CELEX: 62009CJ0488
TIR konvencija
Kopienas Muitas kodekss
Pārvadājumi, kas veikti, izmantojot TIR karneti
Galvotāja apvienība
Nelikumīga izkraušana
Pārkāpuma izdarīšanas vietas noteikšana
Ievedmuitas nodokļu piedziņa

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt atsevišķus noteikumus, kas iekļauti Savienības muitas tiesiskajā
regulējumā, kā arī Muitas konvencijā par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, kuros lieto
TIR
karneti, kas parakstīta Ženēvā 1975. gada 14. novembrī (turpmāk tekstā – “
TIR
konvencija”), kas Eiropas Ekonomikas kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 1978. gada 25. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2112/78
(OV L 252, 1. lpp.) un kas stājās spēkā 1983. gada 20. jūnijā.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Asociación de Transporte Internacional por Carretera
(turpmāk tekstā – “
ASTIC
”) un
Administración General del Estado
(Valsts pārvalde) par muitas parāda, ko radījusi nelikumīga cigarešu kravas izkraušana Spānijā, piedziņu.

Atbilstošās tiesību normas

TIR konvencija

TIR
konvencijā īpaši ir paredzēts, ka par precēm, kuras pārvadā saskaņā ar tajā paredzēto
TIR
procedūru, muitas iestādēs ceļā nav jāmaksā vai jāiesniedz ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu un citu maksājumu rīkojumi.
Minētās konvencijas 11. panta redakcija ir šāda:
“1.      Ja
TIR
karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, kompetentās iestādes nav tiesīgas likt galvotājām apvienībām
maksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas, izņemot gadījumus, kad viena gada laikā no
TIR
karnetes apstiprināšanas dienas tās ir rakstiski paziņojušas iestādei par nepabeigšanu vai pabeigšanu ar nosacījumiem. To
pašu noteikumu piemēro, ja pabeigšanas sertifikāts ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, tikai termiņš ir divi gadi.
2.      Prasību samaksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas galvotājai apvienībai iesniedz ne ātrāk kā 3 mēnešus pēc dienas,
kurā iestāde informēta, ka karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, vai ka pabeigšanas sertifikāts
ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, un ne vēlāk kā divus gadus pēc šās dienas. Tomēr gadījumos, par kuriem iepriekšminēto
divu gadu laikā ir iesākta tiesvedība, visas maksājumu prasības jāiesniedz viena gada laikā no dienas, kad stājas spēkā tiesas
spriedums.
3.      Galvotājai apvienībai ir trīs mēneši no dienas, kad pret to ir iesniegta maksājuma prasība, lai samaksātu prasītās summas.
Samaksātās summas iestādei atmaksā, ja divu gadu laikā no dienas, kurā iesniegta maksājuma prasība, muitas iestādes konstatē,
ka saistībā ar attiecīgo pārvadājumu pārkāpuma nav bijis.”

TIR
konvencijas 37. pantā ir noteikts:
“Ja nav iespējams noteikt, kurā teritorijā pārkāpums ir veikts, uzskata, ka tas ir noticis tās Līgumslēdzējas puses teritorijā,
kur tas ir konstatēts.”

Savienības tiesības
Saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 203. pantu ievedmuitas parāds rodas, “nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas
nodokli apliekamās preces”, un tas rodas minētās izņemšanas brīdī.
Muitas kodeksa 215. pantā ir noteikts:
“1.      Muitas parāds rodas vietā, kur notiek tie notikumi, kas to rada.
2.      Ja nav iespējams noteikt 1. punktā minēto vietu, uzskata, ka muitas parāds radies tajā vietā, kur muitas dienesti secinājuši,
ka preces atrodas apstākļos, kur rodas muitas parāds.
3.      Ja kāda muitas procedūra attiecībā uz precēm nav slēgta, uzskata, ka muitas parāds ir radies vietā, kur:
–        preces nodotas attiecīgajā procedūrā
vai
–        preces ievestas Kopienā saskaņā ar šo procedūru.
4.      Ja muitas dienestiem pieejamā informācija ļauj tiem konstatēt, ka muitas parāds jau ir radies citā vietā, kur preces atradušās
agrāk, muitas parādu uzskata par radušos vietā, par kuru var konstatēt, ka tā ir pirmā preču atrašanās vieta, kurā varēts
konstatēt muitas parāda esamību.”
