CELEX: 62005CJ0214
Appel
EF-varemærker
artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94
risiko for forveksling
ordmærket »SISSI ROSSI«
indsigelse rejst af indehaveren af det ældre ordmærke »MISS ROSSI«
argumenter fremsat for første gang i retsmødet
bevisførelse

I appelskriftet har Sergio Rossi SpA nedlagt påstand om ophævelse af den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers
Ret i Første Instans den 1. marts 2005, Sergio Rossi mod KHIM (sag T-169/03, Sml. II, s. 685, herefter »den appellerede dom«),
hvorved appellanten ikke fik medhold i sin påstand om annullation af den afgørelse, der var blevet truffet af Første Appelkammer
ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (herefter »Harmoniseringskontoret«) den 28. februar
2003 (sag R 569/2002-1) (herefter »den anfægtede afgørelse«) i forbindelse med en indsigelsessag mellem Calzaturificio Rossi
SpA – i hvis rettigheder Sergio Rossi SpA er indtrådt – og Sissi Rossi Srl.

Retsforskrifter
Artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement bestemmer:
»Stævning, der udtages i henhold til artikel 21 i statutten for Domstolen, skal indeholde:
[…]
c)      søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene
d)      sagsøgerens påstande
e)      i påkommende tilfælde en angivelse af de beviser, der påberåbes.«
Samme procesreglements artikel 48, stk. 2, første afsnit, har følgende ordlyd:
»Nye anbringender må ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder,
som er kommet frem under retsforhandlingerne.«
Artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1) bestemmer:
»Hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering:
[…]
b)      såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre mærke er beskyttet, er risiko for forveksling,
fordi det yngre mærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller
lignende art; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse med det ældre varemærke.«
Artikel 73 i forordning nr. 40/94 bestemmer:
»Harmoniseringskontorets afgørelser skal begrundes. De må kun støttes på grunde, som parterne har haft lejlighed til at udtale
sig om.«
Forordningens artikel 74 har følgende ordlyd:
»1.      Under sagsbehandlingen ved Harmoniseringskontoret prøver dette ex officio de faktiske omstændigheder; i sager vedrørende relative
registreringshindringer begrænser Harmoniseringskontoret sig imidlertid til at prøve de af parterne fremførte kendsgerninger,
beviser og argumenter og de af parterne fremsatte anmodninger.
2.      Harmoniseringskontoret kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende
parter.«

Sagens baggrund
Retten beskrev sagens baggrund på følgende måde:
»1      Den 1. juni 1998 indgav [Sissi Rossi Srl (herefter »Sissi Rossi«)] en EF-varemærkeansøgning til [Harmoniseringskontoret] i
medfør af […] forordning [nr. 40/94].
2      Varemærket, som ansøgtes registreret, var ordmærket SISSI ROSSI.
3      De varer, som registreringsansøgningen vedrører, henhører bl.a. under klasse 18 i Nice-arrangementet af 15. juni 1957 vedrørende
international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret,
og svarer til følgende beskrivelse: »læder og læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer og ikke indeholdt
i andre klasser; skind og huder; kufferter og rejsetasker; paraplyer, parasoller og spadserestokke; piske og sadelmagervarer«.
[…]
5      Den 21. maj 1999 rejste selskabet Calzaturificio Rossi SpA i henhold til artikel 42, stk. 1, i forordning nr. 40/94 indsigelse
mod registreringen af det ansøgte varemærke for varerne »læder og læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer
og ikke indeholdt i andre klasser; skind og huder; kufferter og rejsetasker«.
6      De varemærker, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, er ordmærket MISS ROSSI, registreret i Italien den 11. november
1991 (nr. 553 016), og det internationale varemærke MISS ROSSI, registreret samme dag med virkning i Frankrig (nr. 577 643).
De varer, der er omfattet af disse ældre varemærker, er »fodtøj« i klasse 25 i Nice-arrangementet.
