CELEX: 62005TJ0029
Konkurrence
karteller
det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak
beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF
fastsættelse af priser og opdeling af markedet
overensstemmelse mellem klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede beslutning
ret til forsvar
afgrænsning af det relevante marked
bøder
overtrædelsens grovhed
skærpende omstændigheder
ledende rolle
samarbejde

Sagens baggrund
Sagsøgeren, Deltafina SpA, er et italiensk selskab, hvis hovedaktiviteter er første forarbejdning af råtobak og handel med
forarbejdet tobak. Selskabet ejes 100% af det amerikanske selskab Universal Corp. gennem dettes helejede datterselskab, det
amerikanske selskab Universal Leaf Tobacco Company Inc. (herefter »Universal Leaf«).
Universal Leaf ejer endvidere hele kapitalen i Tabacos Españoles SL (herefter »Taes«), en af de fire virksomheder i Spanien,
der er beskæftiget med første forarbejdning af råtobak (herefter »forarbejdningsvirksomhederne« eller »de spanske forarbejdningsvirksomheder«).
Herefter vil der blive refereret til gruppen af de forskellige selskaber, der er nævnt i præmis 1 og 2, som »gruppen Universal«.
Den 3. og 4. oktober 2001 foretog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som havde oplysninger om, at de spanske forarbejdsningsvirksomheder
og producenter af råtobak havde overtrådt artikel 81 EF, i henhold til artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar
1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), kontrolundersøgelser
i lokalerne hos tre af disse forarbejdningsvirksomheder, dvs. Compañia española de tabaco en rama SA (herefter »Cetarsa«),
Agroexpansión SA og World Wide Tobacco España SA (herefter »WWTE«) samt hos Asociación Nacional de Empresas Transformadoras
de Tabaco (herefter »Anetab«).
Kommissionen foretog endvidere den 3. oktober 2001 kontrolbesøg i lokalerne i Maison des métiers du tabac (tobaksfagenes hus)
og hos den europæiske sammenslutning af tobaksforarbejdningsvirksomheder, samt den 5. oktober 2001 hos Federación nacional
de cultivadores de tabaco (den nationale tobaksavlersammenslutning, herefter »FNCT«).
Ved skrivelse af 16. januar 2002 meddelte forarbejdningsvirksomhederne og Anetab Kommissionen, under henvisning til Kommissionens
meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«),
at de havde til hensigt at samarbejde.
Ved skrivelse af 21. januar 2002 fremlagde de visse nærmere oplysninger for Kommissionen.
Ved skrivelse af 15. februar 2002 meddelte Universal Leaf Kommissionen, at den fuldt ud støttede initiativet fra Taes om at
samarbejde inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen. Universal Leaf oplyste endvidere Kommissionen om, at Deltafina sammen
med Taes deltog i udarbejdelsen af en skriftlig redegørelse for sidstnævntes rolle og aktiviteter på det spanske tobaksmarked,
samt at Universal Leaf håbede, at Deltafina ligeledes ville nyde godt af fordelene i henhold til samarbejdsmeddelelsen.
Den 18. februar 2002 sendte Taes den i præmis 8 nævnte redegørelse til Kommissionen.
Herefter sendte Kommissionen på grundlag af artikel 11 i forordning nr. 17 en række anmodninger om oplysninger til de spanske
forarbejdningsvirksomheder, til Anetab og til FNCT. Kommissionen anmodede endvidere om oplysninger fra det spanske landbrugs-,
fiskeri- og fødevareministerium (herefter »landbrugsministeriet«) vedrørende den spanske lovgivning for landbrugsprodukter.
Den 11. december 2003 indledte Kommissionen proceduren, der ligger til grund for nærværende sag, og vedtog en klagepunktsmeddelelse,
som den sendte til 20 virksomheder eller sammenslutninger, herunder de spanske forarbejdningsvirksomheder, Deltafina, Universal,
Universal Leaf, Anetab og FNCT.
De berørte virksomheder og sammenslutninger fik aktindsigt i Kommissionens forberedende sagsakter i form af kopier på en CD-rom,
som blev sendt til dem, og de har fremsendt skriftlige bemærkninger som svar på de af Kommissionen fremsatte klagepunkter.
Deltafina fremsatte sine skriftlige bemærkninger den 1. marts 2004.
Der blev afholdt høring den 29. marts 2004, i hvilken Deltafina deltog.
Efter at have hørt det rådgivende udvalg for kartel- og monopolspørgsmål og på baggrund af den endelige rapport fra høringskonsulenten
vedtog Kommissionen den 20. oktober 2004 beslutning K(2004) 4030 endelig om en procedure efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1
[EF] (sag COMP/C.38.238/B.2 – Råtobak – Spanien) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort
i
Den Europæiske Unions Tidende
den 19. april 2007 (EUT L 102, s. 14).
Den anfægtede beslutning vedrører to horisontale karteller, der er indgået og iværksat på det spanske marked for råtobak.
Det første kartel, der omfattede forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina, havde til formål hvert år i perioden 1996-2001
at fastsætte den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris for hver råtobaksort og for alle kvaliteter under ét, og at fordele
de mængder af de enkelte råtobaksorter, som hver af forarbejdningsvirksomhederne kunne købe hos producenterne (jf. bl.a. betragtning
74-76 og 276 til den anfægtede beslutning). Fra 1999 til 2001 havde forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina endvidere indgået
aftale om prisgaflerne for hver kvalitetstype inden for de enkelte råtobaksorter, der er anført i prislisterne i bilagene
til »dyrkningskontrakterne« og de »yderligere betingelser«, dvs. den gennemsnitlige mindstepris pr. producent og pr. producentsammenslutning
(jf. bl.a. betragtning 77-83 og 276 til den anfægtede beslutning).
Der henvises herefter til kartellet beskrevet i præmis 16 som »forarbejdningsvirksomhedernes kartel«.
Det andet kartel, der er beskrevet i den anfægtede beslutning, omfattede de tre spanske landbrugsforeninger, dvs. Asociación
agraria de jóvenes agricultores (herefter »ASAJA«), Unión de pequeños agricultores (herefter »UPA«) og Coordinadora de organizaciones
de agricultores y ganaderos (herefter »COAG«), samt Confederación de cooperativas agrarias de España (herefter »CCAE«). Dette
kartel havde til formål hvert år i perioden 1996-2001 at fastsætte prisgaflerne for hver kvalitetstype inden for de enkelte
råtobaksorter, der er anført i prislisterne i bilaget til »dyrkningskontrakterne« og de »yderligere betingelser« (jf. bl.a.
betragtning 77-83 og 277 til den anfægtede beslutning).
Der henvises herefter til kartellet beskrevet i præmis 18 som »producentrepræsentanternes kartel«.
I den anfægtede beslutning anfører Kommissionen, at hvert af disse karteller udgør en sammenhængende og vedvarende overtrædelse
af artikel 81, stk. 1, EF (jf. bl.a. betragtning 275-277 til den anfægtede beslutning).
I denne beslutnings artikel 1 lægger Kommissionen ansvaret for forarbejdningsvirksomhedernes kartel på ni virksomheder, herunder
de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina, og ansvaret for producentrepræsentanternes kartel på ASAJA, UPA, COAG
og CCAE (herefter under ét »producentrepræsentanterne«).
I den anfægtede beslutnings artikel 2 pålægger Kommissionen disse virksomheder og producentrepræsentanter straks at afslutte
de overtrædelser, der er omhandlet i artikel 1, hvis det ikke allerede er sket, og for fremtiden at afholde sig fra enhver
konkurrencebegrænsende praksis, der har et identisk eller tilsvarende formål eller virkning.
I den anfægtede beslutnings artikel 3 pålægges følgende bøder:
–        Deltafina: 11 880 000 EUR
–        Cetarsa: 3 631 500 EUR
–        Agroexpansión: 2 592 000 EUR
–        WWTE: 1 822 500 EUR
–        Taes: 108 000 EUR
–        ASAJA: 1 000 EUR
–        UPA: 1 000 EUR
–        COAG: 1 000 EUR
–        CCAE: 1 000 EUR.
Med størrelsen på den bøde, der er pålagt Deltafina, tages der især hensyn til den ledende rolle, som Deltafina har haft i
forarbejdningsvirksomhedernes kartel (betragtning 435-436 til den anfægtede beslutning). Henset til denne rolle, har Kommissionen
på grundlag af skærpende omstændigheder forhøjet bødens grundbeløb med 50%. Deltafina har dog på grundlag af formildende omstændigheder
nydt godt af en nedsættelse på 40% af bødens grundbeløb (betragtning 437 og 438 til den anfægtede beslutning) og på 10% af
bødens størrelse på grundlag af samarbejdet i forbindelse med den administrative procedure (betragtning 448-456 til den anfægtede
beslutning).
Det fremgår endvidere af den anfægtede beslutnings artikel 3, at WWTE’s moderselskaber hæfter in solidum for betalingen af
den bøde, der er pålagt WWTE, og Agroexpansións moderselskab hæfter for betalingen af den bøde, der er pålagt Agroexpansión.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Retten den 20. januar 2005 har Deltafina anlagt nærværende søgsmål.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at åbne den mundtlige forhandling og
i henhold til procesreglementets artikel 64 om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse opfordret parterne
til at fremlægge visse nærmere dokumenter og stillet dem en række spørgsmål. Parterne har efterkommet disse anmodninger inden
for den fastsatte frist.
Parterne har under retsmødet, der fandt sted den 20. januar 2009, afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens spørgsmål.
Deltafina har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede beslutning annulleres.
–        Subsidiært: Bødens størrelse nedsættes.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse, idet det fastslås, at søgsmålet delvist ikke kan antages til realitetsbehandling og under alle omstændigheder
savner grundlag.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
–        Subsidiært: Hver part bærer sine egne omkostninger, hvis sagsøgeren i samme omfang som Kommissionen ikke får medhold i sagen,
eller sagsøgeren tilpligtes at bære sine egne omkostninger og at betale en andel af Kommissionens udgifter, hvis sagsøgeren
ikke får medhold i de fleste af sine anbringender.

Retlige bemærkninger
Til støtte for søgsmålet har Deltafina fremført følgende elleve anbringender:
–        Det første: Artikel 81, stk. 1, EF, artikel 23, stk. 2, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002
om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1), legalitetsprincippet
og princippet om individuelt ansvar er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.
–        Det andet: Artikel 27, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1/2003, princippet om retten til forsvar og en retfærdig rettergang er
tilsidesat, der foreligger væsentlige formelle mangler, legalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet
er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.
–        Det tredje: Artikel 81, stk. 1, EF, artikel 2 i forordning nr. 1/2003 og punkt 43 i retningslinjer vedrørende begrebet påvirkning
af handelen i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EUT 2004 C 101, s. 81) er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse.
–        Det fjerde: Artikel 2 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, punkt 1A og punkt 5, litra d), i retningslinjer for
beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998
C 9, s. 3) (herefter »retningslinjerne«), proportionalitetsprincippet og princippet om »ligebehandling og lige straf« er tilsidesat,
og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.
–        Det femte: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt 1B og ligebehandlingsprincippet er tilsidesat,
og der foreligger magtfordrejning.
–        Det sjette: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt 2 er tilsidesat, og der foreligger manglende
begrundelse og magtfordrejning.
–        Det syvende: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt 3 er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.
–        Det ottende: Artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt 5, litra a), er tilsidesat.
–        Det niende: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes præambel og punkt 4, samarbejdsmeddelelsens afsnit
B, litra e), og afsnit D samt ligebehandlingsprincippet er tilsidesat, og der foreligger manglende begrundelse og magtfordrejning.
–        Det tiende: Artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt 5, litra b), og proportionalitetsprincippet
er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.
–        Det ellevte: Ligebehandlingsprincippet, princippet om, at straffe ikke kan have tilbagevirkende kraft, og princippet om beskyttelse
af den berettigede forventning er tilsidesat, og der foreligger magtfordrejning.
De tre første anbringender er gjort gældende principalt og er knyttet til påstanden om annullation af den anfægtede beslutning.
De syv efterfølgende anbringender er gjort gældende subsidiært og er knyttet til påstanden vedrørende nedsættelse af bødens
størrelse. Det sidste anbringende er gjort gældende mere subsidiært for det tilfælde, at de syv foranstående anbringender
ikke tiltrædes, og vedrører ligeledes en nedsættelse af bødens størrelse.
1.
Formaliteten i forbindelse med klagepunkterne om magtfordrejning
I forbindelse med de forskellige anbringender, som Deltafina har gjort gældende til støtte for søgsmålet, har Deltafina –
bortset fra tredje og ottende anbringende – bl.a. bebrejdet Kommissionen, at den har begået magtfordrejning.
I den forbindelse skal det bemærkes, at efter fast retspraksis forstås ved magtfordrejning, at en administrativ myndighed
under udøvelsen af sine beføjelser forfølger et andet formål end det, hvortil beføjelserne blev givet. En beslutning er kun
behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at den må
antages udelukkende eller i overvejende grad at være truffet for at forfølge andre formål end de angivne eller for at omgå
en fremgangsmåde, der særligt er fastsat ved EF-traktaten for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder (Domstolens dom
af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, præmis 24, og af 25.1.2007, sag C-407/04 P, Dalmine mod Kommissionen,
Sml. I, s. 829, præmis 99).
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at Deltafina har begrænset sig til på abstrakt vis at gøre en række klagepunkter
gældende vedrørende magtfordrejning, uden at fremlægge det mindste indicium eller nogen redegørelse til støtte herfor og uden
at præcisere, hvilket hensyn Kommissionen i virkeligheden har forfulgt med vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Disse
klagepunkter opfylder, således som de er fremlagt, ikke kravene i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), idet de
ikke er tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan forberede sit forsvar, og Retten i givet fald på det således
foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Klagepunkterne skal følgelig afvises (jf. i denne retning Rettens dom af
14.5.1998, sag T-352/94, Mo og Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989, præmis 333 og 334).
2.
Påstandene vedrørende annullation af den anfægtede beslutning

Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003,
legalitetsprincippet og princippet om individuelt ansvar samt om den manglende begrundelse
Det første anbringende, som Deltafina har gjort gældende, er opdelt i fire led. I forbindelse med det første led kritiserer
Deltafina det faktum, at Kommissionen har holdt Deltafina ansvarlig for en overtrædelse, der er begået på et marked, hvor
denne ikke er til stede. I forbindelse med det andet led har Deltafina gjort gældende, at den adfærd, der er lagt Deltafina
til last, ikke er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2, litra a) i forordning nr. 1/2003. I forbindelse
med det tredje led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel. Endelig i forbindelse med det fjerde led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen har undladt at afgrænse det
relevante marked i den anfægtede beslutning.
Retten vil undersøge de to første led samlet, derefter hver for sig det tredje og det fjerde led.
Hvad angår Deltafinas klagepunkt om tilsidesættelse af begrundelsespligten, der er gjort gældende i forbindelse med nærværende
anbringende uden at knytte det til noget bestemt af de fire led, må det fastslås, at Deltafina ikke fremlægger den mindste
redegørelse til dets belysning. Klagepunktet må derfor afvises under henvisning til procesreglementets artikel 44, stk. 1,
litra c) (jf. præmis 35 ovenfor).
Det første og det andet led vedrørende henholdsvis det forhold, at Kommissionen har holdt Deltafina ansvarlig for en overtrædelse,
der er begået på et marked, hvor denne ikke er til stede, og at den adfærd, der er lagt Deltafina til last, ikke er fastsat
i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003
–       Parternes argumenter
For det første har Deltafina gjort gældende, at virksomheden ikke er aktiv på markedet for køb og forarbejdning af råtobak
i Spanien, hvorfor Deltafina, forudsat at dette marked udgør det relevante marked, ikke burde holdes ansvarlig for den adfærd,
der er blevet fulgt på det pågældende marked.
For det andet har Deltafina gjort gældende, at virksomheden ikke har deltaget i udarbejdelsen af aftaler, der er indgået mellem
forarbejdningsvirksomhederne, og ikke har iværksat aftalerne, idet den ikke er autoriseret som forarbejdningsvirksomhed i
Spanien, og idet den således ikke har beføjelse til at forhandle og indgå kontrakter med spanske producenter af råtobak eller
til at deltage i fordelingen af den mængde af råtobak, der kan købes. Deltafina har gjort gældende, at virksomheden ikke bør
tillægges en rolle som »ophavsmand eller medophavsmand til disse handlinger« og endnu mindre som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel, men snarere som en »person, der objektivt og subjektivt befinder sig uden for kartellet, men som indirekte befordrer
ophavsmændenes handlinger ved sin tilstedeværelse under møder, udveksling af oplysninger, mægling mellem deltagerne, opbevaring
af dokumenter og data«. Sådanne former for adfærd er dog ikke omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2,
litra a), i forordning nr. 1/2003 og kan derfor ikke gøres til genstand for straf.
Til støtte for disse påstande har Deltafina påberåbt sig Kommissionens beslutning 2005/349/EF af 10. december 2003 om en procedure
efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-2/37.857 – Organiske peroxider) (EUT 2005 L 110, s. 44)
(herefter »beslutningen om organiske peroxider«). Deltafina har forklaret, at Kommissionen i denne beslutning har lagt til
grund, at et selskab uden for det berørte kartel, konsulentvirksomheden AC-Treuhand AG, havde overtrådt artikel 81, stk. 1,
EF ved dennes nærmere adfærd, der viste lighedspunkter med den adfærd, Deltafina anklages for. Deltafina har gjort gældende,
at denne konsulentvirksomhed til trods for den omstændighed, at den havde haft en afgørende rolle i organiseringen og iværksættelsen
af et kartel, og at konsulentvirksomheden var blevet anset for at være den »tilsynsførende« i kartellet, alene blev pålagt
en symbolsk bøde på 1 000 EUR, fordi der var tale om en »forholdsvis ny situation«.
For det første har Kommissionen repliceret, at Deltafinas påstand om, at artikel 81, stk. 1, EF ikke gælder for virksomheder,
der ikke er direkte aktive på det relevante marked, ikke kan støttes på affattelsen af denne bestemmelse. Det, der er afgørende
for anvendelsen af bestemmelsen, er, om den pågældende virksomhed har deltaget i en konkurrencebegrænsende adfærd, der i det
mindste potentielt har en mærkbar virkning på handelen mellem medlemsstaterne.
For det andet har Kommissionen anført, at Deltafinas påstand om, at den adfærd, virksomheden anklages for, ikke er omfattet
af noget forbud i artikel 81, stk. 1, EF, ikke alene er fuldstændig grundløs, men også modsiges af flere oplysninger i stævningen.
Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at Deltafina selv anser sin rolle for svarende til den, som AC-Treuhand havde i
den sag, der gav anledning til beslutningen om organiske peroxider, og at en sådan rolle kan straffes i henhold til artikel
81, stk. 1, EF.
–       Rettens bemærkninger
Hvad angår det første led i nærværende anbringende bemærkes det, at det er uomtvistet mellem parterne, at Deltafina i Spanien,
der i nærværende sag udgør det relevante geografiske marked, ikke køber råtobak hos producenterne og ikke udøver aktiviteter
vedrørende den første forarbejdning af råtobak. I den nævnte medlemsstat er Deltafina alene aktiv på det efterfølgende stade
af produktionen, i dette tilfælde køb af forarbejdet tobak med henblik på videresalg til fabrikation af tobaksvarer.
Det skal derfor fastslås, at Deltafina ikke er til stede på det relevante marked, dvs. det spanske marked for køb og første
forarbejdning af råtobak som beskrevet i præmis 82 nedenfor.
Det kan dog ikke udledes af denne konstatering, at Kommissionen ikke var berettiget til straffe Deltafina for overtrædelse
af artikel 81, stk. 1, EF.
Således som Retten allerede har fastslået i præmis 122 i sin dom af 8. juli 2008, AC-Treuhand mod Kommissionen (sag T-99/04,
Sml. II, s. 1501), kan en virksomhed overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, der er koordineret
med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked,
uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked.
Retten har i samme retning i præmis 127 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, præciseret,
at det ikke er udelukket, at en virksomhed kan deltage i gennemførelsen af en begrænsning af konkurrencen, selv om den ikke
begrænser sin egen handlefrihed på det marked, hvorpå virksomheden primært er aktiv. Enhver anden fortolkning kan indskrænke
rækkevidden af det forbud, der er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF, og modvirke bestemmelsens effektive virkning samt dens
primære formål, som fremgår af artikel 3, stk. 1, litra g), EF, om at sikre, at konkurrencen inden for det indre marked ikke
fordrejes, idet en sådan fortolkning ikke vil gøre det muligt at forfølge en virksomhed, der yder et aktivt bidrag til en
begrænsning af konkurrencen, alene fordi dette bidrag ikke hidrører fra en økonomisk aktivitet på det relevante marked, hvor
begrænsningen gennemføres eller tilsigtes at blive gennemført. I samme doms præmis 128 har Retten fastslået, at en fortolkning
af begrebet »aftaler mellem virksomheder« i lyset af formålene med artikel 81, stk. 1, EF og artikel 3, stk. 1, litra g),
EF bekræfter opfattelsen af, at der vedrørende begrebet kartel og den virksomhed, som er ophavsmand til en overtrædelse, ikke
sondres alt efter den sektor, hvori eller det marked hvorpå de berørte virksomheder er aktive.
Således som det forklares mere detaljeret i præmis 122-133 nedenfor, er det i nærværende sag godtgjort, at Deltafina sammen
med forarbejdningsvirksomhederne har deltaget aktivt og direkte i et kartel, hvorom Deltafina vidste eller ikke kunne undgå
at vide, at dets formål var at fjerne eller begrænse konkurrencen i sektoren for råtobak i Spanien.
Rettens vurdering som beskrevet i præmis 48 ovenfor er så meget mere relevant i nærværende sag, henset til, at AC-Treuhand
i sin egenskab af konsulentvirksomhed ikke på nogen måde var aktiv på markedet for det berørte produkt, dvs. markedet for
organiske peroxider, som konkurrent eller i forhold til udbud og efterspørgsel, hvorimod Deltafina, som hovedaftager fra de
spanske forarbejdningsvirksomheder, var aktiv i Spanien på et marked, der var placeret i et led lige efter det marked, hvor
den omtvistede konkurrencebegrænsende praksis blev iværksat. Endvidere var Deltafina i Italien til stede på det samme relevante
produktmarked som det i nærværende sag.
Det følger heraf, at det første anbringendes første led må forkastes som ugrundet.
Hvad angår det andet led i nærværende anbringende hviler dette på en forudsætning om, at Deltafina ikke har deltaget aktivt
og direkte i forarbejdningsvirksomhedernes kartel på lige fod med disse, men har begrænset sig til »indirekte« at befordre
iværksættelsen.
Således som det imidlertid allerede er påvist i præmis 50, og som det fastslås nedenfor i præmis 122-133, er denne forudsætning
fejlagtig.
Under alle omstændigheder er Deltafinas påstand om, at de virksomheder, der alene bidrager til et kartel på en underordnet,
accessorisk eller passiv måde, ikke overtræder artikel 81, stk. 1, EF og således ikke kan idømmes en bøde i henhold til artikel
23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, ligeledes fejlagtig.
Retten har således i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, afvist en lignende påstand, og
det efter at have henvist til retspraksis vedrørende de betingelser, der skal være opfyldt, for at en virksomhed, der deltager
i et kartel, ifalder ansvar som medophavsmand til overtrædelsen som helhed (præmis 129-136).
Retten har i den nævnte dom særligt henvist til, at det forhold, at en virksomhed, der har deltaget i et kartel, pålægges
et ansvar for den samlede overtrædelse, er i overensstemmelse med kravene i princippet om individuelt ansvar, såfremt to betingelser
af henholdsvis objektiv og subjektiv karakter er opfyldt.
I forhold til den første betingelse har Retten fastslået, at ifølge retspraksis var betingelsen opfyldt hvad angår forholdet
mellem konkurrenter, der opererer på det samme relevante marked, samt mellem sådanne konkurrenter og deres kunder, hvis den
deltagende virksomhed har bidraget til iværksættelsen af kartellet, selv underordnet, accessorisk eller passivt, f.eks. i
form af en stiltiende godkendelse og ved ikke at angive kartellet til myndighederne (dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen,
nævnt i præmis 48 ovenfor, præmis 133).
For at nå frem til denne konstatering har Retten først bemærket, at det er tilstrækkeligt bevis for, at en virksomhed har
deltaget i et kartel, hvis Kommissionen godtgør, at virksomheden har deltaget i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige
aftaler, uden klart at have taget afstand herfra (dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48,
præmis 130). Retten har tilføjet, at for at fastslå en virksomheds deltagelse i en samlet aftale, bestående af en flerhed
af tidsmæssigt udstrakte overtrædelser, skal Kommissionen føre bevis for, at den pågældende virksomhed har haft til hensigt
ved sin egen adfærd at bidrage til de fælles mål, deltagerne som helhed har forfulgt, og at den har haft kendskab til de konkrete
handlinger, som de øvrige virksomheder har planlagt eller foretaget med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed
har kunnet forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko. I den forbindelse har Retten bemærket,
at den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentligt at tage afstand fra dets indhold eller gøre myndighederne
opmærksom på det, virker som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget. Retten har
understreget, at denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som derfor kan gøre virksomheden ansvarlig
inden for rammerne af en samlet aftale. Retten har præciseret, at disse principper finder tilsvarende anvendelse på møder,
hvori ikke alene de konkurrerende producenter har deltaget, men også deres kunder.
Endvidere har Retten i præmis 131 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, påpeget, at i
forbindelse med fastsættelsen af det individuelle ansvar for en virksomhed, hvis deltagelse i kartellet ikke har den samme
rækkevidde og intensitet som de andre virksomheders, fremgår det af retspraksis, at selv om aftaler og samordnet praksis som
omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF nødvendigvis må være et resultat af flere virksomheders medvirken, som alle deltager i
overtrædelsen, men hvis deltagelse kan have forskellig form afhængig af det pågældende markeds karakter, den enkelte virksomheds
stilling på markedet, de tilsigtede mål og måden, hvorpå gennemførelsen heraf er besluttet eller planlagt, udelukker selve
den omstændighed, at den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen har en individuel karakter, dog ikke, at virksomheden
er ansvarlig for hele overtrædelsen, herunder for de handlinger, som konkret gennemføres af de andre deltagende virksomheder,
men som har samme konkurrencebegrænsende mål eller virkning.
Følgelig har Retten i præmis 132 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, fastslået, at den
omstændighed, at en virksomhed ikke har deltaget i alle de elementer, der udgør et kartel, eller at den har spillet en mindre
rolle i de aspekter, som den har deltaget i, ikke er relevant for at fastslå, at den er skyldig i en overtrædelse. Ikke desto
mindre har Retten tilføjet, at selv om den begrænsede betydning af den berørte virksomheds deltagelse i givet fald ikke kan
anfægte virksomhedens individuelle ansvar for den samlede overtrædelse, kan den dog påvirke bedømmelsen af rækkevidden og
grovheden af overtrædelsen, og derved bødens størrelse.
Hvad angår den anden betingelse har Retten i præmis 134 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis
48, mindet om, at pålæggelsen af ansvaret for hele overtrædelsen desuden afhænger af, om den deltagende virksomheds egen vilje
er kommet til udtryk på en måde, der godtgør, at virksomheden, eventuelt stiltiende, har tilsluttet sig kartellets formål.
Retten har præciseret, at denne subjektive betingelse dels følger af kriteriet om stiltiende godkendelse af kartellet og om
den manglende offentlige afstandtagen til indholdet heraf, idet disse kriterier indebærer en formodning for, at den berørte
virksomhed fortsætter med at tilslutte sig formålene med og gennemførelsen af kartellet, dels udgør begrundelsen for at gøre
den berørte virksomhed medansvarlig, eftersom den ved sin egen adfærd har tilsigtet at bidrage til de fælles mål, deltagerne
som helhed har forfulgt, og har haft kendskab til de øvrige deltageres ulovlige handlinger eller med rimelighed har kunnet
forudse dem og var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko.
I præmis 136 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, har Retten bemærket, at de principper,
der er redegjort for i præmis 57-62 ovenfor, finder tilsvarende anvendelse på en virksomheds deltagelse, hvis virksomhedens
økonomiske aktivitet og faglige ekspertise udelukker, at den har kunnet være uvidende om den konkurrencebegrænsende karakter
af den pågældende adfærd, og idet den således har kunnet bidrage med en ikke uvæsentlig støtte til en overtrædelse.
Det følger af det ovenstående, at det første anbringendes andet led må forkastes som ugrundet.
Det tredje led vedrørende det forhold, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
–       Parternes argumenter
Deltafina har gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret virksomheden som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
Til støtte for denne påstand har Deltafina gjort følgende elementer gældende, der adskiller virksomhedens situation fra andre
virksomheders, som i andre sager er blevet anset for ledere af et kartel:
–        Deltafina har ikke haft en rolle som tilskynder til den adfærd, forarbejdningsvirksomhederne lægges til last.
–        Deltafina har ikke opfordret – og endnu mindre tvunget – nogen virksomhed til at slutte sig til forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
–        Deltafina har ikke udøvet pres på nogen som helst og har under alle omstændigheder ikke haft magten til at gøre det.
–        Deltafina har ikke haft nogen rolle i ledelsen af eller kontrollen med forarbejdningsvirksomhedernes kartel, der i øvrigt
ikke havde nogen »institutionelle ledelsesorganer«.
–        Deltafinas direktør, M., har kun deltaget i fire møder i forarbejdningsvirksomhedernes kartel og har ikke kunnet »styre strategierne
i dette«.
–        Deltafina har ikke kunnet benytte en adfærd som »prisfastsætter« (price leader) i forhold til efterspørgslen, henset til,
at Deltafina, der ikke opererer på samme trin i produktionsproceduren som de spanske forarbejdningsvirksomheder, ikke har
købt råtobak hos producenterne.
–        Deltafina har ikke på noget tidspunkt hverken retligt eller faktisk haft beføjelser til at pålægge sanktioner eller foretage
gengældelsesaktioner mod de medlemmer af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, der ikke rettede sig efter de fælles aktioner.
Endvidere har Deltafina bestridt Kommissionens anbringende om, at den ledende rolle, der er tillagt Deltafina, alene er taget
i betragtning i den anfægtede beslutning som skærpende omstændighed. Deltafina har hævdet, at denne rolle reelt er Kommissionens
eneste indsigelse over for Deltafina.
Kommissionen har for det første repliceret, at selv om den skulle have begået en fejl ved at kvalificere Deltafina som leder
af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, ville det ikke fritage denne fra ethvert ansvar for de overtrædelser, der er lagt
den til last, men højst føre til en nedsættelse af bødens størrelse. Det forhold, at Deltafina var leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel, er således i den anfægtede beslutning alene taget i betragtning som skærpende omstændighed i forbindelse med fastsættelsen
af bøden.
Kommissionen finder dernæst, at nærværende led under alle omstændigheder bør forkastes som ugrundet. I den henseende har Kommissionen
mindet om, at ifølge retspraksis kan Kommissionens hidtidige beslutningspraksis ikke i sig selv anvendes som retlig ramme
for bøder i konkurrencesager. Endvidere henviser Kommissionen til betragtning 435 til den anfægtede beslutning, der ifølge
Kommissionen tilstrækkeligt klart og præcist angiver begrundelsen for, at Deltafina er anset for at være leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
–       Rettens bemærkninger
Det bemærkes, at nærværende led er gjort gældende af Deltafina til støtte for dennes påstand om annullation af den anfægtede
beslutning, og at det i lighed med de første to led hermed søges godtgjort, at Kommisionen ikke kan holde Deltafina ansvarlig
for forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
Som Kommissionen med rette har gjort gældende, er der i den anfægtede beslutning alene taget hensyn til Deltafinas rolle som
leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel i forbindelse med fastsættelsen af bøden, nemlig som skærpende omstændighed
(jf. betragtning 435 og 436 til den anfægtede beslutning). I modsætning til det af Deltafina anførte er det ikke konstateringen
af, at Deltafina har haft en ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, der har ført til, at Kommissionen har erklæret
Deltafina ansvarlig for overtrædelsen, men dette følger af, at det, på grundlag af især de forskellige elementer, der er beskrevet
i betragtning 359-369 til den anfægtede beslutning, er konstateret, at Deltafina har deltaget aktivt og direkte i det nævnte
kartel. Sagt med andre ord har kvalificeringen af Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel ikke haft nogen
betydning for fastlæggelsen af Deltafinas ansvar for den begåede overtrædelse.
Deltafinas handlinger, på grundlag af hvilke Kommissionen har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel, er ganske vist i det væsentlige de samme som dem, på grundlag af hvilke Kommissionen har fastslået Deltafinas deltagelse
i det nævnte kartel. Som Kommissionen med rette har anført i de skriftlige indlæg, er spørgsmålet om, hvorvidt en virksomhed
har deltaget i et kartel og i givet fald rækkevidden og intensiteten af denne deltagelse, imidlertid underlagt to forskellige
vurderinger, hvor den første vedrører fastlæggelsen af, at der foreligger en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF og den
anden fastsættelsen af bødens størrelse.
Det følger af ovenstående redegørelse, at selv om det første anbringendes tredje led skulle være begrundet, ville det ikke
kunne føre til annullation af den anfægtede beslutning. Det tredje led skal derfor forkastes som ikke-relevant for dette anbringende.
Det tredje led vil dog blive taget i betragtning i forbindelse med undersøgelsen af det sjette anbringende, der til dels hviler
på de samme argumenter.
Det fjerde led vedrørende Kommissionens undladelse af at afgrænse det relevante marked i den anfægtede beslutning
–       Parternes argumenter
Deltafina bebrejder Kommissionen, at denne har undladt at afgrænse det relevante produktmarked og det relevante geografiske
marked i den anfægtede beslutning.
I den henseende har Deltafina henvist til præmis 27 ff. i Rettens dom af 11. december 2003, Adriatica di Navigazione mod Kommissionen
(sag T-61/99, Sml. II, s. 5349). Deltafina har gjort gældende, at ifølge præmis 30 i denne dom kan klagepunkter mod det relevante
markeds afgrænsning, som Kommissionen har lagt til grund, angå andre omstændigheder, der specielt vedrører anvendelsen af
artikel 81, stk. 1, EF, end eksistensen af en »aftale« mellem virksomheder, »påvirkning af handelen mellem medlemsstater«
og »indgreb i konkurrencen«, dvs. bl.a. omfanget af det pågældende kartel, om det udgør en enhed eller er altomfattende samt
omfanget af hver af de pågældende virksomheders individuelle deltagelse. Disse sidstnævnte omstændigheder er nært knyttet
til princippet om individuelt ansvar for at have begået kollektive overtrædelser, samt til almindelige retsgrundsætninger
såsom retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet. Deltafina har endvidere gjort gældende, at det ifølge præmis
32 i den samme dom »således [er] ønskeligt, at Kommissionen, når den træffer en beslutning, hvori det konstateres, at en virksomhed
har deltaget i en kompliceret, kollektiv og uafbrudt overtrædelse, som karteller ofte er, ud over at undersøge, om de særlige
betingelser for at anvende artikel [81, stk. 1, EF] er overholdt, tager den omstændighed i betragtning, at såfremt en sådan
beslutning skal medføre et individuelt ansvar for hver enkelt af sine adressater, er det alene for deres fastslåede deltagelse
i de former for kollektiv adfærd, der er pålagt sanktioner, og som er korrekt afgrænset«. Deltafina har tilføjet, at det i
samme præmis anføres, at »[d]a en sådan beslutning kan have betydelige konsekvenser for de pågældende virksomheders forhold,
ikke blot til de administrative myndigheder, men også til tredjemænd, bør Kommissionen undersøge det eller de pågældende markeder
og i betragtningerne til beslutningen om at pålægge en overtrædelse af artikel [81, stk. 1, EF] sanktioner, afgrænse dem tilstrækkeligt
præcist for at opfylde betingelserne om det markeds funktion, på hvilket konkurrencen er blevet fordrejet, og samtidig opfylde
de væsentlige krav om retssikkerhed«.
Endvidere har Deltafina anført, at Kommissionen, henset til, at Deltafina ikke er aktiv på det marked, hvor den konkurrencebegrænsende
adfærd er foregået, ikke uden at tilsidesætte princippet om individuelt ansvar kunne erklære Deltafina ansvarlig for disse
handlinger og pålægge virksomheden en straf.
Med samme begrundelse har Deltafina endvidere gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke fastslår en
»forbindelse mellem [den nævnte] adfærd og indvirkningerne på markedet, der, selv ved en overtrædelse, der beror på det konkurrencebegrænsende
formål, skal munde ud i skadelige konsekvenser for konkurrencen«. Deltafina finder, at Kommissionens henvisning i den anfægtede
beslutnings betragtning 368 til præmis 136 i Rettens dom af 15. september 1998, European Night Services m.fl. mod Kommissionen
(forenede sager T-374/94, T-375/94, T-384/94 og T-388/94, Sml. II, s. 3141), er uden relevans.
Kommissionen har som svar på Deltafinas argumenter for det første gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning
tilstrækkelig klart og detaljeret har fastlagt den økonomiske og retlige sammenhæng på det marked, hvor den omhandlede konkurrencebegrænsende
praksis er blevet iværksat.
Kommissionen har endvidere afvist Deltafinas påstand om, at Kommissionen har tilsidesat princippet om individuelt ansvar ved
at holde Deltafina ansvarlig for den omhandlede konkurrencebegrænsende adfærd, selv om denne virksomhed ikke var aktiv på
det marked, hvor denne adfærd er blevet konstateret.
Endelig er det Kommissionens opfattelse, at Deltafinas argument om, at der ikke er nogen forbindelse mellem den pågældende
ulovlige adfærd og dens indvirkning på markedet, fordi Deltafina ikke er til stede på det relevante marked, er »fuldstændig
uden mening«. Kommissionen har gjort gældende, at den omstændighed, at Deltafina ikke er direkte aktiv på det marked, hvor
den konkurrencebegrænsende praksis er blevet konstateret, ikke fritager Deltafina fra ansvar i forbindelse med iværksættelsen
af denne praksis og ikke bør føre til den konklusion, at virksomheden ikke har haft nogen indvirkning på det pågældende marked.
I den henseende, og idet den særligt henviser til præmis 136 i dommen i sagen European Night Services m.fl. mod Kommissionen,
der er nævnt ovenfor i præmis 77, har Kommissionen gjort gældende, at det ifølge fast retspraksis ikke er nødvendigt at vurdere
de konkrete indvirkninger på markedet af aftaler, der, som i nærværende sag, klart begrænser konkurrencen.
–       Rettens bemærkninger
Det må fastslås, at Kommissionen, i modsætning til det af Deltafina anførte, ikke i den anfægtede beslutning har undladt at
afgrænse det relevante produktmarked og det relevante geografiske marked.
Det fremgår således tilstrækkeligt klart og præcist af denne beslutning, at det relevante marked er det spanske marked for
køb og første forarbejdning af råtobak. I særdeleshed i betragtning 19-65 til den anfægtede beslutning har Kommissionen detaljeret
beskrevet de virksomheder, der foretager første forarbejdning af råtobak i Spanien – ved at beskrive deres aktiviteter vedrørende
køb og forarbejdning af råtobak samt deres indbyrdes handelsmæssige forbindelser – producenterne af råtobak, producentrepræsentanterne,
forskellige aspekter af sektoren for råtobak i Spanien, herunder regionerne for produktion, omfanget og værdien af produktionen,
salgsværdien, de forskellige sorter råtobak og den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris for hver af sorterne, samt de
gældende fællesskabsregler og de nationale spanske regler for råtobak.
Endvidere tillader den analyse, som Kommissionen har foretaget i den anfægtede beslutning, fuldt ud at forstå funktionsmåden
af det marked, hvor konkurrencen er blevet fordrejet – i modsætning til hvad Deltafina har ladet forstå ved at citere den
sidste sætning i præmis 32 i dommen Adriatica di Navigazione mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 75.
Det er derfor endnu mindre begrundet, når Deltafina hævder, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse har undladt at afgrænse
det relevante marked, henset til at det af adskillige passager af Deltafinas skriftlige indlæg fremgår, at Deltafina fuldt
ud har forstået, at det relevante marked var det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak. Alene for at citere
et eksempel, hviler hele den argumentation, som sagsøgeren har fremført til støtte for nærværende anbringendes første led,
netop på denne afgrænsning.
Det første anbringendes fjerde led er derfor uden faktisk grundlag.
Hvad angår Deltafinas argument om, at Kommissionen har tilsidesat princippet om individuelt ansvar ved at gøre virksomheden
ansvarlig for et kartel, der er iværksat på et marked, hvor den ikke er aktiv, kan dette ikke tiltrædes. Som det blev beskrevet
i præmis 48 og 49 ovenfor, kan en virksomhed overtræde forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt dens adfærd, som koordineret
med andre virksomheders adfærd, har til formål at begrænse konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked,
uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv er aktiv på dette relevante marked. Hvad der i realiteten har betydning
for, at en virksomheds tilregnelse af ansvaret for den samlede overtrædelse, når virksomheden har deltaget i et kartel, er
i overensstemmelse med kravene i princippet om individuelt ansvar, er, at den pågældende virksomhed opfylder de to betingelser
af henholdsvis objektiv og subjektiv karakter, der er nævnt ovenfor i præmis 57-63, hvilket er tilfældet med Deltafina, således
som det vil blive beskrevet nedenfor i præmis 122-133.
I modsætning til hvad Deltafina synes at have gjort gældende (jf. præmis 77 ovenfor), kan det ikke udledes af den ene omstændighed,
at sidstnævnte ikke var aktiv på det relevante marked, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel ikke kunne have en skadelig
virkning på konkurrencen på dette marked.
På grundlag af ovenstående bemærkninger skal det første anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet.
Det følger af de samlede ovenstående bemærkninger, at der ikke kan gives medhold i nogen af det første anbringendes led.

Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 27, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1/2003, princippet om retten
til forsvar og en retfærdig rettergang, legalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet samt
vedrørende væsentlige formelle mangler og manglende begrundelse
Det andet anbringende, der er gjort gældende af Deltafina, er udformet i fire led. I første led har Deltafina kritiseret den
omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tillagt Deltafina en anden rolle end den, Kommissionen anførte
i klagepunktsmeddelelsen. I andet led har Deltafina hævdet, at den adfærd, der er lagt Deltafina til last, i stedet bør lægges
Deltafinas direktør til last. I tredje led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen har afslået at give aktindsigt i
visse belastende dokumenter. Endelig har Deltafina i fjerde led gjort gældende, at Kommissionen ikke tilstrækkeligt klart
har afgrænset det relevante produktmarked og det relevante geografiske marked i klagepunktsmeddelelsen.
Hvad angår Deltafinas klagepunkt om tilsidesættelse af begrundelsespligten, der er gjort gældende i forbindelse med det andet
anbringende uden at knytte det til noget bestemt af dets fire led, skal det fastslås, at Deltafina ikke fremlægger den mindste
redegørelse til belysning heraf. Klagepunktet må derfor afvises under henvisning til procesreglementets artikel 44, stk. 1,
litra c) (jf. præmis 35 ovenfor).
Det første led vedrørende den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tillagt Deltafina en anden rolle
end den, Kommissionen har kritiseret virksomheden for i klagepunktsmeddelelsen
–       Parternes argumenter
Deltafina har hævdet, at Kommissionen, ved i den anfægtede beslutning at holde Deltafina ansvarlig som »ophavsmand« eller
»medophavsmand« til overtrædelsen og ved at kvalificere Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, har tillagt
virksomheden en anden, og mere graverende rolle end den, Kommissionen tillagde den i klagepunktsmeddelelsen.
Til støtte for disse påstande har Deltafina anført en række forskelle mellem teksten i klagepunktsmeddelelsen og teksten i
den anfægtede beslutning. Deltafina har bl.a. gjort gældende, at mens virksomheden i førstnævnte ikke blev lagt til last at
have deltaget i de omtvistede aftaler og praksis – en anklage, der alene blev formuleret i forhold til de spanske forarbejdningsvirksomheder
– blev Deltafina derimod i den anfægtede beslutning præsenteret som en, der har deltaget aktivt og direkte i disse aftaler
og praksis. Ligeledes blev der i klagepunktsmeddelelsen intet nævnt om den omstændighed, at Deltafina kunne anses for leder
af forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Endvidere har Deltafina kritiseret en række betragtninger i den anfægtede beslutning.
Deltafina har hævdet, at Kommissionen ved at føre sin sag på en sådan måde ikke alene har fremsat en påstand, der ikke er
i overensstemmelse med sagens omstændigheder, men ligeledes har tilsidesat virksomhedens ret til forsvar. Hvad angår sidstnævnte
bebrejder Deltafina i særdeleshed Kommissionen, at den ikke har tilladt virksomheden at udtale sig i forhold til kvalificeringen
af den – i den anfægtede afgørelse – som ophavsmand eller medophavsmand til overtrædelsen og som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
Kommissionen har hævdet, at den ikke på noget tidspunkt har kvalificeret Deltafina som »ophavsmand« eller »medophavsmand«
til den ulovlige konkurrencebegrænsende praksis, hvorved Kommissionen imidlertid har gjort gældende, at en sådan kvalificering
ikke har nogen »juridisk betydning« inden for konkurrenceretten. Med henvisning til de faktiske omstændigheder, der fremgår
af betragtning 362-366 til den anfægtede beslutning, har Kommissionen præciseret, at den konklusion, den er nået frem til
i beslutningen, er, at Deltafina fuldt ud har »deltaget« i den nævnte praksis, og at virksomheden derfor skal holdes »fuldt
ud« medansvarlig for overtrædelsen.
Kommissionen har anført, at den i klagepunktsmeddelelsen har baseret sig på de samme faktiske omstændigheder for at fastlægge
Deltafinas deltagelse i forarbejdningsvirksomhedernes kartel og, som følge heraf, Deltafinas medansvar for overtrædelsen af
artikel 81 EF. Kommissionen har gjort gældende, at Deltafina i sit svarskrift til klagepunktsmeddelelsen har forsvaret sig
fyldigt i forhold til den rolle, virksomheden således har fået tildelt i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Det er Kommissionens
vurdering, at ingen af de »redaktionelle forskelle« mellem klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede beslutning, som er anført
af Deltafina, kan godtgøre, at der foreligger en tilsidesættelse af virksomhedens ret til forsvar.
Kommissionen afviser endvidere den kritik, som Deltafina har gjort gældende i forhold til visse betragtninger til den anfægtede
beslutning.
Endelig har Kommissionen under henvisning til den adfærd, der er beskrevet i betragtning 363-365 til den anfægtede beslutning,
vurderet, at det ikke er »urimeligt« at hævde, som Kommissionen gør i betragtning 361 til den anfægtede beslutning, at Deltafina
har spillet en »særligt aktiv« rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
Ifølge Kommissionen følger det af ovenstående forhold, at Kommissionen ved at anse Deltafina for en part i den konkurrencebegrænsende
praksis, der er omhandlet i artikel 1 i den anfægtede beslutning, og ved at erklære Deltafina medansvarlig for denne praksis,
hverken har foretaget et urigtigt skøn eller tilsidesat virksomhedens ret til forsvar.
Hvad angår den kritik, Deltafina har formuleret angående kvalificeringen af virksomheden i den anfægtede beslutning som leder
af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, har Kommissionen indledningsvis gjort gældende, at selv om denne kritik skulle være
begrundet, kan den højst føre til en nedsættelse af bødens størrelse.
Herefter har Kommissionen mindet om, at ifølge fast retspraksis opfylder Kommissionen sine forpligtelser til at sikre virksomhedernes
ret til at blive hørt, når den i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt angiver at ville undersøge, om der bør pålægges de berørte
virksomheder bøder, og angiver de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som kan medføre pålæggelse af en bøde,
herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed, og hvorvidt denne er begået forsætligt eller uagtsomt (Rettens dom
af 20.3.2002, sag T-23/99, LR AF 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 199). Disse i retspraksis fastsatte forhold
indgår i klagepunktsmeddelelsen.
Endelig har Kommissionen gjort gældende, at det forhold, at Kommissionen ikke udtrykkeligt har oplyst i klagepunktsmeddelelsen,
at den havde til hensigt at betragte den særlige rolle, som Deltafina har spillet i forarbejdningsvirksomhedernes kartel,
som en skærpende omstændighed, under alle omstændigheder ikke har haft konsekvenser for forsvaret af den nævnte virksomhed.
Deltafina har således udtrykkeligt på side 31-37 i sit svarskrift til klagepunktsmeddelelsen fremsat argumenter med henblik
på at minimere sin rolle.
–       Rettens bemærkninger
Nærværende led indeholder to hovedbestanddele. Deltafina har for det første gjort gældende, at der er forskel på klagepunktsmeddelelsen
og den anfægtede afgørelse hvad angår vurderingen af Deltafinas rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. For det andet
bestrider Deltafina rigtigheden af denne vurdering, således som den fremgår af den anfægtede beslutning.
I forbindelse med hver af disse dele har Deltafina bl.a. fremsat kritik af at være blevet tillagt rollen som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel. I første del bebrejder Deltafina Kommissionen, at den ikke i klagepunktsmeddelelsen har omtalt den omstændighed, at
Deltafina kunne anses for leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, og på den måde tilsidesatte virksomhedens ret til
forsvar. I den anden del har Deltafina gjort gældende, at Kommissionens konklusion i den anfægtede beslutning, ifølge hvilken
virksomheden har spillet en sådan rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, ikke er tilstrækkeligt underbygget.
Som det allerede blev fastslået i præmis 71, og som Kommissionen med rette har gjort gældende, er der i den anfægtede beslutning
alene taget hensyn til Deltafinas rolle som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel i forbindelse med fastsættelsen
af bøden, nemlig som en skærpende omstændighed. Selv hvis tilsidesættelsen af retten til forsvar, der er gjort gældende i
denne sammenhæng, blev godtgjort, eller hvis det skulle fremgå, at den nævnte rolle er blevet etableret på et mangelfuldt
retligt grundlag, ville det ikke medføre annullation af den anfægtede afgørelse, således som Deltafina forsøger ved at anføre
nærværende led, men højst en nedsættelse af størrelsen på den bøde, der er blevet pålagt Deltafina. Følgelig må ovennævnte
kritik forkastes som værende uden relevans i nærværende led. Kritikpunkterne vil blive undersøgt nedenfor i forbindelse med
det sjette anbringende, der er gjort gældende af Deltafina til støtte for virksomhedens påstand om nedsættelse af bødens størrelse,
og som i det væsentlige bygger på de samme betragtninger.
Hvad angår den øvrige kritik, som Deltafina har formuleret til støtte for nærværende led, anføres tre forskellige forhold,
for det første vedrørende grundlaget, hvorpå Kommissionen har konkluderet i den anfægtede beslutning, at Deltafina har overtrådt
artikel 81 EF, for det andet spørgsmålet om, hvorvidt der i den henseende foreligger forskelle mellem beslutningen og klagepunktsmeddelelsen,
og for det tredje, hvorvidt der foreligger en tilstrækkelig retlig begrundelse for Kommissionens konklusion.
Hvad angår det første forhold bemærkes, som der allerede er redegjort for i præmis 15-21 ovenfor, at den anfægtede beslutning
vedrører to horisontale karteller, der er indgået og iværksat på det spanske marked for råtobak, hvor det ene omfatter de
spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina og det andet producentrepræsentanterne. Ifølge ordlyden af den anfægtede beslutning
er hvert af disse karteller karakteriseret ved en række aftaler og/eller former for samordnet praksis og udgør en sammenhængende
og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (jf. især betragtning 275-277 og 296-298 til den anfægtede beslutning).
De spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina er anset for at være ansvarlige for den samlede første overtrædelse og
producentrepræsentanterne for den samlede anden overtrædelse (jf. især artikel 1 og betragtning 358, 359 og 366 til den anfægtede
beslutning).
Mere præcist fremgår det af flere betragtninger til den anfægtede beslutning, at Deltafina er anset for, på lige fod med de
spanske forarbejdningsvirksomheder, at have indgået aftaler og/eller deltaget i samordnet praksis med det formål hvert år
i perioden 1996-2001 at fastsætte den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris for hver råtobaksort og for alle kvaliteter
under ét, og at have fordelt de mængder af de enkelte råtobaksorter, som hver af forarbejdningsvirksomhederne kunne købe hos
producenterne (jf. bl.a. betragtning 85, 88, 112, 144, 274, 276, 278, 279, 281-283, 285-287, 301, 303, 305 og 357 til den
anfægtede beslutning). Endvidere er Deltafina anset for, på lige fod med de spanske forarbejdningsvirksomheder og i perioden
1999-2001 at have indgået aftaler og/eller deltaget i samordnet praksis med det formål at fastsætte prisgaflerne for hver
kvalitetstype inden for de enkelte råtobaksorter, der er anført i prislisterne i bilagene til dyrkningskontrakterne og de
yderligere betingelser (jf. bl.a. betragtning 85, 274, 276, 290 og 357 til den anfægtede beslutning).
I den anfægtede beslutning er det med andre ord lagt Deltafina til last, at virksomheden har deltaget aktivt og direkte i
forarbejdningsvirksomhedernes kartel (jf. bl.a. betragtning 357, 361, 366 og 369 til den anfægtede beslutning). I den henseende
bemærkes det, at Kommissionen især i betragtning 369 til den anfægtede beslutning præciserer, at »Deltafinas rolle i nærværende
sag skal anses for at have været direkte og fremtrædende og ikke en begrænset rolle som ekstern koordinator og/eller formidler«.
I betragtning 359-366 til den anfægtede beslutning har Kommissionen, under henvisning til andre betragtninger til denne beslutning,
redegjort for begrundelsen og de konkrete faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund for at nå frem til de konklusioner,
der er redegjort for i præmis 109 og 110 ovenfor.
Denne begrundelse og de faktiske forhold er som følger:
–        Deltafina har ved sin direktørs og af og til andre repræsentanters mellemkomst deltaget i visse møder i forarbejdningsvirksomhedernes
kartel (betragtning 67, 112 og 363 til den anfægtede beslutning), i det foreliggende tilfælde i møderne den 13. marts 1996
i Madrid (Spanien) (betragtning 88 og 92 til den anfægtede beslutning), den 17. december 1996 (betragtning 117 til den anfægtede
beslutning), den 30. januar 1997 i Rom (Italien) (betragtning 118 til den anfægtede beslutning) og i marts 1999 (betragtning
186 til den anfægtede beslutning).
–        Når Deltafina ikke var til stede på nogle af møderne i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, blev Deltafina af forarbejdningsvirksomhederne
orienteret om situationen på det spanske marked for råtobak og den praksis, der var blevet iværksat (betragtning 112, 133-136,
140-143. 145, 149 og 364 til den anfægtede beslutning).
–        I 1997 holdt direktøren for Deltafina endog en note i forvaring, som de spanske forarbejdningsvirksomheder havde udarbejdet
og undertegnet under et af deres møder, og som indeholdt en nærmere beskrivelse af de forskellige aftaler, de havde indgået
(betragtning 122 og 364 til den anfægtede beslutning).
–        Deltafina har deltaget i forarbejdningsvirksomhedernes kartels organisering, bl.a. ved at sende breve til dem for at sikre
en korrekt udførelse af de ulovlige aftaler, og hvorved Deltafina har optrådt som mægler i forbindelse med uoverensstemmelser
mellem virksomhederne (betragtning 140 og 365 til den anfægtede beslutning).
–        Deltafina har spillet en central rolle i forbindelse med forhandlingerne mellem de spanske forarbejdningsvirksomheder og producentrepræsentanterne
vedrørende prisgaflerne for den overskydende tobak fra høsten 1999 (betragtning 207, 221 og 365 til den anfægtede beslutning).
Hvad angår det andet forhold bemærkes indledningsvis, at det følger af fast retspraksis, at retten til forsvar i enhver procedure,
som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, er et grundlæggende princip i fællesskabsretten,
der skal overholdes, selv om der er tale om en procedure af administrativ karakter (Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76,
Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, præmis 9, og af 2.10.2003, sag C-176/99 P, ARBED mod Kommissionen, Sml. I,
s. 10687, præmis 19).
Det følger navnlig af dette princip, at den klagepunktsmeddelelse, som Kommissionen adresserer til en virksomhed, som den
påtænker at pålægge en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal indeholde de væsentlige faktiske forhold, der gøres
gældende over for denne virksomhed, såsom de påtalte faktiske omstændigheder, hvorledes disse kvalificeres, og de beviser,
Kommissionen støtter sig på, således at virksomheden er i stand til effektivt at gøre sine argumenter gældende under den administrative
procedure, der er indledt mod den (jf. dommen i sagen ARBED mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 113, præmis 20 og den
deri nævnte retspraksis).
Endvidere skal vurderingen af, om kontradiktionsprincippet er tilsidesat under den administrative procedure, ske på grundlag
af de klagepunkter, som Kommissionen har fremført i klagepunktsmeddelelsen og i den beslutning, der afslutter den nævnte procedure
(Rettens domme af 29.6.1995, sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, præmis 60, og sag T-36/91, ICI mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1847, præmis 70). Konstateringen af, at kontradiktionsprincippet er tilsidesat, forudsætter derfor, at det klagepunkt,
som virksomheden hævder ikke blev rejst i klagepunktsmeddelelsen, er gjort gældende af Kommissionen i den endelige beslutning.
I klagepunktsmeddelelsen i nærværende sag såvel som i den anfægtede beslutning har Kommissionen sondret mellem to horisontale
karteller, der er karakteriseret ved en række aftaler og/eller samordnet praksis på det spanske marked for råtobak, hvor det
første kartel omfatter sektoren for første forarbejdning og det andet produktionen, og Kommissionen kvalificerer hvert af
disse karteller som en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (jf. bl.a. punkt 1, 316-318 og
338-340 i klagepunktsmeddelelsen). Som i den anfægtede beslutning er de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina holdt
ansvarlige for den samlede første overtrædelse og producentrepræsentanterne for den samlede anden overtrædelse (jf. bl.a.
punkt 411, 412 og 420 i klagepunktsmeddelelsen).
I særdeleshed hvad angår Deltafina fremgår det klart af klagepunktsmeddelelsen, såvel som af den anfægtede beslutning, at
denne virksomhed er tillagt ansvaret for overtrædelsen på grund af dens aktive og direkte involvering i forarbejdningsvirksomhedernes
kartels aktiviteter. Således har Kommissionen i første sætning i klagepunktsmeddelelsens punkt 415, der er næsten identisk
med første sætning i betragtning 361 til den anfægtede beslutning, redegjort for, at »Deltafina har spillet en særlig aktiv
rolle i kartellet med de spanske virksomheder, der forarbejder råtobak«. I punkt 420 i klagepunktsmeddelelsen, der har samme
ordlyd som betragtning 366 til den anfægtede beslutning, har Kommissionen endvidere bl.a. konkluderet, at »Deltafina bør anses
for at have deltaget aktivt i udarbejdelsen og iværksættelsen af den aftale om gennemsnitspris og mængder, der blev indgået
mellem forarbejdningsvirksomhederne fra og med 1996, og i forhandlingen om prislisterne for overskydende tobak i 2000«.
Endvidere svarer begrundelsen og de faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund for at fastlægge klagepunktet om
Deltafinas aktive og direkte involvering i overtrædelsen, i det væsentlige til dem, den har gjort gældende i den anfægtede
beslutning, og som der er redegjort for i præmis 112 ovenfor (jf. bl.a. punkt 412-420, herunder også de punkter, som disse
henviser til, i klagepunktsmeddelelsen).
Det må derfor fastslås, at den anfægtede beslutning, i modsætning til det, Deltafina har gjort gældende, ikke er forskellig
fra klagepunktsmeddelelsen hvad angår begrundelsen for tilregnelsen af ansvaret for overtrædelsen. Ved læsning af klagepunktsmeddelelsen
måtte Deltafina nødvendigvis forstå, at Kommissionen, som den gør det i den anfægtede beslutning, agtede at tilskrive Deltafina
en aktiv og direkte involvering i forarbejdningsvirksomhedernes kartels aktiviteter. Klagepunktsmeddelelsen, der har gjort
det muligt for Deltafina at gøre sig bekendt med ikke alene klagepunktet om virksomhedens aktive og direkte involvering i
overtrædelsen, men også de faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning til støtte for
klagepunktet, har gjort sagsøgeren fuldt ud i stand til at sikre sit forsvar under den administrative procedure.
Ganske vist er Deltafina i flere passager af den anfægtede beslutning udtrykkelig nævnt som deltager i aftalerne og/eller
den samordnede praksis sammen med de spanske forarbejdningsvirksomheder (jf. præmis 109 ovenfor), mens Deltafina ikke er nævnt
som sådan deltager i de tilsvarende passager i klagepunktsmeddelelsen. Imidlertid er der her alene tale om en mindre forskel
i fremstillingen af de faktiske omstændigheder, hvorved der alene tages hensyn til de faktiske omstændigheder på en mere præcis
måde i den anfægtede beslutning, og hvilken forskel ikke udgør en materiel ændring af klagepunkterne, som disse er beskrevet
i klagepunktsmeddelelsen. Det bemærkes i den henseende, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionens endelige beslutning
ikke nødvendigvis skal være en kopi af klagepunktsmeddelelsen (Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod
Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org.ref.: Rec. s. 661, præmis 91, og af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion
française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 14, samt Rettens dom af 8.10.1996, forenede sager T-24/93 – T-26/93
og T-28/93, Compagnie maritime belge de transports m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, præmis 113).
Kommissionen har ligeledes udtalt i klagepunktsmeddelelsens punkt 413, hvori den citerer sin beslutning 80/1334/EØF af 17.
december 1980 om en procedure i henhold til artikel [81 EF] (IV/29.869 – Støbt glas i Italien) (EFT L 383, s. 19, herefter
»beslutningen vedrørende støbt glas«), at det følger af Kommissionens beslutningspraksis, at »når en virksomhed mod bedre
vidende tillader og støtter gennemførelsen i praksis af de konkurrencebegrænsninger, der er selve formålet med aftalerne,
er virksomheden medansvarlig for de konkurrencebegrænsende virkninger af aftalerne«. Denne bemærkning, der ikke ses tilsvarende
i den anfægtede beslutning, og som figurerer i den sektion af klagepunktsmeddelelsen, der vedrører adressaterne for denne
og i særdeleshed Deltafina, kunne ved første øjekast fortolkes således, at Kommissionen ikke har bebrejdet Deltafina, at virksomheden
har deltaget aktivt og direkte i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, men alene, at Deltafina har fremmet overtrædelsen.
En sådan fortolkning kan imidlertid ikke tiltrædes, idet den ikke tager højde for de punkter i klagepunktsmeddelelsen, der
følger efter den nævnte bemærkning, især punkt 415 og 420, i hvilke Deltafina klart bebrejdes at have deltaget aktivt i forarbejdningsvirksomhedernes
kartel (jf. præmis 117 ovenfor). Med denne bemærkning i punkt 413 i klagepunktsmeddelelsen indikerede Kommissionen – selv
om det er beklageligt, at Kommissionen ikke har anvendt et mere præcist ordvalg – at en virksomhed kan overtræde forbuddet
i artikel 81, stk. 1, EF, såfremt virksomhedens adfærd, som koordineret med andre virksomheders, har til formål at begrænse
konkurrencen på et særligt relevant marked i det fælles marked, uden at dette nødvendigvis indebærer, at virksomheden selv
er aktiv på dette relevante marked. Dette fremstår tydeligt, når den nævnte bemærkning læses i sammenhæng med den passage,
den stammer fra i beslutningen vedrørende støbt glas.
Hvad angår det tredje forhold må det fastslås, at Deltafina ikke har bestridt, at de faktiske omstændigheder, som Kommissionen
har lagt til grund i betragtning 359-366 til den anfægtede beslutning for at holde virksomheden ansvarlig for en overtrædelse
af artikel 81, EF, som nævnt ovenfor i præmis 112, er underbygget af de beviser, der foreligger i sagen. I forbindelse med
nærværende led har Deltafina anfægtet Kommissionens konklusion, ifølge hvilken de nævnte faktiske omstændigheder begrunder,
at Deltafina ifalder ansvar for den samlede første overtrædelse.
Det bemærkes, at to betingelser skal være opfyldt, for at en virksomhed, der deltager i et kartel, kan ifalde ansvar for den
samlede overtrædelse, dels en objektiv og dels en subjektiv (jf. præmis 57-63 ovenfor). Hvad angår den første betingelse skal
den pågældende virksomhed have bidraget til gennemførelsen af kartellet, selv om det blot er underordnet, accessorisk eller
passivt. For så vidt angår den anden betingelse skal den berørte virksomhed have ladet sin egen vilje komme til udtryk på
en sådan måde, at det godtgør, at virksomheden, eventuelt stiltiende, har tilsluttet sig kartellets formål.
I det foreliggende tilfælde er det godtgjort, at Deltafina i perioden for overtrædelsen har deltaget aktivt og direkte i gennemførelsen
af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
Oplysningerne i sagsakten godtgør, at to repræsentanter fra Deltafina, i det foreliggende tilfælde M., direktør, og C., ansvarlig
direktør for indkøb, deltog i forarbejdningsvirksomhedernes kartels første møde den 13. marts 1996 i Madrid, hvor man drøftede
priser og omfang af køb af råtobak for produktionsåret 1996/1997, og der blev indgået en prisaftale. Det fremgår af en telefax
fra WWTE til Deltafina den 10. april 1996, nævnt i betragtning 95 til den anfægtede beslutning, at Deltafina deltog aktivt
i indgåelsen af denne aftale og har affattet mødereferatet, hvori aftalen er optaget. Det fremgår endvidere af denne telefax
og af en telefax fra Agroexpansión til Deltafina den 22. april 1996, at WWTE og Agroexpansión har beklaget sig til Deltafina
over Cetarsas manglende overholdelse af aftalen.
Endnu et møde i forarbejdningsvirksomhedernes kartel blev fastsat til 17. december 1996, hvor M. var til stede. Denne og C.
deltog endvidere i forarbejdningsvirksomhedernes kartels møde den 30. januar 1997 i Rom, hvor der blev indgået aftaler om
priser og omfang af køb af råtobak for produktionsåret 1997/1998. Det fremgår af sagen, at M. havde opbevaret en note, der
blev affattet og undertegnet af de spanske forarbejdningsvirksomheder under det nævnte møde, og som indeholdt en nærmere beskrivelse
af de forskellige aftaler, men som M. efterfølgende på samme forarbejdningsvirksomheders foranledning har destrueret.
Efterfølgende har WWTE og Agroexpansión flere gange informeret Deltafina om situationen på det spanske marked for råtobak
og har beklaget sig til Deltafina over den manglende overholdelse af de aftaler, der er omtalt i præmis 126, og af andre aftaler,
der blev indgået i de første måneder af 1997. Således sendte WWTE den 29. april 1997 en telefax til M., hvori WWTE oplyste,
at den (gennemsnitlige) minimumspris, som Cetarsa havde accepteret at betale til producenterne, udgjorde en overtrædelse af
en aftale, der var indgået mellem forarbejdningsvirksomhederne i nærvær af M., og at det følgelig var umuligt at overholde
forpligtelsen til at betale en gennemsnitspris på 50/60 spanske pesetas (PTAS) pr. kilo. Som svar på denne telefax opfordrede
M. samme dag i en telefax på brevpapir med Deltafinas hoved WWTE til at »bevare roen« og mindede om, »at det ikke hjælper
nogen at betale mere«. Den 30. april 1997 sendte Agroexpansión en telefax til M., hvori Agroexpansión bl.a. anførte, at »aftalerne
og møderne med de øvrige forarbejdningsvirksomheder endnu en gang [var] ufrugtbare og latterlige«, og at Agroexpensión »[havde]
overholdt sine engagementer og ville købe 5 mio. kg, men ville betale 30 PTAS mere end sidste år«. Ved telefax af 9. juli
1997 beklagede WWTE sig på ny til Deltafina over Cetarsa, hvorved WWTE bl.a. understregede behovet for at »opnå fred i sektoren«,
og at man havde »en aftale uden enighed«. WWTE anførte endvidere i sin telefax: »Som du har sagt flere gange, fungerer det
ikke med en prisaftale uden en aftale om mængder. Aftalen om mængder kan ikke være alene for et år […]. Det er nødvendigt
med en aftale [af en varighed] på eventuelt fem [eller] minimum tre år.«
Den første oktober 1997 sendte Agroexpansión en telefax til Deltafina for at oplyse, at WWTE havde accepteret at betale højere
priser end dem, der var blevet aftalt. Som svar på denne telefax skrev M. samme dag på brevpapir med Deltafinas hoved til
WWTE for at oplyse denne om, at hvis disse oplysninger skulle vise sig at være korrekte, forelå der et alvorligt problem,
og at WWTE’s adfærd kunne fortolkes som et »voldsomt angreb« på Agroexpansión. Ved telefax af 2. oktober 1997 til Deltafina
fremlagde WWTE sit synspunkt i sagen.
Den 6. november 1997 sendte WWTE en telefax til Deltafina, hvori WWTE bl.a. oplyste, at denne »med alle midler« forsøgte at
opnå en aftale om mængder, og at WWTE på det møde, der skulle afholdes den 20. november 1997 med de øvrige forarbejdningsvirksomheder,
ville foreslå »kautionnering af aftalerne ved deponering af store pengesummer, der stiller sikkerhed for gennemførelsen af
aftalerne«. Til denne telefax var der vedhæftet en liste med oplysninger om visse priser, der var blevet betalt af hver af
de spanske forarbejdningsvirksomheder.
Allerede dagen efter mødet i Madrid den 20. januar 1998 informerede Taes Deltafina om rammeaftalen vedrørende betingelserne
for indkøb for produktionsåret 1998/1999, indgået af forarbejdningsvirksomhederne på det nævnte møde.
Det fremgår af en aktivitetsrapport fra Agroexpansión af 6. april 1999, at M. i marts 1999 deltog i et møde med de spanske
forarbejdningsvirksomheder og Anetab, på hvilket man drøftede priserne for råtobak og fordelingen af de mængder råtobak, der
skulle indkøbes for produktionsåret 1999/2000.
Endelig deltog Deltafina i 2000 i forhandlingerne mellem forarbejdningsvirksomhederne og producentrepræsentanterne vedrørende
prisgaflerne for den overskydende råtobak fra 1999. I særdeleshed til brug for et møde i Anetab, der skulle finde sted i slutningen
af februar 2000, sendte M. den 15. februar 2000 en telefax på brevpapir med Deltafinas hoved til Cetarsa, Agroexpansión og
WWTE med henblik på at delagtiggøre dem i hans overvejelser, råd og forslag i den forbindelse.
Med hensyn til alle de objektive omstændigheder vedrørende Deltafinas deltagelse må det herefter fastslås, at virksomheden
i fuldt kendskab til sagen og forsætligt har medvirket i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Det er helt åbenbart, at Deltafina
dels ikke kunne overse, dels kendte det konkurrencebegrænsende og ulovlige formål med dette kartel, et formål, der bl.a. er
kommet til udtryk ved afholdelse af møder med et konkurrencebegrænsende formål, i udvekslingen af følsomme oplysninger, hvilket
Deltafina har deltaget aktivt i under hele overtrædelsesperioden, og i forbindelse med en note, som Deltafina opbevarede,
og som indeholdt en nærmere beskrivelse af visse aftaler vedrørende priser og mængder af råtobak, der skulle indkøbes. Det
kan i denne sammenhæng tilføjes, at Deltafina, henset til den betydningsfulde position, virksomheden havde på det spanske
marked for køb af forarbejdet tobak, og til dennes rolle som ansvarlig for koordineringen og overvågningen af den erhvervsmæssige
virksomhed i gruppen Universal i Europa (jf. præmis 142 og 268-272 nedenfor), havde en interesse i, at den pågældende konkurrencebegrænsende
praksis blev gennemført.
I lyset af det ovenstående må det fastslås, at Kommissionen med rette i den anfægtede afgørelse og uden at tilsidesætte Deltafinas
ret til forsvar fastslog, at sagsøgeren havde pådraget sig et ansvar for den overtrædelse, som forarbejdningsvirksomhedernes
kartel udgør.
Følgelig skal det første led forkastes som ugrundet.
Det andet led om, at den adfærd, som lægges Deltafina til last, i stedet skal lægges Deltafinas direktør til last
–       Parternes argumenter
Deltafina har gjort gældende, at den adfærd, Deltafina bebrejdes, alene kan lægges Deltafinas direktør, M., til last, eftersom
denne altid i forbindelse med forarbejdningsvirksomhedernes kartel har handlet i eget navn og ikke som repræsentant eller
organ for selskabet.
Deltafina har præciseret, at de spanske forarbejdningsvirksomheder har valgt M. som »vogter af deres aftaler« på grund af
de garantier om neutralitet, denne tilbød, og den autoritet inden for tobaksindustrien, han havde i såvel Spanien og Italien
som i resten af verden.
Kommissionen har nedlagt påstand om afvisning af Deltafinas argumenter.
–       Rettens bemærkninger
Det skal fastslås, at det fremgår af en række omstændigheder i sagen, at M. har deltaget i forarbejdningsvirksomhedernes kartel
ikke i eget navn, men som repræsentant for Deltafina.
I den henseende skal det indledningsvis bemærkes, at M. er direktør for Deltafina.
Det skal endvidere bemærkes, at M. i forbindelse med visse af kartellets møder var ledsaget af en anden repræsentant fra Deltafina,
som udøvede vigtige funktioner i dette selskab (jf. præmis 125 og 126 ovenfor). Ligeledes må det fastslås, at mødet i Rom
den 30. januar 1997 (jf. præmis 126 ovenfor) blev afholdt i Deltafinas kontorer, og at de forskellige skrivelser fra M. til
de spanske forarbejdningsvirksomheder i forarbejdningsvirksomhedernes kartel blev afsendt på brevpapir med selskabets hoved.
Tilmed har M. i telefaxen af 29. april 1997 til WWTE ladet selskabets navn figurere ved siden af sit eget (jf. præmis 127
ovenfor).
Endelig står det klart, at M.’s deltagelse i forarbejdningsvirksomhedernes kartels aktiviteter havde til formål at forsvare
Deltafinas erhvervsmæssige interesser på det spanske marked. Det skal således for det første bemærkes, at Deltafina er ansvarlig
for koordineringen og overvågningen af den erhvervsmæssige virksomhed i gruppen Universal i Europa, og at Deltafina følgelig
er direkte berørt af det spanske søsterselskabs, Taes’, aktiviteter vedrørende køb af råtobak. For det andet har Deltafina
ud over den omstændighed, at selskabet købte næsten hele produktionen af forarbejdet tobak fra Taes (betragtning 27 til den
anfægtede beslutning), indgået vigtige kontrakter om køb af forarbejdet tobak med Cetarsa (betragtning 20 og 29 til den anfægtede
beslutning) og Agroexpansión (betragtning 21 og 29 til den anfægtede beslutning). Som det fremgår af visse af sagens akter,
og som der er enighed om mellem parterne, indvirkede den pris, de spanske forarbejdningsvirksomheder betalte for råtobak,
direkte på den pris, som Deltafina betalte ved køb af forarbejdet tobak (jf. endvidere betragtning 32 til den anfægtede beslutning).
Endvidere bemærkes, at Taes i sin redegørelse af 18. februar 2002 (jf. præmis 9 ovenfor) oplyser, at Deltafina havde interesse
i indgåelsen af aftalen om købsprisen for overskydende råtobak fra 1999, i det omfang Deltafina ønskede at købe yderligere
mængder af forarbejdet tobak. Det kan tilføjes, at der udtrykkeligt er refereret til sagsøgerens situation i en stor del af
korrespondancen mellem Deltafina og de spanske forarbejdningsvirksomheder i forbindelse med forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
På baggrund af ovenstående betragtninger må det andet led forkastes som ugrundet.
Det tredje led om, at Kommissionen har afslået at give Deltafina aktindsigt i visse belastende dokumenter
–       Parternes argumenter
Deltafina har hævdet, at Kommissionen ved ikke at give virksomheden aktindsigt i dokumenter, der fastslår, at det spillede
en rolle som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, har tilsidesat dens ret til forsvar og til en retfærdig rettergang.
I den henseende har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen ikke har imødekommet anmodningen om aktindsigt – fremsat ved
telefax af 23. marts 2004 og gentaget ved telefax af 24. november 2004 – i de skriftlige indlæg, der er indgivet af de øvrige
virksomheder som svar på den klagepunktsmeddelelse, de er omfattet af. De vigtigste forhold, som Kommissionen har refereret
til i den anfægtede beslutning, for at tillægge Deltafina rollen som leder, skulle være visse passager fra Agroexpansións
og WWTE’s svar på klagepunktsmeddelelsen.
Kommissionen har bestridt, at den har støttet ret på forhold, der er indeholdt i Agroexpansións og WWTE’s svar på klagepunktsmeddelelsen,
for at fastslå, at Deltafina spillede en ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Som det fremgår af betragtning
436 til den anfægtede beslutning, har Agroexpansión og WWTE i deres svar alene bekræftet denne rolle, eller mere præcist de
»forhold, denne rolle er udledt af«. De har angiveligt ikke fremført nogen faktisk omstændighed, der ikke allerede var blevet
lagt til grund i forhold til Deltafina i klagepunktsmeddelelsen, og som Deltafina derfor har kunnet forsvare sig imod.
–       Rettens bemærkninger
Af samme grunde som dem, der er nævnt ovenfor i præmis 70-73 og 105, må Deltafinas påstande til støtte for nærværende led
forkastes som værende uden relevans. De vil blive undersøgt nedenfor i forbindelse med det sjette anbringende, der er gjort
gældende af Deltafina til støtte for virksomhedens påstand om nedsættelse af bødens størrelse.
Det fjerde led vedrørende det forhold, at Kommissionen ikke har afgrænset det relevante produktmarked og det relevante geografiske
marked tilstrækkeligt klart i klagepunktsmeddelelsen
–       Parternes argumenter
Deltafina har gjort gældende, at Kommissionen ikke har afgrænset det relevante produktmarked og det relevante geografiske
marked tilstrækkeligt klart i klagepunktsmeddelelsen, og at der derfor er sket en alvorlig tilsidesættelse af virksomhedens
ret til forsvar.
Deltafina ville ifølge egen opfattelse have kunnet fremlægge faktiske og retlig argumenter for Kommissionen, som ville have
foranlediget den til at drage konklusioner end dem, der indgår i den anfægtede beslutning, hvis det pågældende marked var
blevet afgrænset »med den ønskede klarhed« i klagepunktsmeddelelsen. Dette ville i særdeleshed have gjort det muligt for Deltafina
at fremføre argumenter vedrørende virksomhedens tilstedeværelse eller ej på det relevante marked og dens rolle dér.
Kommissionen har afvist Deltafinas påstande.
–       Rettens bemærkninger
Det skal indledningsvis fastslås, at det fremgår tilstrækkeligt klart og præcist af klagepunktsmeddelelsen, at det relevante
marked er det spanske marked for køb og første forarbejdning af råtobak. I klagepunktsmeddelelsen, som i den anfægtede beslutning
(jf. præmis 82 og 83 ovenfor), har Kommissionen detaljeret beskrevet virksomhederne, der foretager første forarbejdning af
råtobak i Spanien – ved bl.a. at beskrive deres aktiviteter vedrørende køb og forarbejdning af råtobak såvel som de handelsmæssige
forbindelser mellem dem – producenterne af råtobak og deres repræsentanter, forskellige aspekter af råtobaksektoren i Spanien,
herunder regionerne for produktion, omfanget og værdien af produktionen, salgsværdien, de forskellige sorter råtobak og de
(maksimale) gennemsnitlige leveringspriser for hver af de omhandlede sorter, såvel som de fællesskabsretlige og spanske retlige
rammer for råtobak (jf. punkt 15-81 i klagepunktsmeddelelsen). Den analyse, Kommissionen har foretaget i klagepunktsmeddelelsen,
tillader fuldt ud at forstå funktionsmåden af det marked, hvor konkurrencen er blevet fordrejet.
Dernæst må det fastslås, at det fremgår af Deltafinas svar på klagepunktsmeddelelsen, at virksomheden ikke alene fuldt ud
havde forstået, hvordan Kommissionen opfattede det relevante marked i den foreliggende sag, men også havde givet udtryk for
sin holdning til egen rolle på dette marked.
På den baggrund må det andet anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at det andet anbringende ikke kan tages til følge.