Muitas kodeksa 221. pantā ir noteikts:
“1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
[..]
3.      Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja
muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu
kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”
Saskaņā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92
(OV L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 451. pantu, īstenojot starptautisko preču pārvadājumu procedūru,
kurā izmanto
TIR
karnetes, Eiropas Savienības muitas teritoriju uzskata par vienotu teritoriju.
Saskaņā ar Īstenošanas regulas 454. pantu:
“1.      Šo pantu piemēro, neskarot
TIR
un
ATA
konvenciju īpašos noteikumus par galvotāju apvienību saistībām gadījumos, kad izmanto
TIR
vai
ATA
karnetes.
2.      Ja saistībā ar pārvadājumiem, ko veic ar
TIR
vai
ATA
karnetēm, vai tādu pārvadājumu laikā kādā dalībvalstī tiek atklāts nodarījums vai pārkāpums, tad iespējamo nodokļu un citu
maksājumu piedziņu saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem veic minētā dalībvalsts, neskarot kriminālprocesu iespējamību.
3.      Ja nav iespējams noteikt, kurā teritorijā nodarījums vai pārkāpums izdarīts, tad uzskata, ka nodarījums vai pārkāpums izdarīts
tajā dalībvalstī, kurā tas atklāts, ja vien 455. panta 1. punktā noteiktā termiņā muitas dienestiem pieņemamā veidā tām netiek
sniegti pierādījumi par pārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts.
Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un tādēļ nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu dalībvalstī, kurā tas atklāts, tad
par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus ievāc minētā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem.
Ja vēlāk konstatē dalībvalsti, kurā nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts, tad par precēm tādā dalībvalstī maksājamos nodokļus
un citus maksājumus (izņemot tos, ko atbilstīgi otrajai daļai ievāc kā Kopienas pašas resursus) šai dalībvalstij atlīdzina
tā dalībvalsts, kurā nodokļi un maksājumi ievākti sākotnēji. Pārmaksājumus atlīdzina personai, kas sākotnēji segusi maksājumus.
Ja nodokļu un citu maksājumu summa, kas sākotnēji ievākta un ko atlīdzina piedzinēja dalībvalsts, ir mazāka par to nodokļu
un maksājumu summu, ko pienākas maksāt dalībvalstī, kurā nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts, tad pēdējā minētā dalībvalsts
summu starpību ievāc saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem.
Dalībvalstu muitas pārvaldes veic vajadzīgos pasākumus, lai nodarījumus vai pārkāpumus risinātu un uzliktu iedarbīgus sodus.”
Īstenošanas regulas 455. pants ir formulēts šādi:
“1.      Ja tiek atklāts, ka saistībā ar pārvadājumiem, ko veic ar
TIR
vai
ATA
karnetēm, vai tādu pārvadājumu laikā ir izdarīts kāds nodarījums vai pārkāpums, tad muitas dienesti par to ziņo
ATA
vai
TIR
karnetes turētājam un galvotājai apvienībai termiņā, kāds noteikts
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktā vai
ATA
konvencijas 6. panta 4. punktā.
2.      Pierādījumus par to, ka ar
TIR
vai
ATA
karneti veikts pārvadājums ir noticis likumīgi 454. panta 3. punkta 1. daļas nozīmē, sniedz termiņā, kāds noteikts
TIR
konvencijas 11. panta 2. punktā vai
ATA
konvencijas 7. panta 1. un 2. punktā.
[..]”
Īstenošanas regulas 457. pantā ir noteikts:
“Piemērojot
TIR
konvencijas 8. panta 4. punktu gadījumos, kad sūtījumu ieved Kopienas muitas teritorijā vai to uzsāk nosūtītājā muitas iestādē,
kura atrodas Kopienas muitas teritorijā, Galvotāju apvienība kļūst vai ir atbildīga muitas dienestiem katrā dalībvalstī, kuras
teritorijā
TIR
sūtījumu ieved, līdz vietai, kurā sūtījumu no Kopienas muitas teritorijas izved vai līdz galamērķa muitas iestādei minētajā
teritorijā.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

ASTIC
ir Galvotāju apvienība saistībā ar pārvadājumiem, kas Spānijas teritorijā veikti, izmantojot
TIR
karneti (turpmāk tekstā – “
TIR
pārvadājumi”). Saskaņā ar 1994. gada 18. februāra galvojuma dokumentu šīs apvienības atbildības apmērs nedrīkst pārsniegt
USD 200 000.