[…]
8      Som følge af selskabet Calzaturificio Rossi SpA’s fusion ved overtagelse, der er bekræftet ved notarialdokument af 22. november
2000, er sagsøgeren – nu kendt under navnet Sergio Rossi SpA – blevet indehaver af de ældre varemærker.
9      Ved afgørelse af 30. april 2002 afslog Indsigelsesafdelingen registreringsansøgningen for alle de varer, der var omfattet
af indsigelsen. Indsigelsesafdelingen fandt i det væsentligste, at sagsøgeren kun havde godtgjort, at der var gjort reel brug
af de ældre varemærker for varerne »damesko«, og at disse varer på den ene side og de af varemærkeansøgningen omfattede varer
»læder og læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer og ikke indeholdt i andre klasser; skind og huder; kufferter
og rejsetasker« på den anden side var af lignende art. Desuden konkluderede Indsigelsesafdelingen, at der i den franske forbrugers
bevidsthed var lighed mellem tegnene.
10      Den 28. juni 2002 indgav [Sissi Rossi] en klage til Harmoniseringskontoret over Indsigelsesafdelingens afgørelse.
11      Ved [den anfægtede afgørelse] annullerede Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret Indsigelsesafdelingens afgørelse og
forkastede indsigelsen. Appelkammeret fandt i det væsentligste, at ligheden mellem de omhandlede tegn var ringe. Efter en
sammenlignende undersøgelse af de omhandlede varers distributionskanaler, anvendelse og karakter konkluderede appelkammeret
desuden, at forskellene mellem varerne var langt mere udprægede end deres få fælles punkter. Appelkammeret efterprøvede og
imødegik bl.a. påstanden om, at varerne »damesko« og »dametasker« var af lignende art som følge af et komplementærforhold.
Følgelig var der ifølge appelkammeret ikke risiko for forveksling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8,
stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94.«

Retsforhandlinger ved Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. maj 2003 anlagde Sergio Rossi SpA sag til prøvelse af den anfægtede
afgørelse principalt med påstand om fuldstændig annullation af afgørelsen og subsidiært delvis annullation heraf, for så vidt
som det heri blev fastslået, at der ikke var risiko for forveksling mellem varemærkerne for varerne »dametasker« og »damesko«,
som var omfattet af ordmærket MISS ROSSI.
I den appellerede dom afviste Retten først at tage hensyn til visse beviser – herunder avisartikler, reklamer og fotografier,
som bl.a. stammede fra hjemmesider på internettet – der var fremlagt af Sergio Rossi SpA til støtte for selskabets påstand
om, at damesko og dametasker er varer af lignende art, med den begrundelse, at disse dokumenter ikke var blevet fremlagt i
forbindelse med den administrative sagsbehandling ved Harmoniseringskontoret.
Med hensyn til påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse fastslog Retten, at den principale påstand skulle afvises,
og at der alene skulle ske en prøvelse af den subsidiære påstand. Retten bemærkede indledningsvis, at det fremgik af stævningen
for Retten – navnlig af den første påstand – samt af sagsøgerens mundtlige indlæg, at sagsøgeren anså alle de varer, der var
omfattet af indsigelsen, dvs. på den ene side varerne »læder og læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer
og ikke indeholdt i andre klasser; skind og huder; kufferter og rejsetasker« og på den anden side varerne »damesko«, der er
omfattet af de ældre varemærker, for at være af lignende art. Retten konstaterede imidlertid, at den i stævningen anførte
argumentation udelukkende vedrørte varerne »dametasker« og »damesko«. I mangel af ethvert argument, der anfægtede appelkammerets
konklusion om, at varerne »læder og læderimitationer; skind og huder; kufferter og rejsetasker« på den ene side og varerne
»damesko« på den anden side ikke var af lignende art, fandt Retten det unødvendigt at foretage en prøvelse af det anbringende,
der var gjort gældende for den, for så vidt som det var støttet på den påståede lighed mellem de nævnte varer.