Det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, artikel 2 i forordning nr. 1/2003 og punkt 43
i retningslinjerne vedrørende begrebet påvirkning af handelen i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] samt manglende begrundelse
Parternes argumenter
Deltafina har hævdet, at Kommissionen ikke har ført tilstrækkeligt bevis for, at den omhandlede konkurrencebegrænsende praksis
har påvirket handelen mellem medlemsstaterne.
Til støtte for denne påstand har Deltafina for det første gjort gældende, at Kommissionen modsiger sig selv ved at erklære,
på den ene side i betragtning 316 til den anfægtede beslutning, at »kartellet mellem forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina
[…] kan udøve en […] indflydelse [direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel] på handelen mellem Spanien og de øvrige
medlemsstater i det omfang, [kartellet] havde til formål at sikre eksporten af forarbejdet spansk tobak«, og på den anden
side i betragtning 412 til den anfægtede beslutning, at »Kommissionen ikke er i besiddelse af afgørende beviser for, hvordan
producenternes og forarbejdningsvirksomhedernes overtrædelser rent faktisk har påvirket markedet«.
Endvidere kritiserer Deltafina den omstændighed, at Kommissionen har antaget, at der i det foreliggende tilfælde er sket en
påvirkning af handelen mellem medlemsstaterne »af den eneste objektive grund, at et produkt, der adskiller sig fra produktet
på det sandsynlige relevante marked, af og til kan eksporteres til andre markeder«. Kommissionen har således lagt vægt på
et marked, der følger på et senere stadium end det relevante marked, idet dette efterfølgende marked er markedet for forarbejdet
tobak. Endvidere har Kommissionen ikke beskrevet »markedskræfterne« på dette efterfølgende marked eller redegjort for, hvorledes
det kunne påvirkes »på en konkurrencebegrænsende og mærkbar måde« af de aktiviteter, der er foregået på det omhandlede marked.
Deltafina har endvidere bebrejdet Kommissionen, at den ikke har anerkendt den omstændighed, at markedet for råtobak er »udelukkende
nationalt«, idet ikke-spanske virksomheder ikke anerkendes som forarbejdningsvirksomheder i Spanien og ikke kan købe råtobak
hos de spanske producenter. Deltafina har tilføjet, at der ikke foregår import af råtobak fra Spanien eller eksport af råtobak
til Spanien.
Deltafina har ligeledes gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat punkt 43 i retningslinjerne vedrørende begrebet påvirkning
af handelen i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF], der bl.a. fastsætter, at »[s]andsynligheden for, at en konkret aftale
vil få indirekte eller potentielle virkninger, skal forklares af den myndighed […], der gør gældende, at handelen mellem medlemsstater
kan påvirkes mærkbart«, og at »[h]ypotetiske eller teoretiske virkninger ikke er tilstrækkelige til at fastslå, at EU’s konkurrenceregler
finder anvendelse«.
Deltafina har endelig gjort gældende, at det omhandlede kartel ligner et »[kartel], der omfatter en enkelt medlemsstat« som
beskrevet i punkt 78-82 i retningslinjerne vedrørende begrebet påvirkning af handelen i artikel 81 [EF] og 82 [EF]. Deltafina
har tilføjet, at ifølge retningslinjerne »ses disse kartellers evne til at fordreje handelen mellem medlemsstater først og
fremmest i deres evne til at udelukke konkurrenter fra andre medlemsstater«. Der er imidlertid ikke i den anfægtede beslutning
anført nogen omstændighed, der kan føre til, at det fastslås, at der i det foreliggende tilfælde foreligger en sådan udelukkelsesvirkning.
Ifølge Deltafina medfører de administrative barrierer, der hindrer udenlandske forarbejdningsvirksomheders etablering i Spanien,
og råtobakkens særegne karakteristika, der kræver forarbejdning straks efter høsten og i nærheden af stedet, hvor råtobakken
er høstet, »at selv indirekte påvirkning er meget lidt sandsynligt, hvis realisering kunne ændre en hypotetisk påvirkning
af handelen mellem medlemsstater til en potentiel påvirkning«.
Kommissionen finder, at det tredje anbringende skal forkastes som ugrundet.
Kommissionen har for det første understreget, at betingelsen vedrørende påvirkningen af handelen mellem medlemsstater er opfyldt,
når den omhandlede aftale på grundlag af de retlige og faktiske omstændigheder med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed
gør det muligt at forudse, at den vil udøve en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på samhandelen
mellem medlemsstaterne. Som følge heraf er det ikke med henblik på anvendelsen af artikel 81 EF nødvendigt at påvise, at samhandelen
er reelt berørt.
Herefter har Kommissionen påpeget, at den i betragtning 316 og 317 til den anfægtede beslutning har redegjort for grundene
til, at den omhandlede konkurrencebegrænsende praksis »potentielt kan« berøre handelen mellem medlemsstaterne. Det er Kommissionens
vurdering, at der ikke er nogen modsigelse mellem betragtning 316 og 412 til den anfægtede beslutning.
Kommissionen har endvidere gjort gældende, at Deltafina ikke bestrider, at et priskartel på markedet for råtobak kan indvirke
på priserne på forarbejdet tobak, og at spansk forarbejdet tobak hovedsageligt er bestemt til eksport. Det er Kommissionens
vurdering, at der, henset til disse omstændigheder, ikke var behov for at beskrive markedet for forarbejdet tobak, før den
fastslog, at kartellet kunne have en indvirkning på eksporten af dette produkt.
Endelig har Kommissionen afvist Deltafinas anbringende om, at det tilkom Kommissionen at påvise, at det omhandlede kartel,
der fremstod som et kartel omfattende en enkelt medlemsstat, havde den virkning at udelukke konkurrenter fra andre medlemsstater.
I den forbindelse har Kommissionen bl.a. henvist til betragtning 317 til den anfægtede beslutning.
Rettens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at fortolkningen og anvendelsen af den i artikel 81 EF og 82 EF indeholdte betingelse vedrørende
påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater må tage sit udgangspunkt i formålet med denne betingelse, som er at afgrænse
– for konkurrencerettens vedkommende – fællesskabsrettens gyldighedsområde i forhold til medlemsstaternes rets. Fællesskabsretten
omfatter således alle aftaler og alle former for samordnet praksis, der er egnet til at bringe den frie handel mellem medlemsstaterne
i fare på en måde, der kan skade gennemførelsen af formålene med et indre marked i medlemsstaterne, især gennem en afskærmning
af de nationale markeder eller gennem en ændring af konkurrencestrukturen i fællesmarkedet (Domstolens dom af 31.5.1979, sag
22/78, Hugin Kassaregister og Hugin Cash Registers mod Kommissionen, Sml. s. 1869, præmis 17, og af 25.10.2001, sag C-475/99,
Ambulanz Glöckner, Sml. I, s. 8089, præmis 47).
En vedtagelse, aftale eller samordnet praksis kan kun påvirke handelen mellem medlemsstater, såfremt det på grundlag af en
flerhed af objektive, retlige eller faktiske omstændigheder med tilstrækkelig sandsynlighed kan forudses, at den kan udøve
en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelen mellem medlemsstater på en måde, der kan være til
skade for virkeliggørelsen af målene for et mellemstatsligt enhedsmarked. Desuden må denne indflydelse ikke være ubetydelig
(Domstolens dom af 28.4.1998, sag C-306/96, Javico, Sml. I, s. 1983, præmis 16, og Ambulanz Glöckner-dommen, nævnt ovenfor
i præmis 166, præmis 48).
Således skyldes en påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater i almindelighed en kombination af flere faktorer, som hver
for sig ikke nødvendigvis vil være afgørende (Domstolens dom af 21.1.1999, forenede sager C-215/96 og C-216/96, Bagnasco m.fl.,
Sml. I, s. 135, præmis 47, og af 29.4.2004, sag C-359/01 P, British Sugar mod Kommissionen, Sml. I, s. 4933, præmis 27).
Desuden fremgår det af retspraksis, at selv om artikel 81, stk. 1, EF ikke kræver, at de i bestemmelsen omhandlede karteller
mærkbart har påvirket samhandelen inden for Fællesskabet, kræver den bevis for, at kartellerne kan have en sådan virkning
(jf. Domstolens dom af 23.11.2006, sag C-238/05, Asnef-Equifax og Administración del Estado, Sml. I, s. 11125, præmis 43 og
den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag skal det tages i betragtning, at Kommissionen i den anfægtede beslutning i tilstrækkelig grad har fastslået,
at forarbejdningsvirksomhedernes kartel kunne påvirke handelen mellem medlemsstaterne.
Kommissionen har i særdeleshed med rette i betragtning 316 til den anfægtede beslutning fastslået, at denne betingelse for
anvendelsen af artikel 81 EF var opfyldt, henset til den omstændighed, at forarbejdninsvirksomhedskartellet kunne have en
virkning på eksporten af forarbejdet tobak fra Spanien til de øvrige medlemsstater.
I den henseende bemærkes, som det fremgår af flere passager i den anfægtede beslutning (jf. bl.a. betragtning 20, 23, 27,
32 og 84 til den anfægtede beslutning), at dels indvirker købsprisen på råtobak direkte på prisen på forarbejdet tobak, dels
er spansk forarbejdet tobak i hovedsagen bestemt til eksport. Disse elementer, der som udgangspunkt ikke bestrides af Deltafina,
påviser i tilstrækkeligt omfang, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel kunne have en virkning på eksporten af spansk forarbejdet
tobak, hvorfor Deltafina ikke med rette kan gøre gældende, at Kommissionen ikke har beskrevet »markedskræfterne« på markedet
for det pågældende produkt.
Ved vurderingen af, om betingelsen vedrørende indvirkning på handelen mellem medlemsstater er opfyldt, har Kommissionen taget
hensyn til, at produktet – forarbejdet tobak – befinder sig på et marked, der udgør et senere stadium end det relevante marked.
Imidlertid er denne tilgang, hvilket Deltafina i øvrigt udtrykkeligt har anerkendt i stævningen, i overensstemmelse ikke alene
med retspraksis, hvorefter indvirkningen på samhandelen mellem medlemsstater kan være indirekte (jf. præmis 167), men også
med retningslinjerne vedrørende begrebet påvirkning af handelen i artikel 81 [EF] og 82 [EF]. Af punkt 38 i disse retningslinjer
fremgår det, at »en indirekte indflydelse ofte opstår i relation til produkter, der er beslægtede med dem, der er genstand
for en aftale eller adfærd«, at »der f.eks. kan opstå en indirekte påvirkning, hvor en aftale eller adfærd har indvirkning
på de grænseoverskridende aktiviteter i virksomheder, der anvender eller på anden måde har brug for de produkter, der er genstand
for aftalen eller adfærden«, og at »en sådan påvirkning f.eks. kan opstå, hvor aftalen eller adfærden angår et mellemliggende
produkt, som ikke er genstand for handel, men som anvendes i forbindelse med et færdigprodukt, der er genstand for handel«.
Endvidere modsiges på ingen måde Kommissionens konklusion, hvorefter forarbejdningsvirksomhedernes kartel kan indvirke på
eksporten af spansk forarbejdet tobak og følgelig på samhandelen i Fællesskabet, af erklæringen i betragtning 412 til den
anfægtede beslutning, hvoraf fremgår, at »[Kommissionen] ikke er i besiddelse af afgørende beviser for de reelle virkninger
af de overtrædelser, der er begået af producenter og forarbejdningsvirksomheder på markedet, idet det rent faktisk vil være
umuligt at afgøre efterfølgende, hvilket prisniveau der ville have fundet anvendelse på det spanske marked for råtobak, hvis
den anfægtede praksis ikke havde fundet sted«. Med denne erklæring, der er formuleret i sammenhæng med undersøgelsen af overtrædelsens
grovhed, har Kommissionen begrænset sig til at fastslå, at den ikke præcist kan opgøre i tal, hvad der var den reelle virkning
af forarbejdningsvirksomhedernes kartel på markedet. Kommissionen udelukker imidlertid ikke, at kartellet kan have haft sådanne
virkninger. Tværtimod har Kommissionen, som der redegøres for i præmis 245-259 nedenfor, i den anfægtede beslutning i forbindelse
med vurderingen af overtrædelsens grovhed taget den omstændighed i betragtning, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel fra
1998 havde konkret indvirkning på markedet.
Idet Kommissionens begrundelse i betragtning 316 til den anfægtede beslutning i sig selv af ovennævnte grunde i tilstrækkelig
grad fastslår, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel kunne påvirke handelen mellem medlemsstaterne, er der ikke behov for
at undersøge de kritikpunkter, som Deltafina har gjort gældende til anfægtelse af det argument, som Kommissionen, uden at
det var nødvendigt, har formuleret i betragtning 317 til den anfægtede beslutning, og hvormed det anføres, at »en aftale som
omfatter hele en medlemsstats område, styrker ifølge selve sin natur opdelingen i nationale markeder, hvorved den hæmmer den
med EF-traktaten tilstræbte økonomiske sammenvoksning«.
Hvad angår mærkbarheden af forarbejdningsvirksomhedernes kartels påvirkning af samhandelen må det fastslås, at Kommissionen
i betragtning 317 til den anfægtede beslutning har gjort gældende, at det nævnte kartel omfattede alle de i Spanien anerkendte
forarbejdningsvirksomheder, at disse hvert år opkøbte så godt som den samlede mængde af råtobak produceret i Spanien, at kartellet
omfattede al opkøbt råtobak, og at råtobakken, når den var blevet forarbejdet, i overvejende grad blev solgt til eksport.
Disse forskellige elementer underbygger i tilstrækkelig grad, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel kunne have en mærkbar
virkning på samhandelen i Fællesskabet.
Det følger af ovenstående betragtninger, at det tredje anbringende må forkastes som ugrundet.
Der kan derfor ikke gives medhold i påstanden om annullation af den anfægtede beslutning.
3.
Påstanden om nedsættelse af bødens størrelse

