CELEX: 62005CJ0134
Valsts pienākumu neizpilde
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Tiesības veikt uzņēmējdarbību
Parādu piedziņa ārpustiesas ceļā

1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, izvirzot dažādus nosacījumus parādu piedziņai ārpustiesas
ceļā, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 43. un 49. pantu.

Atbilstošās tiesību normas
2       Likuma par sabiedrisko drošību konsolidētajā tekstā (
Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza
), kas apstiprināts ar 1931. gada 18. jūnija karaļa dekrētu Nr. 773 (1931. gada 26. jūnija
GURI
Nr. 146, turpmāk tekstā – “konsolidētais teksts”), ir noteikts šādi.
3       Saskaņā ar konsolidētā teksta 115. pantu:
“Bez
questore
[vietējā policijas iestāde] izsniegtas atļaujas nav atļauts atvērt vai vadīt aģentūras, kas izsniedz aizdevumus pret ķīlu,
vai citas darījumu aģentūras neatkarīgi no to mērķa un ilguma, pat ja tās izveidotas kā tirdzniecības aģentūras, izstāžu aģentūras,
saloni vai komercizstāžu aģentūras un citādi.
Atļauja ir nepieciešama arī brokera vai starpnieka darbībai.
Šajā pantā minētās aģentūras ietver arī aģentūras, kuru mērķis ir informācijas apkopošana, lai to vēlāk izplatītu biļetenos
vai citos līdzīgos līdzekļos.
Atļauja ir spēkā tikai tajās telpās, kuras īpaši norādītas atļaujā.
Pārstāvniecība ir atļauta.”
4       Konsolidētā teksta 8. pantā ir noteikts:
“Policijas atļaujas ir personiskas: nekādā gadījumā tās nevar nodot tālāk vai radīt pārstāvniecības attiecības, izņemot likumā
skaidri noteiktos gadījumos.
Gadījumos, kad pārstāvniecība ir atļauta policijas atļaujā, pārstāvim ir jābūt nepieciešamajām īpašībām atļaujas saņemšanai
un jāsaņem tās policijas iestādes apstiprinājums, kura izdevusi atļauju.”
5       Konsolidētā teksta 9. pantā ir noteikts:
“Papildus likumā noteiktajiem nosacījumiem ikvienai personai, kura ir saņēmusi policijas atļauju, ir jāievēro norādījumi,
ko sabiedriskās drošības iestāde uzskata par vajadzīgu tai noteikt vispārējo interešu labā.”
6       Konsolidētā teksta 11. pantā ir noteikts:
“Neierobežojot īpašus nosacījumus, kas likumā ir paredzēti katram gadījumam, policijas atļaujas ir jānoraida:
1) personām, kuras ir notiesātas ar brīvības atņemšanas sodu, ilgāku par trim gadiem, par tīši izdarītu noziedzīgu nodarījumu
un kuras nav rehabilitētas;
2) personām, kurām ir izteikts brīdinājums vai kurām piemērots drošības līdzeklis, kuras ir atzītas par ierastiem vai profesionāliem
likumpārkāpējiem vai ar noziedzīgām tendencēm.
Policijas atļaujas var atteikt personām, kuras ir notiesātas par noziedzīgiem nodarījumiem pret valsti vai sabiedrisko kārtību
vai par vardarbīgiem noziedzīgiem nodarījumiem pret personām, vai arī par zādzību, laupīšanu, izspiešanu, personas nolaupīšanu
zādzības vai izspiešanas nolūkos, vai arī par vardarbību vai pretošanos pret valsts varu, kā arī jebkurai personai, kura nevar
pierādīt savu labo uzvedību.
Atļaujas ir jāatceļ, ja nosacījumi, pamatojoties uz kuriem tās ir izdotas, pilnībā vai daļēji nav vairs izpildīti attiecībā
uz atļauju saņēmušo personu, un tās var atcelt, ja atklājas vai rodas apstākļi, kas uzliek pienākumu vai pieļauj atļaujas
atteikšanu.”
7       Konsolidētā teksta 16. pantā ir noteikts:
“Sabiedriskās drošības iestāžu ierēdņi un pārstāvji ir tiesīgi jebkurā laikā ierasties vietās, kas ir paredzētas tādu darbību
īstenošanai, par ko jāsaņem policijas atļaujas, un pārliecināties par likumā, noteikumos vai iestāžu noteikto prasību ievērošanu.”
8       Konsolidētā teksta 120. pantā ir noteikts:
“Komersantiem un sabiedriskajām aģentūrām, kas minētas iepriekšējos pantos, ir pienākums katru dienu vest darījumu žurnālu
noteikumos paredzētajā veidā un pastāvīgi un redzamā veidā aģentūras telpās turēt izkārtni, kurā norādīti sniegtie pakalpojumi
un to cenu tarifi.
Minētie komersanti nevar nedz veikt citas darbības, kā vien tās, kuras norādītas iepriekš minētajā izkārtnē, nedz piemērot
cenas, kuras ir augstākas par tarifā norādītajām [..].”
9       Iekšlietu ministrijas 1996. gada 2. jūlija cirkulārs 559/C 22103.12015 (turpmāk tekstā – “cirkulārs”), kas nosūtīts visām
Itālijas valsts
questori
, papildina un interpretē atsevišķus konsolidētā teksta noteikumus.
10     Šajā cirkulārā cita starpā ir norādīts – lai novērstu piemēroto tarifu pārāk lielu atšķirību vienā provincē, jānosaka objektīvi
un vienveidīgi parametri.
