CELEX: 61993CJ0452
Appel
tjenestemænd
udlandstillæg
tjenestemanden må ikke have haft varig bopæl i den medlemsstat, hvor tjenestestedet er beliggende

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 26. november 1993 har Pedro Magdalena Fernández i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom af 28. september 1993 (sag T-90/92, Pedro Magdalena Fernández mod Kommissionen, Sml. II, s. 971), i hvilken Retten i Foerste Instans afviste hans paastand om annullation af afgoerelsen af 24. juli 1992, hvorved Kommissionen afslog at tildele ham udlandstillaeg.
2 Ifoelge den appellerede dom er de faktiske forhold, der har givet anledning til sagen, foelgende:
"1 Sagsoegeren, Pedro Magdalena Fernández, der er spansk statsborger, er foedt den 17. september 1954 i Santianes (Spanien). Han har boet i Belgien, hvor han er uddannet, fra 1965 til den 1. maj 1986, bortset fra en periode paa ni maaneder fra den 1. oktober 1980 til den 28. juni 1981, som han tilbragte i Torrevieja (Spanien), efter det af sagsoegeren oplyste for at soege arbejde dér. Sagsoegeren har haft sit erhverv i Belgien, i en handelsvirksomhed, fra den 29. juni 1981 til den 30. april 1986.
2 Ved afgoerelse af 4. juni 1986 blev han med virkning fra den 1. maj 1986 udnaevnt til tjenestemand paa proeve i loenklasse B5 ved Kommissionen og tilknyttet De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor i Luxembourg. Han blev fastansat med virkning fra den 1. februar 1987.
3 Ved afgoerelse af 7. august 1986 blev det bestemt, at sagsoegerens hjemsted og indkaldelsessted efter artikel 7, stk. 3, i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt 'vedtaegten' ) var Amay (Belgien).
4 Da sagsoegeren anmodede om aendring heraf og herunder gjorde gaeldende, at det sted, til hvilket han havde et naturligt tilhoersforhold, ikke var det samme som hans indkaldelsessted, idet hans foraeldre boede i Torrevieja, og han udoevede sine borgerlige rettigheder dér, blev det ved afgoerelse af 18. marts 1987 bestemt, at sagsoegerens hjemsted var Torrevieja.
5 I hele den periode, hvor sagsoegeren var placeret i Luxembourg, modtog han udlandstillaeg i henhold til artikel 4 i bilag VII til vedtaegten.
6 Den 1. februar 1992 blev sagsoegeren placeret i Bruxelles i Generaldirektoratet for Det Indre Marked og Industrien (GD III). Fra den 1. marts 1992 ophoerte betalingen af udlandstillaeg til sagsoegeren.
7 Ved skrivelse af 17. marts 1992 stilet til Kommissionens Generalsekretariat indbragte sagsoegeren en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over sin loenseddel for marts 1992, idet der ikke deri var krediteret ham et beloeb i udlandstillaeg.
8 Ved afgoerelse af 24. juli 1992, der meddeltes sagsoegeren den 29. juli 1992, afviste Kommissionen udtrykkeligt sagsoegerens klage."
3 Paa baggrund af disse omstaendigheder anlagde Pedro Magdalena Fernández ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 28. oktober 1992 sag med principal paastand om annullation af denne afgoerelse og subsidiaer paastand om, at Kommissionen tilpligtedes paa personligt grundlag at yde ham et tillaeg paa 12% af den samlede grundloen.
4 Ved den appellerede dom frifandt Retten sagsoegte.
5 Under appelsagen har appellanten alene anfaegtet Rettens argumentation, der foerte til en forkastelse af det foerste led af det anbringende vedroerende tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtaegten, som sagsoegeren havde gjort gaeldende til stoette for sine paastande med henblik paa annullation af Kommissionens afgoerelse af 24. juli 1992.
6 Dette foerste led af anbringendet var rettet mod det urigtige skoen, som Kommissionen efter appellantens opfattelse foretog ved afgoerelsen af, hvor han havde varig bopael i den i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtaegten fastsatte referenceperiode.
