luperox GmBH, hilisem Atochem/Atofina,
ja Peroxid Chemie vahel (edaspidi „põhikokkulepe”). See sisaldas mitmeid allkokkuleppeid seoses erinevate keemiatoodetega,
nagu kõrgpolümeerid, termokõvendid ja ristsiduvad ained. Kartellikokkulepe jagunes ka regionaalseteteks allkokkulepeteks,
sh Hispaaniat puudutav kokkulepe (edaspidi „Hispaania allkokkulepe”), mis järgisid „põhikokkuleppe” peamisi reegleid. Põhikokkuleppe
eesmärgiks oli eelkõige osalevate ettevõtjate turuosade säilitamine ja hinnatõusude kooskõlastamine. Nimetatud eesmärgi saavutamiseks
oli kaasatud Šveitsis asutatud sõltumatu nõuandev organ – Fides Trust AG, hiljem AC Treuhand AG –, kes muu hulgas pidi koguma
ja töötlema osalevate äriühingute üksikasjalikke müügiandmeid ning edastama neile töödeldud andmed. Et põhikokkuleppe ja allkokkulepete
toimimist peensusteni reguleerida, toimusid korrapärased kohtumised.
Hageja – Hispaania äriühing, keda kontrollivad ühiselt äriühingud FMC Foret SA (edaspidi „Foret”) ja Degussa UK – osales vaid
Hispaania allkokkuleppes. Vaidlustatud otsuses on tema osaluse kestuseks märgitud ajavahemik 31. detsembrist 1975 kuni 31. detsembrini
1999 (vaidlustatud otsuse põhjendused 2 ja 210–219 ning artikli 1 punkt e).
Komisjon algatas kartelli uurimise pärast AKZO esindajatega 7. aprillil 2000 toimunud kohtumist, kus viimased informeerisid
teda ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumisest, et saada kaitset trahvide eest vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb
trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”). Seejärel otsustas
Atochem/Atofina samuti komisjoniga koostööd teha, esitades talle täiendavat informatsiooni (vaidlustatud otsuse põhjendused 56
ja 57).
31. jaanuaril ja 20. märtsil 2002 saatis komisjon peamistele rikkumises osalenutele, sh Laporte’ile, AKZO-le ja Atochem/Atofinale,
nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962,
13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3), artikli 11 alusel informatsiooninõuded. Siiski saatis ta niisuguse nõude 29. novembril
2002 ka hagejale (vaidlustatud otsuse põhjendus 72).
27. märtsil 2003 algatas komisjon ametliku uurimismenetluse ja koostas vastuväiteteatise, mille tegi seejärel hagejale teatavaks.
Hageja vastas vastuväiteteatisele oma märkustega 17. juunil 2003 ja osales ärakuulamisel, mis toimus 26. juunil 2003. 10. detsembril
2003 tegi komisjon vaidlustatud otsuse, mis tehti hagejale teatavaks 13. jaanuaril 2004 ja milles määrati talle trahv 0,5 miljonit
eurot (vaidlustatud otsuse artikli 2 punkt f).

Menetlus ja poolte nõuded
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 22. märtsil 2004 saabunud hagiavaldusega esitas hageja käesoleva hagi.
13. septembril 2004 Esimese Astme Kohtu kantseleisse saabunud kirjaga teatas hageja, et ta loobub oma õigusest repliiki esitada
ning palus Esimese Astme Kohtul võtta mõned menetlust korraldavad meetmed ja määrata mõned menetlustoiminguid. Kostja esitas
oma märkused selle kirja kohta 26. oktoobril 2004.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (kolmas koda) alustada suulist menetlust. 24. novembri
2005. aasta avalikul kohtuistungil kuulati ära poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu esitatud küsimustele.
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsuse artiklid 1, 2 ja 4 teda puudutavas osas;
–        teise võimalusena tühistada talle määratud trahv;
–        mõista kohtukulud välja kostjalt.
Kostja palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi vaidlustatud otsuse artiklite 1 ja 4 osas vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–        teise võimalusena jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
1.
Vaidlustatud otsuse artiklite 1 ja 4 tühistamise nõuete vastuvõetavus

Poolte argumendid
Kostja esitab otsuse artiklite 1 ja 4 tühistamise nõuete peale vastuvõetamatuse vastuväite. Ta kinnitab, et kuna hageja ainuke
väide puudutab rikkumise aegumist, mitte aga rikkumise tuvastamist, siis pole selles kontekstis esitatud argumendid asjakohased
ega vaidlustatud otsuse artiklite 1 ja 4 tühistamise nõuded vastuvõetavad. Isegi kui oletada, et hagejale ette heidetud rikkumise
eest trahvi määramise õigus on aegunud, leiab komisjon, et ta võis tuvastada selle rikkumise, mille toimumist iseenesest ei
näi hageja vaidlustavat, küll aga selle kestust, ja adresseerida hagejale sellekohase otsuse. Kuna hageja püüab saavutada
artikli 1 tühistamist tema rikkumist tuvastavas osas ning artikli 4 tühistamist, milles nimetatakse vaid vaidlustatud otsuse
adressaadid, siis ei ole need nõuded vastuvõetavad.
Väitele et tühistamisnõuded on vastuvõetamatud vaidleb hageja vastu viitega Esimese Astme Kohtu 6. oktoobri 2005. aasta otsusele
liidetud kohtuasjades Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals
vs.
komisjon (T‑22/02 ja T‑23/02, EKL 2005, lk II­4065).

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus sedastab kõigepealt, et vastupidi kostja väitele ei võimalda tema esitatud vastuvõetamatuse vastuväide
vaidlustatud otsuse artiklite 1 ja 4 tühistamise nõudeid kahtluse alla seada. Kostja märgib sisuliselt üksnes, et hageja väited
ja argumendid, millega ta põhjendab teesi komisjoni õiguse aegumisest rikkumist menetleda, ei saa õigustada nimetatud artiklite
tühistamist, sest tegelikult ei ole need suunatud vaidlustatud otsuses sisalduva rikkumise tuvastamise vastu. Esiteks ei puuduta
see küsimus vastuvõetavust, vaid pigem nende argumentide põhjendatust ja teiseks ei sea kostja kahtluse alla hageja huvi esitada
hagi rikkumise tuvastamise peale.
Peale selle, isegi kui oletada, et tegemist on vastuvõetavuse küsimusega, tuleneb eespool punktis 14 toodud kostja kirjalikest
märkustest vähemalt kaudselt, et ta arvab, et rikkumise tuvastamine iseenesest ei ole vaidlustatud otsuses kaetud mõistega
„sanktsioon” aegumismääruse artikli 1 tähenduses, ja et isegi aegumise korral oli tal õigus adresseerida hagejale sellekohane
otsus.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Esimese Astme Kohus otsustas, et rikkumist tuvastav otsus ei kujuta endast sanktsiooni
aegumismääruse artikli 1 lõike 1 tähenduses ja seega ei kohaldata sellele sama sättega ette nähtud aegumist. Järelikult ei
mõjuta komisjoni trahvide määramise õiguse aegumine tema tuletatud pädevust rikkumine tuvastada (eespool punktis 15 viidatud
kohtuotsus Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals, punktid 61 ja 62). Rikkumist tuvastava otsuse vastuvõtmise tuletatud
pädevust saab pärast aegumistähtaja möödumist teostada siiski vaid tingimusel, et komisjon tõendab sellise otsuse tegemiseks
õigustatud huvi olemasolu 2. märtsi 1983. aasta otsuse kohtuasjas 7/82: GVL
vs.
komisjon tähenduses (EKL 1983, lk 483, punkt 24) (vt selle kohta ka eespool punktis 15 viidatud kohtuotsus Sumitomo Chemical
ja Sumika Fine Chemicals, punktid 130‑132).