11     Attiecībā uz parādu piedziņas darbību ārpustiesas ceļā saderību ar citām darbībām, uz kurām attiecas citi noteikumi, cirkulārā
ir precizēts, ka parādu piedziņas aģentūras “nav tiesīgas veikt finanšu darbības, kuras reglamentē 1993. gada 1. septembra
likumdošanas dekrēts Nr. 385/93 (Par banku un kredītu jomas likumu konsolidēto tekstu (
Testo unico delle legi in materia bancaria e creditizia
, 1993. gada 30. septembra
GURI
Nr. 230, kārtējais pielikums, turpmāk tekstā – “likums par banku darbībām un kredītiem”)), kuras atstātas tikai to finanšu
starpnieku kompetencē, kas skaidri uzskaitīti Finanšu ministrijas
ad hoc
reģistrā”.

Pirmstiesas procedūra
12     Komisija, uzskatīdama, ka atsevišķi konsolidētā teksta noteikumi, kuri precizēti un papildināti ar cirkulāru, nav saderīgi
ar EKL 43. un 49. pantu, 2002. gada 21. martā Itālijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli.
13     Lai gan Itālijas iestādes noliedza iepriekš minēto EK līguma pantu pārkāpumu, tās atbildēja, ka darba grupai ir uzdots veikt
attiecīgā tiesiskā regulējuma padziļinātu pārbaudi, lai to pārskatītu.
14     Pēc pieprasījuma minētajām iestādēm paziņot Komisijai šīs grupas darba rezultātus Komisija 2004. gada maijā saņēma vēstuli,
kurā paziņots par likumprojekta izstrādi par attiecīgā tiesiskā regulējuma pārskatīšanu.
15     Taču ne šī likumprojekta teksts, ne tā pieņemšanas grafiks netika paziņots, un Komisija 2004. gada 7. jūlijā Itālijas Republikai
nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti izpildīt atzinumu divu mēnešu laikā, skaitot no tā saņemšanas datuma.
Uzskatīdama, ka situācija joprojām ir neapmierinoša, Komisija cēla šo prasību.

Par prasību
16     Savas prasības atbalstam Komisija izvirza astoņus iebildumus par nosacījumiem un pienākumiem, kas paredzēti Itālijā spēkā
esošajā tiesiskajā regulējumā attiecībā uz parādu piedziņas darbībām ārpustiesas ceļā šajā dalībvalstī.
17     Šie iebildumi attiecīgi ir pamatoti ar:
–       nosacījuma par atļaujas iegūšanu, ko izsniedz
questore
, nesaderību ar EKL 49. pantu;
–       atļaujas teritoriālā ierobežojuma nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu;
–       pienākuma uzturēt telpas atļaujā norādītajā teritorijā nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu;
–       pienākuma pilnvarot pārstāvi, kuram ir atļauts veikt parādu ārpustiesas piedziņas darbības provincē, attiecībā uz kuru uzņēmējam
nav atļaujas, nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu;
–       pienākuma telpās izlikt izkārtni ar klientiem sniegtajiem pakalpojumiem nesaderību ar EKL 49. pantu;
–
questore
piešķirto tiesību vispārējo interešu labā noteikt papildu prasības sabiedriskās drošības nodrošināšanai nesaderību ar EKL
43. un 49. pantu;
–       tarifu noteikšanas brīvības ierobežojuma nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu un
–       aizlieguma veikt vienlaicīgi darbības, kas noteiktas likumā par banku darbībām un kredītiem, nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu.

Par pirmo iebildumu, kas saistīts ar nosacījuma par atļaujas iegūšanu, ko izsniedz
questore
, nesaderību ar EKL 49. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
18     Komisija apgalvo, ka Itālijas tiesiskais regulējums, pakļaudams parādu ārpustiesas piedziņas darbību veikšanu atļaujas iegūšanai,
ko izsniedz
questore
, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Šāds ierobežojums nav saderīgs ar EKL 49. pantu, jo tas attiecas uz uzņēmējiem,
kas ir dibināti citā dalībvalstī, neņemot vērā, ka šie uzņēmēji ievēro pienākumus, kurus to izcelsmes dalībvalsts paredz sabiedrības
interešu aizsardzībai.
19     Šajā sakarā Itālijas Republika vispirms apstiprina, ka parādu piedziņa ārpustiesas ceļā ir svarīgās vispārējās interesēs.
Šis fakts attaisno to, ka konsolidētā teksta 115. pants gan Itālijas pilsoņiem, gan citu dalībvalstu pilsoņiem uzliek pienākumu
iegūt atļauju, lai veiktu šādu darbību. Šādu atļauju izsniedz
questore
.
20     Minētā valdība precizē, ka valsts tiesiskais regulējums vienādi attiecas uz Itālijas pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem
un tas nav pamatots ar tādiem nosacījumiem kā rezidence, kas varētu radīt citu dalībvalstu pilsoņu netiešu diskrimināciju
salīdzinājumā ar Itālijas pilsoņiem. Turklāt tā uzsver, ka nedz konsolidētā teksta 115. pants, nedz cirkulārs pat ne netiešā
veidā neparedz, ka atļaujas piešķiršanas procedūrā nav ņemama vērā ieinteresētās personas juridiskā situācija tās izcelsmes
dalībvalstī.
