CELEX: 62006CJ0294
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80
6. panta 1. punkta pirmais ievilkums
Darba ņēmējs, kurš pieder likumīgajam darba tirgum
Ieceļošanas atļauja studenta vai au pair statusā
Ietekme uz uzturēšanās tiesībām

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas nodibināšanu (turpmāk tekstā — “Lēmums Nr. 1/80”) 6. panta 1. punktu. Asociācijas padome tika izveidota saskaņā ar līgumu, ar ko nodibināta asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un ko 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (
OV 1964, 217, 3685. lpp.
).
Šī prasība ir iesniegta divās tiesvedībās starp, pirmkārt, Paīru, kā arī, otrkārt, Akjūzu un Ozturku un
Secretary of State for the Home Department
(Iekšlietu ministrija, turpmāk tekstā — “
Secretary of State
”) par pēdējās atteikumu pagarināt viņu uzturēšanās atļaujas.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“1.   Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam, kas ir Turcijas pilsonis un kas pieder dalībvalsts likumīgajam darba tirgum:
—
pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja ir brīva darba vieta;
—
pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas darba ņēmējiem, ir tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc savas izvēles, ja šis piedāvājums izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;
—
pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram algotam darbam pēc savas izvēles.”
Valsts tiesiskais regulējums
Attiecīgās tiesību normas par
au pair
ir minētas it īpaši Apvienotās Karalistes Parlamenta 1994. gadā pieņemto imigrācijas noteikumu (
United Kingdom
Immigration Rules
,
House of Commons Paper 395
; turpmāk tekstā — “
Immigration Rules
”) 88.–93. punktā, kas ir formulēti šādi:
“
Au pair
darba definīcija
88.
Šo noteikumu izpratnē
au pair
darbs ir vienošanās, saskaņā ar kuru jaunietis:
a)
ierodas Apvienotajā Karalistē, lai apgūtu angļu valodu; [..]
b)
noteiktu periodu dzīvo angliski runājošā ģimenē, kur viņam ir piemērotas iespējas mācīties;
c)
palīdz mājas darbos ne vairāk kā 5 stundas dienā, par to saņemot saprātīgu atalgojumu un divas brīvdienas nedēļā.
Nosacījumi
au pair
jaunieša ieceļošanas atļaujas [“leave to enter”] saņemšanai
89.
Personai, kas vēlas saņemt atļauju ieceļošanai Apvienotajā Karalistē
au pair
statusā, ir jāatbilst šādiem nosacījumiem:
i)
tai jāvēlas ieceļot Apvienotajā Karalistē, lai uzsāktu darbu, par kuru jau ir panākta vienošanās un kura jēdziens tiek saprasts atbilstoši iepriekš 88. punktā sniegtajai definīcijai; [..]
ii)
tai jābūt vecumā no 17 līdz 27 gadiem vai arī minētajā vecumā jābūt bijušai laikā, kad tā šajā sakarā saņēmusi ieceļošanas atļauju; [..]
iii)
tā nedrīkst būt precējusies; [..]
iv)
tai nedrīkst būt ģimenes saistību; [..]
v)
tai jābūt vienas no šādu valstu pilsoņiem — [..] Turcija; [..]
vi)
tā nedrīkst plānot uzturēties Apvienotajā Karalistē
au pair
statusā ilgāk nekā 2 gadus; [..]
vii)
tai jāplāno atstāt Apvienoto Karalisti pēc uzturēšanās tajā
au pair
statusā; [..]
viii)
ja minētā persona jau agrāk ir uzturējusies Apvienotajā Karalistē
au pair
statusā, tad tā nedrīkst mēģināt saņemt ieceļošanas atļauju, kuras derīguma termiņš pārsniedz divus gadus kopš brīža, kad tā pirmoreiz ir saņēmusi šādu atļauju;
ix)
tai jāvar sevi uzturēt un nodrošināt ar dzīvesvietu bez valsts līdzekļu atbalsta.
Au pair
ieceļošanas atļauja
90.