Eeltoodut arvestades ei saa kostja vastuvõetamatuse vastuväitega nõustuda.
Esiteks, kui oletada, et käesolevas asjas on aegumise tingimused täidetud, siis tuleneb eespool viidatud kohtupraktikast,
et komisjon oleks pidanud tõendama õigustatud huvi olemasolu hageja rikkumist seaduslikult tuvastada. Seega vastupidi kostja
arvamusele, peab Esimese Astme Kohus niisugusel juhul vastama hageja tühistamisnõudele, et kontrollida, kas komisjon vaidlustatud
otsuses seda huvi tegelikult põhjendas.
Teiseks, nagu kostja ise möönab, on rikkumise kestuse kindlakstegemine iga rikkumise tuvastamise oluline ja lahutamatu osa
ning üks jätkuva rikkumise menetluse aegumist reguleeriv tingimus. Järelikult vastupidi sellele, mida paistab väitvat kostja,
ei ole hageja poolt vaidlustatud otsuse artiklite 1 ja 4 vastu esitatud tühistamisnõuded lahutatavad tema väitest, mis põhineb
sellel, et komisjon on vääralt kohaldanud aegumist käsitlevaid norme. Komisjonipoolne nende normide järgimine kätkeb endas
seda, et ta teeb täpselt kindlaks ajavahemiku, mille jooksul hageja rikkumises osales.
Eeltoodust tuleneb, et komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata.
2.
Komisjoni poolt aegumist käsitlevate normide vääral kohaldamisel põhinev väide

Poolte argumendid
Esialgne märkus
Hageja esitab oma hagi toetuseks ühe tühistamisväite, mis põhineb sellel, et komisjon määras talle trahvi vääralt, kuigi menetlus
oli aegumismääruse kohaselt aegunud, sest tema viimasest väidetavast Hispaania allkokkuleppes osalemisest kuni komisjoni esimeste
uurimismeetmeteni oli möödunud üle viie aasta. Hageja kinnitab sellega seoses, et komisjon toimis vääralt, kui ta lükkas tagasi
tema aegumisel põhineva argumendi põhjusel, et esiteks oli ta teadlik põhikokkuleppest ja teiseks, et ei olnud selge, millal
täpselt lõppes tema osalemine Hispaania allkokkuleppes.
Hageja teadmine põhikokkuleppest
Hageja väidab sisuliselt, et põhikokkuleppe olemasolu ei saa talle aegumise hindamisel ette heita, sest ta ei osalenud selles
kokkuleppes ega olnud sellest teadlik.
Selle argumendi toetuseks kinnitab hageja esiteks, et vaidlustatud otsus teeb vahet põhikokkuleppe ja allkokkulepete vahel,
ning toob välja üksikasjad Hispaania allkokkuleppest, mis jäi algusest peale kuni kartelli kestuse lõpuni põhikokkuleppest
eraldiseisvaks ning ei olnud põhikokkuleppega seotud nii nagu teised allkokkulepped (vaidlustatud otsuse põhjendused 47, 80
(lõpp), 86, 92, 203, 209–267 ja 268).
Teiseks märgib ta, et komisjon ei väitnud selgelt, vaid tegi seda ainult kaudselt ja Hispaania allkokkuleppe eksliku tõlgenduse
kaudu, ega tõendanud õiguslikult piisavalt, et hageja oli põhikokkuleppest teadlik. Hageja väidab, et vaidlustatud otsuse
põhjendustes 217, 236 ja 250 toodud põhjendus on segane ja vastuoluline. Hageja tuletab sellest, et komisjon järeldas seda,
et ta on üleeuroopalise kartelli olemasolust teadlik, vaid kontaktide tõttu põhikokkuleppes osalenud äriühingute personaliga
ja põhikokkuleppe osaliste poolt suuremate klientidega sõlmitud üleeuroopaliste kokkulepete võimaliku olemasolu tõttu.
Kolmandaks leiab hageja, et see, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 252 kohaselt „teised Hispaania allkokkuleppe osalised [AKZO,
Atochem/Atofina ja Peroxid Chemie] andsid mõista, et [ta] oli tegelikult põhikokkuleppest teadlik” ja ta „oli täielikult kursis,
kuna tema juhatuse liikmed tundsid põhikokkulepet”, ei ole asjakohane tõend eriti seetõttu, et kõnealused ettevõtjad taotlesid
endale koostööteatises ettenähtud kaitset trahvide eest. Ta lisab, et see, et üheaegselt mõlemat äriühingut – Foret ja Laporte,
millest sai Degussa UK – esindava juhatuse liikmed olid põhikokkuleppest teadlikud, ei tõenda seda, et need äriühingud esitasid
talle üleeuroopalise kartelli kohta informatsiooni. Kumbki nendest kahest äriühingust sellekohast teavet ei esitanud. Hageja
järeldab sellest sisuliselt seda, et niisugust teadmist ei saa talle mitte mingil juhul süüks arvata.
Lõpuks märgib hageja, et kui komisjon tõesti leidis, et vaid tema oli Peroxid Chemie’ käsutäitja Hispaanias, ei oleks tohtinud
määrata talle trahvi eraldi, vaid üksnes viimasega ühiselt. Kui ta aga tegutses iseseisvalt (vaidlustatud otsuse põhjendus 267),
siis ei olnud komisjonil tema arvates ühtegi alust järeldada, et ta oli või pidi olema põhikokkuleppest teadlik.
Eeltoodust järeldab hageja, et antud juhul ei täitnud komisjon tõendamiskohustust, mille näeb muu hulgas ette „karbipapi kohtuotsus”.
Komisjon ei tõendanud, et hageja selle kohtupraktika tähenduses „teadis või pidi teadma” (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 320
ja joonealune märkus nr 231, milles viidatakse Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsustele kohtuasjas T‑295/94: Buchmann
vs.
komisjon; EKL 1998, lk II‑813, punkt 121; 14. mai 1998. aasta otsusele kohtuasjas T‑310/94: Gruber + Weber
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1043, punkt 140; ja 20. märtsi 2002. aasta otsusele kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 231).
Kostja väidab sisuliselt, et kuna hageja, kes on Hispaania turul peamine ettevõtja, osales ühe Šveitsi konsultatsiooniettevõtja
vahendusel toiminud tsentraliseeritud andmevahetussüsteemis, mida kontrollisid üleeuroopalise kartelli emaettevõtjad, siis
ta oli või pidi olema põhikokkuleppest teadlik. Peale selle oli Hispaania allkokkulepe teiste põhikokkuleppe osaliste sõnul
selle kokkuleppe osa ning allkokkuleppes osalemisega ja suurklientidega sõlmitud üleeuroopaliste kokkulepete täitmisega oli
hageja andnud oma panuse põhikokkuleppe osaliste ühiste eesmärkide saavutamisel.
Hageja eesmärk Hispaania allkokkuleppes osalemisel
Hageja kinnitab, et komisjoni sedastus, mille kohaselt lõppes tema osalus Hispaania allkokkuleppes alles 1999. aastal koos
põhikokkuleppe lõppemisega, on ebatäpne. Ta leiab, et ta on juba oma märkustes vastuväiteteatisele õiguslikult piisavalt tõendanud,
et ta katkestas oma osalemise Hispaania allkokkuleppega seonduvatel nõupidamistel alates 14. jaanuarist 1997, mis on viimase
nõupidamise kuupäev, mil tuvastati teda allkokkuleppe raames esindanud K. osalus. Alates 14. veebruarist 1997 ei tööta see
isik enam hageja juures. Faktilised tõendid, mis komisjon Hispaania allkokkuleppe kohta kogus, ei viita tegelikult mingil
moel mis tahes nõupidamisele, mis oleks toimunud pärast 1997. aasta jaanuari, millel hageja oleks võinud osaleda.