7 I dommen henviste Retten for det foerste (praemis 27) til begrebet varig bopael, saaledes som dette er fortolket gennem fast praksis af Faellesskabets retsinstanser, og konstaterede, at dette var et spoergsmaal om faktiske forhold, hvor der tages hensyn til den paagaeldendes faktiske bopael.
8 Retten fastslog derefter (praemis 28 og 29), at sagsoegeren i den paagaeldende referenceperiode, dvs. fra den 1. november 1980 til den 30. oktober 1985, havde haft varig bopael i Belgien, og at de ni maaneders ophold i Spanien, der udgjorde et sporadisk og kortvarigt fravaer fra tjenestelandet, ikke kunne anses for tilstraekkeligt til, at sagsoegerens ophold i tjenestelandet mistede sin karakter af varig bopael efter artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII. Ifoelge Retten vedroerte dette fravaer udelukkende de foerste otte maaneder i referenceperioden og var ikke tilstraekkeligt til at anse sagsoegeren for at have ophoert med at have varig bopael i Belgien, hvor han havde vaeret bosat siden 1965, naar sagsoegeren uden afbrydelse havde opholdt sig i denne stat i hele resten af referenceperioden.
9 Endelig tilfoejede Retten (praemis 30), at denne konstatering ikke kunne aendres af de omstaendigheder, at sagsoegeren kan have haft til hensigt at soege arbejde i Spanien og bosaette sig der, at han havde udoevet sine politiske rettigheder der, og at han havde oekonomiske interesser der, naar det var uomtvistet, at han i hele referenceperioden havde bevaret et naturligt tilhoersforhold til Belgien, hvor han havde bopael, og hvor han i stoerstedelen af referenceperioden udoevede sit erhverv. Endvidere kunne det forhold, at Kommissionen efter anmodning fra sagsoegeren anerkendte hans hjemsted som Spanien, ikke faa nogen som helst indflydelse paa afgoerelsen af naervaerende tvist, idet fastlaeggelsen af tjenestemandens hjemsted og ydelse af udlandstillaeg hver isaer tilgodeser forskellige behov og interesser.
10 Til stoette for sit anbringende har appellanten for det foerste gjort gaeldende, at Retten med urette har ladet hans ophold i Spanien i otte maaneder i referenceperioden ude af betragtning med hensyn til spoergsmaalet om ydelse af udlandstillaeg. Ved at anse de 52 maaneder, hvor han boede i Belgien, som referenceperiode har Retten afkortet denne periode, der er paa fem aar, med otte maaneder i strid med artikel 4 i bilag VII til vedtaegten.
11 Appellanten har endvidere paapeget, at Retten i dommens praemis 28 fastslog, at han fra 1965 til den 1. maj 1986 ° og derfor ogsaa i den paagaeldende referenceperiode ° havde varig bopael i Belgien, selv om Retten i dommens praemis 29 udtalte, at der var et "ophold i Spanien paa ni maaneder mellem disse to datoer ...", som Retten dog betegnede som "sporadisk og kortvarigt", idet den fejlagtigt stoetter sig paa dommen af 9. oktober 1984 i sagen Witte mod Parlamentet (sag 188/83, Sml. s. 3465, praemis 11). Appellanten har hertil anfoert, at betegnelsen sporadisk indebaerer, at opholdet ikke er regelmaessigt, og han rejser spoergsmaalet, om et ophold paa otte maaneder kan anses for sporadisk.
12 Endvidere har appellanten anfoert, at Retten i den appellerede doms praemis 29 sondrer mellem fravaer fra tjenestestedet i de foerste otte maaneder i referenceperioden og fravaer paa ethvert andet tidspunkt, f.eks. midt i eller i slutningen af referenceperioden, uden at anfoere paa hvilket tidspunkt i denne periode fravaer fra tjenestestedet ikke ville udelukke anmodning om ydelse af udlandstillaeg. Artikel 4 i bilag VII til vedtaegten aabner imidlertid efter appellantens opfattelse i intet tilfaelde mulighed for den fortolkning, der anlaegges af Retten, eftersom den i denne artikel fastsatte periode paa fem aar udgoer et fortsat og ensartet tidsrum, og fravaer fra tjenestestedet paa et hvilket som helst tidspunkt i dette tidsrum giver ret til ydelse af udlandstillaeg.