Desuden fandt Retten, at sagsøgerens generelle henvisning til alle de bemærkninger, selskabet havde fremsat i forbindelse
med sagen for Harmoniseringskontoret, ikke kunne afhjælpe, at der manglede argumentation i stævningen. Endelig påpegede Retten,
at det først var under retsmødet og således for sent, at sagsøgeren havde gjort gældende, at alle disse varer havde de samme
distributionskanaler og blev fremstillet af de samme materialer.
Dernæst undersøgte Retten ligheden mellem varerne »dametasker«, der var omfattet af EF-varemærkeansøgningen, og varerne »damesko«,
der var omfattet af de ældre varemærker, samt ligheden mellem de omhandlede tegn og konkluderede, at der ikke var risiko for
forveksling mellem de omhandlede varemærker. Følgelig frifandt Retten Harmoniseringskontoret.

Parternes påstande
I appelsagen har appellanten nedlagt følgende påstande:
–        Principalt ophæves den appellerede dom i sin helhed.
–        Subsidiært ophæves den appellerede dom for så vidt angår registreringen af varemærket SISSI ROSSI for varer såsom »læder og
læderimitationer«.
–        Mere subsidiært fastslås det, at appellanten har ret til at fremlægge beviser, den appellerede dom ophæves i sin helhed, og
sagen hjemvises til Retten med henblik på dennes efterprøvelse af de beviser, som ikke blev antaget til realitetsbehandling,
eller alternativt fastslås det i henhold til retten til at blive hørt, jf. artikel 73 i forordning nr. 40/94, at sagen hjemvises
til appelkammeret ved Harmoniseringskontoret, således at det kan fastsætte en frist for at blive hørt.
–        Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Harmoniseringskontoret og Sissi Rossi har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale
sagens omkostninger.

Appellen
Appellanten har gjort tre anbringender gældende til støtte for sin påstand om ophævelse af den appellerede dom. Det første
og andet anbringende vedrører fejlagtig anvendelse af Rettens procesreglement. Med sit tredje anbringende, der består af to
led, har appellanten påberåbt sig, at der er sket tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94.
I den forbindelse skal der først tages stilling til det tredje anbringende og dernæst det første og andet anbringende.

Tredje anbringende
Parternes argumenter
Med det tredje anbringendes første led har appellanten anført, at Retten foretog en fejlagtig analyse af de faktorer, der
er relevante for vurderingen af ligheden mellem de omhandlede varer – og følgelig risikoen for forveksling mellem de omhandlede
varemærker – sådan som disse faktorer fremgår af Domstolens praksis, hvorefter de navnlig omfatter varernes art, deres anvendelsesformål
og benyttelsen af dem, samt om de er i et konkurrenceforhold eller kompletterer hinanden. Appellanten har i denne henseende
påberåbt sig præmis 23 i dom af 29. september 1998, Canon (sag C-39/97, Sml. I, s. 5507).
Navnlig så Retten bort fra den omstændighed, at de endelige forbrugere af de omhandlede varer er identiske. Ved behandlingen
af kriteriet om disse varers anvendelsesformål tog Retten desuden ikke i passende grad hensyn til dametaskers og dameskos
æstetiske funktion, som indebærer, at disse varer er kompletterende, da de skal passe sammen på en æstetisk måde. Endvidere
fandt Retten, at appellanten ikke i forbindelse med sagen for Harmoniseringskontoret havde godtgjort, at de omhandlede varer
normalt blev markedsført på de samme salgssteder. Under den pågældende sag blev appellanten imidlertid ikke på noget tidspunkt
tilbudt at fremlægge beviser i denne henseende.
Med det tredje anbringendes andet led har appellanten gjort gældende, at Retten bedømte ligheden mellem de omhandlede varemærker
forkert. Appellanten har særligt hævdet, at Rettens konklusion synes at være udledt af den omstændighed, at efternavnet »Rossi«
er meget almindeligt i de franske forbrugeres øjne. Denne konstatering har imidlertid ikke støtte i nogen objektive oplysninger.
Ifølge appellanten er Rettens konklusion urigtig, da nævnte efternavn ikke er udbredt i Frankrig og leder tanken hen på et
italiensk efternavn. Desuden kan selv et udbredt efternavn opfylde varemærkets oprindelsesfunktion og derfor have særpræg
i forhold til de omhandlede varer. Efternavnet »Rossi« kan følgelig ikke anses for at have en mindre grad af særpræg i Frankrig.