Det fjerde anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 2 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes
punkt 1A og punkt 5, litra d), proportionalitetsprincippet og princippet om »ligebehandling og lige straf« og vedrørende manglende
begrundelse
Sammendrag af den anfægtede beslutning
I betragtning 404-458 til den anfægtede beslutning har Kommissionen undersøgt spørgsmålet om de bøder, der skal pålægges beslutningens
adressater.
I betragtning 405 til den anfægtede beslutning har Kommissionen bemærket, at den for at fastsætte bødens størrelse skal tage
hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed.
For som et første skridt at fastsætte grundbeløbet på baggrund af grovheden har Kommissionen i betragtning 407-414 til den
anfægtede beslutning vurderet de omhandlede overtrædelsers grovhed i sig selv.
Derfor har Kommissionen i betragtning 407 til den anfægtede beslutning først anført, at den for at foretage en sådan vurdering
skal tage hensyn til overtrædelsens art, dens konkrete indvirkning på markedet, når den kan måles, og udstrækningen af det
relevante geografiske marked.
Kommissionen har dernæst i betragtning 408 til den anfægtede beslutning fastslået, at »produktionen af råtobak i Spanien udgør
12% af EU’s produktion«, at »dyrkningsarealet i landet er 14 571 hektar og er koncentreret i de selvstyrende regioner Extremadura
(84%), Andalusien (11,5%) og Castilien-Léon (3%)«, og at »markedet er ret begrænset og fortrinsvis koncentreret i en enkelt
spansk region«.
I betragtning 409 til den anfægtede beslutning har Kommissionen oplyst, at »overtrædelsen imidlertid må anses for at være
meget alvorlig, da den går ud på at fastsætte priserne på råtobaksorterne i Spanien og at fordele mængderne«.
Hvad angår især producentrepræsentanterne har Kommissionen i betragtning 410 til den anfægtede beslutning anført, at disse
har deltaget i aftaler og/eller former for samordnet praksis, der overvejende har haft til formål at fastsætte prisgafler
for hver kvalitetstype inden for den enkelte råtobaksort – inden for hvilke de derefter forhandlede om den endelige leveringspris
på råtobak – og for den gennemsnitlige mindstepris pr. producent og pr. producentsammenslutning. Kommissionen har tilføjet,
at mens marginerne inden for disse prisgafler var meget brede og kunne svinge mellem 100% som minimum og 380% som maksimum
for hver kvalitet inden for en og samme råtobaksort, tilsigtede producentrepræsentanterne imidlertid ved at aftale den gennemsnitlige
mindstepris – pr. producent og pr. producentsammenslutning – at forhøje råtobakkens endelige salgspris over det niveau, der
ville være fremkommet ved en fri konkurrence.
Hvad angår de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina har Kommissionen i betragtning 411 til den anfægtede beslutning
understreget, at disse ud over den omstændighed, at de også afstemte prisgaflerne for hver kvalitet og de yderligere betingelser,
»indgik hemmelige aftaler om flere andre aspekter vedrørende priser og salgsmængder og især den (maksimale) gennemsnitlige
leveringspris for hver råtobaksort (omfattende alle kvaliteter) og den mængde råtobak, hver forarbejdningsvirksomhed skulle
købe«. Kommissionen har tilføjet, at forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina fra 1998 endvidere vedtog komplekse kompensations-
og overførselsmekanismer med henblik på at sikre overholdelsen af de hemmelige aftaler om priser og mængder.
Kommissionen har endelig i betragtning 412 til den anfægtede beslutning anført, at den »ikke er i besiddelse af afgørende
beviser for de reelle virkninger af de overtrædelser, der er begået af producenter og forarbejdningsvirksomheder på markedet«,
idet »det vil være umuligt at afgøre efterfølgende, hvilket prisniveau der ville have fundet anvendelse på det spanske marked
for råtobak, hvis den anfægtede praksis ikke havde fundet sted«. I den efterfølgende betragtning har Kommissionen anført,
at »man ikke desto mindre kan sige, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel i hvert fald fra 1998 på grundlag af den hemmelige
koordinering af priser og mængder før og efter indgåelsen af dyrkningskontrakter og indtil afslutningen af de endelige transaktioner
blev anvendt og håndhævet fuldt ud […] og må have haft en reel indvirkning på markedet«.
I betragtning 414 til den anfægtede beslutning har Kommissionen anført, at det på baggrund af foranstående gennemgang må fastslås,
at de to overtrædelser skal kvalificeres som »meget alvorlige«. Kommissionen præciserer dog, at den »vil tage hensyn til produktmarkedets
relativt begrænsede størrelse«.
Dernæst har Kommissionen behandlet de pågældende virksomheder forskelligt, idet den har fundet det passende at »tage hensyn
til hver virksomheds specifikke vægt og dermed den ulovlige adfærds reelle indflydelse på konkurrencen, for at den pålagte
bødes afskrækkende virkning kan afpasses i forhold til virksomhedens bidrag til den ulovlige adfærd, der skal straffes« (betragtning
415 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen sondrer således mellem forarbejdningsvirksomhedernes kartel (betragtning 416-424 til den anfægtede beslutning)
og producentrepræsentanternes kartel (betragtning 425-431 til den anfægtede beslutning).
Hvad angår forarbejdningsvirksomhedernes kartel finder Kommissionen, at »bøderne bør være afstemte i forhold til de enkelte
implicerede parters bidrag til den ulovlige adfærd og deres markedsstilling« (betragtning 416 til den anfægtede beslutning).
I den henseende har Kommissionen udtalt, at »Deltafina som udgangspunkt bør pålægges den højeste bøde på grund af dets stærke
markedsstilling som største aftager af spansk forarbejdet tobak (Deltafinas handelsforbindelser med Cetarsa, Agroexpansión
og Taes er beskrevet i betragtning 20, 21 og 27)«. Ifølge Kommissionen »følger det af denne købekraft, at Deltafina havde
større kapacitet end nogen anden til at indvirke på de spanske forarbejdningsvirksomheders adfærd« (betragtning 417 til den
anfægtede beslutning).
Hvad angår de spanske forarbejdningsvirksomheder har Kommissionen fundet, at disses »bidrag« til den ulovlige praksis »kan
anses for at have været stort set ens« (betragtning 418 til den anfægtede beslutning). Den har imidlertid vurderet, at der
bør tages hensyn til forarbejdningsvirksomhedernes forskellige størrelse og markedsandele.
På det grundlag har Kommissionen inddelt de spanske forarbejdningsvirksomheder i tre kategorier:
–        I første kategori placeres Cetarsa, henset til den omstændighed, at Cetarsa med en andel på ca. 67% af markedet for køb af
spansk råtobak er langt den største spanske forarbejdningsvirksomhed og af den grund bør pålægges den højeste bøde (betragtning
419 til den anfægtede beslutning).
–        I anden kategori placeres Agroexpanción og WWTE, henset til, at de hver især har en markedsandel på ca. 15% og bør pålægges
en bøde med samme grundbeløb (betragtning 420 til den anfægtede beslutning).
–        I tredje kategori placeres Taes, henset til, at Taes alene har en markedsandel på 1,6% og derfor skal pålægges det laveste
grundbeløb (betragtning 421 til den anfægtede beslutning).
For at sikre, at bøden har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning, har Kommissionen fundet det nødvendigt at anvende en multiplikatorfaktor
på det grundbeløb, der pålægges WWTE og Agroexpansión. Kommissionen har i den henseende gjort gældende, at selv om de to selskaber
har relativt små markedsandele i Spanien, tilhører de multinationale selskaber, der er i besiddelse af en »betydelig økonomisk
og finansiel styrke«, og at »[de] i øvrigt har ageret under deres respektive moderselskabers afgørende indflydelse« (betragtning
422 til den anfægtede beslutning). Kommissionen har følgelig fundet det nødvendigt at hæve grundbeløbet for den bøde, der
pålægges de nævnte selskaber, med en multiplikatorfaktor, der tager hensyn til dels størrelsen på de koncerner, de tilhører,
dels deres størrelse målt i forhold til andre spanske forarbejdningsvirksomheder (betragtning 423 til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har således anvendt en multiplikatorfaktor på 1,5 – dvs. en forhøjelse på 50% – på grundbeløbet for bøden til
WWTE og en multiplikatorfaktor på 2 – dvs. en forhøjelse på 100% – på grundbeløbet for bøden til Agroexpansión.
Under hensyntagen til disse forskellige elementer har Kommissionen i betragtning 424 til den anfægtede beslutning fastsat
grundbeløbet for bøderne som følger:
–        Deltafina:          8 000 000 EUR
–        Cetarsa:                   8 000 000 EUR
–        WWTE:                   1 800 000 EUR x 1,5 = 2 700 000 EUR
–        Agroexpansión: 1 800 000 EUR x 2 = 3 600 000 EUR
–        Taes:                   200 000 EUR
Hvad endelig angår producentrepræsentanterne har Kommissionen fundet, at hver af disse alene bør pålægges en symbolsk bøde
på 1 000 EUR (betragtning 425 og 430 til den anfægtede beslutning). Kommissionen har begrundet denne holdning bl.a. med den
omstændighed, at »de regler, der ligger til grund for de kollektive forhandlinger om standardkontrakterne, kunne skabe betydelig
usikkerhed om, hvorvidt producentrepræsentanternes og forarbejdningsvirksomhedernes adfærd i den præcise sammenhæng med de
kollektive forhandlinger om standardkontrakterne var lovlig« (betragtning 428 til den anfægtede beslutning). Kommissionen
har endvidere bemærket, at »det [var] offentligt kendt, at der foregik forhandlinger om standardkontrakter, og hvad disse
resulterede i, og ingen myndigheder havde nogensinde betvivlet, at de var forenelige med EU-retten eller spansk lovgivning,
inden denne procedure blev indledt« (betragtning 429 til den anfægtede beslutning).
Parternes argumenter
Til støtte for det fjerde anbringende, der er anført subsidiært, har Deltafina i det væsentlige hævdet, at Kommissionen i
sin vurdering af grovheden af overtrædelsen og ved fastsættelsen af grundbeløbet for den pålagte bøde ikke har overholdt retningslinjerne
og har tilsidesat proportionalitetsprincippet og princippet om »ligebehandling og lige straf«. Deltafina har endvidere gjort
gældende, at den anfægtede beslutning ikke er tilstrækkeligt begrundet.
I forbindelse med det fjerde anbringende har Deltafina formuleret en række klagepunkter og argumenter, der kan inddeles i
syv led.
For det første har Deltafina kritiseret den omstændighed, at Kommissionen har kvalificeret overtrædelsen som »meget alvorlig«,
selv om den havde medgivet, at det relevante marked havde en »relativt begrænset størrelse«.
For det andet har Deltafina bebrejdet Kommissionen, at den har kvalificeret overtrædelsen som »meget alvorlig«, selv om den
ikke var i besiddelse af noget bevis for, at overtrædelsen skulle have haft konkret indvirkning på markedet, og at Kommissionen
følgelig har tilsidesat retningslinjernes punkt 1A. Under henvisning til en rapport af 13. januar 2005, udarbejdet af Deltafinas
økonom, har Deltafina anført, at det fremgår af rapporten, at den anfægtede adfærd sandsynligvis ikke har haft virkning på
det spanske marked for råtobak. Det skulle i rapporten være godtgjort, at priserne på den vigtigste spanske tobakssort i overtrædelsesperioden
– langt fra at stabilisere sig eller blive lavere – har undergået en stigning på 21%, og at priserne på spansk tobak i samme
periode »har udvist en overvejende overensstemmelse med europæiske og […] globale priser«.
For det tredje har Deltafina hævdet, at den anfægtede beslutning modsiger sig selv, i det omfang Kommissionen i betragtning
413 har anført, at »forarbejdningsvirksomhedernes kartel blev anvendt og håndhævet fuldt ud«, og på den anden side har hævdet
det modsatte i betragtning 85, 88, 111, 113, 122, 126, 130, 133, 144, 175, 186, 206, 229, 231-233, 235, 239, 244, 255-257,
284, 294-296, 307 og 319.
For det fjerde har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen har fordrejet de faktiske omstændigheder ved i betragtning 417
til den anfægtede beslutning at oplyse, at Deltafina er hovedaftager af spansk forarbejdet tobak, og at virksomhedens købekraft
har medvirket til at indvirke på de spanske forarbejdningsvirksomheders adfærd. Til støtte for disse påstande har Deltafina
på ny henvist til sin økonoms rapport af 13. januar 2005 og især til dennes oversigt nr. 5, hvoraf fremgår, at Deltafinas
gennemsnitlige markedsandel hvad angår køb af spansk forarbejdet tobak i den periode, overtrædelsen varede, var 27,5%, Dimons
(herunder Agroexpansión) 25,2%, Cetarsas 31,6%, og for Standard Commercial Tobacco Co., Inc. (herunder WWTE) var den ca. 15%.
Deltafina har endvidere gjort gældende, at virksomheden, i modsætning til det oplyste i sammendraget af den anfægtede beslutning,
der i overensstemmelse med artikel 30 i forordning nr. 1/2003 blev offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
, ikke er »tre af de spanske forarbejdningsvirksomheders største kunde«. Under henvisning til nævnte rapports oversigt nr. 7
har Deltafina præcicseret, at virksomheden i den periode, overtrædelsen varede, opkøbte søsterselskabet Taes’ samlede produktion,
i gennemsnit 32,3% af Cetarsas produktion og gennemsnitligt 19,8% af Agroexpansións produktion, samt en lille del af WWTE’s
produktion. Ifølge Deltafina var Cetarsas vigtigste kunde en »historisk kunde«, som Cetarsa var knyttet til, Altadis SA (tidligere
Tabacalera), Agroexpansións største kunde var gruppen Dimon, og WWTE’s var gruppen Standard.
Endelig har Deltafina kritiseret Kommissionens holdning, ifølge hvilken man for at fastlægge markedsandelene på markedet for
køb af spansk forarbejdet tobak skal udelukke de overdragelser, der har fundet sted mellem Cetarsa og Tabacalera/Altadis (jf.
præmis 218 nedenfor).
For det femte har Deltafina oplyst, at Kommissionen i den anfægtede beslutning medgiver, at »de regler, der ligger til grund
for de kollektive forhandlinger om standardkontrakter, kunne skabe betydelig usikkerhed om, hvorvidt producentrepræsentanternes
og forarbejdningsvirksomhedernes adfærd var lovlig« (betragtning 428 til den anfægtede beslutning), og at »det [var] offentligt
kendt, at der foregik forhandlinger om standardkontrakter, og hvad disse resulterede i, og ingen myndigheder havde nogen sinde
betvivlet, at de var forenelige med EU-retten eller spansk lovgivning, inden denne procedure blev indledt« (betragtning 429
til den anfægtede beslutning). Deltafina har anført, at de nævnte omstændigheder har ført Kommissionen til alene at pålægge
producenterne en symbolsk bøde på 1 000 EUR, og har kritiseret den omstændighed, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning
har forklaret, hvorfor samme løsning ikke gjorde sig gældende i Deltafinas tilfælde. Deltafina har endvidere hævdet, at Kommissionen
har tilsidesat retningslinjernes punkt 5, litra d), hvoraf fremgår, at »[b]egrundelsen for sådanne […] bøder bør anføres i
beslutningen«, når en symbolsk bøde på 1 000 EUR pålægges.
For det sjette har Deltafina under henvisning til »lige straf« bebrejdet Kommissionen, at den ikke i forbindelse med vurderingen
af overtrædelsens grovhed har taget hensyn til den omstændighed, at virksomheden ikke – til forskel fra de spanske forarbejdningsvirksomheder
– lægges til last at have udvist nogen »ulovlig karteladfærd eller ført vertikale forhandlinger med producenterne og disses
sammenslutninger og kooperativer«.
Endelig har Deltafina for det syvende anført, at Kommissionen har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, eftersom den mærkbart
er afveget fra sin tidligere praksis på området for beregning af størrelsen på bøder i forhold til karteller med virksomheder,
der alene er aktive på det produktmarked, hvor den strafbare adfærd er foregået. Under henvisning til endnu en rapport fra
Deltafinas økonom af 13. januar 2005 har virksomheden gjort gældende, at den slags karteller i perioden 1991-2004 er blevet
straffet med bøder, hvis størrelse i gennemsnit var 0,91% af det relevante markeds værdi. Deltafina har endvidere bebrejdet
Kommissionen, at den ikke i den anfægtede beslutning har redegjort for begrundelsen for, hvorfor den har fundet det nødvendigt
således at afvige fra sin tidligere praksis.
Deltafina har på baggrund af det ovenstående over for Retten påstået nedsættelse af bødens størrelse.
Kommissionen har gjort gældende, at den ikke kan tiltræde et eneste af fjerde anbringendes led.
Kommissionen har for det første anført, at den ved fastsættelsen af bødens grundbeløb har taget hensyn til det relevante markeds
begrænsede størrelse, og det endog selv om den omhandlede overtrædelse efter sin art var »meget alvorlig«.
For det andet har Kommissionen afvist Deltafinas argument om, at Kommissionen ikke var i besiddelse af noget bevis for, at
den omhandlede overtrædelse har haft konkret indvirkning på markedet.
I den henseende har Kommissionen først anført, at former for restriktiv praksis, der består i fastsættelse af priserne og
opdelingen af forsyningskilderne, i sig selv udgør meget grove overtrædelser, selv i fravær af beviser for konkrete indvirkninger
af en sådan praksis på markedet (Rettens dom af 14.5.1998, sag T-348/94, Enso Española mod Kommissionen, Sml. II, s. 1875,
præmis 232, og dommen i sagen European Night Services m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 77 ovenfor, præmis 136).
For det andet har Kommissionen under henvisning til betragtning 413 til den anfægtede beslutning gentaget, at forarbejdningsvirksomhedernes
kartel blev anvendt og håndhævet fuldt ud i det mindste fra 1998, og hævdet, at kartellet derfor med rimelighed kan anses
for at have haft indvirkning på markedet, selv om denne ikke kan måles. Kommissionen har tilføjet, at hvis kartellet ikke
var i stand til at have nogen indvirkning på prisudviklingen på råtobak, havde forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina ikke
haft nogen grund til at deltage i kartellet i mere end fem år.
Kommissionen har endelig hævdet, at rapporten af 13. januar 2005 fra Deltafinas økonom ikke godtgør, at forarbejdningsvirksomhedernes
kartel var uden konkret indvirkning på markedet.
For det tredje har Kommissionen gjort gældende, at det, den hævder i betragtning 413 til den anfægtede beslutning, ikke modsiges
af nogen af de betragtninger, Deltafina har nævnt.
For det fjerde har Kommissionen anført, at den ikke har begået en fejl ved at hævde, at Deltafina havde en stærk markedsstilling
på det spanske marked for køb af råtobak.
I den henseende har Kommissionen anført, at den af Deltafina udpegede økonom i sin rapport af 13. januar 2005 har opført Cetarsa
blandt aftagerne af forarbejdet tobak, mens denne dog ikke har købt forarbejdet tobak hos tredjemand. Kommissionen har hævdet,
at hvis denne økonom ønsker at inkludere Cetarsas salg til Tabecalera/Altadis i det samlede salg på det spanske marked af
forarbejdet tobak, er oplysningerne i økonomens rapport ikke realistiske, henset til, at disse salg »ikke kan sammenlignes
med salg til tredjeparteksportører (som Universal/Deltafina, Standard og Dimon), der er grundlaget for dynamikken i forarbejdningsvirksomhedernes
kartel«. Kommissionen har oplyst, at Cetarsa indtil midten af 1990’erne praktisk talt solgte al den tobak, denne forarbejdede,
til Tabacalera, og at de to virksomheder i det mindste indtil 1998 var under statskontrol. Kommissionen har derfor vurderet,
at de handelsmæssige transaktioner mellem Tabacalera og Cetarsa i forarbejdningsvirksomhedernes kartels første år, dvs. 1996-1998,
svarede til salg inden for en og samme gruppe, og at de ikke kan medtages i beregningen af mængden af den tobak, der er købt
af tredjemand (»eksporttobakken«). Ifølge Kommissionen er Deltafinas gennemsnitlige markedsandel – når Cetarsas salg til Tabacalera/Altadis
ikke medregnes – på markedet for køb af forarbejdet tobak i Spanien i 1996-2001 klart over 27,5% og er under alle omstændigheder
den største.
Kommissionen har tilføjet, at Deltafina uden tvivl ligeledes var Cetarsas, Agroexpansións og Taes’ vigtigste kunde.
Endelig har Kommissionen under henvisning til visse nærmere passager i den anfægtede beslutning gjort gældende, at Deltafina
havde flere »handelsmæssige forbindelser« med forarbejdningsvirksomhederne, »idet Deltafina sammen med Cetarsa havde underskrevet
kontrakter om forarbejdning og tærskning af en del af Taes’ og Agroexpansións tobak«.
Ifølge Kommissionen indtog Deltafina takket være Taes’, Agroexpansións og Cetarsas køb af tobak samt indgåelsen af kontrakter
med Cetarsa om forarabejdning af tobak fra Taes, en »helt igennem særlig« stilling på det spanske marked.
For det femte har Kommissionen hævdet, at den i den anfægtede beslutning i tilstrækkeligt omfang har begrundet sin vurdering
af konsekvenserne af den usikkerhed, de spanske retsregler har skabt for de forskellige berørte virksomheders og sammenslutningers
adfærd.
For det sjette har Kommissionen afvist kritikken vedrørende den manglende hensyntagen til den omstændighed, at Deltafina ikke
er blevet bebrejdet at have deltaget »i møderne og i ulovlige vertikale forhandlinger« med producenterne og disses sammenslutninger
og kooperativer.
For det syvende har Kommissionen gjort gældende, at den ikke på noget tidspunkt hverken formelt eller uformelt har påtaget
sig at overholde den praksis for beregning af bødernes størrelse, som Deltafina har påberåbt sig. Endvidere har Kommissionen
bemærket, at den i henhold til forordning nr. 1/2003 har et bredt skøn ved beregningen af bødernes størrelse, at den skal
vurdere overtrædelsens grovhed på grundlag af flere forhold, der ikke figurerer på en bindende eller udtømmende liste over
kriterier, der skal tages hensyn til, og at Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv udgør en retlig ramme
for bøder på konkurrenceområdet, idet den retlige ramme alene er fastsat i forordning nr. 1/2003.
Rettens bemærkninger
Før gennemgangen af Deltafinas argumenter fremsættes en række generelle bemærkninger om beregningen af bøders størrelse, og
især om vurderingen af overtrædelsens grovhed.
–       Generelle bemærkninger
I henhold til artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 skal der »[v]ed fastlæggelse af bødens størrelse […] tages hensyn
til både overtrædelsens grovhed og varighed«. Samme angivelse fremgik af artikel 15, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 17,
der var gældende på tidspunktet for overtrædelsen i nærværende sag.
Ifølge fast retspraksis har Kommissionen et vist skøn ved udmålingen af bødernes størrelse, for at virksomhederne tilskyndes
til at overholde konkurrencereglerne (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-150/89, Martinelli mod Kommissionen, Sml. II, s. 1165,
præmis 59, af 11.12.1996, sag T-49/95, Van Megen Sports mod Kommissionen, Sml. II, s. 1799, præmis 53, og af 21.10.1997, sag
T-229/94, Deutsche Bahn mod Kommissionen, Sml. II, s. 1689, præmis 127).
Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at grovheden af overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler skal fastslås
på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning,
uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (Domstolens
dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod
Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 241, og dommen i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 129).
I nærværende sag fremgår det af den anfægtede beslutning, at Kommissionen har beregnet de pålagte bøders størrelse på grundlag
af den generelle metode, den har fastsat i retningslinjerne, også selv om den ikke udtrykkeligt nævner disse i den anfægtede
beslutning.
Selv om retningslinjerne ikke kan anses for retsregler, som vedkommende myndighed under alle omstændigheder er forpligtet
til at overholde, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som vedkommende myndighed ikke
kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive grunde, som er i overensstemmelse med princippet om ligebehandling (Domstolens
dom af 18.5.2006, sag C-397/03 P, Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, Sml. I, s. 4429,
præmis 91). Det forhold, at Kommissionen i retningslinjerne har præciseret sin tilgang til vurderingen af en overtrædelses
grovhed, er ikke til hinder for, at den vurderer overtrædelsen samlet på grundlag af alle de relevante omstændigheder, herunder
de elementer, som ikke udtrykkeligt er nævnt i retningslinjerne (Rettens dom af 14.12.2006, forenede sager T-259/02 – T-264/02
og T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5169, præmis 237).
Ifølge den i retningslinjerne fastsatte metode tager Kommissionen ved beregningen af de bøder, der skal pålægges de berørte
virksomheder, udgangspunkt i et bestemt beløb, som fastsættes på grundlag af overtrædelsens grovhed »i sig selv«. Ved vurderingen
af denne grovhed skal der tages hensyn til overtrædelsens art, dens konkrete indvirkning på markedet – når den kan måles –
og det berørte geografiske markeds udstrækning (retningslinjernes punkt 1A, første afsnit).
I den forbindelse klassificeres overtrædelserne i tre kategorier, nemlig »lidet alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige
beløbsramme for bøderne går fra 1 000 til 1 mio. EUR, »alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme går
fra 1 mio. til 20 mio. EUR, og »meget alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme går fra 20 mio. EUR
(punkt 1A, andet afsnit, første til tredje led). Hvad angår de meget alvorlige overtrædelser har Kommissionen præciseret,
at det i det væsentlige drejer sig om horisontale begrænsninger såsom »priskarteller« og markedsopdelende karteller eller
andre former for praksis, der er til skade for det indre marked, såsom begrænsninger, der tager sigte på at isolere nationale
markeder eller klare tilfælde af misbrug af en dominerende stilling begået af virksomheder, der har en monopollignende stilling
(punkt 1A, andet afsnit, tredje led).
Det bemærkes, at de tre aspekter af vurderingen af overtrædelsens grovhed nævnt ovenfor i præmis 231 ikke vejer lige tungt
i den samlede vurdering. Navnlig for kvalificeringen af en overtrædelse som »meget alvorlig« spiller dens art en væsentlig
rolle. I denne henseende fremgår det af beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser i retningslinjerne, at aftaler eller
samordnet praksis, der især har til formål at fastsætte priser eller at opdele markedet, alene på grund af deres egen beskaffenhed
kan føre til kvalifikationen »meget alvorlig«, uden at det er fornødent at beskrive den pågældende adfærd nærmere ved at angive
dens særlige virkning eller geografiske udstrækning. At det forholder sig således, bekræftes af, at der i beskrivelsen af
alvorlige overtrædelser udtrykkeligt henvises til indflydelse på markedet og til virkninger inden for store dele af fællesmarkedet,
mens der derimod i beskrivelsen af meget alvorlige overtrædelser ikke opstilles noget krav om en konkret indflydelse eller
om fremkaldelse af virkninger inden for et bestemt geografisk område (jf. i denne retning Rettens dom af 27.7.2005, forenede
sager T-49/02 – T-51/02, Brasserie nationale m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3033, præmis 178, og af 25.10.2005, sag T-38/02,
Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 150).
Der er en indbyrdes sammenhæng mellem de tre aspekter af vurderingen af overtrædelsens grovhed, for så vidt som en høj grad
af grovhed i forhold til et eller flere af aspekterne kan kompensere for overtrædelsens mindre grovhed i andre aspekter (dommen
i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 230, præmis 241).
–       Om første led vedrørende den manglende hensyntagen til produktmarkedets relativt begrænsede størrelse
Det fremgår af betragtning 408 til den anfægtede beslutning, at Kommissionen i sin vurdering af overtrædelsens grovhed har
taget hensyn til den begrænsede størrelse af såvel det relevante geografiske marked som produktmarkedet.
Det fremgår af betragtning 408, sammenholdt med betragtning 409 til den anfægtede beslutning (jf. præmis 184 ovenfor), og
især af anvendelsen af adverbiet »dog« i sidstnævnte betragtning, at Kommissionen har vurderet, at overtrædelsen til trods
for disse markeders begrænsede størrelse skulle kvalificeres som »meget alvorlig«, idet den »bestod i fastsættelse af priserne
for råtobaksorterne i Spanien og fordelingen af mængderne«.
Det må først fastslås, at denne vurdering er fuldt begrundet.
Hvad angår det geografiske markeds udstrækning udgør denne ifølge retningslinjerne kun ét af de tre relevante kriterier, der
skal tages hensyn til ved den samlede vurdering af overtrædelsens grovhed. Blandt disse indbyrdes sammenhængende kriterier
har overtrædelsens art en afgørende betydning (jf. præmis 233 og 234 ovenfor).
Det står klart, at den overtrædelse, der er lagt forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina til last, og som består i fastsættelse
af priserne på de forskellige råtobaksorter i Spanien og i fordelingen af mængderne af den råtobak, der kan købes hos producenterne,
ifølge sin art udgør en meget grov overtrædelse. Det bemærkes i den henseende, at aftaler og samordnet praksis, som består
i direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller andre transaktionsvilkår, begrænsning af eller kontrol
med produktion, afsætning, teknisk udvikling eller investeringer, opdeling af markeder eller forsyningskilder, i henhold til
artikel 81, stk. 1, litra a), b) og c), EF er udtrykkeligt uforenelige med fællesmarkedet. Overtrædelser af denne type, navnlig
sådanne, som vedrører horisontale aftaler, er af retspraksis kvalificeret som særligt grove, eftersom de indebærer et direkte
indgreb i de væsentlige konkurrenceparametre på det pågældende marked (Rettens dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Thyssen Stahl
mod Kommissionen, Sml. II, s. 347, præmis 675) eller åbenbare overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler (Rettens dom
af 14.5.1998, sag T-311/94, BPB de Eendracht mod Kommissionen, Sml. II, s. 1129, præmis 303). Det skal ligeledes bemærkes,
at meget alvorlige overtrædelser i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i retningslinjernes punkt 1A, andet afsnit,
tredje led, »hovedsagelig drejer sig om horisontale begrænsninger såsom priskarteller og markedsopdelende karteller«. Hertil
kan tilføjes den omstændighed, der er omtalt i betragtning 411 til den anfægtede beslutning, at forarbejdningsvirksomhedernes
kartel omfattede et hemmeligt aspekt, der udgør et forhold, som kan forøge grovheden af overtrædelsen.
Endvidere er det geografiske markeds udstrækning ikke et selvstændigt kriterium i den forstand, at kun overtrædelser, der
faktisk berører de fleste medlemsstater, kan kvalificeres som »meget alvorlige«. Det fremgår hverken af traktaten, forordning
nr. 17 eller forordning nr. 1/2003, retningslinjerne eller retspraksis, at kun geografisk set meget omfattende begrænsninger
kan kvalificeres således (jf. i denne retning Rettens dom af 18.7.2005, sag T-241/01, Scandinavian Airlines System mod Kommissionen,
Sml. II, s. 2917, præmis 87).
Følgelig er den begrænsede udstrækning af det omhandlede geografiske marked ikke til hinder for, at overtrædelsen i nærværende
sag kvalificeres som »meget alvorlig«.
Denne løsning gælder så meget desto mere hvad angår det relevante produkmarkeds begrænsede størrelse, henset til, at produktmarkedets
størrelse i princippet ikke er et element, som obligatorisk skal tages i betragtning, men alene et relevant element blandt
andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og beregningen af bødens størrelse (jf. i denne retning dommen i sagen Dalmine
mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 132).
Det skal dernæst bemærkes, at selv om Kommissionen har fundet, at det relevante geografiske markeds og produktmarkeds begrænsede
størrelse ikke var til hinder for, at overtrædelsen blev kvalificeret som meget alvorlig, har den ikke desto mindre fuldt
ud taget hensyn til den begrænsede størrelse i forbindelse med fastsættelsen af grundbeløbet for bøderne, der er udmålt på
grundlag af overtrædelsens grovhed (jf. især betragtning 414 til den anfægtede beslutning). Kommissionen har således alene
fastsat et grundbeløb på 8 000 000 EUR for Deltafina, mens den dog ifølge retningslinjerne, henset til, at der var tale om
en meget alvorlig overtrædelse, kunne have fastsat et grundbeløb på mindst 20 000 000 EUR.
På grundlag af det ovenstående må det fjerde anbringendes første led forkastes.
–       Det andet led vedrørende vurderingen af den konkrete indvirkning af overtrædelsen på markedet
Det bemærkes indledningsvis, at det fremgår af retningslinjernes punkt 1A, første afsnit, at der »[v]ed vurderingen af overtrædelsens
grovhed skal […] tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet – når den kan måles
– og det berørte markeds udstrækning«.
Det skal endvidere bemærkes, at overtrædelsens art spiller en væsentlig rolle for kvalificeringen af overtrædelser som meget
alvorlige, og at aftaler eller samordnet praksis, der har til formål at fastsætte priser eller at opdele markedet, alene på
grund af deres egen beskaffenhed kan føre til kvalificeringen »meget alvorlig«, uden at det er fornødent at beskrive den pågældende
adfærd nærmere ved at angive dens særlige indvirkning eller geografiske udstrækning (jf. præmis 233 ovenfor).
Kommissionen har i den anfægtede beslutning i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed taget den omstændighed
i betragtning, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel fra 1998 havde haft konkret indvirkning på markedet, selv om Kommissionen
dels allerede på grundlag af overtrædelsens art havde kvalificeret denne som »meget alvorlig« (betragtning 409-411 til den
anfægtede beslutning), dels havde vurderet, at den nævnte indvirkning ikke kunne opgøres i præcise tal (betragtning 412 til
den anfægtede beslutning).
Når Kommissionen således har valgt at tage hensyn til overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet, skal den fremlægge
indicier, der er konkrete, troværdige og tilstrækkelige til at bedømme den faktiske påvirkning, som overtrædelsen har kunnet
have på konkurrencen på det pågældende marked (jf. i denne retning Rettens dom af 27.9.2006, sag T-322/01, Roquette Frères
mod Kommissionen, Sml. II, s. 3137, præmis 73-75).
Kommissionen har i det foreliggende tilfælde i den del af den anfægtede beslutning, der omhandler vurderingen af overtrædelsens
grovhed (jf. betragtning 413 til den anfægtede beslutning), for at fastslå, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel fra 1998
havde reel indvirkning på markedet, ikke tilvejebragt sådanne oplysninger, men begrænset sig til at henvise til den omstændighed,
at dette kartel fra det nævnte tidspunkt havde været anvendt og håndhævet fuldt ud, hvilket alene kan betragtes som et begyndende
tegn på eksistensen af sådanne virkninger (jf. præmis 252 nedenfor).
Den omstændighed, at Kommissionen i denne del af den anfægtede beslutning ikke i tilstrækkelig grad har godtgjort, at forarbejdningsvirksomhedernes
kartel har haft konkret indvirkning på markedet, har imidlertid ingen indflydelse på kvalificeringen af overtrædelsen som
»meget alvorlig«. Denne kvalificering forbliver nemlig fuldt ud passende på grund af den nævnte overtrædelses egen beskaffenhed
(jf. præmis 233, 238, 239 og 246 ovenfor).
Desuden er Retten af den opfattelse, som led i dens fulde prøvelsesret, at dette fravær af tilstrækkelig bevisførelse for
konkret indvirkning på markedet ikke kan påvirke bødens grundbeløb, der er fastsat af Kommissionen på grundlag af overtrædelsens
grovhed.
Henset til den omstændighed, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel omfattede alle de i Spanien anerkendte forarbejdningsvirksomheder,
at disse hvert år opkøbte så godt som den samlede mængde af råtobak produceret i Spanien, og at kartellet omfattede al råtobak,
der var opkøbt af de nævnte forarbejdningsvirksomheder, skal det for det første bemærkes, at den effektive iværksættelse af
nævnte kartel udgør et begyndende tegn på eksistensen af indvirkninger på markedet.
For det andet må det fastslås, at den anfægtede beslutning i andre dele end den, der vedrører vurderingen af overtrædelsens
grovhed, indeholder oplysninger om kartellets konkrete indvirkning på markedet.
Kommissionen har således i betragtning 173 til den anfægtede beslutning anført, at »prisstigninger, der fandt sted i årene
forud [for 1998], ophørte, og priserne faldt endda«. Kommissionen har i en erklæring af 15. februar 2002 tilføjet, at Agroexpansión
har oplyst, at »de spanske forarbejdningsvirksomheder under produktionsåret 1998/1999 generelt har overholdt de beskrevne
kompromisser«, og at »det således for første gang er lykkedes at tilføre markedet en vis stabilitet, der har bremset tidligere
års stigninger i købspriserne og afbalanceret magten under de fælles forhandlinger med produktionssektoren«.
Kommissionen har ligeledes i betragtning 301 til den anfægtede beslutning oplyst, at den maksimale gennemsnitlige leveringspris,
som forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina enedes om, »fastsætter […] meget direkte den endelige pris, der er betalt for
hver enkelt råtobaksort«, og at »overtrædelsens virkning på konkurrencen har været mærkbar i det omfang forarbejdningsvirksomhederne,
der aftalte [den maksimale] gennemsnitlige leveringspris, der skulle betales producenterne, således i maksimalt omfang opnåede
at regulere og til deres fordel nedsætte de slutpriser, de betalte producenterne, til under det niveau, der ville være fremkommet
ved fri konkurrence«.
Endelig har Kommissionen i betragtning 314 til den anfægtede beslutning oplyst, at det fremgår af det skema, der indgår i
betragtning 38 til den nævnte beslutning, at »priserne [fra 1998] stabiliserede sig og endda faldt (i 1998 var det gennemsnitlige
prisfald 4,8% på samtlige sorter)«. Under henvisning til betragtning 173 til den anfægtede beslutning har Kommissionen gentaget,
at Agroexpansión ligeledes har bekræftet eksistensen af en forbindelse mellem forarbejdningsvirksomhedernes kartel og prisfaldet.
Ovenstående vurderinger drages ikke i tvivl af oplysningerne i Deltafinas økonoms rapport af 13. januar 2005. Denne økonom
anerkender således for det første udtrykkeligt, at der indtraf ét prisfald i 1998 på alle råtobaksorterne. Hvad angår perioden
1999/2001 fremgår det for det andet af rapporten, at selv om priserne på tobaksorten »Virginia« steg, forblev priserne på
de andre sorter stabile, eller de faldt. Det kan således ikke udelukkes, at priserne på tobaksorten »Virginia« uden kartellets
eksistens ville være steget i et endnu større omfang, eller at priserne på de øvrige tobaksorter ville være steget i stedet
for at stabilisere sig eller falde. Hvad angår den sammenligning, som økonomen har foretaget mellem prisudviklingen dels på
det spanske marked for tobaksorten »Virginia«, dels på markedet hos tre andre medlemsstater med den største produktion af
råtobak, er denne ikke overbevisende, henset til, at konkurrencebetingelserne og de gældende regler på hvert af disse nationale
markeder ikke nødvendigvis svarer til hinanden.
For det tredje må det fastslås, at når Kommissionen i den anfægtede beslutning klart har bestemt grovheden af overtrædelsen
under hensyntagen til de reelle indvirkninger af forarbejdningsvirksomhedernes kartel på markedet, er den omstændighed, at
disse indvirkninger alene har vedrørt en del af overtrædelsesperioden, i det omhandlede tilfælde fra 1998, et element, der,
sammen med den omstændighed, at det relevante geografiske marked og produktmarked har en begrænset størrelse, har bragt Kommissionen
til alene at fastsætte et grundbeløb på 8 000 000 EUR i forhold til Deltafina, mens den ifølge retningslinjerne, henset til,
at der er tale om en meget alvorlig overtrædelse, havde kunnet fastsætte et grundbeløb på mindst 20 000 000 EUR.
Det følger af ovenstående overvejelser, at det fjerde anbringendes andet led skal forkastes.
–       Det tredje led vedrørende en modsigelse mellem betragtning 413 til den anfægtede beslutning og andre betragtninger til denne
beslutning
Det skal fastslås, at der i modsætning til det, Deltafina har påstået, ikke eksisterer nogen modsigelse mellem påstanden i
betragtning 413 til den anfægtede beslutning, hvorefter »forarbejdningsvirksomhedernes kartel blev anvendt og håndhævet fuldt
ud«, og de øvrige betragtninger, som Deltafina har nævnt.
Deltafinas påstand udspringer for det første af en ufuldstændig læsning af den pågældende passage i betragtning 413 til den
anfægtede beslutning. I den nævnte passage har Kommissionen anført, at den fulde anvendelse og håndhævelse af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel først fandt sted fra 1998. Betragtning 85, 88, 111, 122, 133, 144, 284 og 307 til den anfægtede beslutning vedrører
dog dette kartels funktion i 1996 og 1997.
Herudover er oplysningerne i betragtning 113, 126 og 130 til den anfægtede beslutning ikke relevante, eftersom disse betragtninger
vedrører producentrepræsentanternes kartel og ikke forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
På samme måde indeholder betragtning 175, 206, 229, 231-233, 235, 239, 255-257, 294, 295 og 319 til den anfægtede beslutning
en redegørelse for problemer vedrørende de bilaterale forhandlinger mellem forarbejdningsvirksomhederne og producentrepræsentanterne.
Som det imidlertid fremgår af betragtning 295 til den anfægtede beslutning, »ændrer det manglende resultat [af disse] bilaterale
forhandlinger […] ikke arten af forarbejdningsvirksomhedernes konkurrencebegrænsende adfærd«. Ovennævnte problemer er med
andre ord ikke relevante for anvendelsen og håndhævelsen fra 1998 af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
Hvad angår betragtning 186 til den anfægtede beslutning erklæres det ganske vist deri, at de drøftelser, der fandt sted i
begyndelsen af 1999 mellem forarbejdningsvirksomhederne, ikke førte til indgåelsen af en aftale, men det oplyses endvidere,
at de besluttede at forlænge rammeaftalen fra det foregående år. Dette fremgår endnu klarere af den efterfølgende betragtning.
I den anfægtede beslutnings betragtning 244, der vedrører 2001, har Kommissionen begrænset sig til at anføre, at den »ikke
er i besiddelse af eksempler på udvekslinger af oplysninger i høstperioden«. Den har dog ikke af den grund gjort gældende,
at aftalerne mellem Deltafina og de spanske forarbejdningsvirksomheder ikke blev anvendt fuldt ud det pågældende år. Kommissionen
har tværtimod i betragtning 236 til den anfægtede beslutning oplyst, at rammeaftalen fra 1998 blev forlænget i 2001. Det skal
tilføjes, at det fremgår af betragtning 240 til den anfægtede beslutning, at alle de spanske forarbejdningsvirksomheder i
forbindelse med den administrative procedure udtrykkeligt har indrømmet, at den nævnte rammeaftale blev forlænget indtil den
3. oktober 2001.
Endelig har Kommissionen i betragtning 296 til den anfægtede beslutning begrænset sig til at oplyse, at aftalerne eller den
samordnede praksis, hvori forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina har deltaget, har en »sammenhængende og vedvarende karakter«.
Herefter må det fjerde anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.
–       Det fjerde led vedrørende en fejlagtig betegnelse af Deltafina som den største aftager af forarbejdet tobak i Spanien
Det skal fastslås, at Kommissionen i modsætning til det, Deltafina har hævdet, ikke har begået nogen fejl ved at anse denne
virksomhed for at indtage den stærkeste markedsstilling på markedet for køb af forarbejdet spansk tobak.
For det første er der på ingen måde med oplysningerne i rapporten fra Deltafinas økonom gjort indsigelse mod Kommissionens
vurdering. I den henseende må det fastslås, at Cetarsa i rapportens skema nr. 5 omtales blandt de virksomheder, der køber
spansk forarbejdet tobak, selv om den er en virksomhed, der er beskæftiget med første forarbejdning og ikke køber forarbejdet
tobak hos tredjeparter. Som Deltafina har forklaret i sin besvarelse af et af de skriftlige spørgsmål fra Retten, vedrører
oplysningerne i dette skema i realiteten salget til cigaretproducenterne af forarbejdet spansk tobak. Selv om der endvidere
tages hensyn til oplysningerne fremsat af Deltafinas økonom, var det Deltafina og ikke Cetarsa, der var den største sælger
i 2000 og 2001 af forarbejdet spansk tobak. Således dækkede Deltafina i de nævnte år henholdsvis 31,6% og 28,7% af markedet
for salg af forarbejdet spansk tobak, mens Cetarsas markedsandele var henholdsvis 26,7% og 27,6%.
For det andet kan det ikke bestrides, at Deltafina var den største kunde hos tre af de fire spanske forarbejdningsvirksomheder.
Det er således uomtvistet mellem parterne, at Taes solgte den største andel af sin produktion til Deltafina. Som det dernæst
fremgår af betragtning 21 til den anfægtede beslutning og af skema nr. 7 i rapporten fra Deltafinas økonom, var Deltafina
klart den største kunde hos Agroexpansión i årene 1996 til 1998. I en besvarelse af 15. marts 2002 af Kommissionens anmodning
om oplysninger har Cetarsa endvidere oplyst, at dens største kunder – rangordnet efter størrelse – var Deltafina, Altadis
og Dimon. Endelig fremgår det af samme skema, at Deltafina i 1999 og 2000 var kunde hos de fire spanske forarbejdningsvirksomheder.
For det tredje skal endvidere bemærkes, at Deltafina ud over de handelsmæssige relationer omtalt ovenfor havde andre handelsmæssige
relationer med visse forarbejdningsvirksomheder. Som det fremgår af betragtning 29 til den anfægtede beslutning, havde Deltafina,
hvilket virksomheden ikke har bestridt, indgået kontrakter med Cetarsa, der havde et overskud af forarbejdningskapacitet,
om behandling og tærskning af en del af Taes’ og Agroexpansións tobak.
Ovenstående forskellige elementer godtgør i tilstrækkeligt omfang, at Deltafina i højere grad end nogen anden kunne indvirke
på de spanske forarbejdningsvirksomheders adfærd, hvilket Kommissionen har bemærket i betragtning 417 til den anfægtede beslutning.
Følgelig skal det fjerde anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet.
–       Det femte led vedrørende manglende begrundelse i forhold til konsekvenserne af den usikkerhed, de spanske retsregler og de
spanske myndigheders indstilling har skabt for beregningen af bødernes størrelse
I modsætning til det af Deltafina hævdede, har Kommissionen på meget præcis vis i den anfægtede beslutning fremlagt begrundelsen
for, hvorfor den usikkerhed, de spanske retsregler og de spanske myndigheders indstilling har skabt i forbindelse med forhandlingen
om standardkontrakterne, berettiger til pålæggelse af en symbolsk bøde alene i forhold til producentrepræsentanterne.
I den henseende skal for det første bemærkes, at den anfægtede beslutning, således som sammenfattet i betragtning 275-277
til den anfægtede beslutning, og som beskrevet i præmis 15-21 og 107 ovenfor, vedrører to horisontale karteller, hvor det
ene omfatter de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina, og det andet producentrepræsentanterne. Samme betragtninger
præciserer, at hvert af disse karteller karakteriseres ved en række aftaler og/eller former for samordnet praksis og udgør
en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF.
Det fremgår endvidere meget klart af den anfægtede beslutning, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel omfattede to dele,
dvs.:
–        For det første har forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina i perioden 1996-2001 i hemmelighed indgået aftaler og/eller deltaget
i former for samordnet praksis med henblik på i det væsentlige hvert år at fastsætte den (maksimale) gennemsnitlige leveringspris
for hver råtobaksort og for alle kvaliteter under ét og at fordele de mængder af de enkelte råtobaksorter, som hver af forarbejdningsvirksomhederne
kunne købe hos producenterne (jf. især sammendraget i betragtning 276 og 278 til den anfægtede beslutning, og hvad angår kvalificeringen
af dette led i kartellet som »hemmelig« betragtning 411, 413, 438 og 454 til den anfægtede beslutning).
–        For det andet har forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina i perioden 1999-2001 endvidere indgået aftaler og/eller deltaget
i former for samordnet praksis med det formål at fastsætte prisgaflerne for kvalitetstyperne for de enkelte råtobaksorter
samt de yderligere betingelser, som de tilbød producentrepræsentanterne under de kollektive forhandlinger mellem de to sektorer
(jf. især sammendraget i betragtning 276 og 280 til den anfægtede beslutning).
Hvad angår producentrepræsentanternes kartel er der i den anfægtede beslutning klart redegjort for, at dette er karakteriseret
ved en række aftaler og/eller former for samordnet praksis med det formål i det væsentlige i perioden 1996-2001 hvert år at
fastsætte prisgafler for kvalitetstyperne inden for hver råtobaksort samt de yderligere betingelser, som de efterfølgende
tilbød forarbejdningsvirksomhederne under de kollektive forhandlinger mellem de to sektorer (jf. især sammendraget i betragtning
277 og 318 til den anfægtede beslutning).
Det fremgår med andre ord klart af den anfægtede beslutning, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel gik langt videre end
producentrepræsentanternes kartel, idet det omfattede et hemmeligt aspekt, der gjorde sig gældende uden for de kollektive
forhandlinger mellem de to sektorer.
For det andet skal det bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede beslutning i forbindelse med beregningen af bødernes størrelse
har undersøgt de konsekvenser, som de spanske retsregler og de spanske myndigheders indstilling har haft for de forskellige
berørtes adfærd, og præcist har redegjort for sin begrundelse i den henseende.
Kommissionen har således for det første undersøgt producentrepræsentanternes kartel (betragtning 425-430 til den anfægtede
beslutning).
Kommissionen har i den henseende først under henvisning til betragtning 350 ff. til den anfægtede beslutning mindet om, at
gældende national ret ikke forpligtede de spanske producentrepræsentanter og forarbejdningsvirksomheder til at aftale prisgaflerne
og de yderligere betingelser i fællesskab. Kommissionen har præciseret, at hvis denne lovgivning mellem 1982 og 2000 fastsatte,
at standardkontrakterne for at blive godkendt af landbrugsministeriet skulle indeholde klausuler om »en garanteret mindstepris«
og »den pris, som producenten skulle modtage for råmaterialet«, forpligtede den imidlertid ikke parterne, der forhandlede
disse standardkontrakter, til at blive enige om »de tal, der skulle indsættes i prisklausulerne«. Hvad angår det sidste punkt
har Kommissionen endvidere gjort gældende, at landbrugsministeriet fra 1995 til 1998 godkendte standardkontrakter, hvor prisklausulerne
ikke indeholdt nogen talangivelser (betragtning 426 til den anfægtede beslutning).
I betragtning 427 til den anfægtede beslutning har Kommissionen herefter lagt vægt på visse elementer, der i den efterfølgende
betragtning ikke desto mindre fører Kommissionen til at medgive, at »de regler, der ligger til grund for de kollektive forhandlinger
om standardkontrakterne, kunne skabe betydelig usikkerhed om, hvorvidt producentrepræsentanternes og forarbejdningsvirksomhedernes
adfærd i den præcise sammenhæng med de kollektive forhandlinger om standardkontrakterne var lovlig«. De nævnte elementer er
følgende:
–        De standardkontrakter, der blev forhandlet fra 1995 til 1998 og godkendt af landbrugsministeriet, fastsatte, at alle producentrepræcentanterne
skulle forhandle i fællesskab med hver enkelt forarbejdningsvirksomhed om prislisterne og de yderligere betingelser.
–        I 1999 godkendte landbrugsministeriet endog de prislister, der allerede var blevet forhandlet i fællesskab af alle producentrepræsentanterne
og de fire forarbejdningsvirksomheder.
–        Disse lister var vedføjet som bilag til den standardkontrakt, der blev offentliggjort i
Boletin Oficial del Estado
det pågældende år.
–        I 2000 og 2001 indbød landbrugsministeriet repræsentanterne for de to sektorer til en række møder, hvoraf nogle blev afholdt
i selve ministeriet, med henblik på at opnå enighed om prislisterne, og opfordrede herved parterne til at fortsætte deres
fælles forhandlinger om disse lister.
I betragtning 429 til den anfægtede beslutning har Kommissionen tilføjet, at det var offentligt kendt, at der foregik forhandlinger
om standardkontrakter, og hvad disse resulterede i, og ingen myndigheder havde nogensinde betvivlet, at de var forenelige
med fællesskabsretten eller spansk lovgivning, før den administrative procedure blev indledt.
Endelig fremgår det af betragtning 430 til den anfægtede beslutning, at det er de elementer, der er redegjort for i præmis
282 og 283 ovenfor, der har ført Kommissionen til alene at pålægge producentrepræsentanterne en symbolsk bøde på 1 000 EUR.
Hvad for det andet angår forarbejdningsvirksomhedernes kartel har Kommissionen i betragtning 437 og 438 til den anfægtede
beslutning udtalt sig om de spanske retsreglers og myndigheders indflydelse.
I den henseende har Kommissionen sondret mellem den del af kartellet, der vedrører den »offentlige« forhandling og indgåelse
af standardkontrakterne med producentrepræsentanterne – bl.a. forhandlingen om prisgaflerne og de yderligere betingelser –
og den »hemmelige« del af samme kartel.
Kommissionen har således i betragtning 437 til den anfægtede beslutning oplyst, at de konstateringer, den har foretaget i
betragtning 427-429 til den anfægtede beslutning vedrørende producentrepræsentanternes adfærd (jf. præmis 282 og 283 ovenfor),
ligeledes er gyldige i forhold til den første af de to dele af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
Hvad angår det »hemmelige« aspekt af sidstnævnte kartel har Kommissionen i betragtning 438 til den anfægtede beslutning redegjort
for, at forarbejdningsvirksomhedernes samordnede praksis »klart overskred rammerne for gældende ret, de offentlige forhandlinger
og aftalerne med producentrepræsentanterne«. I samme betragtning har Kommissionen imidlertid anerkendt, at »de offentlige
forhandlinger mellem producentrepræsentanterne og forarbejdningsvirksomhederne i hvert fald i et vist omfang har fastlagt
den materielle ramme (især for de situationer, hvor der skulle opnås enighed og vedtages en fælles holdning), inden for hvilken
forarbejdningsvirksomhederne – ud over den fælles holdning, der blev vedtaget i forbindelse med de offentlige forhandlinger
– har kunnet udvikle deres hemmelige strategi for de (maksimale) gennemsnitlige leveringspriser og den mængde råtobak, der
skulle leveres«.
Som det fremgår af den sidste sætning i betragtning 438 til den anfægtede beslutning, har Kommissionen på baggrund af de i
præmis 287 og 288 ovenfor nævnte elementer besluttet at nedsætte bødernes grundbeløb med 40% på grundlag af formildende omstændigheder
i forhold til forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina.
På grundlag af ovenstående samlede bemærkninger må det fjerde anbringendes femte led forkastes som ugrundet.
–       Det sjette led vedrørende manglende hensyntagen til det forhold, at Deltafina ikke har deltaget i drøftelserne og forhandlingerne
mellem de spanske forarbejdningsvirksomheder og producentrepræsentanterne
Det fjerde anbringendes sjette led har intet faktisk grundlag, henset til, at Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke
har fundet, at de »vertikale« drøftelser og forhandlinger mellem de spanske forarbejdningsvirksomheder og producentrepræsentanterne
var i strid med artikel 81 EF. Den omstændighed, at Deltafina ikke har deltaget i disse drøftelser og forhandlinger, har derfor
ingen indflydelse på vurderingen af hverken grovheden af den overtrædelse, der tilskrives Deltafina, eller som konsekvens
heraf grundbeløbet for den bøde, der er pålagt virksomheden.
–       Det syvende led vedrørende tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet Kommissionen er afveget fra sin tidligere praksis
på området
Henset til, at Kommissionens hidtidige beslutningspraksis ikke i sig selv anvendes som retlig ramme for bøder i konkurrencesager
(dommen i sagen LR AF 1998 mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 101, præmis 234), kan det fjerde anbringendes syvende
led ikke tiltrædes.
–       Konklusion vedrørende det fjerde anbringende
Det følger af samtlige ovenstående bemærkninger, at hele det fjerde anbringende må forkastes.

