CELEX: 62004CJ0167
Fellebbezés
Kartellek
EK 81. cikk
Forgalmazási megállapodás
Összehangolt magatartás
Bejelentés
A/B formanyomtatvány
Mentesítés iránti kérelem
Elutasítás
Bejelentési eljárás vizsgálatának időtartama
A védelemhez való jog
Az ártatlanság vélelme
Panasz
Jogsértés
A passzív eladások általános tilalma
A beszerzési források korlátozása
Új jogalapok és érvek
Bírság
Iránymutatás
Jogsértés súlyossága
Időtartam
Enyhítő körülmények
Csatlakozó fellebbezés
Súlyosító körülmények

Fellebbezésével a JCB Service az Elsőfokú Bíróság T‑67/01. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2004. január 13‑án hozott
ítéletének (EBHT 2004., II‑49. o.; a továbbiakban a megtámadott ítélet) teljes vagy részleges hatályon kívül helyezését kéri;
ebben az ítéletben az Elsőfokú Bíróság részben helyt adott a JBC‑nek az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban
(COMP.F.1/35.918 – JCB-ügy) 2000. december 21‑én hozott 2002/190/EK bizottsági határozat (HL 2002. L 69., 1. o.; a továbbiakban
a vitatott határozat) megsemmisítésére irányuló kérelmének.

Jogi háttér
A Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló 17. (első) rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás
8. fejezet, 1. kötet, 3. o.; a továbbiakban: a 17. rendelet) 2. cikke előírja, hogy az érintett vállalkozások vagy vállalkozások
társulásainak kérelmére az Európai Közösségek Bizottsága igazolhatja, hogy a rendelkezésére álló adatok alapján a Szerződés
81. cikkének (1) bekezdése vagy 82. cikke alapján valamely megállapodás, döntés vagy összehangolt magatartás tekintetében
nem lehet eljárást kezdeményezni.
A rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében amennyiben a Bizottság kérelemre vagy saját hatáskörében eljárva, a Szerződés
81. vagy 82. cikkének megsértését észleli, határozatban kötelezheti az érintett vállalkozást vagy vállalkozások társulását
a jogsértés megszüntetésére.
A 17. rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, e rendelet hatálybalépése
után létrejött megállapodásokat, döntéseket és összehangolt magatartásokat, valamint amelyeknél a felek alkalmazni kívánják
a 81. cikk (3) bekezdését, be kell jelenteni a Bizottságnak.
Az 1968. július 26‑i 1133/68/EGK bizottsági rendelettel (HL L 189., 1. o.) módosított, a 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet
végrehajtásáról szóló, 1962. május 3‑i 27. bizottsági rendelet (A bejelentések és kérelmek formája, tartalma és egyéb részletei)
(HL 1962. 35., 1118. o.; a továbbiakban: a 27. rendelet) 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a 17. rendelet 2. cikkében
előírt és az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó kérelmeket és a rendelet 4. cikkében előírt bejelentéseket
az A/B formanyomtatványon kell benyújtani, és tartalmazniuk kell az ebben a formanyomtatványban megkövetelt információkat.
A 17. rendelet bírságokra vonatkozó 15. cikke értelmében:
„[…]
2.      A Bizottság határozattal 1000-től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a
vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes
vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a) megsértik a Szerződés [81]. cikkének (1) bekezdését vagy [82.] cikkét; vagy
b) megszegik a 8. cikk (1) bekezdése szerint fennálló valamely kötelezettséget.
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.
[…]
5.      A (2) bekezdés a) pontjában szereplő bírságokat nem kell kiróni azokra a cselekményekre, amelyek:
a) a Bizottságnak való bejelentést követően és a Bizottságnak a Szerződés [81]. cikkének (3) bekezdése szerint meghozott határozatát
megelőzően történtek, feltéve, hogy a bejelentésben leírt tevékenységi kör alá tartoznak […]”.
A Bizottság „Iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján
kiszabott bírság megállapításának módszeréről” című közleménye (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,
1. kötet, 171. o., a továbbiakban: iránymutatás) többek között az alábbiakat tartalmazza:
„A […] felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság előtt átláthatóak
és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása tekintetében
az összforgalom 10%-ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban egységes és megkülönböztetéstől
mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló politikát kell követnie.
A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik egy, a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével
megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”
Az iránymutatás 1. pontjának értelmében az alapösszeget a jogsértés súlyosságával és időtartamával összhangban határozzák
meg, amelyek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében említett kizárólagos feltételek.
Az iránymutatás értelmében a jogsértés súlyosságának meghatározásánál figyelembe kell venni annak jellegét, a piacra gyakorolt
tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét.
E tekintetben az iránymutatás 1.A. pontja az enyhe, súlyos és a különösen súlyos jogsértések között tesz különbséget. A különösen
súlyos jogsértések tekintetében ugyanezen pont szerint rendszerint az olyan horizontális korlátozások tartoznak ide, mint
az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása, vagy más, az egységes piac megfelelő működését veszélyeztető magatartások,
például a nemzeti piacokra való széttördelés és a gyakorlatilag monopolhelyzetben lévő vállalkozásoknak az erőfölénnyel való
visszaélése.
A jogsértés időtartamának tekintetében az 1.B. pont különbséget tesz a rövid időtartamú – általában egy évnél rövidebb idejű –
jogsértések, amelyek nem vezetnek az alapösszeg növeléséhez, a közepes időtartamú – általában egy–öt év idejű – jogsértések,
amelyek esetén a súlyosság alapján meghatározott összeg legfeljebb 50%-kal növekszik, valamint a hosszú időtartamú – általában
öt évnél hosszabb – jogsértések között, amelyek esetén a súlyosság alapján meghatározott összeg legfeljebb évi 10%‑kal növekszik.
Az iránymutatás 2. pontja az alapösszeg növelését írja elő súlyosító körülmények, mint például a jogsértést megvalósító magatartás
kikényszerítése céljából más vállalkozások ellen tett megtorló intézkedések fennállása esetén. Az iránymutatás 3. pontja az
alapösszeg csökkentését is előírja enyhítő körülmények fennállása esetén.

A jogvita alapját képező tényállás
A JCB Service angol jog alá tartozó társaság, tulajdonosa a Transmissions and Engineering Services Netherlands BV. Közvetlenül
vagy közvetetten tulajdonosa, illetve irányítója a 28 társaságból álló JCB‑csoport társaságainak, többek között a JC Bamford
Excavators, a JCB Sales, a SCB SA, a JCB Germany és a JCB Spain társaságnak. A JCB‑csoport építkezéshez használt gépek, földmozgató
és építőberendezések, valamint mezőgazdasági gépek, illetve e különböző termékek pótalkatrészeinek gyártásával és forgalmazásával
foglalkozik.
A JCB‑csoport forgalmazási hálózata nemzeti alapon szerveződik, országonként (Belga Királyság, Németországi Szövetségi Köztársaság,
Spanyol Királyság, Francia Köztársaság, Olasz Köztársaság és Holland Királyság) egy leányvállalattal vagy egy kizárólagos
importőrrel.
A JCB‑csoportba tartozó két társaság (a JC Bamford Excavators és a JCB Sales) 1973 júniusában a 27. rendelet szerint megállapított
A/B formanyomtatványon számos, a csoporthoz kapcsolódó forgalmazókkal és főbb viszonteladókkal kötendő általános forgalmazási
megállapodást jelentett be a Bizottságnak. Ezek a megállapodások a közös piac országait érintették, a Francia Köztársaság
kivételével. A JCB‑csoport társaságai más, utóbb szintén az Európai Unió tagjaivá vált országokra, nevezetesen a Svéd Királyságra,
a Finn Köztársaságra, a Spanyol Királyságra, a Portugál Köztársaságra, az Osztrák Köztársaságra és a Görög Köztársaságra,
illetve az Európai Gazdasági Térség (EGT) tagjaivá vált országokra, nevezetesen az Izlandi Köztársaságra és a Norvég Királyságra
vonatkozó megállapodásokat is bejelentettek.
A kérdéses megállapodásokat a Bizottság szolgálatai 1973. június 30‑án vették nyilvántartásba.
1975. október 27‑i levelével a Bizottság Versenypolitikai Főigazgatósága (DG) jelezte a JCB Sales társaságnak, hogy a bejelentett
megállapodások számos korlátozást tartalmaztak, amelyek ellentétesek az EK 81. cikkel, és a megállapodások módosítását követelte.
A Bizottság a közös piacot érintő megállapodásokat állította középpontba, jelezve, hogy nem valószínű, hogy a többi érinti
a tagállamok közötti kereskedelmet.
A Versenypolitikai Főigazgatóság alkalmazottai és a JCB Service között 1975. december 18‑án tartott találkozón ez utóbbi átnyújtotta
a megállapodásoknak a Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságára és – a Francia Köztársaság kivételével – a közös
piac akkori más tagállamaira vonatkozó módosított változatait.
1976. január 13‑i levelével a Bizottság igazolta ezen új változatok átvételét, és jelezte a JCB Sales társaságnak, hogy e
változatok néhány korábban említett problémát megoldottak, mások viszont fennmaradtak. Ezenkívül a megállapodások számos rendelkezése
tekintetében pontosítást kért.
A JCB Sales e kérésre 1976. március 11‑i levelével válaszolt, és 1976. január 13‑i levelében részletes információval szolgált
a Bizottság szerint feltételezetten fennmaradó problémák tekintetében.
Egyebekben az 1976. március 18‑i találkozón a JCB Service bizonyos további információkkal látta el a Bizottságot, ám a kérdéses
megállapodások új változatát nem nyújtotta be.
Ugyanezen időpontban a JCB Service benyújtotta a francia leányvállalatával, a JCB SA-val kötött megállapodás másolatát is,
amely hasonló volt a korábban bejelentett megállapodásokhoz.