Det skal anses for at have et stærkt særpræg. Endelig kunne Retten ikke støtte sig på den omstændighed, at »sagsøgeren ikke
har gjort gældende, at ordet »Rossi« er tegnets dominerende bestanddel«, da appellanten ikke på noget tidspunkt har anført
det modsatte.
Sissi Rossi er af den opfattelse, at appellanten reelt blot anfægter Rettens bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder
uden at påberåbe sig nogen indholdsmæssig urigtighed af Rettens konstateringer, således at dette anbringende ikke er omfattet
af Domstolens kompetence.
Harmoniseringskontoret og subsidiært Sissi Rossi har ligeledes gjort gældende, at appellantens klagepunkter er grundløse.
Domstolens bemærkninger
For så vidt angår det tredje anbringendes andet led er det tilstrækkeligt at bemærke, at det alene er Retten, der har kompetence
til at afgøre, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt, og at Retten ikke er forpligtet
til udtrykkeligt at begrunde sin bedømmelse af, hvilken bevisværdi disse oplysninger skal tillægges. Retten har pligt til
at give en begrundelse, der giver Domstolen mulighed for at udøve sin retslige kontrol og navnlig for at efterprøve, om der
i givet fald foreligger en urigtig gengivelse af de for Retten forelagte bevismidler (jf. i denne retning dom af 12.7.2005,
sag C‑198/03 P, Kommissionen mod CEVA og Pfizer, Sml. I, s. 6357, præmis 50).
Desuden har Retten adgang til ved den vurdering af de faktiske omstændigheder, som kun den kan foretage, at tage hensyn til,
at en part afholder sig fra at gøre visse omstændigheder gældende.
I den appellerede doms præmis 69-85 foretog Retten en helhedsvurdering af ligheden mellem de omhandlede varemærker og af risikoen
for forveksling i kundekredsens bevidsthed, hvorved den tog hensyn til alle de relevante faktorer i den foreliggende sag.
Ligeledes begrundede Retten sine konklusioner i tilstrækkeligt omfang.
Ved at kritisere Retten for at have foretaget en fejlagtig analyse af de faktorer, der er relevante for vurderingen af ligheden
mellem de omhandlede varer og mellem de omhandlede varemærker, har appellanten med det tredje anbringendes første og andet
led i øvrigt søgt at opnå, at Domstolen sætter sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder i stedet for Rettens.
Det fremgår imidlertid af artikel 225 EF og artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut, at appel er begrænset til retsspørgsmål.
Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som
til at vurdere beviserne. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som
sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet forkert gengivet
(jf. dom af 19.9.2002, sag C-104/00 P, DKV mod KHIM, Sml. I, s. 7561, præmis 22, og af 15.9.2005, sag C-37/03 P, BioID mod
KHIM, Sml. I, s. 7975, præmis 43).
Da appellanten ikke har gjort gældende, at Retten har gengivet de faktiske omstændigheder og bevismaterialet forkert, må det
tredje anbringendes første led afvises og det andet led delvist afvises.
Det tredje anbringende skal derfor som helhed forkastes.

Første anbringende
Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at Retten har tilsidesat procesreglementets artikel 81, idet der i den appellerede dom savnes
en begrundelse for afvisningen af at antage den principale påstand til realitetsbehandling.
Retten kunne ikke begrænse tvistens omfang til spørgsmålet om ligheden mellem varerne »damesko«, der var omfattet af de ældre
varemærker, og varerne »dametasker«, der var omfattet af det ansøgte varemærke. For det første var ligheden mellem alle de
varer, der var omfattet af det varemærke, som registreringsansøgningen vedrører, og appellantens varer blevet påberåbt flere
steder i den til Retten indgivne stævning, selv om appellantens argumenter til støtte for søgsmålet for Retten næsten udelukkende
havde vedrørt ligheden mellem damesko og dametasker. For det andet kunne de argumenter, der blev fremført under retsmødet,
ikke afvises fra realitetsbehandling i henhold til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement som nye anbringender, der
blev fremsat under sagens behandling. Der var således ikke tale om nye anbringender, men blot om supplerende argumenter til
støtte for, hvad der allerede var blevet gjort gældende i påstandene i stævningen.