Personai, kas vēlas saņemt
au pair
ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē, var atļaut iebraukt teritorijā uz periodu, kas nav ilgāks par 2 gadiem, ar nosacījumu, ka tā tur nestrādās citu darbu kā tikai
au pair
, kā arī, ja imigrācijas dienesta darbinieks uzskata, ka ir izpildīti visi iepriekš 89. punktā minētie nosacījumi [..]”.
Imigrācijas noteikumi, kas attiecas uz studentiem, ir minēti īpaši
Immigration Rules
57.–62. punktā:
“Nosacījumi studenta ieceļošanas atļaujas saņemšanai
57.
Personai, kas vēlas saņemt ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē studenta statusā, ir jāizpilda šādi nosacījumi:
i)
tai jābūt uzņemtai mācību programmā
a)
no valsts līdzekļiem finansētā tālākizglītības vai augstākās izglītības iestādē vai [zināmās privātās izglītības iestādēs]; [..]
ii)
tai jāspēj un jāvēlas apgūt
a)
akreditētu pilna laika mācību programmu, kuru beidzot, tiek piešķirts akadēmisks diploms, no valsts līdzekļiem finansētā tālākizglītības vai augstākās izglītības iestādē vai [zināmas pilna laika mācību programmas]; [..]
[..]
iv)
tai jāplāno atstāt Apvienoto Karalisti pēc studiju beigām; [..]
v)
tā nedrīkst plānot iesaistīties uzņēmējdarbībā vai strādāt, izņemot nepilna laika darbu vai darbu brīvdienās, kas tiek veikts ar
Secretary of State for Employment
[Nodarbinātības ministrija] piekrišanu;
vi)
tai jāspēj segt mācību maksu un uzturēt sevi un savus apgādājamos, kā arī nodrošināt sev un viņiem dzīvesvietu, nestrādājot, neveicot uzņēmējdarbību un nesaņemot atbalstu no valsts līdzekļiem.
Studenta ieceļošanas atļauja
58.
Personai, kas vēlas saņemt ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē studenta statusā, var atļaut iebraukt teritorijā uz atbilstošu periodu, kas ir atkarīgs no apgūstamās mācību programmas ilguma un šīs personas rīcībā esošajiem līdzekļiem, tā kā šīs atļaujas nosacījums ir ierobežojums šīs personas tiesībām strādāt [..]”.
Saskaņā ar
Secretary of State
Imigrācijas direktorāta instrukcijas (
Immigrations Directorate’s Instructions
) 3. nodaļas A pielikuma 4. punktu:
“Studenti, kas ir vecāki par 16 gadiem un ir pakļauti
Code 2
[2. kodeksa] nosacījumiem (nosacījums, kas ierobežo viņu tiesības strādāt), nepilnu darba laiku vai darbu brīvdienās var strādāt, nesaņemot vietējā nodarbinātības centra [
local
Jobcentre
] atļauju. Tāpat darbu, kas ir daļa no akadēmiskas mācību programmas, kas ietver darba praksi, vai profesionālu stažēšanos viņi var veikt, nesaņemot [Apvienotās Karalistes kompetento iestāžu izsniegtu] darba atļauju. Studenti mācību gada laikā nevar strādāt vairāk nekā 20 stundas nedēļā [..]”.
Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
Lietas ir, pirmkārt, par jaunieti
au pair
statusā — Paīru un, otrkārt, par diviem studentiem — Akjūzu un Ozturku.
Paīra, kad viņai bija 21 gads, saņēma ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē, bet vēlāk — 2000. gada aprīlī — ieceļošanas atļauju, kas bija derīga līdz 2002. gada aprīlim. Šī ieceļošanas atļauja tika izdota ar nosacījumu, ka Paīra nedrīkst strādāt nekādu citu apmaksātu vai neapmaksātu darbu kā tikai
au pair
.
Kopš iebraukšanas Apvienotajā Karalistē Paīra bija nodarbināta
au pair
statusā vienā ģimenē, bet vēlāk — no 2001. gada marta — citā ģimenē, kur viņa strādāja 15–25 stundas nedēļā. Viņai tika nodrošināta dzīvesvieta un uzturs un maksāta atlīdzība GBP 70 apmērā (aptuveni EUR 103) nedēļā.