Bundesverband Güterkraftverkehr Logistik und Entorgung eV
(turpmāk tekstā – “
BGL
”) ir Galvotāju apvienība saistībā ar
TIR
pārvadājumiem, kas veikti Vācijas teritorijā.
1994. gada 18. martā Lindavas Muitas dienestā (Vācija) tika reģistrēta
TIR
karnetes Nr. 10099706, kas attiecas uz cigarešu kravas sūtījumu no Šveices uz Portu Muitas dienestu (Portugāle), izvešana.
Pēc tam, kad tika konstatēts, ka šīs preces nav tikušas nogādātas galamērķa [muitas] dienestā, Lindavas Muitas dienests 1995. gada
12. un 17. janvārī izdeva paziņojumu par nodokļu uzlikšanu pārvadātājam un
TIR
karnetes turētājam. Šis muitas dienests 1995. gada 17. janvārī informēja arī
BGL
par to, ka minētā
TIR
karnetes procedūra nav pabeigta, un tikai vēlāk – 1996. gada 26. februārī – nosūtīja tai nodokļu samaksas pieprasījumu.
Vienlaikus 1995. gada 17. janvārī minētais muitas dienests par konstatēto pārkāpumu informēja prokuratūru, kas uzsāka izmeklēšanu.
Attiecīgās tiesvedības rezultātā
Landgericht Augsburg
[Augsburgas apgabaltiesa] (Vācija) 1998. gada 17. martā taisīja spriedumu krimināllietā, kurā ir konstatēts, ka preces tika
izkrautas Seviļā (Spānija), un pārvadātājam ir noteikts sods par kontrabandu un dokumentu viltošanu. Pamatojoties uz šiem
apstākļiem, Vācijas muitas iestādes lietas materiālus nodeva Spānijas muitas iestādēm, lai tās veiktu muitas parāda piedziņu
saskaņā ar Muitas kodeksa 215. pantu, kas aplūkots kopā ar Īstenošanas regulas 454. panta 3. punkta trešo daļu.
Tādējādi 1999. gada 13. janvārī Spānijas muitas iestādes pārvadātājam,
TIR
karnešu turētājam un
ASTIC
paziņoja iztrūkstošo summu un pēdējai minētajai kā galvotājai apvienībai saistībā ar Spānijā veiktajiem
TIR
pārvadājumiem darīja zināmus faktus, kas attiecas uz izdarīto pārkāpumu, kā arī nesamaksāto nodokļu summu, proti, ESP 230 342 114
(t.i., apmēram EUR 1 384 384). 1999. gada 22. martā
ASTIC
saņēma paziņojumu par šī parāda piedziņu.
Pēc tam, kad tika noraidīta administratīvā sūdzība, ko
ASTIC
bija iesniegusi par minēto paziņojumu par piedziņu, kā arī apelācijas sūdzība, kuru tā bija iesniegusi par lēmumu, ar ko
bija noraidīta šī sūdzība,
ASTIC
iesniedza prasību
Audiencia Nacional
[Valsts tiesas] (Spānija) Administratīvo lietu palātā, kas tikai daļēji apmierināja tās prasības pieteikumu, uzskatot, ka
ASTIC
atbildība nedrīkst pārsniegt USD 200 000.
Par minētās tiesas spriedumu
ASTIC
iesniedza kasācijas sūdzību
Tribunal Supremo
[Augstākajā tiesā], īpaši atsaucoties uz to, ka Spānijas muitas iestāžu kompetencē nav piedzīt nesamaksātos nodokļus, ņemot
vērā, ka prasības par piedziņu iesniegšanai pret to bija iestājies noilgums, jo nekāda prasība pret to netika iesniegta divu
gadu laikā no dienas, kad Vācijas muitas iestādes bija apstiprinājušas
TIR
karneti.