Ifølge Sissi Rossi og Harmoniseringskontoret var det med rette, at Retten begrænsede sin analyse til varerne »damesko« og
»dametasker«, da Retten ikke kan træde i stedet for parterne og – uden at der er fremsat argumenter af disse parter – på eget
initiativ behandle et spørgsmål i forbindelse med tvisten. Selv om appellanten under retsmødet faktisk henviste til ligheden
mellem andre varer end dem, som Retten havde begrænset sin undersøgelse til, var dette desuden for første gang i forbindelse
med sagen, hvorfor det var med rette, at Retten fandt, at anbringendet var blevet fremsat for sent.
Domstolens bemærkninger
Ifølge dets overskrift vedrører det første anbringende en manglende begrundelse af den appellerede dom for så vidt angår afvisningen
af at antage den principale påstand, der var nedlagt for Retten, til realitetsbehandling. Ikke desto mindre fremgår det af
appelskriftet, at appellanten reelt bestrider lovligheden af denne afvisning. Appellanten har således kritiseret Retten for
at have fastslået, at nævnte påstand ikke kunne antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at appellanten ikke havde
fremsat nogen argumentation til støtte herfor i selve stævningen.
Det skal derfor efterprøves, om Retten herved begik en retlig fejl.
Det følger af artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement, at den for Retten indgivne stævning skal indeholde
en angivelse af søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene.
Domstolen har allerede taget stilling til rækkevidden af et sådant krav i forbindelse med artikel 38, stk. 1, litra c), i
dens eget procesreglement. Domstolen fastslog, at de foreskrevne angivelser skal være tilstrækkelig klare og præcise til,
at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Domstolen kan udøve sin kontrol. Det følger heraf, at de væsentlige faktiske
og retlige omstændigheder, som et søgsmål støtter sig på, skal fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig
måde (dom af 9.1.2003, sag C-178/00, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 303, præmis 6, og af 15.9.2005, sag C-199/03, Irland
mod Kommissionen, Sml. I, s. 8027, præmis 50).
Tilsvarende gælder med hensyn til sager anlagt ved Retten, eftersom artikel 38, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement
og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement har samme ordlyd og alene gentager et krav i artikel 21 i Domstolens
statut, som uden forskel finder anvendelse på sager anlagt ved Domstolen og sager anlagt ved Retten.
Retten er følgelig forpligtet til at afvise at realitetsbehandle en påstand i den for Retten indgivne stævning, når de væsentlige
faktiske og retlige omstændigheder, som denne påstand er støttet på, ikke fremgår af selve stævningens ordlyd på en sammenhængende
og forståelig måde. Det følger heraf, at den manglende angivelse af sådanne omstændigheder i stævningen, i modsætning til
det af appellanten anførte, ikke kan afhjælpes ved, at de fremlægges under retsmødet.
I det foreliggende tilfælde afviste Retten i den appellerede doms præmis 46-48 at antage den principale påstand til realitetsbehandling
med den begrundelse, at den argumentation, der var anført i den for Retten indgivne stævning, udelukkende vedrørte varerne
»dametasker« og »damesko«, og at stævningen derfor ikke indeholdt argumenter, der kunne ændre noget ved appelkammerets konklusion
om, at varerne »læder og læderimitationer; skind og huder; kufferter og rejsetasker« og varerne »damesko« ikke var af lignende
art.
Appellanten har imidlertid ikke for Domstolen anført nogen seriøse argumenter med henblik på at godtgøre, at den for Retten
indgivne stævning, i modsætning til det af Retten fastslåede, indeholdt faktiske og retlige omstændigheder til støtte for
nævnte påstand.