Ainsad tõendid seoses rikkumise lõppemisega Hispaanias koosnevad põhiliselt AKZO pigem üldise sisuga ja umbmäärastest avaldustest
(vaidlustatud otsuse põhjendused 211, 213 ja 216–219). Hageja sõnul järeldas komisjon vaatamata tema argumenti kinnitavate
tõendite puudumisele vääralt, et tema osalus lõppes alles 1997. aastal.
Esiteks, hageja väidab, et AKZO ja Atochem/Atofina kinnituste põhjal, mille kohaselt kestis Hispaania allkokkulepe kuni 1999. aastani,
järeldas komisjon vääralt, et oleks ebaloogiline mõelda, et need kaks Hispaania turuosalist oleks seda allkokkulepet järginud,
kui hageja, kelle turuosa on oluline, oleks kartellikokkuleppest väljunud juba 1997. aasta alguses. Samuti on väär komisjoni
järeldus, mille kohaselt näib väheusutav, et AKZO ja Atochem/Atofina oleksid arvutanud teoreetiliste ja tegelike turuosade
vahelised erinevused välja kuni 1999. aasta kolmanda kvartalini, kui hageja oleks lõpetanud oma osaluse varem (vaidlustatud
otsuse põhjendus 258). Hageja sõnul ei saa Hispaania allkokkuleppe olemasolu pärast 1997. aastat põhjendada vaid tema osaluse
jätkumisega. Vastupidi, tema väljumine sellest allkokkuleppest võis muuta Hispaania ja Euroopa turuga seonduvaid samade osaliste
vahelisi arutelusid vaid seostatumaks. Peale selle oli tema ainus kontaktisik selle allkokkuleppe raames, nimelt K., lahkunud
tema teenistusest veebruaris 1997, mis selgitab seda, et teised Hispaania allkokkuleppe osalised ei olnud tema väljumisest
teadlikud. Ei ole ühtegi tõendit, mis näitaks, et AKZO teavitas hagejat oma kavatsusest lõpetada oma osalus kas põhikokkuleppes
või Hispaania allkokkuleppes, kuigi AKZO oli teisi osalisi teavitanud.
Teiseks, komisjon järeldas vääralt, et hageja jätkuvat osalust kinnitab üks AKZO esitatud tabel Hispaania turu kohta, milles
võrreldakse tema tegelikke müügiandmeid talle 1997. aastaks eraldatud kvootidega ja tuuakse välja tema hinnad, kogused ja
kliendid kuni 1999. aastani (vaidlustatud otsuse põhjendus 259). Oma märkustes ja kohtuistungil vaidlustas hageja selle, et
„[tema ise] esitas müügiandmed enne [AKZO‑t, kes taotles] koostööteatise [alusel leebet kohtlemist]”, ning ta kinnitab, et
„ei olnud ühtegi reaktsiooni või muud avaldust, mis oleks võinud viidata [temale]” ja et „[k]omisjon oleks pidanud järeldama,
et need müügiandmed pidid kusagilt pärinema ning eelkõige võiks tegemist olla hagejaga”. Pealegi esitas hageja komisjoni poolt
ümber lükkamata alternatiivseid selgitusi sedastuse kohta, mille kohaselt Peroxid Chemie oli võtnud omaks selle, et ta oli
avaldanud hagejale survet Hispaaniast eksportimisel (vaidlustatud otsuse põhjendus 236), ja sedastuse kohta, mille kohaselt
Peroxid Chemie sai hagejat puudutavaid müügiandmeid, esitas need AC Treuhandile ja saatis hagejale tagasi AC Treuhandi täidetud
tabelid Hispaania turu müügiandmetega (vaidlustatud otsuse põhjendus 237). Nendes tabelites sisalduvat informatsiooni ei saanud
käsitleda kui „adekvaatset õiguslikku tõendit” hageja kestva osalemise kohta Hispaania allkokkuleppes, võttes arvesse asjaolu,
et hageja kvooti oli lihtne välja arvutada lihtsa liitmise ja lahutamise teel, olles võtnud arvesse teiste osaliste – AKZO
ja Atochem/Atofina – osad.
Kolmandaks, komisjoni sedastus, mille kohaselt „oli osundatud viimase 14. jaanuaril 1997. aasta nõupidamise mõju tunda veel
pärast 1997. aasta maid” (vaidlustatud otsuse põhjendused 257 ja 330), on ebatäpne ega tugine tõenditele.
Kostja vaidlustab hageja poolt sellega seoses esitatud argumentide asjakohasuse. Sisuliselt märgib ta, et ta järeldas hageja
osalust Hispaania allkokkuleppes kuni 1999. aastani tõendite kogumi põhjal ja mitte ainuüksi AKZO avalduste alusel; nende
tõendite hulgas olid ka üks AKZO esitatud tabel ja AKZO esitatud 6. novembri 1997. aasta nõupidamise käsikirjaline protokoll.
Need dokumendid tõendasid, ilma et hageja oleks suutnud selle täpsust ja õigsust tegelikult ümber lükata, et hageja konkurentidel
oli juurdepääs 1999. aastat puudutavatele tundlikele dokumentidele (vaidlustatud otsuse põhjendused 215, 218 ja 258–260).
Lisaks on hageja kohustus tõendada, et pärast 1997. aasta jaanuari ta avaldas, et ta ei loe ennast kartellikokkuleppega seotuks,
mida ta ei teinud, ja jälgida, et teised osalised ei kasutaks tema kliente puudutavaid tundlikke andmeid kvootide arvutamisel.
Lõpuks on hageja möönnud seda, et ta ei teavitanud oma emaettevõtjaid Foret’d ja Degussa UK-d K. töölt vabastamisest ega selle
vabastamise põhjustest.
Aegumistähtaja kulgema hakkamine
Hageja väidab, et komisjon tegi esimese menetlustoimingu 31. jaanuaril 2002, saates Laporte’ile ja teistele üleeuroopalise
kartellikokkuleppega seotud isikutele informatsiooninõude (vaidlustatud otsuse põhjendus 61). Seejärel saatis komisjon 20. märtsil
2002 informatsiooninõude AKZO‑le ja Atochem/Atofinale, kes olid seotud nii üleeuroopalise kartellikokkuleppega kui ka Hispaania
allkokkuleppega (vaidlustatud otsuse põhjendus 64). Hagejale saatis komisjon informatsiooninõude alles 29. novembril 2002
(vaidlustatud otsuse põhjendus 72).
Hageja on seisukohal, et 29. november 2002 on asjakohane kuupäev aegumise katkemise hindamiseks, kuna see kuupäev väljendab
esimest komisjoni ja tema vahelist ühendust käesoleva asja menetlemisel. Hageja järeldab sellest, et 14. jaanuarist 1997 kuni
29. novembrini 2002 on möödunud üle viie aasta, mistõttu on tegemist aegumisega. See tuleneb vajadusest tõlgendada aegumismäärust
käesoleva asjaga sarnases koostööteatise kohaldamise menetluses kitsendavalt, kuna nimetatud määrus põhineb komisjoni teostatud
tavapäraste uurimiste mõttel. Niisuguste uurimiste raames on informatsiooni saamine enamasti aeganõudvam, raskem ja keerukam
kui menetlustes, kus ettevõtja taotleb koostööteatise kohaldamist. Sellisel juhul on komisjoni käsutuses algusest peale kogu
informatsioon. Isegi kui oletada, et lähtekuupäev on 20. märts 2002, mil esimene informatsiooninõue saadeti ühele Hispaania
allkokkuleppe osalisele, toimus aegumine pärast viieaastase tähtaja möödumist 14. jaanuaril 1997.