Det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt 1B
og ligebehandlingsprincippet
Sammendrag af den anfægtede beslutning
I betragtning 432 og 433 til den anfægtede beslutning har Kommissionen undersøgt spørgsmålet om varigheden af den overtrædelse,
der er lagt forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina til last.
Kommissionen har indledningsvis under henvisning til betragtning 92 til den anfægtede beslutning gjort gældende, at forarbejdningsvirksomhedernes
kartel startede den 13. marts 1996 (betragtning 432 til den anfægtede beslutning).
Dernæst har Kommissionen påpeget, at dette kartel ifølge forarbejdningsvirksomhedernes oplysninger ophørte med at eksistere
den 3. oktober 2001. Dog har Kommissionen, idet den har konstateret, at »det sidste bevis«, den er i besiddelse af, er et
møde den 10. august 2001, omtalt i betragtning 260 til den anfægtede beslutning, fastsat sidstnævnte dato som datoen for afslutningen
på overtrædelsen (betragtning 432 til den anfægtede beslutning).
Henset til disse elementer, har Kommissionen fastsat varigheden af overtrædelsen til fem år og fire måneder, hvilket svarer
til en overtrædelse af lang varighed. Følgelig har Kommissionen i betragtning 433 til den anfægtede beslutning forhøjet bødens
grundbeløb med 50% i forhold til hver af de spanske forarbejdningsvirksomheder og Deltafina.
Parternes argumenter
I forbindelse med sit femte anbringende, der er gjort gældende subsidiært, har Deltafina påpeget, at Kommissionen i betragtning
432 og 433 til den anfægtede beslutning »simpelthen har samlet alle de forskellige former for adfærd«, dvs. de »reelle«, der
er tilskrevet forarbejdningsvirksomhederne, og de »virtuelle«, der er tilskrevet Deltafina, har fastsat varigheden af overtrædelsen
til »mere end fem år og fire måneder«, har fundet, at denne overtrædelse hos alle parter udgør en overtrædelse af lang varighed,
og har forhøjet bødens grundbeløb med 50% i forhold til hver af de nævnte parter. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen,
henset til, at den har tillagt Deltafina et »medansvar på grund af forsæt, der ikke har noget grundlag i de faktiske omstændigheder
eller specifikke former for adfærd«, i det mindste præcist burde have fastsat »begyndelsesdatoen« for overtrædelsen, dvs.
»oplyse hvorfra og fra hvornår Deltafina skulle være begyndt udefra at deltage i de fire spanske forarbejdningsvirksomheders
overtrædelse og dermed indvirke på eller bestemme deres adfærd«.
Deltafina har derfor nedlagt påstand for Retten om nedsættelse af bødens størrelse under hensyntagen til den omstændighed,
at overtrædelsen alene kan være af mellemlang varighed.
Kommissionen har heroverfor anført, at starttidspunktet for forarbejdningsvirksomhedernes kartel skal være den 13. marts 1996,
der er datoen for kartellets første møde.
Rettens bemærkninger
Det må fastslås, at Kommissionen i betragtning 432 til den anfægtede beslutning udtrykkeligt har fastsat starttidspunktet
for forarbejdningsvirksomhedernes kartel til den 13. marts 1996.
Som det fremgår af betragtning 92 til den anfægtede beslutning, hvortil henvises i samme beslutnings betragtning 432, svarer
denne dato ifølge Taes’, WWTE’s og Agroexpansións oplysninger til datoen, hvor Deltafina og de spanske forarbejdningsvirksomheder
første gang holdt møde med henblik på at drøfte priser og de mængder råtobak, der skulle aftages i forbindelse med produktionsåret
1996/1997.
Kommissionen har så meget desto mere med rette i forhold til Deltafina fastsat denne dato som starttidspunkt for overtrædelsen,
henset til, at denne ved det pågældende møde, som der allerede redegjort for i præmis 125 ovenfor, var repræsenteret ved såvel
sin direktør, M., som ved den ansvarlige direktør for indkøb, C.
I øvrigt hviler Deltafinas argumentation på den fejlagtige forudsætning, hvorefter denne skulle have begrænset sig til at
befordre overtrædelsen uden selv at deltage i forarbejdningsvirksomhedernes kartel (jf. præmis 122-133 ovenfor).
Eftersom Deltafina ikke har bestridt Kommissionens vurdering af, at overtrædelsen ophørte den 10. august 2001, må det fastslås,
at Kommissionen med rette har fastsat varigheden af overtrædelsen til mere end fem år og fire måneder – dvs. en overtrædelse
af lang varighed i henhold til retningslinjerne – og følgelig har forhøjet bødens grundbeløb med 50% i forhold til Deltafina.
Det følger heraf, at det femte anbringende må forkastes som ugrundet.