13 Endelig anfoerer appellanten, at vedtaegtens ophavsmaend har affattet artikel 4 i bilag VII ubetinget, uden at give administrationen skoensmaessige befoejelser.
14 Kommissionen har gjort gaeldende, at appellanten i strid med, hvad der er tilladt under en appelsag, der er begraenset til retlige spoergsmaal, har inddraget spoergsmaal om de faktiske omstaendigheder, som Retten har lagt til grund i praemis 28 i den appellerede dom. Efter Kommissionens opfattelse skal appellen derfor afvises.
15 Endvidere har Kommissionen anfoert, at med hensyn til anvendelsen af artikel 4 i bilag VII til vedtaegten skulle Retten ikke proeve, om de ni maaneder, der var tilbragt i Spanien, udgjorde varig bopael, men om administrationen gyldigt kunne fastslaa, at appellanten i referenceperioden havde haft varig bopael i Belgien.
16 Endelig har Kommissionen anfoert, at i modsaetning til, hvad appellanten haevder, indebaerer varig bopael paa et sted i en given periode ikke kontinuerlig fysisk tilstedevaerelse paa stedet.
17 For det foerste skal Kommissionens indsigelse om, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi appellanten alene anfaegter Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, forkastes.
18 Appellanten har ikke bestridt, at han faktisk har haft bopael i Belgien i naesten hele referenceperioden. Han bestrider kun, at Retten kunne fastslaa, at de otte maaneder af referenceperioden, som han tilbragte i Spanien, ikke var tilstraekkelige til at afbryde den periode, han var bosat i Belgien, som begyndte i 1965, og som foelge heraf give ret til udlandstillaeg. Da dette klagepunkt vedroerer et retligt spoergsmaal, kan appellen antages til realitetsbehandling.
19 Ingen af de af appellanten anfoerte argumenter til stoette for hans anbringende vedroerende Rettens tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII kan tages til foelge.
20 Det bemaerkes, at det fremgaar af fast retspraksis, at formaalet med at yde udlandstillaeg er at opveje de saerlige byrder og ulemper, som ansaettelsen ved Faellesskaberne indebaerer for de tjenestemaend, der af denne grund maa skifte bopael fra deres hjemland til tjenestelandet og integrere sig i nye omgivelser. Det bemaerkes endvidere, at spoergsmaalet om, hvorvidt en tjenestemands situation falder ind under begrebet udlaendighed, ligeledes afhaenger af hans personlige forhold, dvs. det omfang, i hvilket han er integreret i sine nye omgivelser, f.eks. i form af, at han har haft bopael paa varig maade eller udoevet sit hovederhverv det paagaeldende sted (jf. dom af 10.10.1989, sag 201/88, Atala-Palmerini mod Kommissionen, Sml. s. 3109, praemis 9).
21 I betragtning af det naevnte formaal med udlandstillaegget og ordlyden af artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtaegten er varig bopael kriteriet for at tilkende ret til udlandstillaeg.
22 Som Retten har konstateret under henvisning til Domstolens faste praksis, er den varige bopael i denne henseende det sted, hvor den paagaeldende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser, dog saaledes, at der ved bestemmelsen af den saedvanlige bopael skal tages hensyn til samtlige faktiske forhold, der udgoer denne.
23 Retten fastslog imidlertid, at sagsoegeren fra 1965 til den 1. maj 1986 havde varig bopael i Belgien. Det forhold, at sagsoegeren midlertidigt flyttede til Torrevieja fra den 1. oktober 1980 til den 28. juni 1981 betyder ikke, at han flyttede det varige midtpunkt for sine interesser til Spanien, og kunne derfor ikke anses for at bevirke, at hans varige bopael efter artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtaegten ophoerte med at vaere i Belgien.
24 Retten har saaledes fortolket artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtaegten rigtigt, da den fastslog, at appellanten i referenceperioden havde haft bopael paa en varig maade i Belgien.
25 Appellen boer derfor forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte. I henhold til procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 dog ikke anvendelse ved appel ivaerksat af tjenestemaend eller oevrige ansatte ved en institution. Appellanten har tabt sagen og boer derfor tilpligtes til at betale sagsomkostningerne for Domstolen.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.