2002. gada aprīlī, pirms ieceļošanas atļaujas beigām, Paīra, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu, lūdza
Secretary of State
viņai izdot plašāku uzturēšanās atļauju Apvienotajā Karalistē, jo viņa vairāk nekā vienu gadu bija nodarbināta pie viena darba devēja un vēlējās turpināt strādāt. Lūgums ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 18. augustā, tika noraidīts.
Paīra šo lēmumu pārsūdzēja
High Court of Justice
(
England & Wales
),
Queen's Bench Division
(
Administrative Court
). Šī tiesa prasību apmierināja, atcēla minēto lēmumu un uzlika
Secretary of State
pienākumu pagarināt Paīras ieceļošanas atļauju, kā arī atcelt sākotnējo nosacījumu, kas ierobežoja ieinteresētās personas pieeju darba tirgum. Paīras ieceļošanas atļauja tika pagarināta līdz 2006. gada 2. augustam. 2005. gada oktobrī viņa tika pieņemta darbā par pārdevēju kādā veikalā.
Secretary of State
iesniedza apelāciju par
High Court
lēmumu, apgalvojot, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts nebija piemērojams personām
au pair
statusā.
Akjūzs un Ozturks Apvienotajā Karalistē iebrauca attiecīgi 1999. un 1997. gadā kā studenti, un viņiem bija ieceļošanas atļaujas, pēc kurām tika izsniegtas uzturēšanās atļaujas. Šajās pēdējās atļaujās bija precizēts, ka ieinteresētajām personām ir atļauts mācību gada laikā strādāt līdz 20 stundām nedēļā.
Studiju laikā abi Turcijas pilsoņi strādāja nepilnu darba laiku par viesmīļiem restorānā un viņu darba devējs viņiem piedāvāja pagarināt viņu darba līgumus. Pirms beidzās viņu ieceļošanas vai uzturēšanās atļaujas studentu statusā, Akjūzs un Ozturks attiecīgi 2003. gada jūlijā un 2004. gada janvārī lūdza
Secretary of State
izdot uzturēšanās atļaujas, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu. Tā kā viņu lūgumi 2004. gada 18. augustā tika noraidīti, ieinteresētās personas cēla prasības
High Court
, kas tās apmierināja. Apgalvojot, ka Lēmums Nr. 1/80 nav piemērojams studentiem,
Secretary of State
šos
High Court
pieņemtos lēmumus pārsūdzēja.
Paīras, kā arī Akjūza un Ozturka iesniegtās prasības kopā tika izskatītas
Court of Appeal
(
England & Wales
) (
Civil Division
).
Šī tiesa norādīja, ka
High Court
šos trīs Turcijas pilsoņus ir uzskatījusi par darba ņēmējiem tādā nozīmē, kā Tiesa ir interpretējusi šo jēdzienu it īpaši 1998. gada 26. novembra spriedumā lietā C-1/97
Birden
(
Recueil
, I-7747. lpp.
, 24. punkts).
Pilnībā piekrītot šim
High Court
atzinumam,
Court of Appeal
(
England & Wales
) (
Civil Division
) uzskata, ka ir jāņem vērā arī Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru dalībvalstis var izveidot režīmus ar sociālu mērķi. No tā izrietot, ka, pat ja šie režīmi ietver darbību darba ņēmēja statusā, tas obligāti nenoved pie ieinteresēto personu integrācijas šo valstu likumīgajā darba tirgū.
Pamata lietās
Court of Appeal
(
England & Wales
) (
Civil Division
) ir šaubas par attiecīgo Turcijas pilsoņu iespēju pamatoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu. Šādos apstākļos minētā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai lietā, kurā
—
Turcijas pilsonei bija uz 2 gadiem piešķirta ieceļošanas atļauja Apvienotajā Karalistē, lai šajā valstī strādātu kā
au pair
, saskaņā ar Apvienotās Karalistes [
Immigration Rules
]; [..]
—
viņas ieceļošanas atļauja ietvēra tiesības tikt nodarbinātai minētajā statusā; [..]