Hageja tuletab meelde, et komisjon leiab vaidlustatud otsuse põhjenduses 262 siiski, et aegumine peatus seoses tema 31. jaanuari
2002. aasta informatsiooninõuetega põhjusel, et esiteks „Hispaania allkokkulepe oli osa põhikokkuleppest”; ja teiseks et informatsiooninõue
hõlmas ka hagejat, kuna see oli adresseeritud Laporte’ile, et küsida temalt tema ja ta tütarettevõtjate osalemise kohta orgaanilisi
peroksiide käsitlevas kokkuleppes; ja et kolmandaks, isegi kui tuleks tõdeda, et Hispaania allkokkulepe oli iseseisev kokkulepe,
peatas teiste seas ka Laporte’ile adresseeritud esimene informatsiooninõue aegumise. Samas ei saa hageja arvates komisjon
tugineda sellele, et ta saatis esimese informatsiooninõude 31. jaanuaril 2002 mitte Hispaania allkokkuleppe osalistele vaid
põhikokkuleppe osalistele, et väita aegumise katkemist aegumismääruse artikli 2 alusel. Hageja arvates on selliseks mõjuks
vaja, et komisjon tõendaks – mida ta ei teinud –, et need kaks üleeuroopalisel tasandil ja Hispaanias toime pandud rikkumist
moodustasid lahutamatu terviku ja et hageja oli põhikokkuleppest teadlik.
Peale selle leiab hageja, et tõendite puudumist tema osaluse kohta Hispaania allkokkuleppes pärast 14. jaanuari 1997 ei saa
varjata ebamääraste kinnitustega, mille esitas eelkõige AKZO, kes piirdub hagejale viitamata vaid märkimisega, et tema ise
lõpetas oma osaluse 1999. aastal. See on seda enam tõsi, kuna AKZO ja teised ettevõtjad, kes väidetavalt rikkumises osalesid,
tegid rohkem kui kolm aastat kestnud uurimise jooksul aktiivselt komisjoniga koostööd, ilma et see menetlus oleks andnud mis
tahes tõendeid hageja seotuse kohta Hispaania allkokkuleppega pärast 1997. aasta jaanuari.
Täiendavalt märgib hageja, et mis puudutab aegumise hindamist, siis on teda Pergan GmbH-ga võrreldes koheldud erinevalt ja
ebaõiglaselt. Viimase suhtes järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 319, et ei ole tõendeid, mis näitaksid, et
selle ettevõtja osalus kestis kauem kui 31. jaanuarini 1997. Peale Pergani enese avalduste ei ole tõendeid, mille kohaselt
ta oleks teavitanud teisi osalisi oma väljumise kohta kartellikokkuleppest. Vastupidi, vastavalt vaidlustatud otsuse põhjendusele 172
esitas Peroxid Chemie ühe Perganilt saadud dokumendi informatsiooniga hindade ja koguste kohta 1997. aastast 1998. aasta 30. septembrini.
Sellega seoses ei suutnud Peroxid Chemie kinnitada ega ümber lükata Pergani avaldust, mille kohaselt kasutati seda dokumenti
vaid ettevõtja üksikasjaliku hindamise käigus, kuid ta seadis selle kahtluse alla (vaidlustatud otsuse põhjendused 173 ja
175). Samas leidis komisjon Pergani puhul erinevalt hageja olukorrast, et oli tegemist aegumisega ja nõustus hageja avaldusele
sarnase Pergani avaldusega, mille kohaselt Pergan oli lõpetanud oma osaluse novembris 1996 ehk vaevalt kaks kuud enne 31. jaanuari
1997, mil toimus aegumine seoses osalusega põhikokkuleppes.
Kostja märgib sisuliselt, et aegumine katkes hiljemalt 31. jaanuaril 2002, mil ta adresseeris informatsioonitaotluse Laporte’ile,
kes on üks Hispaania allkokkuleppega seotud äriühing ühelt poolt oma 100%‑lise tütarettevõtja Peroxid Chemie kaudu ja teiselt
poolt tema 50%‑lise osaluse kaudu hageja kapitalis (vaidlustatud otsuse põhjendused 262 ja 328). Seejärel vaidlustab kostja
selle, et ta on aegumist käsitlevaid norme kohaldades kohelnud hagejat äriühing Perganist erinevalt, kuna vastupidi hageja
juhtumile ei olnud ühtegi tõendit Pergani osalusest pärast 31. jaanuari 1997.
Menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus ja menetlustoimingute tegemise taotlus
Hageja palub, et kaks komisjoni ametnikku, kes toimikuga tegelevad, annaksid suulisi tunnistusi selle kohta, kuidas seda juhtumit
on menetletud üldiselt ja eriti temaga seonduvalt. Selle taotluse põhjenduseks on tühistamisväide, mis on faktiväide, ja vaidlustatud
otsuse seosetus, seega võivad need kaks ametnikku valgustada Esimese Astme Kohut otsuse tegeliku sisu osas, et võimaldada
tal kergemini otsustada. Hageja palub Esimese Astme Kohtult, et see kohustaks nende dokumentide esitamise, mis on komisjoni
valduses, kuid ei ole veel kättesaadavad ja mis võivad hageja seisukohalt olla huvipakkuvad. Nende meetmete eesmärk on ka
võimalike õigustavate tõendite saamine, sh nende, mis tõendavad, et hageja lõpetas oma osaluse Hispaania allkokkuleppes jaanuaris
1997.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul tunnistada menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus ja menetlustoimingute tegemise
taotlus vastuvõetamatuks

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed märkused
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et hageja väide põhineb sellel, et komisjon on vääralt kohaldanud aegumismääruse artikleid 1
ja 2.
Mis puutub aegumisse aegumismääruse artikli 1 lõike 1 punkti b ja lõike 2 alusel, siis tuletab Esimese Astme Kohus meelde,
et jätkuvate ja korduvate rikkumiste puhul on komisjoni trahvide määramise õiguse aegumise eelduseks, et rikkumise lõppemise
päevast oleks möödunud viis aastat. Nimetatud määruse artikli 2 lõike 1 alusel võib see aegumistähtaeg katkeda komisjoni mis
tahes tegevuse – eelkõige kirjalike informatsiooninõuete esitamise – tagajärjel, mille eesmärk on rikkumise uurimine; see
aegumistähtaja kulgemine katkeb kuupäevast, mil nimetatud nõue on adressaadile teatavaks tehtud, ja selle tulemuseks on määruse
artikli 2 lõike 3 kohaselt see, et alates sellest kuupäevast algab aegumistähtaja kulgemine uuesti.
Sellega seoses märgib Esimese Astme Kohus, et hageja möönis kohtuistungil, et Hispaania allkokkuleppes osalenud ettevõtjatele
20. märtsil 2002 informatsiooninõude saatmine võis aegumistähtaja kulgemise katkestada vastavalt aegumismääruse artikli 2
lõike 1 teisele lausele ja nimetatud määruse artikli 2 lõike 2 kohaselt kehtis see katkestamine ka hageja kui sama allkokkuleppe
osalise suhtes.