21     Praksē situācija ir šāda: ikvienai personai, kas vēlas nodarboties ar parādu piedziņu ārpustiesas ceļā, publiskām izsolēm,
sabiedriskajām attiecībām vai vadīt laulību aģentūru,
questore
jāiesniedz pieteikums atļaujas saņemšanai saskaņā ar konsolidētā teksta 115. pantu. Šāds pieteikums tiek iesniegts, iesniedzot
veidlapu, kas ir pieejama internetā un kuras eksemplārs tika iesniegts Tiesā 2006. gada 5. oktobra sēdē, un šajā veidlapā
ieinteresētā persona būtībā deklarē, ka uz to neattiecas neviens no nepārvaramajiem šķēršļiem, kas ir noteikti konsolidētā
teksta 11. pantā.
22     Saskaņā ar 2. pantu 1990. gada 7. augusta likumā Nr. 241/90 Par jaunu normu ieviešanu administratīvajā jomā un par tiesībām
piekļūt administratīviem dokumentiem (
Nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi
, 1990. gada 18. augusta
GURI
Nr. 192, 7. lpp.) šāda deklarācija tiek izskatīta 30 dienu laikā pēc atļaujas pieteikuma iesniegšanas. Atļauja tiek izsniegta,
ja neviens apstāklis nerada
questore
šaubas par minētās deklarācijas patiesumu. Pretējā gadījumā tiek veiktas nepieciešamās pārbaudes. Šajā sakarā
questore
vajadzības gadījumā vēršas pieteikuma iesniedzēja izcelsmes dalībvalsts iestādēs. Informācija vai dokumenti, ko šādā gadījumā
ir izsniegušas minētās iestādes, tiek ņemti vērā, tos otrreiz nepārbaudot un nekādā veidā neapšaubot.
Tiesas vērtējums
23     Vispirms ir jāatzīst, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tāds valsts regulējums, kas citā dalībvalstī dibinātam
uzņēmumam padara pakalpojumu sniegšanu valsts teritorijā atkarīgu no administratīvas atļaujas saņemšanas, ir pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojums EKL 49. panta nozīmē (skat. it īpaši 2004. gada 7. oktobra spriedumu lietā C‑189/03 Komisija/Nīderlande,
Krājums, I‑9289. lpp., 17. punkts, un 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑168/04 Komisija/Austrija, Krājums, I‑9041. lpp.,
40. punkts).
24     No tā izriet, ka tāds tiesiskais regulējums kā šajā lietā principā ir pretrunā EKL 49. pantam un līdz ar to aizliegts ar šo
pantu, ja vien tas nav pamatots ar primāriem vispārējo interešu iemesliem.
25     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nolēmusi, ka, neņemot vērā pienākumus, kuriem pārrobežu pakalpojumu sniedzējs jau
ir pakļauts dibināšanas dalībvalstī, valsts tiesiskais regulējums pārsniedz to, kas nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai,
proti, nodrošināt stingru kontroli pār attiecīgajām darbībām (2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑171/02 Komisija/Portugāle,
Recueil
, I‑5645. lpp., 60. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Nīderlande, 18. punkts).
26     Jānorāda, ka tiesas sēdē Itālijas Republika sniedza detalizētu izklāstu par atļaujas izsniegšanas praksi saskaņā ar konsolidētā
teksta 115. pantu. Šī prakse, kas ir raksturota sprieduma 21. un 22. punktā, faktiski paredz, ka ieinteresētajai personai,
izmantojot internetā pieejamu veidlapu, ir jāiesniedz vienkārša “labas uzvedības” deklarācija konsolidētā teksta 11. panta
nozīmē, un kompetentajai iestādei ir 30 dienas laika šīs deklarācijas satura pārbaudei.
27     Šādi raksturotas prakses pastāvēšanu Komisija neapšaubīja minētajā tiesas sēdē un Tiesai nav nekādu ziņu, kas ļautu apšaubīt
šādas prakses patiesumu.
28     Tā kā attiecīgā veidlapa tostarp ir pieejama internetā, var uzskatīt, ka atļauju piešķiršanas sistēmai parādu ārpustiesas
piedziņas darbību veikšanai ir veltīta pietiekama publicitāte.
29     Prasība par “labas uzvedības” deklarāciju konsolidētā teksta 11. panta nozīmē ir daudz mazāk apgrūtinoša nekā prasība iesniegt
dokumentus kompetentajai iestādei. Tā kā pakalpojumu sniedzējam ir jādeklarē, ka uz viņu neattiecas kāds no šajā pantā minētajiem
gadījumiem, turklāt netiek izšķirts starp Itālijā un citās dalībvalstīs dibinātām personām, nevar apgalvot, ka minētajā procedūrā
netiek ņemts vērā tas, vai šis pakalpojumu sniedzējs ievēro savas izcelsmes valsts tiesiskajā regulējumā paredzētos pienākumus.
30     Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Itālijas prakse pārsniedz to, kas ir nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai, proti, nodrošināt
stingru kontroli pār parādu ārpustiesas piedziņas darbībām. Tādēļ šāda prakse atbilst samērīguma principam.
31     No visa iepriekš minētā izriet, ka tāds nosacījums par iepriekšējas atļaujas iegūšanu, kas ir paredzēta parādu ārpustiesas
piedziņas darbību veikšanai, kāds ir noteikts Itālijas tiesiskajā regulējumā un ieviests praksē, ir pamatots ar vispārējo
interešu iemesliem.
32     Šādos apstākļos Komisijas pirmais iebildums nav pamatots.