—
ieceļošanas atļaujas spēkā esamības laikā viņa nepārtraukti strādāja minētajā statusā pie viena un tā paša darba devēja vairāk nekā vienu gadu; [..]
—
šis darbs bija reāla un efektīva ekonomiska darbība;
—
šis darbs atbilda valsts nodarbinātības un imigrācijas likumiem,
Turcijas pilsone šī darba laikā bija
—
darba ņēmēja [..] Lēmuma Nr. 1/80 6. panta izpratnē;
—
piederēja pie Apvienotās Karalistes likumīgā darba tirgus minētā panta izpratnē?
2)
Vai lietā, kurā
—
Turcijas pilsonim bija piešķirta ieceļošanas atļauja Apvienotajā Karalistē, lai apgūtu mācību programmu šajā valstī, saskaņā ar [
Immigration Rules
]; [..]
—
viņa ieceļošanas atļauja ietvēra tiesības strādāt jebkuru darbu, kura ilgums mācību gada laikā nepārsniedz 20 stundas nedēļā; [..]
—
ieceļošanas atļaujas spēkā esamības laikā viņš nepārtraukti strādāja pie viena un tā paša darba devēja vairāk nekā vienu gadu;
—
šis darbs bija reāla un efektīva ekonomiska darbība;
—
šis darbs atbilda valsts nodarbinātības un imigrācijas likumiem,
minētais Turcijas pilsonis šī darba laikā bija
—
darba ņēmējs [..] Lēmuma Nr. 1/80 6. panta izpratnē;
—
piederēja Apvienotās Karalistes darba tirgum minētā panta izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada piezīmes
Abās lietās uzdotie jautājumi ir vienādi, un tie attiecas, pirmkārt, uz personām
au pair
statusā un, otrkārt, uz studentiem.
No šiem jautājumiem izriet, ka iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tas, ka Turcijas pilsonim tika atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā
au pair
statusā vai kā studentam, liedz šim pilsonim “darba ņēmēja” statusu un piederību pie šīs dalībvalsts “likumīgā darba tirgus” Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izpratnē tā, ka viņš nevar pamatoties uz šo tiesību normu, lai pagarinātu darba atļauju un izmantotu ar to saistītās uzturēšanās tiesības.
Tiesā iesniegtie apsvērumi
Paīra, Akjūzs un Ozturks, kā arī Eiropas Kopienu Komisija izsaka līdzīgus viedokļus. Viņi uzskata, ka tādi Turcijas pilsoņi kā pamata prāvā atbilst nosacījumiem, kas vajadzīgi, lai viņus varētu klasificēt par “darba ņēmējiem” Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izpratnē. Viņi esot citas personas vadībā veikuši efektīvu un reālu darbu, kam ir zināma ekonomiska vērtība un par ko viņi ir saņēmuši atlīdzību.
Šie Turcijas pilsoņi piederot pie uzņemošās dalībvalsts likumīgā darba tirgus. Viņi esot likumīgi iebraukuši šīs valsts teritorijā un tādā pat veidā piekļuvuši minētās valsts darba tirgum. It īpaši viņi nav veikuši nekādu krāpšanu, lai iegūtu un veiktu viņiem uzticēto darbu. Tādējādi viņu situācija darba tirgū esot stabila un pastāvīga.
Tā kā Turcijas pilsoņi atbilst Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem, viņi varot pamatoties uz šo tiesību normu, lai iegūtu darba atļaujas pagarinājumu un izmantotu ar to saistītās uzturēšanās tiesības. Neesot ne vajadzīgs, ne nozīmīgi pārbaudīt iemeslus, kāpēc Apvienotā Karaliste viņiem piešķīrusi ieceļošanas un uzturēšanās atļaujas, proti, lai ļautu jauniešiem ieceļot uz noteiktu laiku tikai
au pair
vai studentu statusā.