Da denne påstand ikke kunne antages til realitetsbehandling, fremsatte appellanten reelt et nyt anbringende ved under retsmødet
at fremlægge oplysninger om retlige og faktiske omstændigheder, der havde samme formål som nævnte påstand, med henblik på
at underbygge påstandene i stævningen. Ifølge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement må nye anbringender imidlertid
ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem
under retsforhandlingerne. Da appellanten ikke har gjort gældende, at dette var tilfældet i den foreliggende sag, må det konstateres,
at Retten med føje afviste nævnte oplysninger som for sent fremlagt.
Idet Retten ikke har begået nogen retlig fejl, skal det første anbringende forkastes.

Andet anbringende
Parternes argumenter
Appellanten har principalt gjort gældende, at Retten ved at afvise at realitetsbehandle de beviser, selskabet havde fremlagt,
tilsidesatte procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra e), hvorefter bevisførelse er tilladt.
Appellanten har anført, at Retten, som i denne henseende støttede sig på sin egen retspraksis, imidlertid henviste til andre
typer tilfælde end det, der er omhandlet i nærværende sag. De domme, som Retten nævnte, vedrører således sager, hvori sagsøgerne
først fik deres argumenter afvist af Harmoniseringskontoret – og derfor for appelkammeret ved Harmoniseringskontoret kunne
have bestridt de modsatrettede argumenter, der blev fremført med henblik på at begrunde denne afvisning – mens appelkammeret
ved Harmoniseringskontoret, idet Indsigelsesafdelingen gav appellanten medhold, i den foreliggende sag gjorde sine argumenter
gældende for første gang i den anfægtede afgørelse, således at appellanten ikke på noget tidspunkt under den administrative
procedure havde mulighed for at bestride Harmoniseringskontorets konklusioner, der var de modsatte af appellantens.
Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at artikel 73 i forordning nr. 40/94 er tilsidesat, fordi appellanten ikke under
sagen for appelkammeret ved Harmoniseringskontoret fik lejlighed til at blive hørt angående spørgsmålet om, hvorvidt der var
lighed mellem de omhandlede varer.
I modsætning til det af Retten fastslåede, kunne påberåbelsen af, at artikel 73 var tilsidesat, ikke anses for et nyt anbringende,
der blev fremsat for første gang i retsmødet, da det blot var en videreudvikling af et anbringende, til støtte for hvilket
der var blevet fremlagt visse beviser samtidig med den sag, der blev anlagt ved Retten.
Ifølge nævnte bestemmelse skulle appellanten således under alle omstændigheder have haft lejlighed til at bestride de argumenter,
der blev fremsat for første gang af Harmoniseringskontoret. Eftersom dette ikke havde kunnet lade sig gøre under den administrative
procedure, burde Retten, når den traf afgørelse i en sag anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved
Harmoniseringskontoret, have valgt mellem to muligheder – enten at tillade, at beviserne blev fremlagt, eller at annullere
den anfægtede afgørelse og hjemvise sagen til appelkammeret for at give appellanten mulighed for at bestride de argumenter,
der var fremsat for første gang i den pågældende afgørelse.
Sissi Rossi og Harmoniseringskontoret er af den opfattelse, at Retten med rette afviste de omtvistede beviser af de grunde,
der er anført i den appellerede dom.
For så vidt angår det subsidiære anbringende har Sissi Rossi udtrykt tvivl om, hvorvidt det kan antages til realitetsbehandling
med den begrundelse, at appellanten har gjort gældende, at appelkammeret – og ikke Retten – har tilsidesat artikel 73 i forordning
nr. 40/94.
Under alle omstændigheder var det med rette, at Retten fandt, at anbringendet vedrørende tilsidesættelse af denne bestemmelse
ikke kunne antages til realitetsbehandling. Desuden har appellanten haft tilstrækkelig lejlighed til at gøre sine synspunkter
gældende under sagen for Harmoniseringskontoret.