Pirmkārt, pēdējai minētajai tiesai ir šaubas par to, vai minētās Spānijas muitas iestādes ir kompetentas uzsākt jaunu nodokļu
piedziņas procedūru, kaut arī pārkāpuma izdarīšanas vieta, proti, Spānijas teritorija, ir noteikta pēc Īstenošanas regulas
454. panta 3. punktā, kā arī 455. pantā noteiktā termiņa beigām un Vācijas muitas iestādes galvotājai apvienībai saistībā
ar Vācijas teritorijā veiktajiem
TIR
pārvadājumiem bija nosūtījušas nodokļu samaksas pieprasījumu.
Otrkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai uz Īstenošanas regulas 454. panta 3. punktā un 455. pantā, Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā
vai
TIR
konvencijas 11. panta 2. punktā paredzēto termiņu beigām var atsaukties tāda apvienība kā
ASTIC
pamata lietā pastāvošajos apstākļos, lai būtu spēkā noilgums prasībai par galvojumu, ko muitas pārvalde var iesniegt pret
šo apvienību.
Treškārt, iesniedzējtiesa jautā, vai nodokļu paziņojumam, ko Vācijas muitas iestādes nosūtījušas galvotājai apvienībai saistībā
ar Vācijas teritorijā veiktajiem
TIR
pārvadājumiem, attiecībā pret
ASTIC
ir apturoša iedarbība, ņemot vērā, ka šīs iestādes nav atcēlušas minētajai apvienībai nosūtīto samaksas pieprasījumu.
Šādā kontekstā
Tribunal Supremo
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Ja faktiskā pārkāpuma izdarīšanas vieta tiek noteikta pēc tam, kad dalībvalsts ir konstatējusi
TIR
pārvadājuma muitas režīma pārkāpumu un izdevusi tās teritorijā esošai galvotājai apvienībai nodokļu paziņojumam atbilstošās
summas samaksas pieprasījumu, vai tas, ka dalībvalsts, kurā pārkāpums ir izdarīts, ierosina jaunu procedūru, lai pieprasītu
attiecīgo nodokļu samaksu no galvenajiem parādniekiem un pārkāpuma reālās izdarīšanas vietas galvotājas apvienības tās atbildības
apmērā, ir saderīgi ar [Īstenošanas] regulas 454. panta 3. punktu un 455. pantu, kaut arī pārkāpuma izdarīšanas vieta ir noteikta
pēc Kopienu tiesību normās noteiktā termiņa beigām?
Apstiprinošas atbildes gadījumā:
2)      Vai tās dalībvalsts Galvotāju apvienība, kurā pārkāpums reāli ir izdarīts, var, pamatojoties uz [Īstenošanas] regulas 454. panta
3. punktu un 455. pantu vai [..] Muitas kodeksa 221. panta 3. punktu, apgalvot, ka tiesības pieprasīt summu galvojuma apmērā
ir noilgušas, jo ir pagājis paredzētais termiņš, bet pirms tā beigšanās tai fakti nav bijuši zināmi?
3)      Vai samaksas pieprasījums, ko valsts, kurā atklāts pārkāpums, muitas pārvalde adresē galvotāju apvienībai šajā valstī saskaņā
ar
TIR
konvencijas 11. panta 2. punktu, aptur procesu, kas ierosināts pret galvotāju apvienību vietā, kurā pārkāpums ir izdarīts?
4)      Vai
TIR
konvencijas 11. panta 2. punkta pēdējo teikumu var interpretēt tā, ka tajā noteiktais termiņš ir piemērojams valstij, kurā
ir noticis pārkāpums, arī tad, ja valsts, kas atklājusi pārkāpumu, nav atsaukusi galvotājai apvienībai adresētu samaksas pieprasījumu,
kaut gan par konstatētajiem faktiem ir ierosināta krimināllieta?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Īstenošanas regulas 454. un 455. pants nepieļauj, ka tās dalībvalsts
muitas iestādes, kuras teritorijā ir izdarīts
TIR
pārvadājumu muitas režīma pārkāpums, uzsāk jaunu šī pārkāpuma rezultātā radušos nodokļu piedziņas procedūru pat tad, ja pārkāpuma
izdarīšanas vieta tiesas ceļā tika noteikta pēc tam, kad citas dalībvalsts kompetentās iestādes jau bija konstatējušas minēto
TIR
pārvadājumu muitas režīma pārkāpumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 451. pantu Savienības muitas teritorija saistībā ar
TIR
karnešu izmantošanas kārtību tiek uzskatīta par vienotu teritoriju.