Apvienotās Karalistes valdība, kā arī Vācijas, Itālijas un Nīderlandes valdības turpretim uzskata, ka uzturēšanās iemesliem ir nozīme. Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā tiekot regulētas tādu Turcijas pilsoņu tiesības strādāt, kuri dalībvalsts teritorijā iebraukuši darba ņēmēju statusā. Tādi Turcijas pilsoņi kā Paīra, Akjūzs un Ozturks, kas nav iebraukuši Apvienotajā Karalistē šajā statusā, uz šo tiesību normu nevarot pamatoties. Tādējādi, pat ja šo pilsoņu veikto darbu varētu raksturot kā reālu un efektīvu ekonomisku darbību, tas nenozīmē, ka ieinteresētās personas būtu darba ņēmēji vai ka tās piederētu pie uzņemošās dalībvalsts likumīgā darba tirgus minētās tiesību normas izpratnē.
Ja tiktu uzskatīts, ka Turcijas pilsoņi, kam ir atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā
au pair
vai studenta statusā, var pamatoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu, tam būtu smagas sekas. No tā vispirms izrietētu, ka dalībvalstis vairs nevarētu brīvi noteikt nosacījumus, kas regulē Turcijas pilsoņu iebraukšanu to teritorijā. Turklāt tiktu veicināta valsts tiesību aktu apiešana, jo attiecīgās personas būtu ieinteresētas apgalvot, ka tās ir studenti vai
au pair
, lai integrētos darba tirgū dalībvalstī, kuras teritorijā tās ir iebraukušas. Visbeidzot, dalībvalstīm nāktos ierobežot Turcijas pilsoņu studentu un
au pair
uzņemšanas politiku, kaitējot šīm abām ieinteresēto personu grupām.
Vācijas un Nīderlandes valdības piebilst, ka nepilnu laiku strādājoša studenta vai
au pair
situāciju pielīdzināšana parasta daba ņēmēja situācijai ir pretrunā Kopienu likumdevēja izvēlētajai pieejai Padomes 2004. gada 13. decembra Direktīvā 2004/114/EK par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu pilsoņu uzņemšanu studiju, skolēnu apmaiņas, prakses vai stažēšanās, nesaņemot atalgojumu, vai brīvprātīga darba nolūkā (
OV L 375, 12. lpp.
). Saskaņā ar to viedokli šajā direktīvā ir skaidri nošķirts, kurš uzskatāms par studentu un kurš par darba ņēmēju.
Tiesas atbilde
Lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, kas pārformulēti šī sprieduma 20. punktā, jāatgādina trīs nosacījumi, kas izvirzīti Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā.
Pirmais nosacījums attiecas uz darba ņēmēja statusu. Lai atbilstu šim nosacījumam, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Turcijas pilsonim ir jāveic reāls un efektīvs darbs, izņemot darbu, kas ir tik nesvarīgs, ka tam ir tikai margināls un papildu raksturs. Darba tiesisko attiecību raksturīgā pazīme ir apstāklis, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un vadībā veic darbu, par ko tā saņem atlīdzību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Birden
, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrais izvirzītais nosacījums paredz piederību pie likumīgā darba tirgus. Tiesa ir lēmusi, ka šis jēdziens apzīmē visus darba ņēmējus, kuri izpilda uzņemošās dalībvalsts normatīvos un administratīvos aktus un kuriem tādējādi ir tiesības veikt profesionālu darbību tās teritorijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Birden
, 51. punkts).
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā kā trešais nosacījums ir noteikta likumīga darba esamība, proti, stabila un pastāvīga situācija uzņemošās dalībvalsts darba tirgū, un neapstrīdētu uzturēšanās tiesību esamība šajā sakarā (skat. 2002. gada 19. novembra spriedumu lietā C-188/00
Kurz
,
Recueil
, I-10691. lpp.
, 48. punkts).
Saskaņā ar lēmumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu gan Paīra, gan Akjūzs un Ozturks ir veikuši darbu, kas bija reāla un efektīva ekonomiska darbība. No lietas materiāliem izriet, ka viņi strādāja darba devēja vadībā un par darbu saņēma atlīdzību. Paīra strādāja no 15 līdz 25 stundām nedēļā, bet Akjūzs un Ozturks strādāja līdz 20 stundām nedēļā. Neviens nav apgalvojis, ka ieinteresēto personu darbs būtu bijis tikai margināls. Tādējādi atbilstoši veiktajam aprakstam šim darbam piemīt īpašības, kas vajadzīgas, lai to veicējus principā varētu kvalificēt par “darba ņēmējiem” Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izpratnē.