Par sesto iebildumu, kas saistīts ar
questore
piešķirto tiesību vispārējo interešu labā noteikt papildu prasības sabiedriskās drošības nodrošināšanai nesaderību ar EKL
43. un 49. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
33     Komisija uzskata – ar faktu, ka
questore
saskaņā ar konsolidētā teksta 9. pantu papildus likumā noteiktajam var izvirzīt citas, attiecīgajiem uzņēmējiem iepriekš
nezināmas prasības, kas vispārējo interešu labā paredzētas sabiedriskās drošības garantēšanai, tiek pārkāpts EKL 43. un 49. pants.
34     Runājot par šīm prasībām, kuras šī sprieduma 21. punktā minētajā veidlapā izklāstītas ar virsrakstu “Brīdinājumi”, Itālijas
Republika norāda – tā kā administrācijas rīcības brīvība ir skaidri ierobežota ar konsolidētā teksta 11. pantu, konsolidētā
teksta 9. pantā minētie norādījumi ir mazsvarīgi un otršķirīgi. Tādēļ tie nav tādi, kas varētu ieinteresētās personas patiešām
atturēt no darbības Itālijā. Turklāt, ņemot vērā mainīgos un neparedzamos apstākļus, nenovēršami ir tas, ka Itālijas administrācijai
var rasties nepieciešamība veikt īpašas pārbaudes katrā atsevišķā gadījumā. Līdz ar to pārmērīga ir prasība, lai likumā būtu
sīki izklāstīti visi kritēriji, kas ir jāievēro administrācijai.
Tiesas vērtējums
35     Neapšaubāmi, kā to apgalvo Itālijas Republika, valsts sabiedriskās drošības iestādei jābūt zināmai rīcības brīvībai, novērtējot
katru gadījumu atsevišķi, un tai var rasties pienākums policijas atļaujas turētājam izvirzīt prasības, kuras nav iespējams
paredzēt iepriekš.
36     No konsolidētā teksta 9. panta formulējuma izriet, ka ikvienai personai, kura ir saņēmusi policijas atļauju, ir jāievēro norādījumi,
ko sabiedriskās drošības iestāde uzskata par vajadzīgu tai noteikt vispārējo interešu labā.
37     Pat ja šajā noteikumā nav precizēti nosacījumi, kādus personai var piemērot attiecībā uz parādu ārpustiesas piedziņas darbību
veikšanu Itālijā, Komisija nav pierādījusi, ka pastāv tāda juridiskā nenoteiktība, kas ietekmē pieeju Itālijas parādu ārpustiesas
piedziņas pakalpojumu tirgum.
38     Komisija nav norādījusi nevienu piemēru šādas rīcības brīvības īstenošanai, uz kura pamata varētu apgalvot, ka būtu traucēta
tādu uzņēmumu dibināšana Itālijā, kuri vēlas tur nodarboties ar parādu piedziņu ārpustiesas ceļā, un citā dalībvalstī dibinātu
uzņēmumu šādu darbību veikšana Itālijā.
39     Brīvas aprites un uzņēmējdarbības šķēršļu esamību nevar izsecināt tikai no fakta, ka valsts iestādei ir tiesības papildināt
kādas saimnieciskās darbības tiesisko regulējumu noteiktā laikā, vēlāk izvirzot šai darbībai papildu nosacījumus.
40     No tā izriet, ka Komisijas sestais iebildums arī nav pamatots.

Par trešo (daļēji) un piekto iebildumu, kas ir saistīti ar pienākuma uzturēt telpas atļaujā norādītajā teritorijā un pienākuma
tajās izlikt izkārtni ar klientiem sniegtajiem pakalpojumiem nesaderību ar EKL 49. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
41     Komisija norāda, ka pienākums uzturēt telpas teritorijā, uz kuru attiecas atļauja un kas izriet no konsolidētā teksta 115. panta
ceturtās daļas, ir līdzvērtīgs prasībai, ka uzņēmējam tur ir jāreģistrējas, kas savukārt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru
ir klaji pretēji pakalpojumu sniegšanas brīvības principam, ko garantē EKL 49. pants. No tā izriet, kā apgalvo Komisija, ka
pakārtotais pienākums šajās telpās izvietot to pakalpojumu sarakstu, kas var tikt sniegti klientiem, kā to paredz konsolidētā
teksta 120. pants, arī ir pretrunā EKL 49. pantam.
42     Itālijas Republika uzskata, ka pienākums uzturēt telpas teritorijā, uz kuru attiecas atļauja, ir pamatots ar nepieciešamību
vispārējās interesēs ļaut sabiedriskās drošības iestādei kontroles nolūkā piekļūt dokumentiem, kas attiecas uz Itālijā veiktajām
darbībām. Līdz ar to pakārtotais pienākums par sniedzamo pakalpojumu saraksta izvietošanu, kas ir paredzēts visām sabiedriskajām
aģentūrām, kuru darbībai ir vajadzīga atļaujas saņemšana, arī ir saderīgs ar Līgumā garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvību.
Tiesas vērtējums
43     Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, saskaņā ar kuru pakalpojumu sniedzējam ir jābūt uzņēmējdarbības
vietai tajā dalībvalstī, kurā tiek sniegts pakalpojums, ir tieši pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai, jo tas dara neiespējamu
šajā valstī sniegt pakalpojumus tādiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri ir dibināti citās dalībvalstīs (2006. gada 14. decembra
spriedums lietā C‑257/05 Komisija/Austrija, Krājumā nav publicēts, 21. punkts un tajā minētā judikatūra). Itālijas Republika
turklāt neapstrīd, ka pienākums uzturēt telpas teritorijā, uz kuru attiecas atļauja, ir principā aizliegts šķērslis EKL 49. pantā
garantētajai pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
44     Šāds šķērslis nav pamatojams ar to mērķi, uz kādu atsaucas Itālijas Republika.