Järelikult piisab sellest, kui kontrollida, kas komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et hageja osalus Hispaania allkokkuleppes
kestis vähemalt 20. märtsini 1997, et Esimese Astme Kohus saaks järeldada, kas viieaastane aegumistähtaeg on möödunud või
mitte. Sellest tuleneb veel, et Esimese Astme Kohtul ei ole selles kontekstis vaja hinnata hageja argumente, mis puudutavad
ühelt poolt seose võimalikku puudumist Hispaania allkokkuleppe ja põhikokkuleppe vahel ning teiselt poolt seda, et hageja
võis sellest põhikokkuleppest mitte teadlik olla.
Seetõttu peab Esimese Astme Kohus otstarbekaks esmalt kontrollida seda kuupäeva, mil hageja lõpetas oma osaluse Hispaania
allkokkuleppes.
Kuupäev, mil hageja lõpetas oma osaluse Hispaania allkokkuleppes
–       Tõendamiskoormuse jaotumine hageja ja komisjoni vahel
Mis puudutab küsimust sellest, mis kuupäeval hageja rikkumise lõpetas, siis tuleb kõigepealt meelde tuletada väljakujunenud
kohtupraktikat, mille kohaselt ühelt poolt peab see pool või ametiasutus, kes väidab, et konkurentsieeskirju on rikutud, esitama
õiguslikult piisavad tõendid rikkumise koosseisu kuuluvate üksikasjade kohta, ja teiselt poolt peab see ettevõtja, kes rikkumissüüdistuse
puhul tugineb õiguskaitsevahendile, tõendama, et selle õiguskaitsevahendi kohaldamise tingimused on täidetud, nii et nimetatud
võimuorgan peab kasutama teisi tõendeid (vt selle kohta Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P:
Baustahlgewebe
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58, ja 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 78).
Lisaks on rikkumise kestus EÜ artikli 81 lõike 1 alusel rikkumise mõiste osa, mille tõendamiskoormus lasub esmalt komisjonil.
Kohtupraktika nõuab, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid,
mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine
vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel (Esimese Astme Kohtu 7. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑43/92: Dunlop Slazenger
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑441, punkt 79).
See, et hageja esitas aegumisel põhineva väite, mille osas lasub tõendamiskoormus põhimõtteliselt temal, ei sea käesolevas
asjas kahtluse alla üldpõhimõtet, mille kohaselt komisjon peab tõendama kõik rikkumise koosseisu kuuluvad üksikasjad, sh kestuse,
mis võivad mõjutada tema lõplikke järeldusi nimetatud rikkumise raskusest. Peale selle, et see väide ei puuduta rikkumise
tuvastamist, on selge, et niisugusele väitele tuginemine eeldab tingimata seda, et rikkumise kestus ja lõppemise kuupäev oleksid
tuvastatud. Kuid need asjaolud iseenesest ei saa õigustada sellega seonduva tõendamiskoormuse üleminekut hagejale. Ühelt poolt
kujutab rikkumise kestus – mis tähendab, et on teada selle lõppemise kuupäev – endast ühte rikkumise peamistest üksikasjadest,
mille tõendamiskoormus lasub komisjonil, sõltumata sellest, et nende üksikasjade vaidlustamine on samuti aegumisel põhineva
väite osa (vt eespool punkt 21). Teiselt poolt õigustab seda järeldust asjaolu, et komisjoni menetluse aegumatus aegumismääruse
alusel on õiguskindluse põhimõttest tulenev objektiivne kriteerium (vt selle kohta eespool punktis 15 viidatud kohtuotsus
Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals
vs.
komisjon, punktid 80–82), mida kinnitab nimetatud määruse preambuli teine põhjendus, ja seetõttu on see ka iga karistamisotsuse
kehtivuse tingimus. Selle järgimine on komisjonile kohustuslik isegi siis, kui ettevõtja sellekohast väidet ei esita.
Tuleb täpsustada, et see tõendamiskoormuse jaotumine võib varieeruda määral, mil ühe poole esitatud faktilised asjaolud võivad
kohustada teist poolt esitama selgitust või õigustust, ilma milleta võib järeldada, et on tõendatud (vt selle kohta eespool
punktis 50 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 79).
Nendest põhimõtetest lähtudes tulebki kontrollida, kas komisjon on õigesti tuvastanud need asjaolud, millele ta tugineb oma
hinnangus, mille kohaselt hageja osalus Hispaania allkokkuleppes lõppes 1999. aastal. Täpsemini öeldes, kui võtta arvesse
aegumistähtaja katkemine 20. märtsil 2002, mida hageja möönab, siis piisab sellest, kui kontrollida, kas komisjon tõendas
õiguslikult piisavalt, et see rikkumine kestis vähemalt 20. märtsini 1997.
–       Nende asjaolude tõendav väärtus, millega komisjon põhjendab oma hinnangut, mille kohaselt hageja osalus Hispaania allkokkuleppes
kestis vähemalt kuni 20. märtsini 1997
Kõigepealt tuleb meelde tuletada need peamised asjaolud, millega komisjon põhjendas vaidlustatud otsuses oma hinnangut, mille
kohaselt hageja osalus Hispaania allkokkuleppes kestis kuni 1999. aastani. Komisjon tugines eelkõige järgmistele asjaoludele
(vaidlustatud otsuse põhjendused 215, 218, 250‑267, ja 320‑330). Esiteks mainitakse vaidlustatud otsuses ühte AKZO esitatud
tabelit Hispaania turu kohta, milles on toodud hageja, AKZO ja Atochem/Atofina detailsed müügiandmed ja turuosad kuni 1999. aasta
kolmanda kvartalini ning „teoreetilised” turuosad, ehk need osad, mis lepiti kokku kartellikokkuleppe raames, ja „vahed” vähemalt
1998. aasta viimase kvartalini (vaidlustatud otsuse põhjendused 259 ja 327). Teiseks mainitakse vaidlustatud otsuses ühte
6. novembril 1997 toimunud nõupidamise käsikirjalist protokolli, milles arvud „1”, „2” ja „3” tähendasid AKZO­t, hagejat ja
Atochem/Atofinat (vaidlustatud otsuse põhjendus 218). Kolmandaks, komisjon pidas tõeseks AKZO ja Peroxid Chemie väited, mille
kohaselt mõningaid, sh hagejalt saadud andmeid vahetati Peroxid Chemie ja AC Treuhandi vahendusel kuni 1999. aastani (vaidlustatud
otsuse põhjendused 215 ja 237). Selles osas tuleb täpsustada, et komisjon möönab, et ta ei tõendanud täielikult, et see andmetevahetus
toimus otseselt hageja ja AKZO ning Atochem/Atofina Hispaania tütarettevõtjate vahel.
Esiteks, mis puudutab AKZO esitatud tabelit, siis tõdeb Esimese Astme Kohus kõigepealt, et selles on arvandmed, mis vastavad
ühikutele „MT” (
metric tonnes
) väljendatuna protsentides ja ühendatud ühelt poolt horisontaalselt nelja kategooria rubriikidega, mis on pealkirjastatud
vastavalt „ACTUALS”, „THEORETICAL”, „DEVIATIONS” ja „CUMM. DEVIATIONS”, ning teiselt poolt vertikaalselt aastatega 1988–1999,
mis on 1998. ja 1999. aasta osas jagatud kvartaliteks kuni 1999. aasta kolmanda kvartalini. Peale selle on igas ülalnimetatud
jaotuses näha numbreid „2”, „1” ja „3”, mis AKZO antud ja haldustoimikusse lisatud selgituste (komisjoni toimiku punkt 10214)
kohaselt tähistavad vastavalt hagejat, AKZO‑t ja Atochem/Atofinat kui Hispaania turu osalisi. AKZO selgitab seejärel, et jaotus
„ACTUALS” sisaldab osaliste poolt tegelikult müüdud koguseid ja nende vastavaid turuosi. Jaotus „THEORETICAL” näitab iga osalise
kohta planeeritud müügikoguseid ning jaotus „DEVIATIONS” näitab erinevusi tegelikult müüdud ja planeeritavate müügikoguste
vahel. Jaotus „CUMM. DEVIATIONS” näitab möödunud aastate jooksul tekkinud erinevusi. Aastate 1998 ja 1999 kohta täpsustab
AKZO oma selgitustes, et jaotus „THEORETICAL” sisaldab osaliste vahel kokku lepitud turuosade jaotust Hispaania turu jaoks,
nimelt AKZO‑le 32,2%, hagejale 53,9% ja Atochem/Atofinale 13,9%.