Saistībā ar pārējiem diviem nosacījumiem iesniedzējtiesa precizē, ka Paīra, kā arī Akjūzs un Ozturks ir ievērojuši valsts tiesību aktus imigrācijas jomā un tādējādi Apvienotajā Karalistē ir ieceļojuši likumīgi. Šī tiesa piebilst, ka ieinteresētās personas ir strādājušas darbu, kas atbilst ne tikai noteikumiem imigrācijas jomā, bet arī darba tiesībām, un it īpaši — ka šajā darbā tika ievēroti nosacījumi, kas bija noteikti viņu ieceļošanas atļaujai valsts teritorijā. Ir skaidrs, ka viņu uzturēšanās tiesības netika apstrīdētas.
Tādējādi trīs pamata lietā iesaistīto Turcijas pilsoņu veiktā darba raksturiezīmes, kā tās ir aprakstījusi iesniedzējtiesa, atbilst arī abiem pārējiem Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem, proti, piederībai pie likumīgā darba tirgus un likumīgai nodarbinātībai.
Tomēr atliek jautājums par to, vai tādu Turcijas pilsoņu
au pair
vai studenta statuss, kuru veiktais darbs citādi atbilst trijiem šajā 6. panta 1. punktā minētajiem noteikumiem, liedz šīs personas kvalificēt par darba ņēmējiem un liedz tām piederēt pie dalībvalsts likumīgā darba tirgus šīs tiesību normas izpratnē.
Šajā sakarā vispirms jāuzsver, ka studentiem un personām
au pair
statusā izdotas ieceļošanas atļaujas, kā arī tām piešķirto tiesību strādāt iespējamais sociālais mērķis vien nekaitē ieinteresēto personu veiktā darba likumīgajam raksturam un tādējādi tām neliedz piederēt pie uzņemošās dalībvalsts likumīgā darba tirgus. Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Birden
51. punktā ir spriedusi, ka jēdzienu likumīgs darba tirgus nevar interpretēt kā tādu, kas attiecas uz vispārīgu darba tirgu pretēji specifiskam tirgum, kam ir sociāls mērķis un ko atbalsta valsts vara.
Turpinājumā jāatgādina, ka Lēmums Nr. 1/80 neiejaucas dalībvalstu kompetencē reglamentēt Turcijas pilsoņu ieceļošanu to teritorijās un viņu pirmā darba nosacījumus, bet tā 6. pantā tikai regulēta tādu darba ņēmēju Turcijas pilsoņu situācija, kuri jau ir likumīgi integrējušies uzņemošās dalībvalsts darba tirgū (1997. gada 30. septembra spriedums lietā C-98/96
Ertanir
,
Recueil
, I-5179. lpp.
, 23. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta mērķis ir pakāpeniski konsolidēt darba ņēmēju Turcijas pilsoņu situāciju uzņemošajā dalībvalstī (skat. it īpaši 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-230/03
Sedef
,
Krājums, I-157. lpp.
, 34. punkts).
Šī tiesību norma tādējādi attiecas uz tādiem Turcijas pilsoņiem, kam ir darba ņēmēju statuss uzņemošajā dalībvalstī, tomēr nepieprasot, lai viņi Kopienā būtu ieradušies kā darba ņēmēji. Viņi šo statusu var būt ieguvuši pēc ierašanās Kopienā. Lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums
Birden
, Birdens [
Birden
], kam bija atļauts ieceļot dalībvalsts teritorijā, šajā valstī pirms algota darba veikšanas tur atradās bezdarba situācijā. Lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums
Kurz
, attiecīgajam Turcijas pilsonim bija atļauts iebraukt Kopienā 15 gadu vecumā nevis kā darba ņēmējam, bet, lai tur apgūtu santehniķa profesiju.
Pēc pirmā nostrādātā gada beigām Turcijas pilsonis, ja viņš atbilst Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā izvirzītajiem nosacījumiem, var pretendēt uz darba atļaujas pagarināšanu pie tā paša darba devēja un uz atbilstošām uzturēšanās tiesībām.