45     Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pasākumus, kas ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, var pamatot ar primāriem vispārējo
interešu iemesliem vienīgi tad, ja šie pasākumi ir nepieciešami, lai aizsargātu intereses, ko tie paredz nodrošināt, un vienīgi
tad, ja šo pasākumu mērķi nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2006. gada
14. decembra spriedumu lietā Komisija/Austrija, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
46     Uzņēmumu, kas nodarbojas ar parādu ārpustiesas piedziņu, tādu darbību un dokumentu kontrole, kas attiecas uz Itālijā veiktajām
darbībām, nekādā veidā nav atkarīga no telpām, kurām šiem uzņēmumiem ir jābūt šajā dalībvalstī. Tāpat šādu uzņēmumu sniegtos
pakalpojumus klientiem var darīt zināmus ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem nekā izkārtnes šim nolūkam izveidotajās telpās,
kā, piemēram, ar publikācijām vietējās avīzēs vai piemērotu reklāmu.
47     Tādēļ ir jāatzīst, ka, uzliekot pienākumu personām, kuras vēlas veikt parādu ārpustiesas piedziņas darbības, uzturēt telpas
teritorijā, uz kuru attiecas atļauja, un izvietot šajās telpās to pakalpojumu sarakstu, kuri var tikt sniegti klientiem, Itālijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 49. pantu.

Par otro un ceturto iebildumu, kas saistīti ar atļaujas nodarboties ar parādu ārpustiesas piedziņu teritoriālā ierobežojuma
un pienākuma pilnvarot pārstāvi, kuram ir atļauja veikt šādas darbības provincē, attiecībā uz kuru uzņēmējam nav atļaujas,
nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu, kā arī par trešo iebildumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pienākuma uzturēt telpas katrā
provincē nesaderību ar EKL 43. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
48     Komisija uzskata – fakts, ka
questore
izsniegta atļauja ir derīga tikai tajā provincē, kas ir minētās iestādes jurisdikcijā, ir ierobežojums gan brīvībai veikt
uzņēmējdarbību, gan pakalpojumu sniegšanas brīvībai. Tā kā Itālijas teritorija ir sadalīta 103 provincēs, iegūstamo atļauju
skaits, lai nodarbotos ar parādu ārpustiesas piedziņu visā teritorijā, ir teju nepārvarams šķērslis citas dalībvalsts uzņēmējam.
49     Saskaņā ar Komisijas teikto šāds ierobežojums kopā ar sekām, kas no tā izriet gan attiecībā uz pārstāvību, gan uz telpām,
kas uzņēmējam ir jāuztur katrā provincē, nav pamatots ar prasībām, kas ir saistītas ar sabiedrisko drošību, it īpaši attiecīgo
darbību efektīvāku kontroli.
50     Komisija apgalvo, ka šādu kontroli var veikt valsts līmenī, vajadzības gadījumā veicot atsevišķu kontroli vietējā līmenī,
taču bez nepieciešamības noteikt uzņēmējiem pienākumu iegūt atļauju katrā provincē, kurā tie veic savu darbību. Turklāt šādu
kontroli var efektīvi veikt, pateicoties informācijas apmaiņai starp sabiedriskās drošības iestādēm dažādās provincēs, kurās
uzņēmēji plāno veikt savas darbības.
51     Turklāt Komisija apstrīd Itālijas sistēmas piemērotību izvirzīto mērķu sasniegšanai, jo administratīvo iestāžu skaits, kas
tiktu iesaistītas attiecībā uz visām nepieciešamajām atļaujām, un pārbaudāmo viena uzņēmēja telpu skaits var izrādīties neproduktīvs
efektīvai kontroles veikšanai.
52     Itālijas Republika apstrīd Komisijas viedokli. Ņemot vērā tās īpašo raksturu, attiecīgā darbība ir saistīta ar vietējiem saimnieciskiem
nosacījumiem. Tādēļ ir nepieciešams, ka
questore
pirms atļaujas izsniegšanas novērtē situāciju teritorijā, kas ir tās jurisdikcijā. Ja atļaujas būtu derīgas ģeogrāfiski lielākā
teritorijā nekā province, kurā tās tiek pieprasītas, šāds novērtējums nav izdarāms citā provincē, lai gan tajā situācija var
būt citāda.
53     Itālijas Republika piebilst – tā kā ir atzīts, ka attiecīgo darbību var kontrolēt sabiedriskās drošības iestāde, ko Komisija
neapstrīd, tad ne Komisija, ne Tiesa nevar noteikt konkrētus tehniskus nosacījumus, saskaņā ar kuriem šāda kontrole būtu veicama.
54     Runājot par šajā kontrolē iesaistīto iestāžu skaitu, Itālijas Republika nesaskata, kā šādas ziņas varētu ietekmēt vērtējumu
par kontroles sistēmas piemērotību tās mērķa sasniegšanai.
55     Itālijas Republika secina, ka teritoriālu atļauju sistēma ir pamatota ar primāriem vispārējo interešu iemesliem un ir samērīga
attiecībā pret izvirzīto mērķi, pat ja citas sistēmas ir iespējamas.