Turklāt saskaņā ar Muitas kodeksa 203. pantu, ja no muitas uzraudzības nelikumīgi tiek izņemtas ar ievedmuitas nodokli apliekamās
preces, šīs izņemšanas rezultātā rodas muitas parāds.
Tā kā kompetence muitas nodokļu piedziņas jomā ir sadalīta starp dažādām dalībvalstu muitas iestādēm, Īstenošanas regulas
454. panta 2. punktā ir paredzēts, ka to nodokļu piedziņa, kas radušies nodarījuma vai pārkāpuma rezultātā, ir tās dalībvalsts
kompetencē, kuras teritorijā minētais nodarījums vai pārkāpums ir izdarīts.
Tomēr saskaņā ar
TIR
konvencijas 37. pantu, ja nav iespējams skaidri noteikt valsti, kuras teritorijā nodarījums vai pārkāpums ir izdarīts, uz
laiku tiek prezumēts, ka kompetence ir tai valstij, kuras teritorijā nodarījums vai pārkāpums ir konstatēts. Šāda prezumpcija
tomēr nav spēkā, ja vēlāk tiek pierādīta pirmās valsts kompetence (šajā ziņā skat. 2000. gada 23. marta spriedumu apvienotajās
lietās C‑310/98 un C‑406/98
Met‑Trans
un
Sagpol
,
Recueil
, I‑1797. lpp., 37. punkts).
Šāds mehānisms atbilst idejai, pirmkārt, ka dalībvalstis attiecībā pret trešajām valstīm, uz kurām attiecas darbība, kas veikta
atbilstoši Savienības ārējai tranzīta procedūrai, veido vienotu muitas teritoriju un, otrkārt, ka jautājums par tās dalībvalsts
noteikšanu, kuras kompetencē ir piedzīt muitas nodokļus, ir Savienības iekšējā problēma, līdz ar to kompetentās valsts maiņa
neietekmē to, ka muitas nodokļu parādniekam ir jāsamaksā šie nodokļi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Met‑Trans
un
Sagpol
, 38. punkts).
Pirmkārt, attiecībā uz tiesībām iesniegt pierādījumus par vietu, kurā faktiski izdarīts nodarījums vai pārkāpums, ir jānorāda,
ka Īstenošanas regulas 454. un 455. pantā nav precizēta persona, kam ir jāsniedz šie pierādījumi vai kas tos var sniegt (skat.
2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑78/01
BGL
,
Recueil
, I‑9543. lpp., 50. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz termiņu, kurā minētie pierādījumi ir jāiesniedz, ir jānorāda, ka Īstenošanas regulas 454. panta 3. punkta
pirmajā daļā būtībā ir norāde uz minētās regulas 455. panta 2. punktu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
BGL
, 64.–66. punkts).
Tādējādi Tiesa jau ir atzinusi, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 454. un 455. panta noteikumiem, kas aplūkoti kopā, galvotājai
apvienībai, lai sniegtu pierādījumus par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums faktiski ir izdarīts, ir divu gadu termiņš,
ko sāk skaitīt no dienas, kurā tai ir nosūtīts tā muitas parāda samaksas pieprasījums, kas radies šī nodarījuma vai šī pārkāpuma
rezultātā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
BGL
, 73. punkts).
Šajā sakarā tomēr ir jānorāda, ka
TIR
konvencijas 11. panta 2. punktā, uz kuru ir norāde Īstenošanas regulas 455. panta 2. punktā un kas tādējādi ir jāņem vērā,
interpretējot šo otro tiesību normu, ir iekļauta skaidra atkāpe no šī divu gadu termiņa, ja saistībā ar minēto pārkāpumu veidojošajiem
faktiem ir uzsākta tiesvedība tiesā. No tā izriet, ka tad, ja nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vieta ir noteikta tiesas
ceļā, no šī termiņa var atkāpties, ja vien ir ievērots nosacījums, ka saistībā ar minētajiem faktiem tiesvedība ir ierosināta
divu gadu laikā no dienas, kad Galvotāju apvienība saistībā ar teritoriju, kurā nodarījums vai pārkāpums tika konstatēts,
par šo nodarījumu vai pārkāpumu bija informēta.