Lai pārbaudītu, vai Turcijas pilsoņi atbilst šiem nosacījumiem, netiek ņemts vērā, ar kādu mērķi ieinteresētajām personām bija atļauts ieceļot attiecīgās dalībvalsts teritorijā. Tiesa ir atkārtoti lēmusi, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā darba ņēmējiem Turcijas pilsoņiem piešķirto tiesību atzīšana nav atkarīga ne no viena nosacījuma, kas būtu saistīts ar iemeslu, kāpēc viņiem sākotnēji tika piešķirtas ieceļošanas, darba un uzturēšanās tiesības (skat. 1997. gada 30. septembra spriedumu lietā C-36/96
Günaydin
,
Recueil
, I-5143. lpp.
, 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tiesa tādējādi ir atzinusi, ka izteikta Turcijas pilsoņa vēlme atgriezties savā izcelsmes valstī pēc vairākiem uzņemošajā dalībvalstī pavadītiem gadiem nevar viņam liegt iespēju pamatoties uz tiesībām, kas viņam piešķirtas minētā 6. panta 1. punktā. Tas būtu citādi, ja šis pilsonis būtu mēģinājis maldināt kompetentās iestādes, paziņojot nepareizu nodomu tikai tāpēc, lai iestādes viņam nepamatoti izsniegtu vajadzīgās atļaujas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Günaydin
, 54. un 60. punkts).
Kā izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā
Günaydin
, tas, ka minētajam Turcijas pilsonim bija atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā, lai tur apgūtu mācību programmu, un tas, ka viņa uzturēšanās atļaujās vispirms bija ietverts aizliegums veikt algotu darbu, neliedz ieinteresētajai personai pamatoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu, ja tā vēlāk ir likumīgi ieguvusi algotu darbu un vismaz vienu gadu ir nostrādājusi pie viena un tā paša darba devēja.
Arī tas, ka darba līgums, iespējams, ir uz noteiktu laiku, nevar būt šķērslis Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta piemērošanai. Tiesa faktiski ir lēmusi, ka, ja, lai apstrīdētu tāda darba tiesiskumu, ko ieinteresētā persona veic likumīgi, pietiktu ar darba tiesisko attiecību pagaidu raksturu, dalībvalstīm būtu iespēja migrējošiem darba ņēmējiem Turcijas pilsoņiem, kuriem tās ir atļāvušas ieceļot savā teritorijā un kas ir veikuši likumīgu saimniecisku darbību nepārtraukti vismaz vienu gadu, nelikumīgi liegt tiesības, uz kurām viņi var pretendēt tieši, pamatojoties uz minētā 6. panta 1. punktu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Birden
, 64. punkts).
Tādējādi, lai noteiktu, vai Turcijas pilsonis, kas ir likumīgi ieceļojis dalībvalsts teritorijā, nostrādājis vienu gadu šajā teritorijā, var pamatoties uz tiesībām, kas piešķirtas Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā, ir jāpārbauda, vai ieinteresētā persona atbilst šajā tiesību normā ietvertajiem objektīvajiem nosacījumiem, bet nav jāņem vērā ne iemesli, kāpēc tai sākotnēji tikušas piešķirtas tiesības iebraukt minētajā teritorijā, ne laika ierobežojumi, kas, iespējams, noteikti tās tiesībām strādāt. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts iestādēm nav tiesību šādas tiesības pakļaut nosacījumiem vai ierobežot to piemērošanu, citādi tiktu apdraudēta šī lēmuma lietderīgā iedarbība (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Günaydin
, 37.–40. un 50. punkts; lietā
Birden
, 19. punkts; lietā
Kurz
, 26. punkts; 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-317/01 un C-369/01
Abatay
u.c.,
Recueil
, I-12301. lpp.
, 78. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Sedef
, 34. punkts).