Tiesas vērtējums
56     Saskaņā ar attiecīgo tiesisko regulējumu uzņēmums var nodarboties ar parādu ārpustiesas piedziņu tikai tajā provincē, attiecībā
uz kuru tam ir izdota atļauja, izņemot gadījumu, kad tiek izsniegta pilnvara pārstāvim, kuram ir atļauts veikt šādas darbības
citā provincē. Turklāt uzņēmums var saņemt atļauju šo darbību veikšanai citās provincēs tikai tad, ja tam katrā provincē ir
telpas.
57     Lai gan šie noteikumi vienādi attiecas uz uzņēmējiem, kas ir dibināti vienā no Itālijas provincēm un vēlas paplašināt savu
darbību citās provincēs, un uz uzņēmējiem no citām dalībvalstīm, kas savu darbību vēlas veikt vairākās Itālijas provincēs,
tomēr tie ikvienam uzņēmējam, kas nav dibināts Itālijā, rada nopietnu šķērsli darbības veikšanai šajā dalībvalstī, kas ietekmē
to piekļuvi tirgum.
58     Tā kā šie noteikumi paredz, ka uzņēmējam no citas dalībvalsts, kas vēlas veikt savas darbības vairākās Itālijas provincēs,
Itālijā ir jābūt nevis vienām telpām, bet, gluži pretēji, tam ir jābūt telpām katrā no šīm provincēm, izņemot gadījumu, kad
pilnvaro pārstāvi, kam ir atļauja, tie šādu uzņēmēju nostāda mazāk izdevīgā situācijā nekā Itālijas uzņēmējus, kas tradicionāli
ir dibināti Itālijā, kuriem ir telpas vismaz vienā no šīm provincēm un kuriem parasti ir daudz plašākas iespējas nekā ārvalstu
uzņēmējiem izveidot kontaktus ar uzņēmējiem, kuriem ir atļauts darboties citās provincēs, lai tiem vajadzības gadījumā izdotu
pārstāvniecības pilnvarojumu (šajā sakarā skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑442/02
CaixaBank France
, Krājums, I‑8961. lpp., 12. un 13. punkts).
59     Runājot par Itālijas Republikas izvirzītajiem argumentiem EKL 43. un 49. pantā garantēto brīvību šķēršļa pamatošanai, ir jāatzīst,
ka nedz atļaujas teritoriālais ierobežojums, nedz pienākums uzturēt telpas provincē, attiecībā uz kuru atļauja ir izdota,
nav uzreiz kvalificējami kā nepiemēroti, lai panāktu attiecīgo tiem uzdoto darbību kontroles efektivitāti.
60     Taču, kā norāda Komisija, šie noteikumi pārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, jo to var sasniegt ar mazāk
ierobežojošiem līdzekļiem.
61     Kā jau atzīts šī sprieduma 27. punktā, Itālijas sistēma paredz teritoriālas atļaujas piešķiršanu, pamatojoties uz “labas uzvedības”
deklarāciju konsolidētā teksta 11. panta nozīmē. Ja šādu deklarāciju ir pārbaudījusi kompetentā iestāde provincē, kurā tā
ir iesniegta, un šī iestāde ieinteresētajai personai ir izsniegusi atļauju, nav jēgas iesniegt tādu pašu deklarāciju citu
provinču iestādēs.
62     Vienas provinces
questore
izsniegtai atļaujai ir jābūt pietiekamai, lai varētu nodarboties ar parādu ārpustiesas piedziņu visā Itālijas teritorijā,
ja vien deklarācija, uz kuras pamata atļauja ir izsniegta, nekļūst neprecīza, kas atļaujas turētājam ir jādeklarē.
63     Attiecībā uz Itālijas Republikas apgalvojumu, ka vienas provinces kompetentajām iestādēm atzīt atļauju, kas izdota citā provincē,
traucē fakts, ka šādas atļaujas piešķiršana ir atkarīga arī no katras provinces
questore
vērtējuma par vietējiem saimnieciskajiem nosacījumiem, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikvienai iepriekšējas
atļaujas sistēmai ir jābūt pamatotai uz objektīviem, nediskriminējošiem un ieinteresētajām personām iepriekš zināmiem kritērijiem
(2003. gada 13. maija spriedums lietā C‑463/00 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑4581. lpp., 69. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2006. gada 16. maija spriedums lietā C‑372/04
Watts
, Krājums, I‑4325. lpp., 116. punkts). Tā kā šādam vērtējumam nav objektīvu un attiecīgajiem uzņēmumiem iepriekš zināmu kritēriju,
šāds arguments nevar pamatot to, ka provinces
questore
neatzīst atļauju, ko izsniegusi citas provinces
questore
.
64     Tādēļ ir jāatzīst, ka, parādu ārpustiesas piedziņas uzņēmumam, kam šādas darbības veikšanai ir vienas provinces
questore
izdota atļauja, uzliekot pienākumu pieprasīt jaunu atļauju visās citās provincēs, kurās tas vēlas veikt savu darbību, izņemot
gadījumu, kad pilnvarojums tiek piešķirts pārstāvim, kam ir atļauja attiecīgajā citā provincē, Itālijas Republika nav izpildījusi
pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 43. un 49. pantu.