Tuleb sedastada, et kõnealuse tabeliga seoses ei vaidlusta hageja üksikasjalikult ei AKZO sellekohaseid väiteid ega vaidlustatud
otsuse põhjenduse 259 lõpus toodud järeldust, mille kohaselt AKZO oli kursis muu hulgas nende hindadega, mida hageja kavandas
aastateks 1997–1999. Peale selle ei sea hageja ei haldusmenetluses ega käesolevas menetluses üksikasjalikult kahtluse alla
AKZO esitatud andmeid tema kohta (vaidlustatud otsuse põhjendus 260). Hageja väitis vaid seda, et ta ei saanud nende andmete
õigsust kontrollida, eitamata sealjuures nende asjakohasust tervikuna (hageja poolt vastuväiteteatisele esitatud märkuste
punkt 4.12, vt eespool punkt 8).
Teiseks, mis puudutab 6. novembri 1997. aasta nõupidamise käsikirjalist protokolli, siis tõdeb Esimese Astme Kohus, et see
kinnitab ja toetab AKZO esitatud selgitusi seoses ülalnimetatud tabeliga selles osas, et Hispaania allkokkuleppe osaliste
identifitseerimiseks kasutati samu kodeeritud tähiseid. Kuid hageja ei vaidlusta ei selle protokolli sisu, komisjoni poolt
protokollile antud tõlgendust ega ka asjaolu, et number „2” tähistab teda.
Kolmandaks, mis puudutab AKZO ja Peroxid Chemie väiteid hageja andemete vahetamise kohta Peroxid Chemie ja AC Treuhandi vahendusel
kuni 1999. aastani, siis möönis hageja esiteks vaidlustatud otsuse põhjenduses 237 toodud järelduste asjakohasust, mille kohaselt
tema esitas müügiandmed Peroxid Chemie’le, kes omakorda edastas need AC Treuhandile, sai need seejärel Hispaania turgu kajastava
tabeli kujul viimaselt tagasi ja saatis need lõpuks uuesti hagejale, ning teiseks seda, et see informatsioonivahetus võis
kesta vähemalt kuni 1997. aasta keskpaigani (kohtuistungi protokolli punkt 2).
Esimese Astme Kohus järeldab sellest, et hageja jätkas osalemist tundliku informatsiooni tsentraliseeritud vahetamise süsteemis
AC Treuhandi vahendusel – kuigi kaudselt – ka pärast 20. märtsi 1997.
Mis puudutab andemete vahetamist Peroxid Chemie’ga – Laporte’i tütarettevõtja, kelle kuulub 50% hageja aktsiatest –, siis
hageja ei eita seda, aga väidab ainult, et see oli seaduslik ja toimus ilma et ta teaks, et kõnealuseid andmeid kasutati konkurentsivastastel
eesmärkidel (vaidlustatud otsuse põhjendus 246).
Esimese Astme Kohus leiab, et need asjaolud kinnitavad komisjoni hinnangut hageja osaluse kohta Hispaania allkokkuleppes pärast
20. märtsi 1997, ilma et selles kontekstis oleks olemasolevate tõendite põhjal vaja kontrollida, kas see osalus kestis tegelikult
31. detsembrini 1999, nagu on tuvastatud vaidlustatud otsuses.
Neid üksikasju arvestades tuleb järgnevalt uurida, kas hageja esitas argumente ja faktilisi asjaolusid, mis võimaldavad neid
üksikasju ümber lükata või nende tõendamisväärtust vähendada.
–       Hageja argumendid tõendite puudumisest selle kohta, et ta osales rikkumises kuni 20. märtsini 1997
Esimese Astme Kohus leiab esiteks, et vastupidiselt hageja kinnitusele on komisjon õigesti tuvastanud, et tema osalus rikkumises
ei lõppenud kindlal kuupäeval, 14. jaanuaril 1997, mil toimus viimane nõupidamine, millest võttis osa tema esindaja K.. Esiteks
jätkus tegelikult informatsioonivahetus osaliste vahel AC Treuhandi vahendusel veel pärast seda kuupäeva, isegi kui hageja
ei kontakteerunud viimasega otse, vaid ainult Peroxid Chemie kaudu. Teiseks ei näita K. töölt vabastamine kui selline, mis
toimus 14. veebruaril 1997, et hageja oleks lõpetanud oma osaluse enne 20. märtsi 1997. Selles osas möönis hageja kohtuistungil,
et esiteks poolt jäi tema teenistusse teine tema esindaja V., kes oli K.­d mõnedel konkurentsivastastel nõupidamistel saatnud,
ja teiseks ei teatatud K. töölt vabastamisest isegi tema aktsionäridele ja veel vähem teistele Hispaania allkokkuleppe osalistele
(vaidlustatud otsuse põhjendus 242). Laporte’il hageja aktsionärina ja Peroxid Chemie’il Laporte’i teise tütarettevõtjana,
kes mõlemad olid üleeuroopalise kartellikokkuleppe osalised, oleks siiski olnud huvi sellekohast informatsiooni saada ning
seda enam, et K. oli hageja peamine kontaktisik Hispaania allkokkuleppega seoses. Seetõttu ei saa nõustuda ka hageja selgitusega,
mille kohaselt on K. töölt vabastamine olnud põhjuseks, et teisi osalisi ei teavitatud sellest, et tema on rikkumise lõpetanud,
ja et teised osalised oleks pidanud igal juhul märkama K. kui kaubandusdirektori lahkumist. See selgitus kinnitab pigem vastupidi,
et hageja ei ole vastavalt kohtupraktika nõuetele avaldanud, et ta ei loe ennast rikkumisega seotuks (vt tagapool punkt 68).
Esimese Astme Kohus leiab teiseks, et vastupidi hageja arvamusele ei lükka komisjoni esitatud tõendeid ümber see, et puuduvad
teiste rikkumise osaliste avaldused, mis tõendaksid, et hageja ei lõpetanud rikkumises osalemist 1997. aasta alguses vaid
hiljem. Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et käesoleval juhul puudub ka kolmandate isikute esitatud informatsioon, mille
kohaselt hageja oli tegelikult lõpetanud või vähemalt avaldanud, et ta lõpetas oma aktiivse rikkumises osalemise tema enda
nimetatud kuupäeval. Esimese Astme Kohus leiab, et teiste Hispaania allkokkuleppe osaliste – AKZO ja Atochem/Atofina – käitumine
aastatel 1997–1999 näitab vastupidi, et hageja jätkas osalemist ka pärast tema poolt nimetatud kuupäeva. Ühelt poolt ei ole
hageja väitnud, et ta oleks väljendanud oma väidetava rikkumisest väljumise ajal teistele osalistele oma soovi lõpetada osalus
Hispaania allkokkuleppes, mis kestis kuni 1999. aastani (vaidlustatud otsuse põhjendus 258). Kohtuistungil möönis hageja ka
seda, et sellekohast ametlikku avaldust, näiteks teistele rikkumise osalistele saadetud kirja vormis, ei olnud. Teiselt poolt
ei ole hageja väitnud ka seda, et ta oleks teavitanud oma aktsionäre sellest ei seoses K. töölt vabastamisega ega ka selle
vabastamise põhjustega. Hageja kinnitus, et nimetatud vabastamine toimus tema soovi tõttu avaldada seda, et ta ei loe ennast
rikkumisega seotuks (vaidlustatud otsuse põhjendus 261), jääb seega vaid väiteks.