Det sjette anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt
2 samt manglende begrundelse
Sammendrag af den anfægtede beslutning
Det fremgår af betragtning 436 til den anfægtede beslutning, at grundbeløbet for den bøde, der er pålagt Deltafina, er blevet
forhøjet med 50% på grundlag af skærpende omstændigheder, idet denne virksomhed havde spillet en førende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
I den henseende har Kommissionen i betragtning 435 til den anfægtede beslutning udtalt følgende:
»Det fremgår af de faktiske omstændigheder, der er fremlagt i betragtning 361 ff. [til den anfægtede beslutning], at Deltafina
har spillet en afgørende rolle ved at udarbejde og anvende de aftaler om (maksimale) gennemsnitlige leveringspriser og mængder,
der blev indgået mellem forarbejdningsvirksomhederne efter 1996. Deltafina (repræsenteret ved sin direktør) har overbevist
de spanske forarbejdningsvirksomheder om at koordinere købsstrategier og har opbevaret og været voldgiftsmand for forarbejdningsvirksomhedernes
konkurrencebegrænsende aftaler, især i begyndelsen af den konkurrencebegrænsende praksis.«
I betragtning 436 til den anfægtede beslutning har Kommissionen tilføjet, at »Deltafinas ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes
kartel i øvrigt er blevet bekræftet af Agroexpansión og WWTE i deres svar på klagepunktsmeddelelsen og under den efterfølgende
høring […]«.
Parternes argumenter
I henhold til det sjette anbringende, der er gjort gældende subsidiært, har Deltafina anført, at den anfægtede beslutning,
i det omfang Kommissionen fastholder, at det er en skærpende omstændighed, at Deltafina havde en ledende rolle, er behæftet
med mangler af to grunde.
For det første har Deltafina gjort gældende, at den anfægtede beslutning er behæftet med manglende begrundelse, idet Kommissionen
i betragtning 435 alene løst henviser til »de faktiske omstændigheder, der er fremlagt i betragtning 361 ff.«.
I den sammenhæng har Deltafina anført, at de nævnte faktiske omstændigheder begrænser sig til tilstedeværelse under møder,
forslag, modtagelse af oplysninger, opbevaring af et dokument, afsendelse af skrivelser, mægling og deltagelse i drøftelser,
dvs. en »adfærd, der er passiv, udenforstående og begrænset til tilstedeværelse, eller som højst indirekte befordrer de spanske
forarbejdningsvirksomheders handlinger, hvilke virksomheder var kartellets egentlige protagonister«. Disse faktiske omstændigheder
påviser på ingen måde, at Deltafina skulle have spillet en førende rolle i kartellet.
For det andet har Deltafina oplyst, at Kommissionen for at tillægge Deltafina en sådan rolle har baseret sig på visse dele
af Agroexpansións og WWTE’s svar på klagepunktsmeddelelsen. Deltafina har på ny kritiseret Kommissionen for, at den ikke har
givet Deltafina aktindsigt i disse besvarelser, hvorved virksomhedens ret til forsvar er blevet alvorligt krænket.
På grundlag af disse forskellige elementer har Deltafina for Retten nedlagt påstand om nedsættelse af bødens størrelse, således
at den forhøjelse på 50%, som Kommissionen har pålagt på grundlag af skærpende omstændigheder, fjernes fra beregningen.
Kommissionen har nedlagt påstand om afvisning af det sjette anbringende.
Kommissionen har for det første gjort gældende, at den i den anfægtede beslutning tilstrækkeligt klart og præcist har redegjort
for grundene til, at den anser Deltafina for at have spillet en ledende rolle i kartellet. Kommissionen har særligt henvist
til betragtning 435 til den anfægtede beslutning, der henviser til de faktiske omstændigheder omhandlet i betragtning 361-369
til den samme beslutning.
I den sammenhæng har Kommissionen gjort gældende, at de nævnte faktiske omstændigheder klart godtgør Deltafinas ledende rolle
i kartellet.
For det andet bestrider Kommissionen under henvisning til de betragtninger, der er gengivet i præmis 147 ovenfor, at den skulle
have tilsidesat Deltafinas ret til forsvar ved ikke at give virksomheden aktindsigt i Agroexpansións og WWTE’s svar på klagepunktsmeddelelsen.
Rettens bemærkninger
Hvad for det første angår klagepunktet om den utilstrækkelige begrundelse bemærkes, at begrundelsen for en individuel beslutning
ifølge fast retspraksis klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt retsakten,
har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således
at den kompetente ret kan udøve sin prøvelse. Begrundelseskravet skal vurderes ud fra den konkrete sags omstændigheder. Det
kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om begrundelsen
opfylder kravene i artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden af den pågældende retsakt, men ligeledes
til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, der regulerer det berørte område (jf. Domstolens
dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 63 og den deri nævnte
retspraksis).
I det foreliggende tilfælde må det fastslås, at Kommissionen i betragtning 435 til den anfægtede beslutning tilstrækkeligt
præcist har oplyst de elementer, Kommissionen har lagt til grund for at kvalificere Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel. I denne betragtning har Kommissionen, ud over det forhold, at den klart har identificeret Deltafinas adfærd, der ifølge
Kommissionen berettigede til en sådan kvalificering, udtrykkeligt henvist til de faktiske omstændigheder, der er fremlagt
i betragtning 361 ff., der selv henviste til andre betragtninger til den anfægtede beslutning.
Endvidere har Kommissionen i betragtning 436 til den anfægtede beslutning oplyst, at Agroexpansión og WWTE i deres svar på
klagepunktsmeddelelsen og under høringen har bekræftet, at Deltafina har spillet en ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
Følgelig må klagepunktet om manglende begrundelse forkastes.
For det andet er der grund til at undersøge Deltafinas klagepunkt – der blev gjort gældende i forbindelse med det andet anbringendes
første led (jf. præmis 104 og 105 ovenfor) – om, at Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen ikke har omtalt den omstændighed,
at Deltafina kan anses for leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, og på den måde har tilsidesat virksomhedens ret
til forsvar.
Det følger i den forbindelse af Domstolens faste praksis, at Kommissionen opfylder sine forpligtelser til at sikre virksomhedernes
ret til at blive hørt, når den i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt angiver at ville undersøge, om der bør pålægges de berørte
virksomheder bøder, og angiver de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som kan medføre pålæggelse af en bøde,
herunder den hævdede overtrædelses grovhed og varighed, og den omstændighed, at denne er begået »forsætligt eller uagtsomt«.
Herved giver Kommissionen de berørte virksomheder de fornødne oplysninger til, at de kan forsvare sig ikke blot over for konstateringen
af overtrædelsen, men også over for den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde (jf. i denne retning Domstolens dom i
sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 228, præmis 428, og dom af 18.12.2008, forenede sager
C-101/07 P og C-110/07 P, Coop de France bétail et viande m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10193, præmis 49).
Det følger desuden af retspraksis, at en pligt for Kommissionen til, på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, at afgive
konkrete oplysninger til de berørte virksomheder om størrelsen af de påtænkte bøder, på utilladelig vis ville foregribe Kommissionens
endelige beslutning (jf. i denne retning dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor
i præmis 120, præmis 21).
I det foreliggende tilfælde må det fastslås, at Kommissionen i overensstemmelse med den førnævnte retspraksis i klagepunktsmeddelelsen
har redegjort for de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som kan medføre pålæggelse af den bøde, den havde til
hensigt at pålægge Deltafina. Kommissionen har således i denne meddelelses punkt 459 bl.a. oplyst, at den for at vurdere overtrædelsernes
grovhed havde til hensigt at tage hensyn til den omstændighed, at aftalerne, der havde til formål at fastsætte priser og mængder,
figurerer blandt de alvorligste overtrædelser af konkurrencereglerne. Hvad angår den overtrædelse, der er tilskrevet forarbejdningsvirksomhederne,
har Kommissionen i klagepunktsmeddelelsens punkt 460 præciseret, at den påbegyndtes den 13. marts 1996 og ifølge forarbejdningsvirksomhedernes
oplysninger afsluttedes den 3. oktober 2001. Kommissionen har tilføjet, at det sidste bevis, den er i besiddelse af, dog vedrører
et møde den 10. august 2001. Endelig har Kommissionen i klagepunktsmeddelelsens punkt 461 oplyst, at den ville tage hensyn
til alle sagens omstændigheder, således som disse er beskrevet i meddelelsen, herunder bl.a. til den individuelle rolle, som
hver af modtagerne af denne meddelelse har spillet, den indflydelse, som de spanske regler om landbrugsprodukter har kunnet
have på de berørtes adfærd, og det samarbejde, der blev ydet af forarbejdningsvirksomhederne og disses sammenslutning i medfør
af samarbejdsmeddelelsen.
Kommissionen har ganske vist ikke i klagepunktsmeddelelsen oplyst, at den ville lægge til grund, at Deltafina var leder. Det
bemærkes, at en sådan kvalificering medfører vigtige konsekvenser for størrelsen på den bøde, der skal pålægges den berørte
virksomhed. Det drejer sig i overensstemmelse med retningslinjernes punkt 2 om en skærpende omstændighed, der medfører en
ikke uvæsentlig forhøjelse af bødens grundbeløb. Ifølge ordlyden af samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), udelukker en
sådan kvalificering uden videre muligheden for en betydelig reduktion af bøden, selv om den virksomhed, der er kvalificeret
som leder, opfylder alle de fastsatte betingelser for at kunne opnå en sådan reduktion. Det tilkommer derfor Kommissionen
i klagepunktsmeddelelsen at fremhæve de elementer, den finder relevante, således at den virksomhed, der vil kunne tænkes at
blive kvalificeret som leder af kartellet, har mulighed for at besvare et sådant klagepunkt. Henset til, at en sådan meddelelse
imidlertid er et led i vedtagelsen af den endelige beslutning, og at den derfor ikke udgør Kommissionens endelige holdning,
kan det dog ikke kræves, at denne allerede på dette stade fortager en juridisk kvalificering af de elementer, den vil lægge
til grund i sin endelige beslutning med henblik på at fastslå, at en virksomhed er leder af et kartel.
I det foreligende tilfælde er de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning for
at tillægge Deltafina rollen som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, ifølge Kommissionens egne oplysninger, de
omstændigheder, der fremgår af betragtning 435 til beslutningen. Hvad angår oplysningerne i første punktum i betragtning 436
til den anfægtede beslutning (jf. præmis 321 ovenfor) har Retten noteret sig Kommissionens udtalelse om, at WWTE og Agroexpansión
i deres svar på klagepunktsmeddelelsen og under høringen har begrænset sig til at bekræfte ovennævnte omstændigheder og ikke
har fremlagt nogen faktisk omstændighed, som Deltafina ikke allerede var gjort bekendt med i klagepunktsmeddelelsen (jf. præmis
147 og 316-318 ovenfor). Under disse omstændigheder og med forbehold af besvarelsen af spørgsmålet, om de omstændigheder,
som Kommissionen har udtalt at have lagt til grund, er tilstrækkelige til at fastslå, at Deltafina spillede en ledende rolle
i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, må det tages i betragtning, at Kommissionen ikke har tilsidesat Deltafinas ret til
forsvar ved ikke at give virksomheden aktindsigt – før vedtagelsen af den anfægtede beslutning – i de nævnte besvarelser af
klagepunktsmeddelelsen.
Det skal endvidere fastslås, at de faktiske omstændigheder, som Kommissionen dermed har lagt til grund i den anfægtede beslutning
for at tillægge Deltafina rollen som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, allerede var omtalt i klagepunktsmeddelelsen,
hvorfor virksomheden var i stand til på hensigtsmæssig måde inden vedtagelsen af beslutningen at gøre sit standpunkt gældende
i forhold til de nævnte omstændigheder. De i betragtning 435 til den anfægtede beslutning nævnte omstændigheder indgik allerede
i klagepunktsmeddelelsens punkt 416-420.
Følgelig har Kommissonen ikke tilsidesat Deltafinas ret til forsvar ved ikke at oplyse i klagepunktsmeddelelsen, at sidstnævnte
kunne blive anset for leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
For det tredje skal det undersøges, om de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning
for at kvalificere Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, tillod en sådan kvalificering. I forbindelse
med nærværende anbringende (jf. præmis 312 ovenfor) og det første anbringendes tredje led (jf. præmis 73 ovenfor) samt det
andet anbringendes første led (jf. præmis 105 ovenfor) har Deltafina således kritiseret Kommissionen for, at den ikke har
godtgjort, at Deltafina spillede en sådan rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
I den forbindelse skal det understreges, at den omhandlede virksomhed for at blive kvalificeret som leder skal have været
en væsentlig drivende kraft bag kartellet (Rettens dom af 15.3.2006, sag T-15/02, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 497,
præmis 374, og af 18.6.2008, sag T-410/03, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 881, præmis 423) og have haft et særligt
og konkret ansvar for dettes funktion (jf. i denne retning dommen i sagen BASF mod Kommissionen, præmis 300 og 375).
Hvis de elementer, der er fremført af Kommissionen i betragtning 435 til den anfægtede beslutning, godtgør, at Deltafina har
spillet en aktiv og direkte rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, er de dog ikke tilstrækkelige til at fastslå, at
denne virksomhed har udgjort en væsentlig drivende kraft bag kartellet, eller at Deltafinas rolle har været mere betydningsfuld
end en hvilken som helst af de spanske forarbejdningsvirksomheders. Det bemærkes især, at selv om Kommissionen af de grunde,
der er redegjort for i præmis 122-133 ovenfor, med rette har tilskrevet Deltafina den samlede omhandlede overtrædelse, er
det en kendsgerning, at Deltafina i overtrædelsesperioden på mere end fem år alene har været til stede under et meget begrænset
antal møder i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, i forbindelse med hvilke de ulovlige aftaler blev indgået – dvs. højst
fire møder af i alt næsten tredive – og at Deltafina alene har deltaget i et relativt begrænset antal brevvekslinger og informationsudvekslinger
mellem medlemmerne af kartellet.
Endvidere er der intet element i sagen, der indikerer, at Deltafina har taget noget initiativ med det formål at skabe det
omhandlede kartel eller at bringe nogen af de spanske forarbejdningsvirksomheder til at tilslutte sig kartellet. Især er Kommissionens
påstand i betragtning 435 til den anfægtede beslutning, om, at Deltafina »har overbevist de spanske forarbejdningsvirksomheder
om at koordinere købsstrategier«, ikke tilstrækkeligt underbygget. Den omstændighed, at WWTE i sin telefax af 9. juli 1997
(jf. præmis 127 ovenfor) nævner, at Deltafinas direktør flere gange har oplyst, at »det ikke fungerer med en prisaftale uden
en aftale om mængder«, er ikke tilstrækkelig til at underbygge den nævnte påstand. Dette gælder så meget desto mere, eftersom
den samme telefax snarere lader forstå, at WWTE selv ønskede at indgå en aftale om mængder, og at den insisterede på, at det
var nødvendigt med en varighed på fem eller minimum tre år. Hertil bemærkes, at WWTE i en telefax af 6. november 1997 til
Deltafinas direktør, nævnt i betragtning 143 til den anfægtede beslutning, har oplyst, at den »med alle midler [forsøger]
at opnå en aftale om mængder«, idet det præciseredes, at WWTE på det næste møde i forarbejdningsvirksomhedernes kartel ville
foreslå »kautionnering af aftalerne ved deponering af store pengesummer, der stiller sikkerhed for gennemførelsen af aftalerne«.
Der er heller intet i sagens akter, der godtgør, at Deltafina har påtaget sig de aktiviteter, der normalt henhører under rollen
som leder af et kartel, som f.eks. formandsposten under møder eller centralisering og formidling af visse oplysninger. Hvis
Deltafina i en kort periode har opbevaret en note, som indeholdt en nærmere beskrivelse af visse ulovlige aftaler, er der
tale om et isoleret tilfælde. Selv om det fremgår af oplysningerne i sagsakterne, at Deltafina har mæglet i tilfælde af uoverensstemmelser
mellem forarbejdningsvirksomhederne, har virksomhedens mellemkomster i den henseende ligeledes været fåtallige og begrænset
til forarbejdningsvirksomhedernes kartels to første år. Desuden var mellemkomsten ikke ledsaget af nogen konkret trussel eller
disciplinærforanstaltning.
Det sjette anbringende skal derfor delvist tages til følge, og den anfægtede beslutning skal som følge heraf ændres, i det
omfang den har lagt den skærpende omstændighed til grund, at Deltafina var leder. De konkrete konsekvenser af denne ændring
præciseres nedenfor i præmis 437-439.