Šajā gadījumā no lēmuma lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, pirmkārt, ka pēc tam, kad Vācijas muitas iestādes bija konstatējušas,
ka preces, kas Vācijas teritorijā ievestas, izmantojot
TIR
karneti, nebija nonākušas galamērķī, tās 1995. gada 17. janvārī par šo pārkāpumu informēja
BGL
un tikai pēc tam – 1996. gada 26. februārī – nosūtīja tai pārkāpuma rezultātā radušos nodokļu samaksas pieprasījumu.
Otrkārt, 1995. gada 17. janvārī Vācijas muitas iestādes par konstatēto pārkāpumu informēja prokuratūru, kas uzsāka izmeklēšanu.
Turpmākās tiesvedības rezultātā
Landgericht Augsburg
1998. gada 17. martā taisīja spriedumu, kurā Spānijas teritorija bija norādīta kā tā, kurā pamata lietā aplūkojamās preces
bija izņemtas no muitas uzraudzības.
Minēto spriedumu Vācijas muitas iestādes 1998. gada 24. augustā nosūtīja Spānijas muitas iestādēm.
No visiem šiem apstākļiem izriet, ka pretēji tam, ko norāda
ASTIC
– kaut arī spriedums, kurā ir norādīta vieta, kur ir izdarīts pārkāpums, ir taisīts vairāk nekā divus gadus pēc tam, kad
BGL
tika nosūtīts samaksas pieprasījums, – Vācijas muitas iestādes nav par labu Spānijas muitas iestādēm prettiesiski atteikušās
piedzīt pamata lietā aplūkoto muitas parādu.
Saistībā ar pamata lietas faktiskajiem apstākļiem tiesvedība Vācijā tika ierosināta termiņos, kas paredzēti vienlaikus Īstenošanas
regulas 454. un 455. panta noteikumos, un šīs tiesvedības rezultātā taisītajā spriedumā Spānijas teritorija tika norādīta
kā vieta, kurā tika izdarīts pārkāpums, kas radīja šo pamata lietā aplūkoto muitas parādu, un tādējādi Vācijas muitas iestādes
zaudēja kompetenci piedzīt minēto parādu un Spānijas muitas iestādes to ieguva.
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Īstenošanas regulas 454. un 455. pants ir interpretējami tādējādi, ka tad, ja
prezumpcija, ka muitas parāda piedziņa ir tās dalībvalsts kompetencē, kuras teritorijā ir konstatēts
TIR
pārvadājuma laikā izdarīts pārkāpums, nav spēkā, jo ir taisīts spriedums, kurā ir atzīts, ka šis pārkāpums ir izdarīts citas
dalībvalsts teritorijā, šīs pēdējās minētās valsts muitas iestādes iegūst kompetenci piedzīt šo parādu ar noteikumu, ka saistībā
ar faktiem, kas veido minēto pārkāpumu, tiesvedība ir ierosināta divu gadu laikā no dienas, kad saistībā ar teritoriju, kurā
tas pats pārkāpums tika konstatēts, Galvotāju apvienība par to tika informēta.

Par otro līdz ceturto jautājumu
Uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai
ASTIC
var atsaukties uz noilguma termiņiem, kas paredzēti Īstenošanas regulas 454. panta 3. punktā un 455. panta 1. punktā,
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktā, kā arī Muitas kodeksa 221. pantā, lai iebilstu pret samaksas pieprasījumu, ko tai nosūtījušas
Spānijas muitas iestādes. Minētā tiesa arī vēlas uzzināt, kādā veidā procedūra, ko sākotnēji ierosinājušas Vācijas muitas
iestādes, var ietekmēt šo samaksas pieprasījumu.
Vispirms ir jāatgādina, ka Īstenošanas regulas 454. panta 3. punkts attiecas uz termiņu, kas paredzēts, lai noteiktu kompetento
dalībvalsti, un ka Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā ir paredzēts termiņš, kuram beidzoties, parādniekam vairs nevar nosūtīt
paziņojumu par muitas parādu.