A JCB bejelentési ügyében nem volt további fejlemény 1980. március 6‑ig, amikor a JCB Sales megküldte a Bizottságnak az Egyesült
Királyságban székhellyel rendelkező forgalmazókkal kötött általános forgalmazási megállapodást, amely felváltja az 1973-ban
és 1975-ben bejelentett, immár lejárt megállapodásokat, és amely a JCB Sales szerint csak kis változtatásokat tartalmazott.
1995. december 29‑i levelével a JCB Sales újabb, a nagy-britanniai forgalmazókkal kötött általános forgalmazási megállapodást
küldött meg a Bizottságnak, amellyel az 1980-ban bejelentett megállapodást kívánta felváltani.
A fent említett két megállapodást nem az A/B formanyomtatvány útján jelentették be a Bizottságnak, amely nem reagált e megállapodások
megküldésére.
1995. december 11‑i ítéletével a Tribunal de commerce de Paris (Franciaország) részben elutasította a JCB Service francia
leányvállalata, a magát a JCB termékek franciaországi kizárólagos importőrének tekintő JCB SA által 1990. november 28‑án tisztességtelen
verseny miatt a Central Parts SA (a továbbiakban: Central Parts) ellen indított keresetet; a Central Parts az Egyesült Királyságban
szerzett be pótalkatrészeket e csoporttól franciaországi továbbforgalmazás céljából. A JCB SA azzal vádolta a Central Partsot,
hogy jogellenesen használja a JCB jelet és a „distributeur agréé” (szerződéses forgalmazó) megjelölést. Ezt az ítéletet később
a Cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság) (Franciaország) 1998. április 8‑i ítélete hatályon kívül helyezte,
azzal az indokolással, hogy a Central Parts tisztességtelen versenyt folytatott a JCB SA‑val szemben.
1996. február 15‑én a Central Parts panaszt nyújtott be a Bizottságnál a JCB Grande Bretagne társaság ellen, a termékei forgalmazása
tekintetében tanúsított kereskedelmi magatartása miatt.
A birtokában lévő információ igazolása és kiegészítése céljából a Bizottság a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében
vizsgálatot tartott a JCB Service, annak francia leányvállalata, a JCB SA, valamint két, az Egyesült Királyságban lévő szerződéses
forgalmazójuk, az atrinchami székhelyű Gunn JCB Ltd, valamint a leicesteri székhelyű Watling JCB helyiségeiben.
1998. március 24‑én a Bizottság megküldte első kifogásközlését a JCB Bamford Excavators számára, amely nem vette figyelembe
a megállapodások 1973-ban tett bejelentését. A JCB a kifogásközlésre adott 1998. július 6‑i írásbeli észrevételeiben, majd
a Bizottság szolgálatai előtti 1998. október 16‑i meghallgatáson rámutatott erre a hiányosságra.
A megállapodások ezen, 1973-ban történt bejelentését figyelembe vevő és a JCB Service‑nek címzett második kifogásközlésre
1999. július 30‑án került sor, amelyre a JCB Bamford Excavators 1999. december 13‑án írásban válaszolt, a 2000 januárjában
tartott meghallgatáson tett szóbeli észrevételeit megelőzően.

A vitatott határozat és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
2000. december 21‑én a Bizottság meghozta a vitatott határozatot. A jelen ügy ténybeli hátterének feltárását követően a Bizottság
elsősorban az EK 81. cikk (1) bekezdésének JCB Service és leányvállalatai általi megsértését állapította meg (a vitatott határozat
(137)–(196) preambulumbekezdése).
E tekintetben a Bizottság mindenekelőtt azt vizsgálta, hogy a vitatott megállapodások a verseny korlátozását vagy torzítását
célozták‑e, illetve volt‑e ilyen hatásuk. A megállapodások és gyakorlatok korlátozó céljának és hatásának összességében történt
értékelését követően a Bizottság úgy vélte, hogy a jelen ügyben fennáll a nemzeti piacok felosztása és az abszolút területi
védelem. Tekintettel a JCB Service és leányvállalatainak az érintett piacon elfoglalt helyzetére, valamint a korlátozások
jellegére, amelyek magukban foglalják a piacoknak több tagállam közötti, az abszolút területi védelem és az árak rögzítése
révén történő felosztását, a Bizottság megállapította, hogy érzékelhető a verseny korlátozása és a tagállamok közötti kereskedelemre
gyakorolt valószínű hatás.
Ami azt a kérdést illeti, hogy a vitatott megállapodások a verseny korlátozását vagy torzítását célozták‑e, illetve volt‑e
ilyen hatásuk, a Bizottság úgy vélte a vitatott határozat (140) preambulumbekezdésében, hogy a JCB Service és szerződéses
forgalmazói számos megállapodást és összehangolt magatartást hajtottak végre, amelyek egyedi célja vagy hatása a verseny különböző
tagállamokban történő korlátozása volt, az EK 81. cikk értelmében. A JCB‑csoport gépeinek és alkatrészeinek az Európai Közösségen
belüli forgalmazását szabályozó szélesebb körű, az e cikk szerinti versenykorlátozó megállapodás elemeiről van szó.
Ezek az elemek, amelyeket a Bizottság szerint nem kellett közelebbről meghatározni, mint megállapodásokat vagy összehangolt
magatartásokat, amennyiben az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartoznak, az alábbiak:
–        a JCB‑csoporthoz tartozó szerződéses forgalmazók számára a saját területükön kívüli, különösen más tagállamokba irányuló forgalmazások
megtiltása vagy korlátozása, beleértve az aktív és a passzív forgalmazást a fogyasztók, valamint a szerződéses, illetve a
nem szerződéses viszonteladók számára,
–        vevőszolgálati díj forgalmazók általi kiszabása, a saját területükön kívül, különösen a más tagállamok felé végzett forgalmazások
tekintetében,
–        „többszörös üzletkötési kereskedelmi támogatás” (multiple deal trading support) nevű javadalmazási rendszer alkalmazása, legalábbis
az Egyesült Királyság esetében, amely a forgalmazók számára adott kedvezmények összegét az eladások célállomásától teszi függővé,
és csak a végső fogyasztók számára történő eladásokra szorítkozik,
–        a viszonteladási vagy kiskereskedelmi árak vagy az árengedmény mértékének meghatározása a szerződéses forgalmazók által a
JCB‑csoporttól viszonteladási céllal vásárolt áruk tekintetében,
–        a szerződéses forgalmazók kötelezése arra, hogy a viszonteladásra szánt valamennyi gépüket és pótalkatrészüket kizárólag a
JCB‑csoporttól vásárolják, illetve különösen a más tagállamokbeli forgalmazóktól történő vásárlásra vonatkozó tilalom.
A megállapodások különböző részeinek egészében vett korlátozó célja és hatása tekintetében a Bizottság azon az állásponton
volt a vitatott határozat (190) preambulumbekezdésében, hogy a JBC csoport gépei és alkatrészei vonatkozásában a tagállamok
között az árakban és nyereségekben jelentkező különbségek fényt derítettek a csoport és egyes szerződéses forgalmazói érdekére,
amely a nemzeti piacok felosztásában és a közös piacon belül a viszonteladási árak vagy az engedmények meghatározásában állt,
azért, hogy megakadályozzák a vásárlókat a Közösségben meglévő nagy árkülönbségek kihasználásában.
A határozat (181) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a JCB‑csoport és szerződéses forgalmazói közötti
megállapodás szerinti korlátozások összessége változatlanul a nemzeti piacoknak az abszolút területi védelem biztosítása érdekében
történő felosztását célozta.
A vitatott határozat (182) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy az alkalmazandó árengedményekre vonatkozó
megállapodások – természetüknél fogva –, csakúgy mint a JCB‑csoport és brit szerződéses forgalmazói közötti megállapodásban
kitűzött, a bruttó haszon maximalizálására vonatkozó cél minden területen torzítja és összehangolja a piaci árakat. A Bizottság
álláspontja szerint ugyanez érvényes a JCB‑csoport által a párhuzamos viszonteladókkal versenyző forgalmazók számára a Franciaországban
kínált különleges pénzügyi támogatásra is.
A Bizottság másrészt rámutatott a vitatott határozat (185) preambulumbekezdésében, hogy valamely terület elérhetősége – mint
a JCB‑csoport szerződéses forgalmazójává válás feltétele és emiatt korlátja – nem kapcsolódik közvetlenül a nyújtandó szolgáltatás
minőségéhez. Az olyan területen működő forgalmazó, amelyen a JCB‑csoport szerződéses forgalmazója az előbbi teljes megelégedésére
tevékenykedett, nem lehetett a csoport forgalmazója, függetlenül annak lehetőségeitől vagy tényleges érdemeitől. E korlátozásból
következően a forgalmazók száma és az ebből eredő verseny mennyiségileg korlátozott azon feltétel miatt, hogy számukra ki
kellett jelölni egy területet. A JCB‑csoport szelektív forgalmazási rendszerében lévő korlátozás, amely nem minőségi jellegű,
és nem vonatkozik egységesen az összes lehetséges viszonteladóra, az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá eshet.
Ezt meghaladóan a vitatott határozat (187) preambulumbekezdése szerint a brit szerződéses forgalmazók, akiknek tilos volt
új gépeket nem szerződéses viszonteladóknak értékesíteni, kötelesek voltak vevőszolgálati díjat fizetni a területükön kívüli
eladások után is. Ez a díj a JCB‑csoport vevőszolgálata minőségének szintjét volt hivatott fenntartani, és ellensúlyozta a
helyi forgalmazónál felmerült, a nem általa eladott gépek tekintetében felmerült költségeket.
Ilyen körülmények között – amint az a vitatott határozat (188) preambulumbekezdése megállapítja – a gépek közvetlen vagy közvetett
eladásának tilalma a más tagállamokban működő nem szerződéses forgalmazók számára túlment a magas szintű vevőszolgálat biztosításának
célkitűzésén, és célja vagy hatása a verseny korlátozása volt.