Det syvende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt
Parternes argumenter
Deltafina har bebrejdet Kommissionen, at den i det forliggende tilfælde ikke har lagt de formildende omstændigheder til grund,
der er omhandlet i retningslinjernes punkt 3, andet og tredje led, dvs. henholdvis »hvis en virksomhed ikke reelt har fulgt
de ulovlige aftaler eller ulovlige former for praksis«, og »hvis en virksomhed har bragt overtrædelsen til ophør straks efter
Kommissionens første indgreb«.
Deltafina har således for det første gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning »på insisterende vis« har
fastslået, at ulovlige aftaler og samordnet praksis ikke er blevet overholdt, »i det mindste delvist«, i årene 1996 (betragtning
85, 88 og 111 til den anfægtede beslutning), 1997 (betragtning 113, 122, 126, 130 og 133 til den anfægtede beslutning), 1998
(betragtning 144 og 175 til den anfægtede beslutning), 1999 (betragtning 186 til den anfægtede beslutning), 2000 (betragtning
206, 229, 231-233 og 235 til den anfægtede beslutning) og 2001 (betragtning 239, 244 og 255-257 til den anfægtede beslutning).
Deltafina har endvidere anført visse afsnit fra betragtning 295, 307 og 319 til den anfægtede beslutning.
I den sammenhæng har Deltafina gjort gældende, at Retten i sin dom af 9. juli 2003, Cheil Jedang mod Kommissionen (sag T-220/00,
Sml. II, s. 2473), har anført, at retningslinjerne »udtrykkeligt bestemmer, at der skal tages hensyn til, at en virksomhed
ikke reelt har fulgt en ulovlig aftale, som en formildende omstændighed« (præmis 191), at retningslinjernes punkt 3, andet
led, kun angår »den situation, hvor et kartel i sin helhed ikke er blevet gennemført, uden hensyntagen til den enkelte virksomheds
adfærd« (præmis 188), og at »grovheden af virksomhedens deltagelse i overtrædelsen skal undersøges i overensstemmelse med
princippet om individualiserede straffe og sanktioner« (præmis 189).
For det andet har Deltafina bebrejdet Kommissionen, at den ikke har taget hensyn til den omstændighed, at den overtrædelse,
der er tilskrevet Deltafina, ophørte den 10. august 2001, dvs. før tidspunktet for de første undersøgelser.
Under hensyntagen til ovenstående betragtninger har Deltafina påstået nedsættelse af bødens størrelse.
Kommissionen har påstået afvisning af det syvende anbringende.
For det første har Kommissionen gjort gældende, at den i det omhandlede tilfælde ikke var forpligtet til at lægge den formildende
omstændighed omhandlet i retningslinjernes punkt 3, andet led, til grund.
Herved har Kommissionen for det første anført, at den omstændighed, at kartellet ikke blev fuldt ud overholdt før 1998, er
blevet taget i betragtning i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens grovhed, idet grundbeløbet for Deltafinas bøde
blev fastsat til 8 000 000 EUR i stedet for 20 000 000 EUR til trods for overtrædelsens meget alvorlige karakter.
Endvidere har Kommissionen hævdet, at dens standpunkt støttes af præmis 189 og 192 i dommen i sagen Cheil Jedang mod Kommissionen,
der er nævnt ovenfor i præmis 339, og af præmis 276-277 i Rettens dom af 8. juli 2004, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen
(sag T-44/00, Sml. II, s. 2223). Kommissionen har understreget, at ikke alene har Deltafina ikke klart og på overbevisende
måde modsat sig gennemførelsen af forarbejdningsvirksomhedernes kartel, men har fuldt ud tilsluttet sig dette kartel ved at
spille en særlig aktiv rolle i forhold til koordinering og mægling.
For det andet har Kommissionen anført, at den heller ikke var forpligtet til at anse overtrædelsens ophør før Kommissionens
første indgreb for en formildende omstændighed.
Rettens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen i princippet skal overholde sine egne retningslinjer, når den fastsætter bøder (jf.
præmis 230 ovenfor). Imidlertid er det ikke i retningslinjerne angivet, at Kommissionen altid skal tage alle de i regningslinjernes
punkt 3 opregnede formildende omstændighed i betragtning hver for sig, og den er ikke forpligtet til automatisk at indrømme
en yderligere nedsættelse på denne baggrund, da spørgsmålet, om det er passende eventuelt at nedsætte bøden på grundlag af
formildende omstændigheder, skal bedømmes ud fra en samlet vurdering under hensyn til alle de relevante omstændigheder.
Vedtagelsen af retningslinjerne har nemlig ikke frataget den tidligere retspraksis sin relevans, ifølge hvilken Kommissionen
har en skønsbeføjelse, som gør det muligt for den at tage hensyn til, eller ikke tage hensyn til, bestemte elementer, når
den fastsætter størrelsen af den bøde, den ønsker at pålægge, bl.a. på baggrund af de faktiske omstændigheder. Således må
det, i mangel af bindende bestemmelser i retningslinjerne for så vidt angår de formildende omstændigheder, som kan tages i
betragtning, fastslås, at Kommissionen har bibeholdt en vis skønsmargen med henblik på en samlet vurdering af omfanget af
en eventuel nedsættelse af bøden, når der foreligger formildende omstændigheder (jf. dom i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich
mod Kommissionen, nævnt i præmis 230 ovenfor, præmis 473 og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår det første klagepunkt, der er gjort gældende af Deltafina, bemærkes, at ifølge ordlyden af retningslinjernes punkt
3, andet led, kan der foreligge en formildende omstændighed, »hvis en virksomhed ikke reelt har fulgt de ulovlige aftaler
eller ulovlige former for praksis«.
Det fremgår af retspraksis, at Kommissionen ikke er forpligtet til at anerkende, at der foreligger en formildende omstændighed,
fordi et kartel ikke er blevet gennemført, medmindre den virksomhed, der påberåber sig denne omstændighed, kan bevise, at
den klart og virkningsfuldt har modsat sig gennemførelsen af dette kartel, således at den har forstyrret selve dettes funktion,
og at den ikke tilsyneladende har tilsluttet sig aftalen og dermed tilskyndet andre virksomheder til at gennemføre det pågældende
kartel. Det ville være for let for virksomhederne at mindske risikoen for at skulle betale en stor bøde, hvis de kunne få
gavn af et ulovligt kartel og derefter opnå en nedsættelse af bøden med den begrundelse, at de kun havde spillet en begrænset
rolle i gennemførelsen af overtrædelsen, selv om de ved deres holdning tilskyndede andre virksomheder til at udvise en adfærd,
der var til større skade for konkurrencen (dommen i sagen Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis
345, præmis 277 og 278).
I forbindelse med nærværende anbringende har Deltafina ikke gjort nogen omstændighed gældende, hvorefter det kan fastslås,
at virksomheden tog klar og tydelig afstand fra forarbejdningsvirksomhedernes kartel, hvorved dette blev forstyrret i selve
sin funktion. Deltafina har begrænset sig til at påberåbe sig visse af betragtningerne til den anfægtede beslutning, der –
som det allerede er forklaret i præmis 260-267 – dels er uden relevans for nærværende klagepunkt, især henset til, at de ikke
vedrører forarbejdningsvirksomhedernes kartel, dels begrænser sig til at fastslå, at det nævnte kartel indtil 1998 ikke var
fuldt ud gennemført og overholdt, og dette ikke kun individuelt af Deltafina, men generelt af alle medlemmerne.
Hvad angår dette sidste punkt bemærkes det, at det forhold, at forarbejdningsvirksomhedernes kartel først var fuldt ud gennemført
fra 1998, er et af de elementer, der er taget i betragtning af Kommissionen, da den vurderede overtrædelsens grovhed og på
grundlag heraf fastsatte grundbeløbet for den bøde, der skulle betales i forhold til grovheden. Kommissionen har således alene
fastsat et grundbeløb på 8 000 000 EUR for Deltafina, selv om den ifølge retningslinjerne, henset til, at der var tale om
en meget alvorlig overtrædelse, kunne have fastsat et grundbeløb på mindst 20 000 000 EUR.
Deltafinas første klagepunkt kan derfor ikke tiltrædes.
Hvad angår det andet klagepunkt bemærkes, at ifølge ordlyden af retningslinjernes punkt 3, tredje led, foreligger der en formildende
omstændighed, »hvis en virksomhed har bragt overtrædelsen til ophør straks efter Kommissionens første indgreb (typisk en kontrolundersøgelse)«.
Dette ophør kan logisk kun være en formildende omstændighed, hvis der er grund til at formode, at de pågældende virksomheder
blev tilskyndet til at ophøre med deres konkurrencestridige adfærd som følge af de pågældende indgreb, idet det tilfælde,
hvor overtrædelsen allerede er ophørt før tidspunktet for Kommissionens første indgreb, ikke er omfattet af retningslinjernes
nævnte bestemmelse (dommen i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 34, præmis 158).
I det foreliggende tilfælde er overtrædelsen – som anført af Deltafina – imidlertid ophørt den 10. august 2001, dvs. før tidspunktet
for Kommissionens første undersøgelser den 3. oktober 2001. Det nævnte ophør udgør således ikke en formildende omstændighed
i forhold til fastsættelsen af bødens størrelse.
Nedsættelse af bøden under hensyn til, at overtrædelsen er bragt til ophør straks efter Kommissionens første indgreb, kan
ikke ske automatisk, da en sådan nedsættelse afhænger af den vurdering af omstændighederne i det konkrete tilfælde, som Kommissionen
foretager inden for rammerne af sit skøn. Anvendelsen af retningslinjernes punkt 3, tredje led, til fordel for en virksomhed
vil være særlig rimelig i en situation, hvor den pågældende adfærds konkurrencestridige karakter ikke er klar. Omvendt vil
det i princippet være mindre passende at anvende den i en situation, hvor adfærden klart er i strid med konkurrencereglerne,
forudsat at den er påvist (dommen i sagen Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 345, præmis 281).
I det foreliggende tilfælde kan Deltafina ikke anses for at have næret rimelig tvivl om, at virksomhedens adfærd var konkurrencebegrænsende,
da den deltog i et horisontalt kartel, der havde til formål at fastsætte priserne og at fordele mængderne, og hvor et af aspekterne
var af hemmelig karakter, hvilket udgør en åbenbar overtrædelse af artikel 81 EF.
Følgelig kan Deltafinas andet klagepunkt ikke tiltrædes.
På baggrund af ovenstående bemærkninger må det syvende anbringende forkastes som ugrundet.

Det ottende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt
5, litra a)
Parternes argumenter
Deltafina har i forbindelse med sit ottende anbringende, der er gjort gældende subsidiært, kritiseret Kommissionen for, at
den ved beregningen af loftet på 10%, fastsat i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, har taget hensyn til den samlede
omsætning for regnskabsåret 2002/2003. Ifølge Deltafina burde Kommissionen have taget hensyn til den samlede omsætning for
regnskabsåret med slutdato den 31. marts 2004, idet Deltafinas regnskabsår hvert år afsluttes den 31. marts, og idet den anfægtede
beslutning blev vedtaget den 20. oktober 2004.
Deltafina har præciseret, at virksomhedens samlede omsætning for det regnskabsår, der afsluttedes den 31. marts 2004, beløb
sig til 127 360 989 EUR, hvilket ligger under de 133 228 000 EUR, der er nævnt i betragtning 443 til den anfægtede beslutning.
Deltafina har gjort gældende, at bødens størrelse før anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen således ikke kunne overstige 12 736 000
EUR.
Kommissionen har medgivet, at den samlede omsætning, der skal tages hensyn til i Deltafinas sag, for at vurdere, om loftet
på 10% er overskredet eller ej, er den omsætning, der har fundet sted i Deltafinas regskabsår, der blev afsluttet den 31.
marts 2004. Selv under hensyntagen til sidstnævnte samlede omsætning er det nævnte loft imidlertid ikke overskredet.
Kommissionen har som et tillægsargument gjort gældende, at Retten i sin dom af 29. april 2004, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen
(forenede sager T-236/01, T-239/01, T-244/01 – T-246/01 og T-251/01 – T252/01, Sml. II s. 1181, præmis 352-354), har fastslået,
at maksimumsgrænsen på 10% skal anvendes »for sluttelig at tilpasse de påtænkte bødebeløb« og ikke på et tidligere stadium,
dvs. før anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen. I det foreliggende tilfælde er det således ikke omtvistet, at slutbeløbet for
den bøde, der er pålagt Deltafina, nemlig 11 880 000 EUR, ikke overstiger 10% af den samlede omsætning for regnskabsåret,
der afsluttedes den 31. marts 2004.
Rettens bemærkninger
I betragtning 439 til den anfægtede beslutning har Kommissionen fastsat størrelsen på Deltafinas bøde til 13 200 000 EUR før
anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen. I betragtning 443 til denne beslutning har Kommissionen præciseret, at »henset til,
at Deltafinas samlede omsætning i 2003 var 133 228 000 EUR«, skal bødens størrelse ikke tilpasses i henhold til artikel 23,
stk. 2, i forordning nr. 1/2003.
Ifølge ordlyden af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 er den samlede omsætning, der skal tages i betragtning med
henblik på beregning af loftet på 10%, der er omhandlet i denne bestemmelse, den, der er opnået i det foregående regnskabsår.
Således som parterne er enige om, burde Kommissionen med henblik på at fastslå, om det nævnte loft var overskredet eller ej,
have taget hensyn til Deltafinas samlede omsætning i det regnskabsår, der afsluttedes den 31. marts 2004.
Kommissionen har derfor ved en fejl i betragtning 443 til den anfægtede beslutning fastsat Deltafinas samlede omsætning i
forhold til det regnskabsår, der afsluttedes den 31. marts 2003.
Imidlertid har anbringendet vedrørende denne fejl ingen virkning, eftersom loftet på 10% ikke er overskredet, selv under hensyntagen
til Deltafinas samlede omsætning i regnskabsåret, der afsluttes den 31. marts 2004. Det fremgår af en opstilling i Deltafinas
årsregnskab pr. 31. marts 2004, der er vedlagt stævningen, at virksomhedens samlede omsætning på denne dato var 139 904 230,95
EUR, dvs. et beløb, der er mere end ti gange højere end førnævnte beløb på 13 200 000 EUR. I den henseende skal det præciseres,
at det beløb, der skal anvendes, er det, der i den nævnte opstilling figurerer ved siden af bogføringsposten »Salgs- og tjenesteydelsesindtægter«,
og ikke, som Deltafina gør, det beløb, der er opført ved siden af posten »I alt«, der omfatter regnskabsposter, der ikke skal
tages i betragtning, herunder »Ændring i færdigvarelagre« og »Andre indtægter og afkast«.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at det ottende anbringende skal forkastes som værende uden relevans.

Det niende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes præambel
og punkt 4, samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), og afsnit D samt ligebehandlingsprincippet og vedrørende manglende
begrundelse
Sammendrag af den anfægtede beslutning
I betragtning 448-456 til den anfægtede beslutning har Kommissionen udtalt sig om anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen for
så vidt angår forarbejdningsvirksomhederne og Deltafina.
For det første har Kommissionen bl.a. påpeget, at disse anmodede om at drage fordel af anvendelsen af denne meddelelse, allerede
før klagepunktsmeddelelsen var blevet tilsendt dem (betragtning 449 til den anfægtede beslutning).
For det andet har Kommissionen fastslået, at samarbejdsmeddelelsens afsnit D finder anvendelse i forhold til de spanske forarbejdningsvirksomheder.
Kommissionen har anført, at selv om den allerede var i besiddelse af størstedelen af de væsentligste elementer, der beviser
eksistensen af en overtrædelse, har oplysningerne, der blev afgivet af de spanske forarbejdningsvirksomheder, hjulpet Kommissionen
til at klarlægge og fastlægge overtrædelsen (betragtning 450 og 451 til den anfægtede beslutning).
For det tredje er det Kommissionens opfattelse, at Taes, i betragtning af dennes »særligt værdifulde« samarbejde under proceduren
– især hvad angår Deltafinas deltagelse i overtrædelsen – og eftersom Taes ikke på noget tidspunkt har bestridt de faktiske
omstændigheder i klagepunktsmeddelelsen, bør tildeles en nedsættelse af bøden på 40% i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsens
afsnit D, punkt 2, første og andet led (betragtning 452 til den anfægtede beslutning).
For det fjerde har Kommissionen påpeget, at de oplysninger, der er afgivet af Cetarsa og WWTE, selv om de var betydningsfulde,
dog ikke var så nyttige for Kommissionens undersøgelser som de oplysninger, der blev afgivet af Taes (betragtning 453 til
den anfægtede beslutning). Kommissionen har forklaret, at Cetarsa og WWTE i deres svar på klagepunktsmeddelelsen havde fremsat
en påstand, der ikke var i overensstemmelse med de faktiske omstændigheder. Kommissionen har derfor besluttet at give de to
forarbejdningsvirksomheder en nedsættelse af bøden på 25% i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsens afsnit D, punkt 2,
første led.
For det femte har Kommissionen anført, at også Agroexpansión har afgivet nyttige oplysninger, men at denne virksomhed i sit
svar på klagepunktsmeddelelsen har bestridt de faktiske omstændigheder »på samme måde som Cetarsa og WWTE« (betragtning 454
til den anfægtede beslutning). Kommissionen har tilføjet, at Agroexpansión har benægtet, at forarbejdningsvirksomhedernes
aftaler om de (maksimale) gennemsnitlige leveringspriser var hemmelige. På baggrund af disse elementer har Kommissionen givet
Agroexpansión en nedsættelse af bøden på 20%.
Endelig har Kommissionen for det sjette nedsat Deltafinas bøde med 10% (betragtning 456 til den anfægtede beslutning). Kommissionen
har fundet, at selv om hverken Universal eller Deltafina har afgivet præcise oplysninger vedrørende Deltafinas bidrag til
Taes’ samarbejde med Kommissionen, bør det ikke overses, at en del af de dokumenter, der er vedlagt Taes’ redegørelse af 18.
februar 2002, tydeligt hidrørte fra Deltafina og var blevet afgivet til Taes med henblik på dette samarbejde. Kommissionen
har gentaget, at de oplysninger, Taes afgav, var særligt nyttige for undersøgelsen og væsentlige især for fastlæggelsen af
Deltafinas ansvar. Deltafina havde dog ikke selv direkte forklaret Kommissionen, hvordan og i hvilket omfang virksomheden
ville samarbejde, og i sit svar på klagepunktsmeddelelsen havde den hvad angår virksomhedens ansvar bestridt de faktiske omstændigheder
som beskrevet i klagepunktsmeddelelsen. Kommissionen har endvidere oplyst, at Deltafina »ikke opfylder kriteriet i [samarbejds]meddelelsens
afsnit B, [litra e)]«.
Parternes argumenter
Deltafina har i forbindelse med sit niende anbringende, der er gjort gældende subsidiært, anført, at Kommissionen har begået
en række fejl i vurderingen af virksomhedens samarbejde under den administrative procedure. Disse klagepunkter kan grupperes
i fire led.
I forbindelse med det første led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har vurderet, at virksomheden hvad
angår dennes ansvar havde bestridt de faktiske omstændigheder som beskrevet i klagepunktsmeddelelsen. Ved således at hævde,
at M. handlede i eget navn, har Deltafina alene bestridt Kommissionens fortolkning og juridiske vurdering af visse af de faktiske
omstændigheder. Deltafina har tilføjet, at Taes i en redegørelse af 18. februar 2002 ligeledes havde formuleret en sådan erklæring,
og er overrasket over, at Taes desuagtet har kunnet drage fordel af en større nedsættelse af bøden end Deltafina.
I forbindelse med det andet led har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat samarbejdsmeddelelsen ved i betragtning
456 til den anfægtede beslutning at bebrejde virksomheden, at denne ikke opfylder kriteriet i samarbejdsmeddelelsens afsnit
B, litra e). Deltafina har hævdet, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, eftersom Kommissionen
i den anfægtede beslutning anvender meddelelsens afsnit D, der netop anvendes i tilfælde, hvor »[…] en virksomhed samarbejder,
uden at alle betingelserne i afsnit B eller C er opfyldt«. Deltafina har tilføjet, at Kommissionen ikke i klagepunktsmeddelelsen
har foreholdt Deltafina en adfærd som omhandlet i samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), og ihvertfald ikke i den anfægtede
beslutning har godtgjort, at Deltafina skulle have været ophavsmand til en sådan adfærd.
Med det tredje led har Deltafina gjort gældende, at den anfægtede beslutning er »behæftet med en alvorlig modsigelse i begrundelsen«,
idet den procentvise nedsættelse af bøden, Kommissionen har tildelt Deltafina, er mindre end den, der er tildelt Taes. Til
støtte for denne påstand har Deltafina gjort gældende, at idet Kommissionen i betragtning 360 til den anfægtede beslutning
har fastslået, at Deltafina udøver en rolle som ansvarlig for koordineringen og overvågningen af den erhvervsmæssige virksomhed
i gruppen Universal i Europa, herunder søsterselskabet Taes’ virksomhed, »ville det være rimeligt, hvis ikke alene ansvaret,
men også fordelene tillægges Deltafina på dette grundlag«. Deltafina har tilføjet, at Taes’ særligt nyttige »bidrag«, især
hvad angår Deltafinas deltagelse i forarbejdningsvirksomhedernes kartel, alene kan hidrøre fra Deltafina selv. Deltafina har
insisteret på det forhold, at virksomheden har samarbejdet med Kommissionen fra det øjeblik, hvor Taes blev inddraget i den
foreliggende sag. De elementer, der af Taes’ advokater blev sendt til Kommissionen i forbindelse med den administrative procedure,
blev sendt på såvel Taes’ som Deltafinas vegne, de blev forberedt i fællesskab af repræsentanter for og administrationen i
disse to selskaber, under opsyn fra Universal, og de udgik i meget vidt omfang fra Deltafina selv.
Endelig har Deltafina med det fjerde led hævdet, at Kommissionen har anvendt samarbejdsmeddelelsen diskriminerende. I den
henseende har Deltafina først kritiseret den omstændighed, at Cetarsa, WWTE og Agroexpansión er blevet tildelt en større nedsættelse
af bøden end Deltafina, selv om de havde bestridt de faktiske omstændigheder »om end i et andet omfang«. Dernæst har Deltafina
gjort gældende, at det først er i deres svar på klagepunktsmeddelelsen, at WWTE og Agroexpansión for første gang har erklæret,
at Deltafina har spillet en ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Deltafina har derfor fundet, at der er tvivl
om »fuldstændigheden og loyaliteten af disses samarbejde i de to forudgående år«. Endelig har Deltafina bebrejdet Kommissionen,
at den alene i forhold til Deltafina har anvendt kriteriet, der er omhandlet i samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e).
På baggrund af disse betragtninger har Deltafina anmodet Retten om at nedsætte bødens størrelse ved anvendelse af den samme
procentvise nedsættelse som den, der er anvendt i forhold til Taes’ bøde, dvs. 40%.
Kommissionen har ikke tiltrådt nogen af disse led.
Kommissionen har for det første mindet om, at Deltafina i sit svar på klagepunktsmeddelelsen har gjort gældende, at den adfærd,
der er bebrejdet virksomheden, i realiteten måtte tilregnes M., der udelukkende havde handlet i eget navn. En sådan påstand
udgør »et klart forsøg på at fordreje de faktiske forhold«.
For det andet har Kommissionen bestridt, at den i forhold til Deltafinas samarbejde fejlagtigt skulle have anvendt samarbejdsmeddelelsens
afsnit B, litra e). I den henseende har Kommissionen gjort gældende, at det forhold, at den har anvendt meddelelsens afsnit
D, på ingen måde har udelukket, at den med henblik på at fastsætte den procentvise nedsættelse af en bøde i forhold til en
samarbejdende virksomhed har taget det forhold i betragtning, at den pågældende virksomhed ikke opfylder visse af de betingelser,
der er omhandlet i meddelelsens afsnit B og C. Endvidere har Kommissionen påpeget, at det ikke er korrekt, når Deltafina påstår,
at Kommissionen ikke har bebrejdet virksomheden nogen former for adfærd af den art, der er omhandlet i samarbejdsmeddelelsens
afsnit B, litra e).
For det tredje har Kommissionen gjort gældende, at den ikke var forpligtet til at anvende den samme procentvise nedsættelse
af Deltafinas bøde som den, der blev anvendt i forhold til Taes’ bøde.
I den forbindelse har Kommissionen understreget, at Deltafina anses for ansvarlig for overtrædelsen af artikel 81 EF ikke
på grund af sin rolle som ansvarlig for koordineringen og overvågningen af Taes’ virksomhed, men fordi Deltafina selv har
iværksat en »række væsentlige former for adfærd, ofte af afgørende karakter, inden for rammerne af [forarbejdningsvirksomhedernes]
kartel«. Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at Deltafinas samarbejde har begrænset sig til udarbejdelsen sammen med
Taes af dennes redegørelse af 18. februar 2002.
Kommissionen har for det fjerde fundet, at den ikke har tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved i forhold til Deltafina at
anvende en mindre procentvis nedsættelse af bøden end den, de øvrige adressatvirksomheder for den anfægtede beslutning har
nydt godt af.
Rettens bemærkninger
Det bemærkes, at Kommissionen har et vidt skøn med hensyn til bødeberegningsmetoden, og at den herved kan tage hensyn til
mange forhold, herunder de pågældende virksomheders samarbejde ved undersøgelserne gennemført af denne institutions tjenestegrene.
Kommissionen har et vidt skøn, når den skal vurdere kvaliteten og brugbarheden af en virksomheds samarbejde, navnlig i forhold
til andre virksomheders bidrag (Domstolens dom af 10.5.2007, sag C-328/05 P, SGL Carbon mod Kommissionen, Sml. I, s. 3921,
præmis 81 og 88).
For at en bøde kan nedsættes i medfør af samarbejdsmeddelelsen, skal en virksomheds adfærd lette Kommissionens opgave med
hensyn til konstatering og bekæmpelse af overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler (jf. Rettens dom af 8.7.2004, forenede
sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 499 og den deri
nævnte retspraksis) og være udtryk for en virkelig samarbejdsånd (dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen,
nævnt ovenfor i præmis 228, præmis 395 og 396).
Kommissionen har i samarbejdsmeddelelsen præciseret betingelserne for, hvornår virksomheder, der samarbejder med Kommissionen
i forbindelse med dennes undersøgelser af en kartelsag, kan fritages for bøder eller få nedsat størrelsen af den bøde, de
ellers ville være blevet pålagt (jf. samarbejdsmeddelelsens afsnit A, punkt 3).
I henhold til samarbejdsmiddelelsens afsnit B, kan en virksomhed kun opnå en meget betydelig bødenedsættelse, dvs. på mindst
75%, eller ligefrem en bødefritagelse, hvis den opfylder samtlige betingelser i meddelelsens afsnit B, litra a)-e). Ifølge
afsnit B, litra e), kan en virksomhed ikke opnå en sådan bødenedsættelse eller bødefritagelse, hvis den bl.a. »har været initiativtager
til eller spillet en afgørende rolle i den ulovlige aktivitet«.
I henhold til samme meddelelses afsnit C indrømmes »en virksomhed, der opfylder betingelserne i afsnit B, litra b)-e), og
som afslører et hemmeligt kartel, efter at Kommissionen ved beslutning har gennemført en kontrolundersøgelse hos de i kartellet
deltagende virksomheder, som imidlertid ikke har givet tilstrækkeligt grundlag for at indlede [den administrative] procedure
med henblik på vedtagelse af en beslutning, en bødenedsættelse på mellem 50% og 75%«.
Samarbejdsmeddelelsens afsnit D med overskriften »Væsentlig bødenedsættelse« har følgende ordlyd:
»1. Hvis en virksomhed samarbejder, uden at alle betingelserne i afsnit B eller C er opfyldt, indrømmes den en nedsættelse
på mellem 10% og 50% af den bøde, som den ville være blevet pålagt, hvis den ikke havde samarbejdet.
Dette kan navnlig være tilfældet, hvis:
–        en virksomhed, inden udsendelsen af en klagepunktsmeddelelse, forsyner Kommissionen med oplysninger, dokumenter eller andet
bevismateriale, som bidrager til at fastslå overtrædelsens eksistens
–        en virksomhed, efter at have modtaget klagepunktsmeddelelsen, meddeler Kommissionen, at den ikke bestrider de faktiske omstændigheder,
som Kommissionen bygger sine indvendinger på.«
Det er på baggrund af disse betragtninger, at rigtigheden af nærværende anbringende skal vurderes. Det andet led af anbringendet
vil blive undersøgt som det sidste.
I forhold til det første led må det fastslås, at Kommissionen med rette i betragtning 456 til den anfægtede beslutning har
gjort gældende, at Deltafina i sit svarskrift til klagepunktsmeddelelsen har bestridt »de faktiske omstændigheder, der lå
til grund for indvendingerne […] hvad angår Deltafinas ansvar«. I dette svarskrift har Deltafina på det bestemteste afvist
sit ansvar for overtrædelsen ved gentagne gange at gøre gældende, at dette ansvar burde pålægges M., der angiveligt udelukkende
havde handlet i eget navn i forhold til forarbejdningsvirksomhedernes kartel og ikke som repræsentant for selskabet Deltafina.
Deltafina har derved bestridt de faktiske omstændigheder som beskrevet i klagepunktsmeddelelsen, og har ikke begrænset sig
til kun at give en anden fortolkning eller til at gøre indsigelse mod Kommissionens juridiske vurdering.
Hvad angår Deltafinas argument om, at Taes ikke er blevet kritiseret for at have bestridt de faktiske omstændigheder, selv
om også Taes under den administrative procedure havde gjort gældende, at M. handlede udelukkende i eget navn, skal alene bemærkes,
at Taes med denne påstand ikke – til forskel fra Deltafina – har afvist en faktisk omstændighed, der vedrører Taes selv, og
dermed rejst tvivl om dennes eget ansvar for overtrædelsen.
I forhold til tredje led må det først fastslås, at det bygger på en fejlagtig antagelse. Som det klart fremgår af betragtning
359-366 til den anfægtede beslutning og præmis 107-112 ovenfor, er det ikke på grund af Deltafinas overvågnings- og kontrolfunktioner
i forhold til Taes, at Deltafina er erklæret for ansvarlig for overtrædelsen, men for virksomhedens direkte og aktive deltagelse
i forarbejdningsvirksomhedernes kartels aktiviteter.
Endvidere bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at Kommissionen i forbindelse med bedømmelsen af samarbejdet mellem
deltagere i et kartel ikke må se bort fra ligebehandlingsprincippet, som er tilsidesat, såfremt sammenlignelige situationer
behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf.
dommen i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 364, præmis 394 og den deri nævnte retspraksis).
Kommissionen har imidlertid ikke klart overskredet sin skønsmargen ved at vurdere, at samarbejdet leveret af Taes var mere
nyttigt end samarbejdet præsteret af Deltafina.
Som der allerede er redegjort for i præmis 396 og 397 ovenfor, har Deltafina til forskel fra Taes bestridt visse faktiske
omstændigheder som omhandlet i samarbejdsmeddelelsens afsnit D, punkt 2, andet led.
Endvidere har Deltafina til forskel fra Taes aldrig samarbejdet direkte med Kommissionen. Kommissionen har især med rette
vurderet, at Deltafinas samarbejde har begrænset sig til deltagelse i udarbejdelsen af Taes’ redegørelse af 18. februar 2002
(jf. præmis 8 og 9 ovenfor). Det er alene i forbindelse med forberedelsen af denne redegørelse, at Universal Leaf i sin skrivelse
af 15. februar 2002 til Kommissionen har påpeget Deltafinas samarbejde. Endelig har hverken Universal Leaf, Taes eller Deltafina
over for Kommissionen oplyst, at Deltafina med Taes som mellemled fortsatte samarbejdet i forbindelse med undersøgelsen, eller
at de oplysninger, som Taes gav Kommissionen, var forberedt i samarbejde med Deltafina.
Følgelig har Kommissionen med rette i forhold til Deltafina anvendt en mindre procentvis nedsættelse af bøden end i forhold
til Taes.
Hvad angår det fjerde led bemærkes, at Deltafina ikke kan påstå, at virksomheden har været genstand for diskriminerende behandling
i forhold til Cetarsa, WWTE og Agroexpansión, idet Deltafinas samarbejde med Kommissionen har været meget mere begrænset end
de nævnte virksomheders.
Som Deltafina for det første selv har medgivet i sin stævning, har Cetarsa, WWTE og Agroexpansión ganske vist bestridt visse
faktiske omstændigheder, men »i et andet omfang« end Deltafina. Således har alene sidstnævnte, idet denne gentagne gange i
sit svarskrift til klagepunktmeddelelsen har gjort gældende, at dens direktør handlede udelukkende i eget navn, under hele
den administrative procedure bestridt enhver deltagelse i aktiviteterne i forarbejdningsvirksomhedernes kartel.
Mens, for det andet, Cetarsa, WWTE og Agroexpansión under den administrative procedure har afgivet meget nyttige oplysninger
til Kommissionen (jf. betragtning 453 og 454 til den anfægtede beslutning), har Deltafinas samarbejde, som omtalt i præmis
402, begrænset sig til deltagelse i udarbejdelsen af Taes’ redegørelse af 18. februar 2002.
Dermed skal det fjerde led forkastes som ugrundet.
Hvad endelig angår det andet led bemærkes først, at der ikke er noget til hinder for, at Kommissionen inden for sin brede
skønsbeføjelse på det pågældende område tager den omstændighed i betragtning, at den berørte virksomhed ikke opfylder en af
betingelserne i samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra a)-e), når Kommissionen ved anvendelse af meddelelsens afsnit D skal
fastsætte – inden for prisgaflen på mellem 10 og 50% fastlagt i samme afsnits punkt 1 – den procentvise nedsættelse for den
berørte virksomhed.
Det skal dernæst fastslås, at det fremgår af Kommissionens skriftlige indlæg og af de forklaringer, den har afgivet under
retsmødet, at Kommissionen med oplysningen i betragtning 456 til den anfægtede beslutning om, at Deltafina ikke opfyldte betingelsen
i samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), henviste til den omstændighed, at Deltafina var leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel. Hertil bemærkes, at det fremgår af samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), at Kommissionen ikke vil indrømme en
virksomhed en meget betydelig bødenedsættelse eller en bødefritagelse, hvis den har spillet en særlig fremtrædende rolle i
kartellet som f.eks. leder, tilskyndende part eller initiativtager.
Som det blev fastslået i præmis 331-335 ovenfor, er de faktiske oplysninger i Kommissionens sagsmateriale ikke tilstrækkelige
til at godtgøre, at Deltafina har haft en ledende rolle. Følgelig har Kommissionen begået en fejl ved blandt andre hensyn
at tage denne rolle i betragtning i forbindelse med fastsættelsen af den procentvise nedsættelse til kun 10%, som skulle anvendes
i forhold til Deltafina på grundlag af samarbejdet med Kommissionen.
På baggrund af det ovenstående kan det niende anbringende tiltrædes delvist, og den anfægtede beslutning skal som følge heraf
ændres ved fastsættelse af en passende nedsættelsesprocent for Deltafina. Ved anvendelse af sin fulde prøvelsesret vurderer
Retten, at det er rimeligt at nedsætte Deltafinas bøde med 15% under hensyntagen til dennes samarbejde. De konkrete konsekvenser
af denne ændring vil blive præciseret i præmis 437-439 nedenfor.