Domstolens bemærkninger
–        Klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af artikel 44, stk. 1, litra e), i Rettens procesreglement
For det første fremgår det af artikel 63 i forordning nr. 40/94, at det kun er muligt at ophæve eller omgøre en afgørelse,
der er truffet af appelkamrene ved Harmoniseringskontoret, i tilfælde af inkompetence, væsentlige formmangler eller overtrædelse
af EF-traktaten, af forordning nr. 40/94 eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse, eller hvis der foreligger magtfordrejning.
Den kontrol, som Fællesskabets retsinstanser udøver i forbindelse med denne afgørelse, går således ikke ud over kontrollen
af afgørelsens lovlighed og har derfor ikke til formål endnu engang at undersøge de faktiske omstændigheder, der er blevet
bedømt af Harmoniseringskontorets instanser.
For det andet følger det af samme forordnings artikel 74, stk. 1, at Harmoniseringskontoret i sager vedrørende relative registreringshindringer
– således som den foreliggende sag – begrænser sig til at prøve de af parterne fremførte kendsgerninger, beviser og argumenter
og de af parterne fremsatte anmodninger.
Da Harmoniseringskontoret ikke kan tage hensyn til faktiske omstændigheder, som parterne ikke har fremført for kontoret, kan
lovligheden af dets afgørelser ikke anfægtes på grundlag af sådanne faktiske omstændigheder. Retten kan følgelig heller ikke
tage hensyn til beviser, der har til formål at bevise sådanne faktiske omstændigheder.
I modsætning til det af appellanten anførte, er den omstændighed, at appelkammeret lagde vægt på beviser, der var fremlagt
for Harmoniseringskontoret, til støtte for konstateringer, der var forskellige fra Indsigelsesafdelingens, ikke relevant i
denne henseende, da appelkammerets bedømmelse af disse beviser under alle omstændigheder kunne anfægtes ved Retten.
Desuden skal det, som Retten med rette konstaterede, bemærkes, at såfremt appellanten var af den opfattelse, at appelkammeret
i strid med artikel 73, andet punktum, i forordning nr. 40/94 havde frataget selskabet muligheden for i rette tid at fremlægge
visse relevante beviser under den administrative sagsbehandling, skulle appellanten have gjort et sådant anbringende gældende
til støtte for sin påstand om annullation af den anfægtede afgørelse. Appelkammerets eventuelle tilsidesættelse af appellantens
ret til at blive hørt kan derimod ikke føre til, at Retten foretager en bedømmelse af kendsgerninger og beviser, der ikke
tidligere har været forelagt Harmoniseringskontorets instanser.
–       Klagepunktet vedrørende en retlig fejl begået af Retten i forbindelse med appelkammerets påståede tilsidesættelse af artikel
73 i forordning nr. 40/94
Indledningsvis skal det konstateres, at dette klagepunkt – i modsætning til, hvad Sissi Rossi har gjort gældende – kan antages
til realitetsbehandling, da appellanten har kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved ikke at have påtalt appelkammerets
påståede tilsidesættelse af artikel 73 i forordning nr. 40/94.
Med henblik på at vurdere, om klagepunktet er begrundet, skal det bemærkes, at det følger af artikel 48, stk. 2, første afsnit,
i Rettens procesreglement, at nye anbringender ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige
eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
Appellanten har imidlertid ikke bestridt, at selskabet ikke i stævningen for Retten kritiserede appelkammeret for at have
tilsidesat artikel 73, andet punktum, i forordning nr. 40/94, idet dette klagepunkt blev gjort gældende for første gang under
retsmødet. Ligeledes har appellanten ikke bestridt, at de beviser, der blev fremlagt til støtte for dette klagepunkt, allerede
fandtes og var kendt af appellanten på tidspunktet for indleveringen af stævningen til Rettens Justitskontor.
Under disse omstændigheder har Retten ikke begået en retlig fejl ved ikke at påtale den påståede tilsidesættelse af artikel
73, andet punktum, i forordning nr. 40/94.
Det andet anbringende skal derfor forkastes.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse i appelsager,
pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Harmoniseringskontoret
og Sissi Rossi har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanten har tabt sagen,
bør det pålægges sidstnævnte at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tredje Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Sergio Rossi SpA betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.