A vitatott határozat (189) preambulumbekezdése szerint a határokon átnyúló forgalmazásokat korlátozó területi kizárólagosság
és a szelektív szerződési kitételek együttes piacfelosztó hatását tovább növelte három további korlátozás, nevezetesen elsőként
a keresztszállítások szerződéses hálózaton belüli tilalma vagy korlátozása, másodszor a meghatározott területen kívüli eladások
esetén kiszabott vevőszolgálati díj, harmadszor pedig – az Egyesült Királyságban – a többszörös üzletkötési kereskedelmi támogatás
(multiple deal trading support).
Ebben az összefüggésben a Bizottság először arra a következtetésre jutott a vitatott határozat (191) preambulumbekezdésében,
hogy a megállapodás különböző részeinek korlátozó célja és hatása az abszolút területi védelem biztosítása érdekében kölcsönösen
hozzájárult a JCB‑csoport forgalmazási hálózatán belüli és kívüli export és import megakadályozásához vagy korlátozásához.
A JCB‑csoport forgalmazási szerződéseiben előírt szelektív forgalmazás (a nem szerződéses viszonteladóknak történő forgalmazás
tilalma) mindenekelőtt a korlátozások három fent említett csoportjával, valamint az egyéb korlátozásokkal, amelyek mesterségesen
összehangolják az árakat és engedményeket a különböző területeken és végül a passzív eladásokat korlátozó területi védelem
nyilvánvalóan versenyellenes céljával, az EK‑n belüli nemzeti piacok felosztására irányult, és így az EK 81. cikk (1) bekezdésének
hatálya alá esik.
Másodszor a Bizottság megvizsgálta, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdésének feltételei fennállnak‑e, és arra a következtetésre
jutott, hogy a jelen esetben nem állnak fenn (a vitatott határozat (197)–(222) preambulumbekezdése).
Harmadszor – miután nem talált bizonyítékot arra, hogy az EK 81. cikk megsértése befejeződött, és megállapította, hogy a JCB‑csoport
tagadta a jogsértés fennállását – a Bizottság arra az álláspontra jutott a vitatott határozat (280) preambulumbekezdésében,
hogy a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében fel kell szólítani a JCB‑csoportot a jogsértés abbahagyására.
Végül a Bizottság a kiszabandó bírság tekintetében határozott. E tekintetben a bírságról való döntést megelőzően megállapította
a vitatott határozat (228) preambulumbekezdésében, hogy csak az A/B formanyomtatványon 1973. június 30‑án bejelentett megállapodásokat
jelentették be megfelelően. Ezért a Bizottság álláspontja szerint a Bizottságnak e formanyomtatvány használata nélkül megküldött
többi megállapodás nem vehető figyelembe a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdésének alkalmazása során.
A kiszabandó bírság összegének tekintetében a Bizottság a vitatott határozat (247) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy
tekintetbe kell venni a jogsértés súlyát és időtartamát is, miközben adott esetben figyelemmel kell lenni a súlyosító, illetve
enyhítő körülményekre is.
Ami mindenekelőtt a jogsértés súlyosságát illeti, a Bizottság a vitatott határozat (251) preambulumbekezdésében azon az állásponton
volt, hogy az elkövetett jogsértés „különösen súlyos” volt, és ennek alapján a bírság összegét 25 millió euróban állapította
meg.
Ezt követően a jogsértés időtartama tekintetében a Bizottság a határozat (252) preambulumbekezdésében megállapította, hogy
a jogsértés különböző részei 1988 és 1998 között voltak hatályban.
Ilyen körülmények között a Bizottság nyilvánvalóvá tette a vitatott határozat (253) preambulumbekezdésében, hogy a 11 éves
időszak, amelynek során e megállapodások vagy gyakorlatok legalább egy része hatályban volt, ily módon hosszú időtartamúnak
tekintendő. Ezt követően a vitatott határozat (254) preambulumbekezdésében úgy határozott, hogy a bírság alapösszegét, tekintettel
a jogsértés súlyosságára és időtartamára, 38 750 000 euróban kell megállapítani.
Végül figyelembe véve a súlyosító körülményt, nevezetesen a forgalmazóra megtorló intézkedésként kirótt pénzbüntetést a területén
kívüli eladásokért, a Bizottság a kiszabott bírság összegét 864 000 euróval növelte, megállapítva a (257) preambulumbekezdésben,
hogy nem voltak olyan enyhítő körülmények, amelyeket figyelembe kellett volna venni. Ezért a Bizottság által a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdése értelmében kiszabott bírság összege 39 614 000 euróra nőtt.
Figyelemmel a fentiekre a vitatott határozat az alábbi rendelkezéseket tartalmazza:
„1. cikk
A JCB Service és leányvállalatai megsértették az EK 81. cikket, mivel a szerződéses forgalmazókkal olyan megállapodásokat
kötöttek, és olyan összehangolt magatartást folytattak, amelyek célja a közös piacon belüli verseny korlátozása volt, a nemzeti
piacok felosztása és az abszolút védelem biztosítása érdekében, kizárólagos területeken, amelyeken kívül a szerződéses forgalmazókat
meggátolták az aktív eladásokban, és amelyek az alábbiakat tartalmazták:
a)      a szerződéses forgalmazók korlátozása a passzív eladások tekintetében az Egyesült Királyságban, Írországban, Franciaországban
és Olaszországban, amely magában foglalja a nem szerződéses forgalmazóknak, a fogyasztóknak és a kizárólagos területen kívüli,
különösen a más tagállambeli szerződéses forgalmazóknak történő eladásokat;
b)      a beszerzési források korlátozása a szerződéses áruk szerződéses forgalmazók általi beszerzése tekintetében Franciaországban
és Olaszországban, amely megakadályozza a forgalmazók közötti keresztszállításokat;
c)      a szerződéses forgalmazók által alkalmazandó engedmények és viszonteladói árak meghatározása az Egyesült Királyságban és Franciaországban;
d)      vevőszolgálati díj kiszabása az egyesült királysági kizárólagos területen kívüli szerződéses forgalmazók által más tagállamokba
történő eladás esetén a JC Bamford Excavators Ltd vagy a JCB Service egyéb leányvállalatai kezdeményezésére és az általuk
meghatározott rögzített kulcsok alapján, így függővé téve a forgalmazók jövedelmét az eladások földrajzi rendeltetésétől;
e)      az engedmények visszavonása attól függően, hogy az egyesült királysági eladások a kizárólagos területen belül vagy kívül történtek,
és hogy azok a szerződéses forgalmazók, akiknek a területén a szerződéses termékeket használják, megállapodást kötnek‑e a
szerződött eladókkal, ami a forgalmazók jövedelmét az eladások földrajzi rendeltetésétől teszi függővé.
2. cikk
A JC Bamford Excavators Ltd által 1973. június 30‑án benyújtott mentesítés iránti kérelmet a Bizottság elutasítja.
3. cikk
A JCB Service és leányvállalatai a jelen határozatról való értesítésüket követően kötelesek az 1. cikkben megállapított jogsértések
abbahagyására. A JCB Service vagy leányvállalatai, különösen a JC Bamford Excavators Ltd a jelen határozatról való értesítésüket
követően 2 hónapon belül kötelesek:
a)      értesíteni a Közösségen belüli szerződéses forgalmazóikat arról, hogy jogosultak passzív eladásokat folytatni a fogyasztók
és a szerződéses forgalmazók számára;
b)      módosítani szerződéses forgalmazóikkal kötött megállapodásaikat vagy oly módon, hogy lehetővé teszik a nem szerződéses viszonteladók
számára a más szerződéses forgalmazók területén való passzív eladásokat és a nem szerződéses viszonteladók számára való passzív
és aktív eladásokat a saját területükön belül, vagy úgy, hogy lehetővé teszik a szerződéses forgalmazók számára más szerződéses
forgalmazók, végfelhasználók vagy azok megfelelően meghatalmazott ügynökei számára az aktív és a passzív eladásokat kizárólagos
területükön kívül;
c)      módosítani szerződéses forgalmazóikkal kötött megállapodásaikat Olaszországban és Franciaországban oly módon, hogy lehetővé
tegyék a Közösségben a szerződéses áruk más szerződéses forgalmazótól történő beszerzését, és erről kötelesek értesíteni minden
közösségi szerződéses forgalmazót;
d)      értesíteni a közösségi szerződéses forgalmazóikat arról, hogy a leányvállalataiktól származó, a szerződéses forgalmazóktól
vevőszolgálati díjat követelő felszólításai érvénytelenek, és figyelmen kívül kell őket hagyni, kivéve, ha bizonyítható az
érintett forgalmazók közötti előzetes nézeteltérés;
e)      értesíteni az egyesült királyságbeli szerződéses forgalmazóikat arról, hogy a többszörös üzletkötési kereskedelmi támogatás
alapján kapott engedmények attól függetlenül járnak, hogy az eladások a forgalmazó területén belülre vagy azon kívülre irányultak,
illetve hogy kötöttek‑e megállapodást más forgalmazókkal ezen a területen kívül;
f)      megküldeni a Bizottságnak a fenti levelezés és a módosított megállapodások másolatait.
4. cikk
A Bizottság az 1. cikkben említett jogsértések miatt a JCB Service-re 39 614 000 euró bírságot szab ki, kivéve az Egyesült
Királyságban alkalmazott, a nem szerződéses forgalmazók számára történő eladások korlátozását, amelyért nem szab ki bírságot.”
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához a JBC Service 2001. március 22‑én az EK 230. cikk alapján keresetet nyújtott be (T‑67/01. sz.
ügy), amelyben elsődlegesen azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozatot semmisítse meg, másodlagosan pedig
azt, hogy a határozatot részlegesen semmisítse meg, és ennek megfelelően csökkentse a reá kiszabott bírságot.