65     Runājot par parādu ārpustiesas piedziņas uzņēmumu pienākumu uzturēt telpas katrā provincē, kurā tie veic savu darbību, pietiek
atgādināt, kā tas jau ir norādīts šī sprieduma 46. punktā, ka šādu uzņēmumu darbības un dokumentu par veiktajām darbībām kontrole
nekādā ziņā nav atkarīga no telpām, kurām šiem uzņēmumiem ir jābūt minētajā provincē.
66     Paredzot, ka parādu ārpustiesas piedziņas uzņēmumiem ir jābūt telpām katrā provincē, kurā tie vēlas veikt savu darbību, Itālijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 43. pantu.

Par septīto iebildumu, kas ir saistīts ar tarifu noteikšanas brīvības ierobežojuma nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
67     Komisija apgalvo, ka noteikumiem cirkulārā, kas adresēts
questori
un kurā norādīts, ka ir jānosaka objektīvi un vienveidīgi parametri, lai novērstu pārāk atšķirīgus tarifus vienā un tajā
pašā provincē, trūkst pārskatāmības un paredzamības. Tie rada šķērsli brīvībām, kas ir noteiktas EKL 43. un 49. pantā, jo
ārvalstu uzņēmējus apgrūtina vairāk nekā Itālijas uzņēmējus.
68     Turklāt Komisija apgalvo, ka minētie noteikumi neatbilst sabiedriskās drošības aizsardzības mērķim un šajā sakarā atgādina
Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru pamatojošiem iemesliem, uz kuriem dalībvalsts var atsaukties, ir jāpievieno attiecīgā ierobežojošā
pasākuma piemērotības un samērīguma analīze. Itālijas Republika šajā sakarā nav izvirzījusi pārliecinošus argumentus.
69     Minētā valdība tieši pretēji apgalvo, ka ieinteresētajiem uzņēmējiem nav liegta brīvība noteikt tarifus, jo cirkulārs ietver
tikai rekomendāciju, kas ir adresēta
questori
, aicinot tās norādīt minētajiem uzņēmējiem tarifu sarakstus, kas balstīti uz tādiem objektīviem kritērijiem kā izmaksas vai
attiecīgā pakalpojuma pieprasījuma un piedāvājuma attiecība. Šādu norādījumu mērķis ir novērst nekontrolējamas pakalpojumu
cenu konkurences rašanos, kas ir iespējamu sabiedriskās kārtības traucējumu cēlonis šajā darbības nozarē.
Tiesas vērtējums
70     Runājot par EKL 49. pantu, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka šis pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu,
kas pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu tikai dalībvalsts teritorijā (šajā
sakarā skat. 2005. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑544/03 un C‑545/03
Mobistar
un
Belgacom Mobile
, Krājums, I‑7723. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
71     Attiecībā uz minimālajiem obligātajiem tarifiem Tiesa jau ir lēmusi, ka tāds tiesiskais regulējums, kas pilnībā aizliedz atkāpties,
noslēdzot vienošanos, no tarifā noteiktajiem minimālajiem advokātu honorāriem par pakalpojumiem, kuri, pirmkārt, ir juridiska
rakstura un, otrkārt, kurus sniedz vienīgi advokāti, ir ierobežojums pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kas ir paredzēta EKL
49. pantā (2006. gada 5. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑94/04 un C‑202/04
Cipolla
u.c., Krājums, I‑11421. lpp., 70. punkts).
72     Tāda veida aizliegums citā dalībvalstī dibinātam uzņēmējam, piedāvājot zemākus tarifus nekā ir noteikti, liedz efektīvāk konkurēt
ar uzņēmējiem, kas jau stabili darbojas attiecīgajā dalībvalstī un kuriem tādēļ ir daudz lielākas iespējas nekā ārvalstīs
dibinātiem uzņēmējiem izveidot savu klientūru (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cipolla
u.c., 59. punkts, un pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
CaixaBank France
, 13. punkts).
73     Tāpat šāds aizliegums ierobežo minēto pakalpojumu saņēmēju izvēli attiecīgajā dalībvalstī, jo viņi nevar izmantot ārvalsts
uzņēmēju pakalpojumus, kuri šajā dalībvalstī piedāvā savus pakalpojumus par zemāku cenu nekā tā, kas izriet no tarifā noteiktajām
minimālajām cenām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cipolla
u.c., 60. punkts).
74     Taču ir jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Cipolla
u.c. aizliegums, kas kvalificēts kā šķērslis EKL 49. pantam, izriet no tāda spēkā esoša tiesiskā regulējuma, kas precīzi
un absolūti aizliedz jebkādas atkāpes, noslēdzot vienošanos, no noteiktā tarifa, kamēr šajā lietā runa ir tikai par vienkāršu
norādi
questori
adresētā cirkulārā, ko Itālijas Republika ir kvalificējusi kā “rekomendācijas” un kas aprobežots ar prasību noteikt konkrētus
“objektīvus un vienveidīgus parametrus”.
75     Turklāt vēl ir jāatzīst, kā to norāda Komisija savā prasības pieteikumā, ka Itālijas iestādes nav iesniegušas precizējumus
par pasākumiem, kas ir veikti, pamatojoties uz šo 1996. gadā datētā cirkulāra norādi. Tādējādi nav noteiktu ziņu par pašu
tarifu sarakstu pastāvēšanu, kas paredzēti parādu ārpustiesas piedziņas uzņēmumiem.
76     No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi EKL 49. pantā garantētās pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma
pastāvēšanu.
77     Tas pats attiecas uz šo iebildumu tiktāl, ciktāl tas ir saistīts ar brīvības noteikt tarifus ierobežojuma nesaderību ar EKL
43. pantu.