Det tiende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt
5, litra b), og proportionalitetsprincippet
Parternes argumenter
I forbindelse med det tiende anbringende, der er gjort gældende subsidiært, har Deltafina bebrejdet Kommissionen, at den ikke
på grundlag af retningslinjernes punkt 5, litra b), har taget hensyn til »råtobakkens økonomiske og sociale kontekst i Spanien«
med henblik på nedsættelse af bødens endelige størrelse.
Til støtte for anbringendet har Deltafina anført, at dyrkning af tobak i EU vil opleve en strukturel tilbagegang efter ophævelsen
af præmieordningen fastsat under tobakssektorens fælles markedsordning. Deltafina har præciseret, at der efter en midlertidig
periode på fire år vil blive introduceret en ny ordning i 2010, hvor indkomststøtten ikke længere afhænger af tobaksproduktionen,
men vil blive knyttet til mål vedrørende omlægning og støtte til forskellige afgrøder. Deltafina har endvidere oplyst, at
ifølge Kommissionens beregninger vil »nettovirkningen af den nye model blive en meget mærkbar nedsættelse af produktionen
af tobak i Fællesskabet med den konsekvens, at det bliver umuligt at opretholde størstedelen af landbrugsbeskæftigelsen uden
for familieforhold i denne sektor og i industrisektoren for første forarbejdning«. Deltafina har tilføjet, at de forskellige
tobaksorter, der dyrkes i EU, ikke anses for strategisk vigtige af forarbejdningsindustrierne, og at de nemt kan erstattes
af tobak, der dyrkes i tredjelande med lavere omkostninger. Endelig har Deltafina oplyst, at præmierne aktuelt udgør 80% af
agerbrugernes indkomst.
Deltafina har tilføjet, at Kommissionen i sin beslutning 2003/600/EF af 2. april 2003 om en procedure i henhold til artikel 81
EF (sag COMP/C.38.279/F3 – Fransk oksekød) (EUT L 209, s. 12) udtrykkeligt har taget »den særlige økonomiske kontekst« i betragtning
som formildende omstændighed, således som omhandlet i retningslinjernes punkt 5, litra b). Kommissionen har i sagen således
nedsat hver af parternes bøder med 60%.
Det er Kommissionens holdning, at den ikke var forpligtet til i forbindelse med fastsættelsen af bødens størrelse at tage
hensyn til den af Deltafina anførte tilbagegang, og at det tiende anbringende derfor må forkastes som ugrundet.
Rettens bemærkninger
Retningslinjernes punkt 5, litra b), har følgende ordlyd:
»Efter at have foretaget de i det foregående beskrevne beregninger bør der tages hensyn til visse objektive forhold, såsom
den særlige økonomiske kontekst, virksomhedernes eventuelle økonomiske eller finansielle fordele af overtrædelsen [...], de
pågældende virksomheders særlige kendetegn og deres reelle betalingsevne i en given social kontekst for sluttelig at tilpasse
de påtænkte bødebeløb.«
Det skal tages i betragtning, at Kommissionen i modsætning til det, Deltafina har gjort gældende, ikke på nogen måde var forpligtet
til at tage hensyn til en forventet strukturel tilbagegang i EU’s tobaksdyrkning for på grundlag af retningslinjernes punkt
5, litra b), at nedsætte bødens endelige beløb, eftersom denne tilbagegang på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede
beslutning alene udgjorde en fremtidig og uvis begivenhed.
Endvidere kan Deltafina ikke påberåbe sig beslutning 2003/600, eftersom omstændighederne i den sag ikke er sammenlignelige
med omstændighederne i nærværende sag. Især er ingen af de særlige omstændigheder, som Kommissionen i medfør af retningslinjernes
punkt 5, litra b), havde taget i betragtning i beslutningen, til stede i den foreliggende sag. Under alle omstændigheder følger
det af fast retspraksis, at Kommissionen råder over et vidt skøn med hensyn til fastsættelsen af bødernes størrelse, og at
dette skøn ikke er bundet af Kommissionens tidligere skøn (Domstolens dom af 19.3.2009, sag C-510/06 P, Archer Daniels Midland
mod Kommissionen, Sml. I, s. 1843, præmis 82).
På baggrund af det ovenstående skal det tiende anbringende forkastes som ugrundet.

Det ellevte anbringende vedrørende tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, princippet om, at straffe ikke kan have tilbagevirkende
kraft, og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Parternes argumenter
Deltafina har i forbindelse med sit ellevte anbringende, der er gjort gældende helt subsidiært, først anført, at Kommissionen
har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved ikke – i overensstemmelse med sin hidtidige beslutningspraksis
– at pålægge Deltafina en symbolsk bøde. Til støtte for denne påstand har Deltafina gjort gældende, at Kommissionen i beslutningen
om organiske peroxider alene havde pålagt selskabet AC-Treuhand en bøde på 1 000 EUR som følge af en nyskabelse i Kommissionens
politik på området, der går ud på at straffe ikke alene de virksomheder, der er medlemmer af et kartel, men også dem, der
– uden at være til stede på det relevante marked – tilrettelægger og fremmer det nævnte kartel. Deltafina har hævdet, at det
fremgår af denne beslutning, af pressemeddelelsen om den og af punkt 33 i beretningen fra 2003 om konkurrencepolitikken (XXXIII
Beretning om Konkurrencepolitikken – 2003), at Kommissionen først ud i fremtiden ville ændre sin praksis med kun at pålægge
en symbolsk bøde i sådanne tilfælde. Imidlertid er alle de handlinger, Deltafina bebrejdes, foretaget før den 11. august 2001,
dvs. to år og fire måneder før vedtagelsen af beslutningen om organiske peroxider.
Dernæst har Deltafina gjort gældende, at princippet om ligebehandling er blevet tilsidesat, og har henvist til Rettens udtalelse
om, at »[p]å området for bekæmpelse af overtrædelser af konkurrencereglerne kræver respekten for dette princip utvivlsomt,
at virksomheder, der har begået overtrædelser af samme art og tidsmæssigt parallelt med hinanden, skal pålægges de samme lovmæssige
sanktioner uanset det nødvendigvis usikre tidspunkt, hvor en beslutning mod dem vedtages«, og at »[princippet i] den forstand
er snævert forbundet med princippet om forbud mod straffe med tilbagevirkende kraft, i henhold til hvilket en sanktion, som
pålægges en virksomhed for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til den sanktion, som var fastsat på det tidspunkt,
hvor overtrædelsen fandt sted« (Rettens dom af 9.7.2003, sag T-224/00, Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients
mod Kommissionen, Sml. II, s. 2597, præmis 70).
På baggrund af ovenstående betragtninger har Deltafina anmodet Retten om at nedsætte bøden til et symbolsk beløb på 1 000
EUR.
Kommissionen finder, at det ellevte anbringende skal forkastes.
Kommissionen har for det første understreget, at dens hidtidige beslutningspraksis ifølge retspraksis ikke i sig selv kan
anvendes som retlig ramme for bøder i konkurrencesager. Dernæst har Kommissionen gentaget, at den sag, der lå til grund for
beslutningen om organiske peroxider, ikke kan sammenlignes med nærværende sag. I øvrigt har Kommissionen anført, at hverken
den nævnte beslutning, pressemeddelelsen om den, eller beretningen fra 2003 om konkurrencepolitikken (XXXIII Beretning om
Konkurrencepolitikken – 2003) indeholder præcise, ubetingede og samstemmende løfter i forhold til spørgsmålet om at pålægge
bøder, der er »særligt ubetydelige« for de former for adfærd, som Deltafina bebrejdes.
Rettens bemærkninger
For det første bemærkes hvad angår den hævdede tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning,
at intet af de af Deltafina anførte elementer berettigede virksomheden til at forvente alene en symbolsk bøde som straf.
I den henseende bemærkes, at Kommissionens hidtidige beslutningspraksis ikke i sig selv tjener som retlig ramme for bøder
i konkurrencesager (jf. præmis 292 ovenfor). Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden
i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan ikke berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning
nr. 1/2003 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik (jf. analogt dommen i
sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 120, præmis 109). Endvidere kan de erhvervsdrivende
ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Kommissionen kan ændre inden for rammerne
af sit skøn (jf. Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 33 og den
deri nævnte retspraksis). Virksomheder, som er parter i en administrativ procedure, der kan give anledning til pålæggelse
af en bøde, kan derfor ikke have en berettiget forventning om, at Kommissionen ikke vil overskride det hidtil anvendte bødeniveau
(Rettens dom af 12.7.2001, forenede sager T-202/98, T-204/98 og T-207/98, Tate & Lyle m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2035,
præmis 146, og dommen i sagen LR AF 1998 mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 101, præmis 243).
Endvidere bemærkes, at retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver
erhvervsdrivende, hos hvem Fællesskabets administration har givet anledning til begrundede forhåbninger (Domstolens dom af
11.3.1987, sag 265/85, Van den Bergh en Jurgens og Van Dijk Food Products (Lopik) mod Kommissionen, Sml. s. 1155, præmis 44),
hvorimod ingen kan påberåbe sig tilsidesættelse af princippet, såfremt administrationen ikke har givet præcise og ubetingede
løfter fra en hertil bemyndiget og ansvarlig kilde (jf. dommen i sagen Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor
i præmis 364, præmis 152 og den deri nævnte retspraksis).
Den omstændighed, at Kommissionen i flere beslutninger forud for beslutningen om organiske peroxider ikke har pålagt noget
ansvar for overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF i forhold til virksomheder, der har deltaget i gennemførelsen af et kartel,
men som ikke har været aktive på det relevante marked for overtrædelsen, kunne ikke hos Deltafina skabe en berettiget forventning
om, at Kommissionen også i fremtiden ville afholde sig fra at forfølge og straffe sådanne virksomheder. Som Retten allerede
har statueret i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 48, præmis 163-165, er ændringen af Kommissionens
beslutningspraksis i beslutningen om organiske peroxider begrundet i en korrekt fortolkning af rækkevidden af forbuddet i
artikel 81, stk. 1, EF.
Denne ændring af Kommissionens beslutningspraksis var så meget desto mere forudsigelig for Deltafina, som der forelå præcedens
i form af beslutningen vedrørende støbt glas fra 1980. Hertil kommer, at Kommissionens beslutningspraksis, som lå efter 1980,
ikke rimeligvis kan opfattes som en endelig fravigelse fra den oprindelige tilgang i beslutningen vedrørende støbt glas. Denne
beslutningspraksis begrænser sig til at undlade at dømme og sanktionere involverede rådgivningsvirksomheder, uden dog juridisk
at afvise den oprindelige opfattelse i beslutningen vedrørende støbt glas (dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt
ovenfor i præmis 48, præmis 164).
Hvad angår Deltafinas påstand om, at det fremgår af beslutningen om organiske peroxider, af pressemeddelelsen om beslutningen
og af punkt 33 i beretningen fra 2003 om konkurrencepolitikken (XXXIII Beretning om Konkurrencepolitikken – 2003), at Kommissionen
først ud i fremtiden ikke længere ville nøjes med at pålægge en symbolsk bøde, er det tilstrækkeligt at fastslå – uden at
det er nødvendigt at afgøre, om disse tekster indeholdt præcise og ubetingede løfter – at disse tekster blev offentliggjort
mere end seks år efter påbegyndelsen af den adfærd, der er tilskrevet Deltafina, og mere end to år efter dens afslutning.
Deltafina har derfor ikke på tidspunktet for den pågældende overtrædelse kunnet forvente, at Kommissionen kun ville pålægge
Deltafina en symbolsk bøde.
Som det allerede er påvist i præmis 51, er Deltafinas situation i denne sag ikke sammenlignelig med AC-Treuhands i sagen,
der var grundlaget for beslutningen om organiske peroxider. Mens AC-treuhand, der var konsulentvirksomhed, på ingen måde var
aktiv på markedet for det berørte produkt i den pågældende sag – hverken som konkurrent eller i forhold til udbud og efterspørgsel
– var Deltafina til gengæld – som hovedaftager fra de spanske forarbejdningsvirksomheder – aktiv på et marked, der var placeret
i et led efter det marked, hvor den konkurrencebegrænsende praksis blev iværksat. Hertil kommer, at Deltafina var til stede
på markedet for første forarbejdning i Italien, og selskabet havde tætte forretningsmæssige forbindelser med visse af de spanske
forarbejdningsvirksomheder.
Hvad for det andet vedrører tilsidesættelsen af princippet om ligebehandling, som Deltafina har gjort gældende, bemærkes,
at Kommissionens beslutningspraksis ikke i sig selv kan anvendes som retlig ramme for bøder i konkurrencesager (jf. præmis
292 ovenfor).
Det skal imidlertid ligeledes bemærkes, at Kommissionen, når den pålægger sådanne bøder, skal overholde de almindelige retsprincipper,
herunder ligebehandlingsprincippet.
Deltafinas sammenligninger med andre af Kommissionens beslutninger om bøder kan defor kun have betydning for spørgsmålet om
overholdelse af ligebehandlingsprincippet, hvis det godtgøres, at omstændighederne i disse andre sager er sammenlignelige
med omstændighederne i det foreliggende tilfælde (jf. i denne retning Rettens dom af 13.1.2004, sag T-67/01, JCB Service mod
Kommissionen, Sml. II, s. 49, præmis 187). Som det allerede blev fastslået i præmis 51 og 431 ovenfor, er Deltafinas situation
i nærværende sag ikke sammenlignelig med AC-Treuhands i den sag, der ligger til grund for beslutningen om organiske peroxider.
Hvad for det tredje angår den angivelige tilsidesættelse af princippet om, at straffe ikke kan have tilbagevirkende kraft,
bemærkes, således som det fremgår af præmis 137-150 i dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis
48, at enhver virksomhed, der har bidraget til gennemførelsen af et kartel, herunder de virksomheder, der ikke er aktive på
det relevante marked, der berøres af konkurrencebegrænsningen, rimeligvis kunne forudse – på det tidspunkt, hvor den pågældende
overtrædelse blev begået – at forbuddet i artikel 81, stk. 1, EF i princippet fandt anvendelse. Under hensyn til de betragtninger,
der er redegjort for i præmis 426, bør enhver virksomhed, der deltager i en administrativ procedure, som kan give anledning
til pålæggelse af en bøde, endvidere tage i betragtning, at Kommissionen til enhver tid kan beslutte at forhøje størrelsen
af bødebeløbene i forhold til det tidligere anvendte niveau. Følgelig har Kommissionen ikke ved ikke at begrænse sig til at
pålægge Deltafina en symbolsk bøde tilsidesat princippet om, at straffe ikke kan have tilbagevirkende kraft.
På grundlag af ovenstående betragtninger må det ellevte anbringende forkastes som ugrundet.

Fastsættelse af den endelige størrelse på den bøde, der er pålagt Deltafina
Det fremgår af præmis 331-336, 410 og 411 ovenfor, at den anfægtede beslutning skal ændres, eftersom Kommissionen ikke i tilstrækkelig
grad deri har påvist, at Deltafina spillede en ledende rolle i forarbejdningsvirksomhedernes kartel. Kommissionen har derfor
ikke med rette forhøjet grundbeløbet for Deltafinas bøde med 50% på grundlag af skærpende omstændigheder eller taget denne
angivelige rolle i betragtning som grund til kun at nedsætte bødens størrelse med 10% på grundlag af samarbejdet.
I øvrigt forbliver Kommissionens betragtninger til den anfægtede beslutning og den i sagen anvendte metode for beregning af
bøderne uændrede.
Bødens endelige størrelse beregnes derfor som følger: Grundbeløbet for den bøde, der pålægges Deltafina (12 000 000 EUR),
nedsættes med 40% på grundlag af formildende omstændigheder, hvilket giver et beløb på 7 200 000 EUR før anvendelse af samarbejdsmeddelelsen.
Sidstnævnte beløb nedsættes med 15% på grundlag af denne meddelelse. Som følge heraf beløber Deltafinas endelige bøde sig
til 6 120 000 EUR.

Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom. Ifølge artikel 87, stk. 3, første afsnit, kan Retten fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis
taber eller vinder på et eller flere punkter.
Da Deltafina har fået delvis medhold, findes virksomheden efter sagens omstændigheder at burde bære tre fjerdedele af sine
egne omkostninger og betale tre fjerdedele af de omkostninger, der er afholdt af Kommissionen, således at denne bærer en fjerdedel
af sine egne og betaler en fjerdedel af Deltafinas omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):
1)
Den bøde, der pålægges Deltafina SpA i artikel 3 i Kommissionens beslutning K(2004) 4030 endelig af 20. oktober 2004 om en
procedure efter artikel 81, stk. 1 [EF] (sag COMP/C.38.238/B.2 – Råtobak – Spanien), fastsættes til 6 120 000 EUR.
2)
I øvrigt frifindes Europa-Kommissionen.
3)
Deltafina bærer tre fjerdedele af sine egne omkostninger og betaler tre fjerdedele af de omkostninger, der er afholdt af Kommissionen,
således at denne bærer en fjerdedel af sine egne omkostninger og betaler en fjerdedel af Deltafinas omkostninger.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 8. september 2010.
Underskrifter
Indhold
Sagens baggrund
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
1.  Formaliteten i forbindelse med klagepunkterne om magtfordrejning
2.  Påstandene vedrørende annullation af den anfægtede beslutning
Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003,
legalitetsprincippet og princippet om individuelt ansvar samt om den manglende begrundelse
Det første og det andet led vedrørende henholdsvis det forhold, at Kommissionen har holdt Deltafina ansvarlig for en overtrædelse,
der er begået på et marked, hvor denne ikke er til stede, og at den adfærd, der er lagt Deltafina til last, ikke er fastsat
i artikel 81, stk. 1, EF eller i artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det tredje led vedrørende det forhold, at Kommissionen fejlagtigt har kvalificeret Deltafina som leder af forarbejdningsvirksomhedernes
kartel.
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det fjerde led vedrørende Kommissionens undladelse af at afgrænse det relevante marked i den anfægtede beslutning
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 27, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1/2003, princippet om retten
til forsvar og en retfærdig rettergang, legalitetsprincippet, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet samt
vedrørende væsentlige formelle mangler og manglende begrundelse
Det første led vedrørende den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tillagt Deltafina en anden rolle
end den, Kommissionen har kritiseret virksomheden for i klagepunktsmeddelelsen
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det andet led om, at den adfærd, som lægges Deltafina til last, i stedet skal lægges Deltafinas direktør til last
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det tredje led om, at Kommissionen har afslået at give Deltafina aktindsigt i visse belastende dokumenter
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det fjerde led vedrørende det forhold, at Kommissionen ikke har afgrænset det relevante produktmarked og det relevante geografiske
marked tilstrækkeligt klart i klagepunktsmeddelelsen
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF, artikel 2 i forordning nr. 1/2003 og punkt 43
i retningslinjerne vedrørende begrebet påvirkning af handelen i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] samt manglende begrundelse
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
3.  Påstanden om nedsættelse af bødens størrelse
Det fjerde anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 2 og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes
punkt 1A og punkt 5, litra d), proportionalitetsprincippet og princippet om »ligebehandling og lige straf« og vedrørende manglende
begrundelse
Sammendrag af den anfægtede beslutning
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
–  Generelle bemærkninger
–  Om første led vedrørende den manglende hensyntagen til produktmarkedets relativt begrænsede størrelse
–  Det andet led vedrørende vurderingen af den konkrete indvirkning af overtrædelsen på markedet
–  Det tredje led vedrørende en modsigelse mellem betragtning 413 til den anfægtede beslutning og andre betragtninger til
denne beslutning
–  Det fjerde led vedrørende en fejlagtig betegnelse af Deltafina som den største aftager af forarbejdet tobak i Spanien
–  Det femte led vedrørende manglende begrundelse i forhold til konsekvenserne af den usikkerhed, de spanske retsregler og
de spanske myndigheders indstilling har skabt for beregningen af bødernes størrelse
–  Det sjette led vedrørende manglende hensyntagen til det forhold, at Deltafina ikke har deltaget i drøftelserne og forhandlingerne
mellem de spanske forarbejdningsvirksomheder og producentrepræsentanterne
–  Det syvende led vedrørende tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet Kommissionen er afveget fra sin tidligere
praksis på området
–  Konklusion vedrørende det fjerde anbringende
Det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt 1B
og ligebehandlingsprincippet
Sammendrag af den anfægtede beslutning
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det sjette anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt
2 samt manglende begrundelse
Sammendrag af den anfægtede beslutning
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det syvende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det ottende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og retningslinjernes punkt
5, litra a)
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det niende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes præambel
og punkt 4, samarbejdsmeddelelsens afsnit B, litra e), og afsnit D samt ligebehandlingsprincippet og vedrørende manglende
begrundelse
Sammendrag af den anfægtede beslutning
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det tiende anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003, retningslinjernes punkt
5, litra b), og proportionalitetsprincippet
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Det ellevte anbringende vedrørende tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, princippet om, at straffe ikke kan have tilbagevirkende
kraft, og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Parternes argumenter
Rettens bemærkninger
Fastsættelse af den endelige størrelse på den bøde, der er pålagt Deltafina
Sagens omkostninger
*
Processprog: italiensk.