A fellebbezéssel támadott ítélet rendelkező részének 1. pontjában az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a vitatott határozat
1. cikkének c), d) és e) pontját és 3. cikkének d) és e) pontját. A megtámadott ítélet rendelkező részének 2. pontjában továbbá
a határozat 4. cikkében a JCB Service‑re kiszabott bírság összegét 30 000 000 euróra csökkentette. Végül a rendelkező rész
4. pontja értelmében a JCB Service keresetét ezt meghaladóan elutasította.

A felek kérelmei és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
Fellebbezésében a JCB Service azt kéri, hogy a Bíróság:
–        teljes mértékben helyezze hatályon kívül a fellebbezéssel megtámadott ítéletet, amennyiben az sérti a közösségi jogot, mivel
megsérti a JCB Service védelemhez való jogát;
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az egyrészt kifogásolja a szerződéses forgalmazók passzív eladásra
vonatkozó állítólagos általános tilalmát az Egyesült Királyságban, Írországban, Franciaországban és Olaszországban, illetőleg
kifogásolja a Franciaországban és Olaszországban letelepedett forgalmazók beszerzési forrásainak állítólagos korlátozását,
amely meggátolta a forgalmazók számára az egymástól való beszerzést, másrészt amennyiben bírsággal sújtja a JCB Service‑t
e feltételezett jogsértések miatt;
–        hozzon végső döntést a T‑67/01. sz. ügyben a Bíróság alapokmányának 61. pontja alapján, és korlátlan felülvizsgálati jogköre
gyakorlása során helyezze hatályon kívül egészben vagy részben a vitatott határozatot, valamint csökkentse vagy helyezze hatályon
kívül a JCB Service‑re az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélettel kirótt 30 millió euró összegű bírságot;
–        kötelezze a Bizottságot a Bíróság eljárási szabályzatának 69. cikke alapján mind az Elsőfokú Bíróság, mind e Bíróság előtti
eljárás során felmerült költségek megfizetésére;
–        másodlagosan – amennyiben nem a Bíróság hoz döntést az ügyben – a költségekről való határozathozatal mellőzésével utalja vissza
az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé ismételt megfontolás céljából, összhangban a Bíróság ítéletében foglaltakkal.
2004. június 23‑án az eljárási szabályzat 115. cikkének 1. §‑a értelmében benyújtott válaszbeadványában, amelyben a megtámadott
ítélet elleni csatlakozó fellebbezést is benyújtott, a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        a fellebbezés egészét utasítsa el;
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az a súlyosító körülményre tekintettel meghatározott összeggel
(864 000 euró)  csökkentette a bírság összegét, és e tekintetben növelje a megtámadott ítéletben megállapított bírság összegét
ennek megfelelően;
–        kötelezze a JCB Service‑t a jelen eljárás költségeinek megfizetésére.
2004. július 26‑i levelével a JCB Service az eljárási szabályzat 117. cikke 1. §‑ának megfelelően kérelmezte a válasz benyújtásának
engedélyezését.
2004. augusztus 5‑i határozatával a Bíróság elnöke engedélyezte válasz benyújtását, amelyben a JCB Service a fellebbezés tekintetében
fenntartotta kereseti kérelmeit, és kérte, hogy a Bíróság utasítsa el a csatlakozó fellebbezést.

A fellebbezésről
A fellebbezéssel támadott ítélet hatályon kívül helyezésére irányuló kereseti kérelmeinek megalapozására a JCB Service három
jogalapot hoz fel. Az első jogalapot a védelemhez való jog megsértésére; a másodikat az EK 81. cikk megsértésére, az utolsót
pedig a 17. rendelet 15. cikkének megsértésére alapozza.

Az első jogalapról
Az első jogalap két részre osztható. Az első rész keretében a JCB Service azt állítja, hogy a Bizottság előtti eljárás rendkívüli
hosszúsága sérti védelemhez való jogát, a második rész keretében pedig azt, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az ártatlanság
vélelméhez fűződő jogát. Mindkét rész különböző kifogásokat sorol fel.
Az első részről
Emlékeztetni kell rá, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 36. pontjában mindenekelőtt a Bíróság állandó ítélkezési
gyakorlatát idézte, amely szerint a versenypolitikára vonatkozó közigazgatási eljárások során az ésszerű határidő betartása
általános közösségi jogi elv, amelynek betartását a közösségi bíráskodás biztosítja (e tekintetben lásd a C‑238/99. P., C‑244/99. P.,
C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P – C‑252/99. P. és a C‑254/99  P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8375. o.] 167–171. pontját).
Ezt követően mielőtt a JCB Service által előterjesztett érvek tekintetében állást foglalt volna, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 37. pontjában különbséget tett a kérdéses két közigazgatási eljárás között, nevezetesen az 1973-ban bejelentett megállapodások
vizsgálata, amely a vitatott határozat 2. cikke szerinti elutasítással végződött, másrészt az 1996-ban benyújtott panasz vizsgálata
között, amelynek következtetéseit a vitatott határozat jogsértésre vonatkozó érdemi részének egyéb cikkei fejtenek ki.
Ami az 1973‑as bejelentést követő közigazgatási eljárást illeti, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 38. pontjában megállapítja,
hogy a Bizottság anélkül tette irattárba 1992-ben a bejelentett megállapodásokat, hogy határozatot hozott volna, és csak a
JC Bamford Excavatornak az első kifogásközlésre adott válasza vezetett a megállapodások alperes általi újbóli vizsgálatához
a panasz kivizsgálása során.
A megtámadott ítélet ugyanezen pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „az a tény, hogy ez az eljárás 27 évig tartott,
megsértette a közigazgatás állásfoglalás tételére és az eljárás ésszerű határidőn belüli lezárására irányuló kötelezettségét”,
miközben nyilvánvalóvá tette, hogy „bármilyen sajnálatos is ez a tévedés, az nem befolyásolhatta sem a mentesítés iránti kérelem
elutasításának jogszerűségét, sem a jogsértés fennállásának megítélésére irányuló eljárás szabályszerűségét”.
Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság jelezte a megtámadott ítélet 40. pontjában, hogy amennyiben megállapítható, hogy
a Bizottság megsértette az ésszerű határidőn belüli eljárásra irányuló elvet, az csak annyiban igazolná a versenyügyekben
folytatott közigazgatási eljárásokban hozott határozat megsemmisítését, amennyiben az érintett vállalkozás védelemhez való
jogának megsértését is megvalósítja. Ha nem állapítható meg, hogy az indokolatlan késedelem hátrányosan befolyásolta az érintett
vállalkozások hatékony védekezésre vonatkozó képességét, az ésszerű határidőn belüli eljárására vonatkozó kötelezettség elvének
megsértése nem érintheti a közigazgatási eljárás érvényességét.
A megtámadott ítélet 42. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt is megállapította, hogy a JCB Service nem érvelt amellett, hogy
az eltelt idő bármilyen eljárásjogi szabálytalanságot eredményezett, és csak a Bizottság hanyag iratkezelési magatartásának
hangsúlyozására szorítkozott. Az Elsőfokú Bíróság szerint semmilyen következtetés nem vonható le a megsemmisítés iránti kérelmek
vizsgálata tekintetében az 1973-ban tett bejelentés óta eltelt idő hosszúságából.
Ami a Bizottsághoz 1996. február 15‑én benyújtott panasz kivizsgálását illeti, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 43. pontjában
úgy találta, hogy az eljárás teljes időtartama – 4 év, 10 hónap és 6 nap – nem tűnik túlzottnak, az ügy összetettségét, amely
számos tagállamot érint, és a jogsértések öt tárgykörét foglalja magában, valamint a második kifogásközlés készítésének szükségességét
tekintve.
Másrész az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában rámutatott, hogy a JCB Service nem érvelt amellett, hogy a
Bizottság a panasz ésszerű határidőn belüli kivizsgálására irányuló kötelezettségének feltételezett megszegése a jelen ügyben
a védelemhez való jog megsértéséhez vezetett. Az Elsőfokú Bíróság hozzátette: „amint az a tárgyaláson megerősítették, a JCB
Service csak azzal érvel, hogy az eljárás hosszúsága részrehajlást és hanyag iratkezelést tárt fel a Bizottságnál, és ily
módon a vitatott határozat jogellenességét bizonyítja. Ilyen körülmények között anélkül, hogy a panasz kivizsgálásának feltételezett
túlzott hosszúságát vizsgálni kellene, meg kell állapítani, hogy az ily módon megfogalmazott jogalap nem eredményezheti a
vitatott határozat rendelkező részének részleges vagy teljes semmiségét”.
Végül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 46. pontjában megállapította, hogy a JCB Service által hivatkozott jogalap
nem érintheti a vitatott határozat jogszerűségét, sem a mentesítés iránti kérelem, sem a jogsértés tekintetében, és mint tárgytalan
jogalapot, el kell utasítani.
Először a JCB Service azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság anélkül utasította el a vitatott határozat elleni kereset
alátámasztásaként előadott első jogalapot, amelyben arra hivatkozik, hogy a Bizottság megszegte az ésszerű határidőben történő
cselekvésre vonatkozó kötelezettségét, hogy határozott volna a védelemhez való joga megsértéséről, amelyre pedig kifejezetten
hivatkozott. A fellebbező továbbá úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett, amikor nem vette figyelembe a védelemhez
való jog objektív megsértését, amely álláspontja szerint már magából abból a megállapításból következik, hogy az eljárások
összességének időtartama nyilvánvalóan rendkívül hosszú volt.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 32. és 33. pontjából nyilvánvaló, hogy a JCB Service azt állította
az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy a Bizottság nem teljesítette a a közösségi jogból, valamint az emberi jogok és az alapvető
szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt egyezmény (EJEE) 6. cikkének (1) bekezdéséből következő, az
ésszerű határidőn belüli eljárásra vonatkozó kötelezettségét. A JCB Service szerint a forgalmazási rendszerére vonatkozó megállapodásokat
1973. június 30‑án bejelentették, és a Bizottság ezt az eljárást 27 évvel később zárta le, elutasítva a mentesítés iránti
kérelmet. Úgy érvelt továbbá, hogy a Central Parts panaszát követően indított eljárás közel öt évig tartott, amely szintén
ésszerűtlen.