78     Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Komisijas septītais iebildums kopumā nav pamatots.

Par astoto iebildumu, kas ir saistīts ar aizlieguma veikt vienlaicīgi darbības, kas noteiktas likumā par banku darbībām un
kredītiem, nesaderību ar EKL 43. un 49. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
79     Komisija uzskata, ka parādu ārpustiesas piedziņas darbību nesaderība ar citām cirkulārā noteiktām darbībām ir attiecībā uz
citu dalībvalstu banku un kredītu uzņēmumiem līdzvērtīgu aizliegumu nodarboties ar šādām piedziņas darbībām Itālijā, kas ir
pretrunā EKL 43. un 49. pantam.
80     Gadījumā, ja Itālijas iestādes cirkulāru interpretētu atšķirīgi, ar strīdīgo noteikumu tā visai pārprotamā formulējuma dēļ
tik un tā tiktu pārkāpti minētie panti. Šie uzņēmēji nevar skaidri un precīzi novērtēt, vai tiem Itālijā ir atļauts nodarboties
ar parādu ārpustiesas piedziņu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar to pietiek, lai atzītu Kopienu tiesību pārkāpumu.
81     Itālijas Republika šos pārmetumus noraida. Cirkulārā ir tikai atgādināts, ka parādu ārpustiesas piedziņas darbības nav daļa
no uzkrājumu veidošanas un kredītu darbībām, ko reglamentē likums par banku darbībām un kredītiem, un ka šī fakta dēļ atļauja
nodarboties ar pirmo darbību nav uzskatāma par atļauju nodarboties arī ar pēdējām darbībām.
82     Saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto, pat ja tiktu uzskatīts, ka cirkulārā “nesaderības” jēdziens ir lietots nepiemēroti, nav
nekādu saprātīgu šaubu, ka personai, kas ir saņēmusi atļaujas, nekas neliedz vienlaikus veikt abu veidu darbības.
Tiesas vērtējums
83     Jāatzīst, ka, no vienas puses, cirkulārs attiecas uz parādu ārpustiesas piedziņas uzņēmumu kompetenci finanšu darījumu jomā,
ko reglamentē likums par banku darbībām un kredītiem, un nevis nosaka aizliegumu banku un kredītu uzņēmumiem Itālijā veikt
parādu ārpustiesas piedziņas darbības.
84     No otras puses, jānorāda, kā to apgalvo Itālijas Republika, ka no šī sprieduma 11. punktā minētā cirkulāra teksta izriet,
ka tas apstiprina tikai to, ka atļauja nodarboties ar parādu ārpustiesas piedziņu nenozīmē automātisku atļauju veikt darbības,
kuras reglamentē likums par banku darbībām un kredītiem.
85     Tā kā cirkulārā nav juridiskas nenoteiktības par parādu ārpustiesas piedziņas darbību veikšanu saistībā ar to darbību, kuras
ir noteiktas likumā par banku darbībām un kredītiem, veikšanu, nav arī EKL 49. pantā garantētās brīvības šķēršļa attiecībā
uz ārvalsts uzņēmējiem saistībā ar parādu ārpustiesas piedziņas darbību veikšanu Itālijā.
86     Tādēļ Komisijas astotais iebildums nav pamatots.
87     Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka konsolidētajā tekstā visiem uzņēmumiem, kas nodarbojas ar parādu ārpustiesas piedziņu,
nosakot pienākumu:
–       lai gan uzņēmumam jau ir vienas provinces
questore
izdota atļauja, pieprasīt jaunu atļauju katrā provincē, kurā tas vēlas izvērst savu darbību, izņemot gadījumu, kad pilnvarojums
tiek piešķirts pārstāvim, kam ir atļauja šajā citā provincē, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti
saskaņā ar EKL 43. un 49. pantu;
–       uzturēt telpas teritorijā, uz kuru attiecas atļauja, un izvietot šajās telpās to pakalpojumu sarakstu, kurus iespējams sniegt
klientiem, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 49. pantu;
–       uzturēt telpas katrā provincē, kurā tie vēlas veikt savu darbību, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti
saskaņā ar EKL 43. pantu.
88     Pārējā daļā prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
89     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
90     Tā kā šajā gadījumā Komisijai un Itālijas Republikai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās sedz savus tiesāšanās
izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
likumu par sabiedrisko drošību konsolidētajā tekstā (
Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza
), kas apstiprināts ar 1931. gada 18. jūnija karaļa dekrētu Nr. 773, visiem uzņēmumiem, kas nodarbojas ar parādu ārpustiesas
piedziņu, nosakot pienākumu:
–
lai gan uzņēmumam jau ir vienas provinces
questore
[vietējās policijas iestādes] izdota atļauja, pieprasīt jaunu atļauju katrā provincē, kurā tas vēlas izvērst savu darbību,
izņemot gadījumu, kad pilnvarojums tiek piešķirts pārstāvim, kam ir atļauja šajā citā provincē, Itālijas Republika nav izpildījusi
pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 43. un 49. pantu;
–
uzturēt telpas teritorijā, uz kuru attiecas atļauja, un izvietot šajās telpās to pakalpojumu sarakstu, kurus iespējams sniegt
klientiem, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 49. pantu;
–
uzturēt telpas katrā provincē, kurā tie vēlas veikt savu darbību, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti
saskaņā ar EKL 43. pantu;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Eiropas Kopienu Komisija un Itālijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.