Väide, mille kohaselt AKZO ja Atochem/Atofina jätkasid rikkumist ilma hageja osaluseta vaatamata sellele, et ta ei teavitanud
enda väljumisest sellest rikkumisest ja et ta oli kõige suurem ettevõtja Hispaania turul, ei ole selles kontekstis tõesti
põhjendatud, nagu komisjon selle vaidlustatud otsuse põhjenduses 258 õigesti on tuvastanud. Vastupidi, see hüpotees ning samuti
hageja puhtalt oletuslik argument, mille kohaselt võis tema väljumine Hispaania allkokkuleppest muuta AKZO ja Atochem/Atofina
vahelisi arutelusid seoses Hispaania turuga vaid seostatumaks, on vastuolus oligopoolse kartelli põhimõtetega, sest niisuguse
kartelli toimimine sõltub eelkõige asjaomase turu kõige olulisema ettevõtja osalemisest. See on tõsi seda enam, et eespool
punktides 56 ja 57 nimetatud tabeli kohaselt kuulus hagejale Hispaanias üle 50% suurune turuosa, mida ta ei vaidlustanud.
Nagu kostja kohtuistungil õigesti märkis, näib ebaloogiline, et vastavate kvootide arvutamisel oleksid AKZO ja Atochem/Atofina
tegelikult järginud oma kõige suurema konkurendi turuosa Hispaania turul, kui nad oleksid leppinud hageja mitteosalemisega
Hispaania allkokkuleppes.
Samuti ei saa nõustuda hageja argumendiga, mille kohaselt tema majandustegevusele viitav turuosade ja teiste andmete arvutus,
mis sisaldub muu hulgas AKZO poolt 1998. ja 1999. aasta kohta esitatud tabelites, on saadud kolmandate ettevõtjate ja isegi
mitte kaudselt hageja enese esitatud informatsiooni põhjal. See on õige seda enam, et ühelt poolt ei suutnud hageja võtta
selget seisukohta nende andmete õigsuse ja täpsuse kohta ega esitada veenvat selgitust oma suutmatuse kohta neid kinnitada
või tõendada, et tema enda majandussfäärist pärinevad andmed võivad olla väärad (vaidlustatud otsuse põhjendus 260). Teiselt
poolt möönis hageja, et ta jätkas vähemalt kaudselt osalemist tsentraliseeritud informatsioonivahetussüsteemis Peroxid Chemie
ja AC Treuhandi vahendusel (vt eespool punkt 59). Eeltoodud kokkulangevaid olevaid tõendeid arvestades ei saa nõustuda hageja
selgitusega, mille kohaselt võidi need andmed saada lihtsa arvutuse tulemusena teiste Hispaania allkokkuleppe osaliste – AKZO
ja Atochem/Atofina – andmete põhjal (hageja poolt vastuväiteteatisele esitatud märkuste punkt 4.13).
Sellega seoses viitab kostja õigesti kohtupraktikale, mille kohaselt see, kui ettevõtja ei avalda, et ta ei loe ennast seotuks
rikkumisega, milles ta osales, või ei teavita rikkumisest võimuorganeid, toob endaga kaasa rikkumise jätkamise julgustamise
ja takistab selle avastamise, mistõttu võib seda vaikivat heakskiitu käsitleda passiivse osalemisena rikkumises (vt eespool
punktis 50 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 84). Tuleb meelde tuletada, et hageja ei ole tõendanud, et ta oleks pärast väidetavat Hispaania allkokkuleppest
väljumist avaldanud, et ta ei loe ennast rikkumisega seotuks, ega isegi väitnud, et ta oleks teisi osalisi sellest informeerinud,
ning pole esitanud veenvaid selgitusi seoses tundlike andmete Peroxid Chemie ja AC Treuhandi kaudu vahendamise uurimisega.
Kolmandaks ja vastupidi hageja väidetele ei võimalda see asjaolu, et AKZO võib‑olla ei teavitanud hagejat oma kavatsusest
lõpetada oma osalus kartellikokkuleppes 1999. aastal, kuigi ta oli teisi osalisi teavitanud (vaidlustatud otsuse põhjendus 187),
tõendada, et hageja sel ajal ja seda enam veel sellele teavitamisele eelnenud aastatel 1997 ja 1998 enam Hispaania allkokkuleppes
ei osalenud.
Hageja märgib mitmel korral sisuliselt seda, et eelkõige AKZO ja Atochem/Atofina esitatud informatsioon ja selgitused ei ole
usaldusväärsed, kuna nemad taotlesid koostööteatise kohaldamist ja seetõttu oli neil kindel huvi hageja vastu tunnistada.
Kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartellikokkuleppe osaliste vabatahtlikesse tunnistustesse suhtuda teatud umbusaldusega,
arvestades võimalust, et osalised püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 278),
on siiski tõsi, et hageja argument ei vasta koostööteatises ettenähtud menetluse loogikale. Koostööteatise alusel trahvi vähendamise
taotlemine iseenesest ei innusta süüks pandud kartellikokkuleppe teiste osaliste kohta moonutatud tõendite esitamist. Tegelikult
võib igasugune katse komisjoni eksitada seada kahtluse alla taotleja puhtsüdamlikkuse ja koostöö täielikkuse ning seetõttu
seada ohtu võimaluse, et talle koostööteatist täielikult kohaldatakse. Järelikult, võttes arvesse AKZO ja Atochem/Atofina
avaldustele tuginevate kokkulangevate tõendite olulisust ja arvukust, tuleb käesolev hageja argument tagasi lükata.
Eeltoodut arvestades leiab Esimese Astme Kohus, et komisjonil oli piisavalt tõendeid, mis õigustasid tema hinnangut vaidlustatud
otsuses, mille kohaselt toimis Hispaania allkokkulepe igal juhul vähemalt 1997. aasta märtsini ja selles osales vähemalt kaudselt
ka hageja. Pealegi ei ole hageja suutnud neid tõendeid konkreetselt faktiliste üksikasjade abil ümber lükata, et seada nende
tõendusväärtus kahtluse alla, ega anda nende olemasolu kohta alternatiivset veenvat selgitust vastavalt kohtupraktika nõuetele.
Samas, arvestades et komisjon tuvastas ülalnimetatud faktilised üksikasjad selle kohta, et hageja jätkas Hispaania allkokkuleppes
osalemist pärast 20. märtsi 1997, oleks hageja pidanud esitama selgituse või alternatiivse õigustuse, mis oleks võimaldanud
nende tõendite tõlgendust ümber lükata, ilma selleta võib järeldada, et komisjon on tõendi esitanud (vt selle kohta eespool
punktis 50 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 79).
Seetõttu järeldab Esimese Astme Kohus, et komisjoni järeldused eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 257–261 ei ole ilmselgelt
väärad või õigusvastased osas, milles nad viitavad hageja osalemisele Hispaania allkokkuleppes vähemalt 1997. aasta märtsi
lõpuni. Mis puudutab hageja osalemist Hispaania allkokkuleppes vähemalt kuni 20. märtsini 1997, mis on tõendatud, ja aegumistähtaja
katkemist hiljemalt 20. märtsil 2002, siis menetlus, mida komisjon hageja suhtes trahvi määramise eesmärgil EÜ artikli 81
alusel läbi viis, ei olnud aegunud.