Megjegyzendő, hogy a JCB Service által előadott érveléssel ellentétben az Elsőfokú Bíróság előtt inkább általánosságban hivatkozott
a védelemhez való jog megsértésére a két közigazgatási eljárás (bejelentés és jogsértés) feltételezetten rendkívüli hosszúsága
vonatkozásában, anélkül hogy ténylegesen megjelölte volna, hogyan érintette lépésről lépésre védekezési képességét az egyik
vagy a másik eljárás (lásd a Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet
176. és 177. pontját).
A JCB Service különösen a bejelentési eljárás tekintetében szorítkozott az eljárás rendkívüli hosszúságának kifogásolására.
Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 39. pontjában, hogy pusztán az ésszerű határidőn belüli
elfogadás elmulasztása nem teszi jogellenessé a Bizottság által a bejelentést követően elfogadott határozatot.
Másrészt ez a késedelem önmagában nem volt hátrányos a JCB Service számára. Valójában a JCB Service a megállapodások 1973-ban
történt bejelentését követően a vitatott határozat meghozataláig terjedő teljes időben élvezte a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdésének
rendelkezéseiből adódó előnyöket.
Ami a vitatott határozat azon részét illeti, amelyik megállapította az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésé,t és bírságot
szabott ki a JCB Service‑re, emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta azt a tényt, miszerint a JCB Service
csak azzal érvel, hogy az eljárás hosszúsága részrehajlást és hanyag iratkezelést fedett fel a Bizottságnál, és ez elegendő
a vitatott határozat jogellenességének bizonyítására.
Rá kell mutatni ezért, hogy az Elsőfokú Bíróság a közösségi jog sérelme és a JCB Service érveinek kiforgatása nélkül alá tudta
támasztani indokolását.
A JCB Service mindazonáltal úgy érvel, hogy megfosztották az EK 232. cikk szerinti intézményi mulasztás megállapítására irányuló
kereset szerinti, a Bizottság tétlenségének szankcionálására irányuló jogától, illetve mindenesetre attól, hogy a bejelentő
és a Bizottság között lefolytatott szóbeli eljárás és a jogsértési eljárás során védje álláspontját a Bizottság hibás álláspontjával
szemben.
Még ha a fent kifejtett érvelést a JCB Service érvényesítheti is a Bíróság előtt, pontosítani kell, hogy védelemhez való jogát
nem érinthette a megállapodások 1973-ban történt bejelentése és a vitatott határozat elfogadása között eltelt hosszú idő.
Ezen időszak alatt a JBC Service egyrészt benyújthatott volna intézményi mulasztás megállapítására irányuló kereset a Bizottság
ellen, annak érdekében, hogy ez utóbbi döntést hozzon a vitatott mentesítés iránti kérelemről, másrészt bejelenthette volna
a Bizottságnak az A/B formanyomtatvány használatával az általa kötött megállapodásokat vagy az általa folytatott magatartásokat.
Ez azonban a jelen ügyben nem történt meg.
Ebből következően a JCB Service semmi esetre nem hivatkozhat a védelemhez való jogának a bejelentési eljárás során történt
megsértésére.
A jogsértési eljárás tekintetében meg kell jegyezni, hogy a JCB Service nem adott elő semmilyen különös érvet, amely igazolná,
hogy a Bizottság szolgálatai megsértették a védelemhez való jogát a Central Parts panaszának elbírálása során. Másrészt a
JBC Service nem vitatta a Bíróság előtt az Elsőfokú Bíróság arra vonatkozó kifogása elutasításának indokait, hogy a Bizottság
megsértette az aktához csatolt, a védekezése szempontjából fontos iratokba való betekintés jogát.
Ennek megfelelően ezt az érvelést el kell utasítani, és a JCB Service által felhozott első kifogást – mint megalapozatlant –
el kell utasítani.
Másodszor a JCB Service azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság mérlegelési hibát vétett, amikor nem büntette azt, hogy
a Bizottság a vitatott határozatban különbséget tett a bejelentési eljárás és a jogsértési eljárás között. Ez a különbségtétel
minden alapot nélkülöz, és csak a döntéshozatali eljárás rendkívüli hosszúságának a jelen ügy egészére gyakorolt negatív hatását
hivatott tagadni.
Rá kell mutatni, hogy még ha a vitatott határozat formailag nem is tesz különbséget a bejelentési eljárás és a jogsértési
eljárás között, a határozatból nyilvánvaló, hogy a Bizottság értékelése külön kezeli a mentesítés iránti kérelmet és a jogsértés
miatti eljárást.
Mindenekelőtt ami a vitatott határozat azon részét illeti, amely a mentesítés iránt 1973-ban benyújtott kérelem elutasítására
vonatkozik, a határozat (197)–(222) preambulumbekezdéséből nyilvánvaló, hogy mielőtt a Bizottság elutasította volna a mentesítés
iránti kérelmet, előbb megvizsgálta, hogy adható‑e mentesség az EK 81. cikk (3) bekezdése alapján vagy az e cikk végrehajtásaként
elfogadott rendeletekben, azaz a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a kizárólagos forgalmazási megállapodások egyes csoportjaira
történő alkalmazásáról szóló, 1983. június 22‑i 1983/83/EGK bizottsági rendelet (HL L 173., 1. o.), a Szerződés 85. cikke
(3) bekezdésének a gépjármű-forgalmazási és szervizmegállapodások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1995. június
28‑i 1475/95/EK bizottsági rendelet (HL L 145., 25. o., a továbbiakban: 1475/95 rendelet), valamint a Szerződés 81. cikke
(3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1999.
december 22‑i 2790/1999/EK bizottsági rendelet (HL L 336., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 364. o.)
alapján.
Ugyanez irányadó a vitatott határozat jogsértést megállapító részére. Amint az a vitatott határozat (140)–(170) preambulumbekezdéséből
nyilvánvaló, a Bizottság értékelése egyértelműen a JCB Service megfelelően be nem jelentett, azaz nem a 27. rendelet által
megállapított A/B formanyomtatványon benyújtott megállapodásain vagy a megállapodások kikötésein alapult. Nyilvánvaló a vitatott
határozatból, hogy a Bizottság figyelembe vette a JCB Service azon magatartását, amely nem kapcsolódott az 1973-ban bejelentett
megállapodásokhoz.
E pont tekintetében a JCB Service mindazonáltal úgy érvelt az Elsőfokú Bíróság előtt és a jelen eljárás során, hogy az 1973-ban
bejelentett megállapodások későbbi módosításait, noha nem az A/B formanyomtatvány használatával küldték meg a Bizottságnak,
a jelen ügy körülményeire tekintettel figyelembe kell venni, és részesülnie kell a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdése által
biztosított előnyökből.
Ezt az állítást mindenképpen el kell utasítani. Rá kell mutatni, hogy az A/B formanyomtatvány használata kötelező, és a bejelentés
érvényességének lényeges előfeltétele (lásd a 209/78–215/78. és a 218/78. sz., Van Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1980. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 1980., 3125. o.] 61. és 62. pontját).
Az Elsőfokú Bíróság ezért helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 41. pontjában, hogy ami a jogsértésről hozott határozatot
illeti, ez utóbbiban gondosan ügyeltek arra, hogy ne a bejelentés tárgyát képező tényekre alapítsák, és hogy a JCB Service-nek
felrótt magatartásokat elkülönítsék a bejelentett megállapodások kikötéseitől. Így tehát helyesen jutott arra a következtetésre,
hogy a tény, miszerint a megállapodásokat hosszú ideje bejelentették, nem érintheti a bejelentettektől eltérő elemekre irányuló
jogsértési eljárás jogszerűségét.
Végül, ami a Bizottság által a JCB Service‑re rótt bírságot illeti, a határozat, különösen annak (227) és (228) preambulumbekezdése,
kétségtelenné teszi, hogy az 1973‑as megállapodásokat, amelyeket a 27. rendelet formai rendelkezéseivel összhangban jelentettek
be, a Bizottság nem értékelte, amikor megállapította a kiszabandó bírság összegét.
Az előzőekből következik, hogy a JCB Service által előterjesztett második kifogást el kell utasítani, és így a jogalap első
részét megalapozatlannak kell nyilvánítani.
A második részről
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 50. pontjában emlékeztetett arra, hogy az ártatlanság vélelmének elve részét képezi
a Közösség jogrendszerének, és alkalmazandó a vállalkozásokkal szemben a versenyszabályok megsértése miatt indított eljárásokban,
amelyek bírság vagy kényszerítő bírság kiszabását eredményezhetik (a C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999.
július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4287. o.] 149. és 150. pontja, valamint a C‑235/92. P. sz., Montecatini kontra Bizottság
ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4539. o.] 175. és 176. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlatra tekintettel az Elsőfokú Bíróság úgy találta a megtámadott ítélet 53. pontjában, hogy csupán a
tény, miszerint a Bizottság két, egymást követő kifogásközlést fogadott el, nem elegendő az ártatlanság vélelme elve megsértésének
bizonyítására.
Ugyanebben a pontban az Elsőfokú Bíróság hozzátette, hogy csak akkor lehet felróni a Bizottságnak az érintett vállalkozás
bűnösségének általános feltételezését, ha a vitatott határozat ténymegállapításait nem támasztották alá az általa szolgáltatott
bizonyítékok.