Tādējādi Īstenošanas regulas 454. panta 1. punkts, kas aplūkots kopā ar
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktu, nosaka noilguma termiņu plānotās piedziņas prasības iesniegšanai pret galvotāju apvienību.
Līdz ar to kompetentajām iestādēm ir tiesības prasīt galvotājai apvienībai samaksāt muitas parādu tikai tad, ja tās šo apvienību
par izdarīto pārkāpumu rakstveidā ir informējušas viena gada laikā no
TIR
karnetes apstiprināšanas dienas.
Šajā gadījumā
ASTIC
1999. gada 13. janvārī saņēma paziņojumu par to, ka Spānijas teritorijā ir izdarīts pārkāpums, kaut gan pamata lietā aplūkojamo
TIR
karneti Vācijas muitas iestādes apstiprināja 1994. gada 18. martā, proti, vairāk nekā četrus gadus pirms minētā paziņojuma.
Ņemot vērā pamata lietas īpašos apstākļus,
ASTIC
tomēr nevar apgalvot, ka Spānijas muitas iestāžu tiesībām pieprasīt samaksāt muitas parādu galvotās summas apmērā būtu iestājies
noilgums saskaņā ar Īstenošanas regulas 455. panta 1. punktu, kas aplūkots kopā ar
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktu.
Ja tādos apstākļos, kādi pastāv minētajā lietā, atzītu, ka šim samaksas pieprasījumam ir iestājies noilgums, būtu apdraudēta
ar
TIR
konvenciju, Muitas kodeksu un Īstenošanas regulu izveidotās muitas nodokļu piedziņas sistēmas lietderīgā iedarbība.
Tādējādi Īstenošanas regulas 455. panta 1. punktā, kas aplūkots kopā ar
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktu, paredzētā termiņa mērķis ir nodrošināt vienādu un rūpīgu noteikumu piemērošanu jautājumā
par nodokļu piedziņu, lai ātri un efektīvi varētu iekasēt Savienības pašas resursus. Ņemot vērā šo mērķi, šajā tiesību normā
paredzētais termiņš ir uzskatāms par procesuālu noteikumu, kurš attiecas tikai un vienīgi uz administratīvajām iestādēm ar
mērķi panākt pēc iespējas ātrāku to iesaistīšanos (saistībā ar Komisijas 1991. gada 12. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1593/91 par
to, kā piemērot Padomes Regulu (EEK) Nr. 719/91 par
TIR
karnešu un
ATA
karnešu kā tranzīta dokumentu izmantošanu Kopienā (OV L 148, 11. lpp.), pēc analoģijas skat. 2009. gada 14. maija spriedumu
lietā C‑161/08
Internationaal Verhuis‑ en Transportbedrijf Jan de Lely
, Krājums, I‑4075. lpp., 50. un 51. punkts).
Pat ja muitas iestādes būtu rīkojušās ar vajadzīgo rūpību un nekavējoties, šādu nodokļu piedziņa kļūtu neiespējama, ja pēc
tiesvedības, kas pabeigta vairāk nekā gadu pēc
TIR
karnetes apstiprināšanas, tās dalībvalsts muitas iestādes, kurās ir konstatēts pārkāpums, zaudētu savu kompetenci saskaņā
ar Īstenošanas regulas 454. panta 3. punktu, kas aplūkots kopā ar tās 455. panta 2. punktu, un kompetenci iegūtu tās dalībvalsts
muitas iestādes, kuras teritorijā pārkāpums ir izdarīts, bet šīs pēdējās minētās nespētu piedzīt attiecīgo muitas parādu tāpēc,
ka minētā
TIR
karnete ir tikusi apstiprināta vairāk nekā gadu atpakaļ.
Šajos apstākļos ir jāatgādina, ka, kaut arī saskaņā ar Īstenošanas regulas 451. panta noteikumiem Savienības muitas teritorija
saistībā ar
TIR
karnešu izmantošanas kārtību tiek uzskatīta par vienotu teritoriju, ikviena no 27 dalībvalstīm ir kompetenta ar savu attiecīgo
muitas iestāžu starpniecību piedzīt muitas parādus, kas radušies tās teritorijā. Turklāt katrā dalībvalstī ir īpaša Galvotāju
apvienība, kas ir atbildīga par to muitas parādu samaksu, kuri radušies vai varētu būt radušies šīs dalībvalsts teritorijā
TIR
pārvadājuma gadījumā. Tāda Galvotāju apvienība kā
ASTIC
nevar gūt labumu no šīs administratīvās sadrumstalotības, lai šādā veidā radītu šķēršļus muitas nodokļu piedziņai tādā apmērā,
par kādu tā galvojusi.