Tādējādi tādās lietās kā pamata prāvā iemesli, kādēļ attiecīgajiem Turcijas pilsoņiem tika piešķirta ieceļošanas atļauja, proti, lai strādātu par
au pair
vai studētu, vien nevar liegt ieinteresētajām personām iespēju pamatoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu. Tas pats attiecas uz prasītajiem šo pilsoņu apgalvojumiem, ka viņi nevēlas palikt uzņemošajā dalībvalstī ilgāk par diviem gadiem vai ka viņi gatavojas to atstāt pēc studiju beigām, un uz viņu uzturēšanās atļauju ierobežojumiem laikā.
Ja ir izpildīti šī sprieduma 27.–30. punktā atgādinātie nosacījumi un ir pārbaudīts, ka attiecīgie Turcijas pilsoņi reāli strādā, nav nozīmes tam, ka šīs personas ir ieceļojušas studentu statusā, lai mācītos, vai
au pair
statusā, lai apgūtu uzņemošās dalībvalsts valodu. Ja šiem Turcijas pilsoņiem savu nopelnu dēļ izdodas izpildīt Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trīs ievilkumos paredzētos nosacījumus, viņiem nevar liegt tiesības, kas viņiem pakāpeniski, atbilstoši viņu algotā darba ilgumam piešķirtas minētajā tiesību normā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Günaydin
, 37. punkts).
Šādos apstākļos nevar piekrist argumentam, ko minējušas dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, ka students vai persona
au pair
statusā varētu apiet uzņemošās dalībvalsts tiesību aktus, lai pakāpeniski iegūtu tiesības uz neierobežotu pieeju tās darba tirgum. Šo tiesību aktu apiešana nav iespējama, kad ieinteresētās personas tikai izmanto tām Lēmumā Nr. 1/80 tieši paredzētās tiesības. Tas būtu citādi, ja šīs personas tiesības ieceļot dalībvalsts teritorijā būtu ieguvušas krāpnieciski, maldinoši izliekoties, ka tās vēlas studēt vai strādāt par
au pair
. Savukārt, ja ieinteresēto personu nodoma patiesumu apliecina tas, ka tās tiešām studē vai strādā par
au pair
, kad tās likumīgi iegūst darbu uzņemošajā dalībvalstī un izpilda Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā izvirzītos nosacījumus, tās var pilnībā pamatoties uz tiesībām, ko tām piešķir šī tiesību norma.
Vācijas un Nīderlandes valdības, visbeidzot, atsaucas uz Direktīvu 2004/114. Tās no šīs direktīvas sistēmas secina, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies ļaut studentam būt nodarbinātam un strādāt noteiktu skaitu stundu, tomēr netiekot uzskatītam par algota darba ņēmēju un tādējādi nepastāvot iespējai šādā veidā piekļūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgum.
Minētajai direktīvai tomēr nav nozīmes. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu tā ir piemērojama tikai tad, ja pastāv labvēlīgāki noteikumi divpusējos vai daudzpusējos nolīgumos, ko Kopiena vai Kopiena un tās dalībvalstis, no vienas puses, ir noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses. Tādējādi, kā secinājumu 57. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Direktīva 2004/114 nevar attaisnot Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta šauru izpratni un neļauj interpretēt šo tiesību normu.
Tāpēc uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka tas, ka Turcijas pilsonim ir atļauts ieceļot dalībvalsts teritorijā
au pair
vai studenta statusā, viņam nevar liegt “darba ņēmēja” statusu un piederību pie šīs dalībvalsts “likumīgā darba tirgus” Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izpratnē. Šis apstāklis tādējādi nevar minētajam pilsonim liegt pamatoties uz šo tiesību normu, lai iegūtu darba atļaujas pagarinājumu un izmantotu ar to saistītās uzturēšanās tiesības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

tas, ka Turcijas pilsonim ir atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā
au pair
vai studenta statusā, viņam nevar liegt “darba ņēmēja” statusu un piederību pie šīs dalībvalsts “likumīgā darba tirgus” Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas nodibināšanu 6. panta 1. punkta izpratnē. Šis apstāklis tādējādi nevar liegt minētajam pilsonim pamatoties uz šo tiesību normu, lai iegūtu darba atļaujas pagarinājumu un izmantotu ar to saistītās uzturēšanās tiesības.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — angļu.