Tekintettel a vevőszolgálati igazgató a JCB‑csoport társaságainak vezetőihez küldött, 1995. május 16‑i feljegyzésének létezésére,
amely jelzi, hogy a párhuzamos import tilalma ellentétes a Bizottság határozataival és a Bíróság ítélkezési gyakorlatával,
az Elsőfokú Bíróság rámutatott a megtámadott ítélet 54. pontjában, hogy a JCB Service nem hivatkozhat arra, hogy nem tudott
a közösségi versenyjog követelményeiről, amelyet megállapodásainak az Egyesült Királyság és Észak-Írországnak az Európai Közösségekhez
történő csatlakozását követő azonnali bejelentése is bizonyít.
Ugyanebben az összefüggésben a JCB Berkeley által a JCB Sales-nek küldött 1995. április 13‑i levél tekintetében az Elsőfokú
Bíróság úgy vélte a megtámadott ítélet 54. pontjában, hogy ez a levelezés azt a tényt rögzíti, hogy mind a végfelhasználók,
mind meghatalmazottaik fordulhattak kéréseikkel ehhez a forgalmazóhoz, hozzátéve, hogy még ha a Bizottság félreértelmezte
is a mondat e részét, azt állítva a vitatott határozatban, hogy külföldi végfelhasználók és azok megfelelően meghatalmazott
ügynökeire történt utalás, ez a lehetséges pontatlanság önmagában nem a részrehajlást, legfeljebb az irat félreértelmezését
bizonyítja.
Egyebekben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 56. pontjában a Cour d’appel de Paris 1998. április 8‑i ítéletével és
a Tribunal de commerce de Nîmes (nîmes-i kereskedelmi bíróság) (Franciaország) 1999. június 22‑i ítéletével kapcsolatosan
úgy vélte, hogy az a tény, hogy a 17. rendelet végrehajtására irányuló eljárásban a panasztevő büntetendő magatartást folytatott,
amely miatt a bíróság elítélte, lényegtelen a JCB Service-szel szemben ténylegesen felhozott jogsértések tekintetében, amelyek
ezt meghaladóan ettől elkülönültek.
Végül az 1996. november 6‑án a Watling JCB szerződéses forgalmazó helyiségeiben vezetősége és a Versenypolitikai Főigazgatóság
tagjai között tartott megbeszélés hangfelvétele tekintetében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 58. pontjában úgy vélte,
hogy a JCB‑csoport és az egyik forgalmazója közötti kapcsolatnak a megbeszélésből kirajzolódó képéből nem lehet kiemelni egyetlen
elemet sem, amely bizonyítaná, hogy a forgalmazási hálózat gyakorlata jogsértést valósít meg. Az Elsőfokú Bíróság szerint
nem tűnik valószínűnek, hogy a Bizottság a jogsértés elemeinek vizsgálata során a mentő körülmény elrejtése céljából kizárta
e dokumentumot.
A JCB Service szerint a vitatott határozat sérti az ártatlanság vélelmének elvét, amely feltételezi, hogy minden, a bizonyítékok
kapcsán felmerülő ésszerű kétséget a vádlott fél javára kell értelmezni. E tekintetben azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság
nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett, amikor nem teljesítette a JCB Service által benyújtott bizonyos bizonyítékok figyelembevételére
és azok más bizonyítékokkal való együttes értékelésére irányuló kötelezettségét azért, hogy biztos, pontos és összefüggő bizonyítékrendszerre
támaszkodhassék. Egyebekben pedig az Elsőfokú Bíróságot egyes bizonyítékok helytelen elutasítására vagy figyelmen kívül hagyására
bírták rá, amelyek a JCB Service állítása szerint az ártatlanság vélelme elvének a Bizottság általi megsértését igazolják.
A JCB Service különösen azt állítja, hogy az akta kezelése a jelen ügyben – azáltal, hogy két kifogásközlést fogadtak el –
a Bizottság részrehajlását mutatja, és ily módon az ártatlanság védelme elvének megsértése bizonyítást nyert. Ilyen körülmények
között a JCB Service lényegében úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül állította a megtámadott ítélet 53. pontjában,
hogy csupán az a tény, hogy a Bizottság két, egymást követő kifogásközlést fogadott el, nem elegendő a fenti elv megsértésének
bizonyítására.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a bizottsági kifogásközlés elkészítésének ténye semmi esetre sem tekinthető az érintett
vállalkozás bűnösségének vélelmezéseként. Ellenkező esetben minden ilyen jellegű eljárás indítása az ártatlanság vélelme elvének
megsértését eredményezhetné.
Egyebekben pedig emlékeztetni kell rá, hogy az első kifogásközlés nem vette figyelembe az 1973‑as bejelentést, amelyre a JBC
Service mutatott rá a kifogásközlésre 1998. július 6‑án adott írásbeli észrevételeiben, majd a Bizottság szolgálatai által
történt meghallgatásakor 1998. október 8‑án. A Bizottság tehát ebben az összefüggésben, illetve az első kifogásközlés mulasztásainak
pótlása végett – a JCB Service észrevételeit követően – fogadta el a második kifogásközlést.
Ebből következően a JCB Service-nek a jelen ügyben előadott feltételezéseivel ellentétben a két egymást követő kifogásközlés
elkészítése az előző pontban említett összefüggésben nem tekinthető az ártatlanság vélelme elvének megsértésének.
Így a JCB Service által előterjesztett első kifogást – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
Másodszor a JCB Service azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem szankcionálta a Bizottságnak a JCB Service belső dokumentumaira,
a Berkeley JCB‑nek a JCB Sales számára küldött 1995. április 13‑i levelére, az 1995. május 15‑i feljegyzésre és a Watling
JCB-vel 1996. november 6‑án tartott megbeszélés feljegyzésére alapított értékelését. A JCB Service szerint a Bizottság ezeket
a dokumentumokat részrehajlóan vette figyelembe, és figyelmen kívül hagyta a felmentő bizonyítékokat, és feltételezte bűnösségét.
Ebben az összefüggésben a JCB Service azt is állítja, hogy csakúgy, mint a Bizottság, az Elsőfokú Bíróság is tévedett, amikor
elutasította, illetve nem vette figyelembe a nemzeti bíróságok vagy hatóságok egyes határozatait – vagyis a Cour d’appel de
Paris 1998. április 8‑i határozatát; a Tribunal de commerce de Nîmes 1999. június 22‑i határozatát; a Conseil français de
la concurrence 2001. július 20‑i határozatát; valamint az ír versenyhatóság 1994. szeptember 22‑i határozatát –, amelyek bizonyították
a JCB Service által kötött megállapodások és végrehajtásuk érvényességét.
Meg kell említeni, hogy még ha formailag a mérlegelés vagy indokolás hibáit hozza is fel, a JCB Service kérelme valójában
az Elsőfokú Bíróság értékelésének kétségbe vonására, különösen bizonyos tények és dokumentumok bizonyító erejének vitatására
irányul, amelyek az Elsőfokú Bíróságot annak megállapítására indították, hogy a Bizottság nem volt részrehajló vele szemben.
Ezzel kapcsolatban az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy kizárólag
az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására – kivéve, ha megállapításainak tárgyi pontatlansága
a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered –, másrészt a tények értékelésére. Amint az Elsőfokú Bíróság megállapította vagy
értékelte a tényállást, a Bíróság rendelkezik hatáskörrel az EK 225. cikk értelmében a tények jogi minősítésének és az Elsőfokú
Bíróság által ebből levont jogkövetkezmények felülvizsgálatára (lásd különösen a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság
ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8417. o.] 23. pontját és a C‑551/03. P., General Motors kontra Bizottság
ügyben 2006. április 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3173. o.] 51. pontját).
Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság nem tehet ténymegállapítást, illetve – elvileg – az Elsőfokú Bíróság
által e tények alátámasztásaként elfogadott bizonyítékok megvizsgálására sem jogosult. Mivel ezeket a bizonyítékokat az előírásoknak
megfelelően szerezték be, illetve a bizonyítási teherre és a bizonyításra vonatkozó eljárási szabályokat és általános jogelveket
tiszteletben tartották, az Elsőfokú Bíróság feladata az előterjesztettek értékelése. Ez az értékelés – e tények elferdítésének
esetét kivéve – nem minősül a Bíróság felülvizsgálata alá tartozó jogkérdésnek (lásd a Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben
hozott, fent hivatkozott ítélet 24. pontját, a C‑40/03. P. sz., Rica Foods kontra Bizottság ügyben 2005. július 14‑én hozott
ítélet [EBHT 2005., I‑6811. o.] 60. pontját, a General Motors kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 52. pontját,
valamint a C‑397/03. P. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2006. május
18‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4429. o.] 85. pontját).
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az akta irataiból, anélkül
hogy szükség lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelésére (a General Motors kontra Bizottság ügyben hozott, fent
hivatkozott ítélet 54. pontja).
Meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 54–59. pontjában található mérlegelése tények értékelésének
minősül, amely a fellebbezésben nem kifogásolható, mivel a JCB Service nem bizonyította, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen
értékelte a hozzá beterjesztett bizonyítási eszközöket.
A fentiekből következik, hogy a JCB Service második jogalap keretében előterjesztett első érveit – mint elfogadhatatlanokat –
el kell utasítani.
A JCB Service e kifogás keretében emlékeztet a Conseil français de la concurrence 2001. július 20‑i, valamint az ír versenyhatóság
1994. szeptember 22‑i, reá nézve kedvező határozataira.
A fenti pontban említett első határozat tekintetében, még ha hivatkozni lehetne is rá a jelen ügyben, meg kell állapítani,
hogy a vitatott határozat születése után keletkezett. Ezért önmagában nem kérdőjelezheti meg sem a megtámadott ítélet, sem
a vitatott határozat jogszerűségét.
Az ír versenyhatóság fent hivatkozott határozata tekintetében megjegyzendő, hogy erre nem hivatkoztak az Elsőfokú Bíróság
előtt az ártatlanság vélelme elvének megszegésével összefüggésében.
Ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyeket az Elsőfokú Bíróságnál
nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna
a Bírósághoz, amelynek hatásköre korlátozott a fellebbezési eljárásban. A fellebbezési eljárás keretében tehát a Bíróság hatásköre
az első fokon tárgyalt jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik (lásd különösen a C‑266/97. P. sz., VBA kontra
VGB és társai ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2135. o.] 79. pontját).
Ennek következtében a JCB Service‑nek az ír versenyhatóság határozatára alapított érvelését – mint elfogadhatatlant – el kell
utasítani.
Az előzőekből következik, hogy a JCB Service által előterjesztett második kifogást – mint elfogadhatatlant – szintén el kell
utasítani.
Végül a JCB Service azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben helytelenül hagyott figyelmen kívül egyes
bizonyítékokat, nevezetesen az 1997. június 2‑i faxüzenetet és a JCB Sales marketingigazgatójától származó 1996. január 26‑i
feljegyzést, és ez az ártatlanság vélelme elve megsértésének tekinthető.
Az 1996. január 26‑i feljegyzés tekintetében meg kell jegyezni, hogy csakúgy, mint az ír versenyhatóság fent hivatkozott határozatára
az Elsőfokú Bíróság előtt erre sem történt hivatkozás az ártatlanság vélelme elve megszegésével összefüggésében, és ezért
– amint az a 114. pontból is következik – az erre a feljegyzésre alapított érvelést – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani.
Ami a Versenypolitikai Főigazgatóság egyik tisztviselője által a Central Parts képviselőjének 1997. június 2‑án küldött faxüzenetet
illeti, amely a Bizottság szolgálatainak azon feltételezett szándékát jelezte, hogy terhelő bizonyítékot gyűjtsenek a JCB
Service ellen, meg kell állapítani, hogy az erre a faxüzenetre alapított feltételezések semmi esetre sem bizonyíthatják, hogy
az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bemutatott bizonyítékokat.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az említett faxüzenetet a panasztevő – a Central Parts – egyik képviselőjének küldték
1997. június 2‑án, azaz hat hónappal a Bizottság szolgálatai által 1996. november 5‑én a JCB‑csoport társaságainak és nagy-britanniai
szerződéses forgalmazóinak helyiségeiben végzett vizsgálatot követően. Ilyen körülmények között az a tény, hogy valamely bizottsági
tisztviselő, aki a JCB Service szerint részt vett a Central Parts panaszának kivizsgálásában, álláspontot alakít ki a panasz
besorolása tekintetében vagy a jogsértési eljárás kezdeményezése tekintetében, nem enged arra következtetni, hogy a jelen
ügynek a Bizottság szolgálatai általi kezelése részrehajló volt, és megsértette az ártatlanság vélelme elvét.
Az előző megfontolások összességéből az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen jutott a megtámadott ítélet 60. pontjában
arra a következtetésre, hogy a közigazgatási eljárás lefolytatása során semmi nem jelezte, hogy a Bizottság az iratokat vagy
a tényeket célzatosan vagy elfogultan értelmezte, vagy eljárása során részrehajlást mutatott a fellebbezővel szemben.
Ebből következik, hogy a JCB Service utolsó kifogását és a jelen jogalap második részét, így a teljes első jogalapot el kell
utasítani, részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant.

A második jogalapról
A második jogalap két részre osztható. A JCB Service azt állítja egyrészt, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 81. cikk
(1) bekezdését, másrészt hogy az EK 81. cikk (3) bekezdését is megsértette azáltal, hogy elutasította a vitatott határozat
megsemmisítését, amennyiben az elutasította a JCB Service 1973‑as mentesítés iránti kérelmét. Mindkét rész eltérő kifogásokat
sorol fel.
Az első részről
A JCB Service azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett egyrészt a jogsértésnek a vitatott határozat 1. cikkének
a) pontjában kifejtett első elemét illetően, amely szerint az Egyesült Királyságban, az Írországban és a Franciaországban
székhellyel rendelkező szerződéses forgalmazókat korlátozták a passzív eladások tekintetében, amely magában foglalja a nem
szerződéses forgalmazóknak, a fogyasztóknak és a kizárólagos területen kívüli, különösen a más tagállambeli szerződéses forgalmazóknak
történő eladásokat, másrészt a jogsértésnek a vitatott határozat 1. cikkének b) pontjában kifejtett második elemét illetően,
amely szerint korlátozták a beszerzési forrásokat a szerződéses áruk Franciaországban és Olaszországban székhellyel rendelkező
szerződéses forgalmazók általi beszerzése tekintetében, és amely megakadályozza a forgalmazók közötti keresztszállításokat.
–       A jogsértés első eleméről, amely az Egyesült Királyságban, az Írországban és a Franciaországban letelepedett forgalmazók passzív
eladásainak korlátozására vonatkozik
Ami először az Egyesült Királyságot illeti, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 86. pontjában rámutatott, hogy a kérdéses
tagállam fő forgalmazóit és viszonteladóit érintő forgalmazási megállapodások 1975-ben módosított változata tartalmaz egy
bizonyos 4. kikötést. Ez a kikötés, amely a nem szerződéses eladók számára történő forgalmazás tilalmát tartalmazta, nem foglalta
magában a végső viszonteladók, illetve a kijelölt területen kívüli szerződéses forgalmazók számára történő eladás általános
tilalmát. Mindazonáltal a Bizottság ezt a területen kívülre történő eladások általános tilalmaként értelmezte.
E tekintetben a megtámadott ítélet 88. pontjában számos dokumentum, nevezetesen a Watling JBC által a Queen’s Award Office
titkárnőjének 1992. október 26‑án küldött levelének, a Berkeley JCB‑nek a JCB Sales számára 1995. április 13‑án küldött levelének,
a TC Harrison-nak a JCB számára 1995. november 21‑én küldött levelének és a Gunn JCB-nek a JCB Sales számára 1992. november
30‑án küldött levelének figyelembevétele után az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy ezek a dokumentumok mind azt mutatták,
hogy a forgalmazók úgy vélték, a JCB Group-pal kötött megállapodásuk versenykorlátozó üzleti magatartásra kötelezte őket,
és ennek megfelelően jártak el. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság pontosította, hogy a nem szerződéses forgalmazóknak történő
eladás tilalmán túl, amelyet a 4. kikötés tartalmazott, az érintett forgalmazók úgy viselkedtek, mint ha a területükön kívülre
történő eladás általánosabb tilalma, nevezetesen az exportálás tilalma vonatkozna rájuk.
E megállapításokra tekintettel az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 89. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy
az Egyesült Királyságban a bejelentett megállapodások rendelkezéseit meghaladó korlátozó magatartásokat hajtottak végre, és
ennek következtében a passzív eladásokra vonatkozó jogsértés első eleme megállapítható.
A JCB Service fenntartja, hogy a tények nyilvánvaló hibás elemzésének eredményeképpen az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett,
amikor szankcionálta a forgalmazó azon kötelezettségét, hogy nagykereskedelmi termékeket nem adhat el viszonteladásra nem
szerződéses forgalmazóknak, amely kötelezettséget a kérdéses megállapodás 4. kikötése tartalmazta.
Kiindulásként meg kell állapítani, hogy kifogásában a JCB Service csupán az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 88. pontjában
kifejtett általános értékelését és a 89. pontban található következtetést vitatja, fenntartva lényegében, hogy az Elsőfokú
Bíróságnak az ellenkező megállapításra kellett volna jutnia, figyelemmel az eset tényeire. Mindazonáltal a JCB Service nem
hoz fel semmilyen komoly érvet, amely arra engedne következtetni, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a számára benyújtott
aktában található dokumentumok tartalmát, vagy hogy jogban tévedett.
Ilyen körülmények között, a 106–108. pontban idézett ítélkezési gyakorlattal összhangban, az első kifogás első érvét – mint
elfogadhatatlant – el kell utasítani.
Másodszor: Írország tekintetében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 90. pontjában megállapította, hogy a bejelentett
általános megállapodások nem tartalmaztak olyan kikötést, mint az Egyesült Királyságra vonatkozó vizsgált megállapodások,
amely megtiltaná a nagykereskedelmi termékek viszonteladás céljára történő forgalmazását nem szerződéses forgalmazóknak, ám
a JCB Sales által az Earthmover Commercial Industrial (ECI) JCB-vel, vagyis az írországi forgalmazójával 1992-ben kötött megállapodás
tartalmazta a nagykereskedelmi értékesítésekre vonatkozó 4. kikötést, amely az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező
forgalmazók és viszonteladók megállapodásainak 4. kikötéséhez volt hasonló. Az ítélet ugyanezen pontja értelmében a kérdéses
megállapodást nem jelentették be.
E tekintetben számos dokumentum, amelyekre a Bizottság határozatát alapította, nevezetesen a JCB Sales által a JCB SA-nak
küldött 1995. január 31‑i faxüzenet és az ECI JCB által a JCB Sales-nek küldött két további, 1995. január 31‑i és március
30‑i faxüzenet megvizsgálását követően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 92. pontjában megállapította, hogy mivel a
szerződéses rendelkezések megegyeznek az Egyesült Királyságra vonatkozó szerződéses rendelkezésekkel, ám azokat nem jelentették
be, a hozzá benyújtott tények, a JCB‑csoport forgalmazói hálózatának egyéb részeiben fennálló területen kívüli eladások korlátozásának
általános stratégiájával együtt, elegendőek a jogsértés ezen elemének, nevezetesen a passzív területen kívülre irányuló eladások
korlátozásának megállapítására.