Tādējādi ir jāuzskata, ka pamata lietā pastāvošajos īpašajos apstākļos viena gada termiņu, kas ir paredzēts Īstenošanas regulas
455. panta 1. punktā, kurš aplūkots kopā ar
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktu, sāka skaitīt dienā, kad Spānijas muitas iestādes tika informētas par izpildāmo spriedumu,
kurā Spānijas teritorija bija noteikta kā tā, kurā ir izdarīts pārkāpums.
Runājot par to, kā Vācijas muitas iestāžu uzsāktā procedūra ietekmē Spānijas muitas iestāžu īstenoto procedūru, no Tiesai
nodotajiem lietas materiāliem neizriet, ka minētās Vācijas muitas iestādes būtu veikušas vajadzīgos pasākumus, lai panāktu
tā samaksas pieprasījuma izpildi, ko tās bija nosūtījušas
BGL
.
Katrā ziņā, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka Vācijas muitas iestādes no šīs galvotājas apvienības ir piedzinušas daļu no
attiecīgajiem nodokļiem, ir jāatgādina, ka Īstenošanas regulas 454. panta 3. punktā ir paredzēts mehānisms, ka nodokļi, ko
jau ir piedzinušas tās dalībvalsts muitas iestādes, kurā pārkāpums ir konstatēts, tiek atmaksāti dalībvalstij, kurā pārkāpums
faktiski ir izdarīts.
Līdz ar to uz otro līdz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Īstenošanas regulas 455. panta 1. punkts, kas aplūkots kopā ar
TIR
konvencijas 11. panta 1. punktu, ir interpretējams tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, Galvotāju
apvienība nevar atsaukties uz šajās tiesību normās paredzēto noilguma termiņu, ja tās dalībvalsts muitas iestādes, par kuras
teritoriju tā ir atbildīga, viena gada laikā no dienas, kad šīs iestādes tika informētas par izpildāmu spriedumu, kurā ir
noteikta to kompetence, tai dara zināmus faktus, kuru rezultātā radās muitas parāds, kas tai jāsamaksā galvotās summas apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, 454. un 455. pants ir interpretējami tādējādi, ka tad, ja prezumpcija, ka muitas parāda
piedziņa ir tās dalībvalsts kompetencē, kuras teritorijā ir konstatēts ar
TIR
karneti veikta pārvadājuma laikā izdarīts pārkāpums, nav spēkā, jo ir taisīts spriedums, kurā ir atzīts, ka šis pārkāpums
ir izdarīts citas dalībvalsts teritorijā, šīs pēdējās minētās valsts muitas iestādes iegūst kompetenci piedzīt šo parādu ar
noteikumu, ka saistībā ar faktiem, kas veido minēto pārkāpumu, tiesvedība ir ierosināta divu gadu laikā no dienas, kad saistībā
ar teritoriju, kurā tas pats pārkāpums tika konstatēts, Galvotāju apvienība par to tika informēta;
2)
Regulas Nr. 2454/93 455. panta 1. punkts, kas aplūkots kopā ar Muitas konvencijas par starptautiskajiem preču pārvadājumiem,
kuros lieto
TIR
karneti, kas parakstīta Ženēvā 1975. gada 14. novembrī, 11. panta 1. punktu, ir interpretējams tādējādi, ka tādos apstākļos,
kādi tiek aplūkoti pamata lietā, Galvotāju apvienība nevar atsaukties uz šajās tiesību normās paredzēto noilguma termiņu,
ja tās dalībvalsts muitas iestādes, par kuras teritoriju tā ir atbildīga, viena gada laikā no dienas, kad šīs iestādes tika
informētas par izpildāmu spriedumu, kurā ir noteikta to kompetence, tai dara zināmus faktus, kuru rezultātā radās muitas parāds,
kas tai jāsamaksā galvotās summas apmērā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.