Antud juhul tuleneb sellest, et komisjon ei ole aegumismääruse artiklites 1 ja 2 ette nähtud aegumist reguleerivad kriteeriume
eiranud.
Sellest tuleneb veel, et hageja poolt tema väite toetuseks esitatud teiste argumentide – mis puudutavad seda, et hageja ei
olnud teadlik põhikokkuleppest ega selle ja Hispaania allkokkuleppe vahelisest seosest, ja aegumistähtaja katkemise täpsest
kuupäevast – põhjendatust ei ole vaja hinnata.
Järelikult tuleb hageja väide tagasi lükata kui põhjendamatu.
Väidetav hageja diskrimineerimine võrreldes Perganiga
Mis puudutab hageja alternatiivset argumenti, mille kohaselt teda on diskrimineeritud võrreldes äriühing Perganiga, kelle
puhul komisjon oli tunnustanud aegumistähtaja lõppemist vaatamata sellele, et see äriühing oli hagejaga võrreldavas olukorras,
siis tuleb eristada kahte hüpoteesi, esiteks komisjoni poolt Pergani suhtes võetud seisukoha võimalik õigusvastasus ja teiseks
selle võimalik õiguspärasus.
Mis puudutab esimest hüpoteesi, mis eeldab, et komisjon kohaldas aegumist reguleerivad kriteeriume Pergani suhtes vääralt,
siis Esimese Astme Kohus leiab, et selline õigusvastasus, mis ei ole käesoleva kohtuasjas esemeks, ei saa mingil juhul tähendada
seda, et hageja tühistamishagi oleks põhjendatud. Selles osas tuleb meelde tuletada, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisel
tuleb seda teha kooskõlas legaalsuse põhimõttega, mille kohaselt ei saa keegi enda nõude toetuseks tugineda kellegi teise
huvides toime pandud õigusvastasele teole (vt selle kohta Euroopa Kohtu 4. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 134/84: Williams
vs.
kontrollikoda, EKL 1985, lk 2225, punkt 14; Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑327/94: SCA Holding
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 160, ja Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 367). Võimalik teise ettevõtja, kes menetluses ei osale, suhtes toime pandud õigusvastasus,
ei saa sundida Esimese Astme Kohut tuvastama, et tegemist on diskrimineerimisega ja seetõttu ka õigusvastasusega hageja suhtes.
Selline lähenemine tähendaks põhimõtte „võrdne kohtlemine õigusvastasuse kaudu” kehtestamist ja antud juhul komisjoni kohustamist
eirama tõendeid, mis tal karistatava teo toime pannud ettevõtja karistamiseks on, vaid sel põhjusel, et teine ettevõtja, kes
on juhuslikult sarnases olukorras, on õigusvastaselt niisugusest karistusest pääsenud. Pealegi, nagu võrdse kohtlemise põhimõtet
käsitlevast kohtupraktikast selgelt tuleneb, kui üks ettevõtja on oma käitumisega EÜ artikli 81 lõiget 1 rikkunud, siis ei
saa ta pääseda igasugusest karistusest põhjendusel, et teistele ettevõtjatele trahvi ei määratud, kui nende olukorra puhul
– nii nagu käesolevas asjas – ühenduse kohtu poole ei pöördutud (Euroopa Kohtu 31. märtsi 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑89/85,
C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85: Ahlström Osakeyhtiö jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑1307, punkt 197, ja Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑5/00
ja T‑6/00: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑5761, punkt 430).
Mis puudutab teist hüpoteesi, mille kohaselt komisjoni järeldused Perganiga seoses ei ole õigusvastased – eelkõige aegumise
tõttu, kuna selle ettevõtja jätkuva osalemise kohta rikkumises puudusid piisavad tõendid –, siis Esimese Astme Kohus leiab,
et võimaliku diskrimineerimise küsimus ei tõusetu ka siin. Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et võrdse kohtlemise põhimõtet
on rikutud ainult siis, kui sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja
arvatud, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie
vs.
komisjon, punkt 428 ja seal viidatud kohtupraktika). Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et erinevalt Pergani olukorrast
teises hüpoteesis, oli komisjonil piisavalt tõendeid järeldamaks hageja jätkuvat osalust rikkumises ja karistamaks teda EÜ
artiklit 81 kohaldades (vt eespool punktid 50–72). Seetõttu leiab Esimese Astme Kohus, et komisjonil oli sellest lähtuvalt,
kas nende ettevõtjate rikkumises osalemise kohta oli tõendeid või ei olnud, õigus järeldada, et hageja ja Pergani olukorrad
ei olnud võrreldavad.
Järelikult ei saa ühegi hüpoteesi puhul nõustuda argumendiga, mis põhineb hagejale osaks saanud diskrimineerimisel
Menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus ja menetlustoimingute tegemise taotlus
Esimese Astme Kohus leiab, et hageja taotlused, et kohus kuulaks ära tunnistajad ja kohustaks komisjoni esitama menetlustoimiku
teatud konfidentsiaalseid dokumente, on ilmselgelt vastuvõetamatud ja põhjendamata. Ühelt poolt ei ole need taotlused selleks,
et olla vastuvõetavad, piisavalt täpsed faktiliste üksikasjade ja asjaomaste dokumentide osas, mis võivad olla niisuguste
meetmete esemeks Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 64 lõike 3 punkti d ja artikli 65 punktide b ja c koosmõjus artikli 68
lõike 1 alusel. Peale selle ei esita hageja ühtegi täpset ega asjakohast tõendit, mis võimaldaks selgitada, mille poolest
taotluses nimetatud tunnistused ja kõnealused dokumendid võiksid olla käesoleva vaidluse seisukohast huvipakkuvad. Teiselt
poolt, arvestades poolte kirjalikke märkusi, toimikusse lisatud tõendeid ja kohtuistungi tulemusi, leiab Esimese Astme Kohus,
et ta on käesolevas vaidluses otsuse tegemiseks piisavalt informeeritud.
Järelikult tuleb hageja esitatud menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus ja menetlustoimingute tegemise taotlus jätta
rahuldamata.
Eeltoodust tuleneb, et hageja hagi tuleb jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel peab kohtuvaidluse kaotanud pool kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna
kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt sellekohasele nõudele hageja kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja hagejalt.
Jaeger
Azizi
Cremona
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 16. novembril 2006 Luxembourgis.
kohtusekretär

koja esimees
E. Coulon

M. Jaeger
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse asjaolud
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
1.  Vaidlustatud otsuse artiklite 1 ja 4 tühistamise nõuete vastuvõetavus
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
2.  Komisjoni poolt aegumist käsitlevate normide vääral kohaldamisel põhinev väide
Poolte argumendid
Esialgne märkus
Hageja teadmine põhikokkuleppest
Hageja eesmärk Hispaania allkokkuleppes osalemisel
Aegumistähtaja kulgema hakkamine
Menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus ja menetlustoimingute tegemise taotlus
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed märkused
Kuupäev, mil hageja lõpetas oma osaluse Hispaania allkokkuleppes
–  Tõendamiskoormuse jaotumine hageja ja komisjoni vahel
–  Nende asjaolude tõendav väärtus, millega komisjon põhjendab oma hinnangut, mille kohaselt hageja osalus Hispaania allkokkuleppes
kestis vähemalt kuni 20. märtsini 1997
–  Hageja argumendid tõendite puudumisest selle kohta, et ta osales rikkumises kuni 20. märtsini 1997
Väidetav hageja diskrimineerimine võrreldes Perganiga
Menetlust korraldavate meetmete võtmise taotlus ja menetlustoimingute tegemise taotlus
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.