A JCB Service fenntartja, hogy ellentétben azzal, ami a 90. és a 91. pontból kitűnik, az Írországra vonatkozó forgalmazási
megállapodás 4. pontja nem sérti az EK 81. cikket. E tekintetben úgy érvel, hogy az írországi forgalmazók és viszonteladók
1992‑es megállapodásaiba foglalt forgalmazási tilalmat ugyanúgy fogalmazták, mint a megállapodások Egyesült Királyságra vonatkozó
változatainak 4. kikötését. Miután az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 86. pontjában úgy találta, hogy az Egyesült Királyságra
vonatkozó megállapodások e kikötése nem sérti az EK 81. cikket, így lényegtelen, hogy az Írországra vonatkozó és ugyanezt
a rendelkezést tartalmazó megállapodást nem jelentették be a Bizottságnak. A JCB Service fenntartja továbbá, hogy a megtámadott
ítélet 92. pontjában hivatkozott dokumentumokat az Elsőfokú Bíróság nyilvánvalóan tévesen elemezte.
Megjegyzendő egyrészt, hogy a JCB Service feltételezésével ellentétben az Elsőfokú Bíróság nem állapította meg a megtámadott
ítélet 86. pontjában, hogy az Egyesült Királyságban tevékenykedő forgalmazókra és viszonteladókra vonatkozó megállapodások
4. kikötése nem vet fel semmilyen problémát az EK 81. cikk (1) bekezdése tekintetében. Az Elsőfokú Bíróság ténylegesen úgy
vélte, hogy annak ellenére, hogy az Egyesült Királyságra vonatkozó megállapodás nem tartalmazott az eladásra vonatkozó általános
tilalmat, a kérdéses rendelkezést a forgalmazók a területen kívüli eladások általános tilalmaként értelmezték.
Másrészt a jelen ítélet 86. pontjában idézett ítélkezési gyakorlattal összhangban emlékeztetni kell arra, hogy a bejelentést
az EK 81. cikk szerinti érvényességéhez az A/B formanyomtatványon kell benyújtani. A jelen ügyben nem vitatott, hogy a JCB
Service által 1992-ben kötött és Írországra érvényes megállapodásokat soha nem jelentették be a Bizottságnak.
A fentiekből következik, hogy a JCB Service által előadott első kifogás második érve megalapozatlan, így el kell utasítani.
A Bíróság által a megtámadott ítélet 92. pontjában megvizsgált dokumentumok állítólagos hibás értékelése tekintetében meg
kell jegyezni, hogy kifogásával a JCB Service anélkül vitatja a tényeknek és bizonyítékoknak az Elsőfokú Bíróság általi értékelését,
hogy olyan érveket hozna fel, amelyek arra engednének következtetni, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a számára benyújtott
aktában található dokumentumok tartalmát, vagy jogban tévedett.
Ilyen körülmények között, a 106–108. pontban idézett ítélkezési gyakorlattal összhangban, ezt az érvet – mint elfogadhatatlant –
el kell utasítani.
Harmadszor: Franciaország tekintetében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 96. pontjában rámutatott, hogy az 1991‑es
általános forgalmazói szerződés a 2. cikkben olyan kölcsönös kizárólagossági kitételt foglal magában, amely megtiltja többek
között a forgalmazóknak a JCB‑csoport termékeinek és alkatrészeinek a számukra kijelölt területen kívüli közvetett vagy közvetlen
eladását, terjesztését vagy reklámozását. Ugyanezen pont szerint a megállapodás, amelyet nem jelentettek be, megtiltja az
aktív eladásokat, és kifejezett tilalmat fogalmaz meg a kijelölt területen kívüli passzív eladások tekintetében.
Miután megvizsgálta azokat a dokumentumokat, amelyekre a Bizottság támaszkodott a vitatott határozatban, azaz a JBC SA által
az egyik nem szerződéses forgalmazónak küldött 1988. június 21‑i faxüzenetet, a JCB SA-tól a Philippe MPT-nek küldött 1995.
január 10‑i levelet és a Pinault équipement által a JCB SA-nak küldött 1996. január 31‑i levelet, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 98. pontjában úgy vélte, hogy ezek a dokumentumok nagymértékben alátámasztják az általános forgalmazói szerződésben
előírt korlátozó magatartásokat és a piacok felosztását.
E tekintetben a JCB Service úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság a Franciaországra vonatkozó megállapodás 2. cikkét nyilvánvalóan
hibásan elemezte, amikor azt állította, hogy ez a cikk „megtiltja az aktív eladásokat, és kifejezett tilalmat fogalmaz meg
a kijelölt területen kívüli passzív eladások tekintetében”. A JCB Service azt állítja továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánvalóan
nem releváns bizonyítékokra támaszkodott a feltételezett korlátozás bizonyítása érdekében.
Rá kell mutatni, hogy a vitatott határozat nem a forgalmazói megállapodásban lévő feltételezett kifejezett tilalmon alapul,
hanem annak tényleges alkalmazásán. Ez a következtetés nyilvánvaló a vitatott határozat (111)–(114) preambulumbekezdéséből
és különösen a (146) preambulumbekezdésből, amelyben a Bizottság úgy találta, hogy „a JCB [csoport] és forgalmazói közötti
megállapodás, tényleges alkalmazása során, megtiltja vagy korlátozza a forgalmazók számára a számukra kijelölt területen kívülre
történő eladást”.
Ilyen körülmények között a vitatott határozat érvényességét semmilyen módon nem befolyásolják. Ebből következően a JCB Service
által előterjesztett érv a jelen ügyben nem bír jelentőséggel, és mint ilyet el kell utasítani.
A JCB Service arra vonatozó érve tekintetében, hogy az Elsőfokú Bíróság nem releváns bizonyítékokra támaszkodott a feltételezett
korlátozás fennállásának bizonyítása érdekében, nevezetesen a JBC SA által az egyik nem szerződéses forgalmazónak küldött
1988. június 21‑i faxüzenetre és a Pinault équipement által a JCB SA-nak küldött 1996. január 31‑i levélre, rá kell mutatni,
hogy a JCB Service ismét az Elsőfokú Bíróság ténybeli értékelését vitatja a tilos magatartások fennállása tekintetében anélkül,
hogy bizonyítaná a bizonyítékok legcsekélyebb torzítását.
Ugyanezt kell megállapítani az érintett földrajzi piacon végzett párhuzamos exportot illető azon érv tekintetében, hogy az
Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 106. és 107. pontjában hibásan értékelte az általa megvizsgált dokumentumokat, nevezetesen
a JCB Sales által a Watling JCB-nek küldött 1992. június 2‑i levelet és a német leányvállalattól, a JCB Germany-tól származó
két – 1995. május 11‑i és 15‑i – faxüzenetet.
Valójában a megtámadott ítélet 107. pontjában az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében, minden torzítás nélkül,
úgy találta egyrészt, hogy a kérdéses dokumentumok azt mutatják, hogy a JCB Service a forgalmazói területeinek és a nemzeti
piacok felosztására irányuló politikát folytat, amely a területen kívülre történő mindenféle eladás általános tilalmához vezet,
akár a forgalmazói hálózatán kívüli párhuzamos exportról van szó, akár nem, másrészt hogy a kérdéses magatartás a passzív
eladásokra vonatkozó tilalom megerősítéséhez vezet.
Az előzőekből következik, hogy a JCB Service által előterjesztett, a jogsértés első elemének vitatására irányuló összes érvet
el kell utasítani.
–       A jogsértés második eleméről, amely a franciaországi és az olaszországi forgalmazók beszerzési forrásainak korlátozására vonatkozik,
és amely megtiltja a forgalmazók közötti keresztszállításokat
A megtámadott ítélet 112. pontjában az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy Franciaország vonatkozásában az általános forgalmazói
megállapodás a szerződés lényeges előfeltételévé teszi a JCB‑csoport termékeinek és alkatrészeinek kizárólag a francia leányvállalattól,
a JCB SA-tól és a JCB Service-től történő beszerzését.
Ugyanezen pont értelmében Olaszországban a forgalmazói megállapodás 4. cikke megtiltja a forgalmazók számára a JCB‑csoport
termékein kívüli forgalmazást vagy az eladásban való bármilyen közvetett vagy közvetlen részvételt, és a megállapodás 6. cikke
előírja, hogy a pótalkatrészeket és a JCB‑csoport termékeinek javítására használt egyéb termékeket kizárólag a JCB SpA-tól
szerezzék be, kivéve, ha a két cikk által előírt esetekben megszerezték a JCB Service előzetes írásbeli beleegyezését.
Miután megállapította, hogy a megállapodások fent említett cikkeinek korlátozó céljaik vannak, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 115. pontjában megvizsgálta azokat a dokumentumokat, amelyekre a Bizottság támaszkodott a Franciaországban elkövetett
jogsértések tekintetében, nevezetesen a JCB SA által a Sem-Cedima-nak, az egyik forgalmazójának küldött 1996. június 21‑i
levelet, valamint egy másik, az egyik franciaországi szerződéses forgalmazótól származó 1999. február 10‑i levelet. Ugyanezen
pont szerint ezek a dokumentumok megerősítik, hogy a megállapodásokat végrehajtották, és hogy a JCB‑csoport franciaországi
szerződéses forgalmazói beszerzési forrásait korlátozták.
Olaszország vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 116. pontjában megállapította, hogy a Bizottság csak a
megállapodás rendelkezéseire támaszkodott, amikor arra a következtetésre jutott, hogy fennáll a jogsértés második eleme, és
e tekintetben a JCB Service azt adta elő, hogy a Bizottság nem róhatna ki büntetést rá olyan rendelkezésekért, amelyeket nem
értelmeztek, és nem alkalmaztak szigorúan, anélkül hogy megvizsgálná és bizonyítaná, hogy ténylegesen végrehajtották-e őket.
Ezt követően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 117. pontjában megállapította, hogy a tény, miszerint a versenykorlátozó
rendelkezéseket nem értelmezték, és nem hajtották szigorúan végre, lényegtelen a feltételezett jogsértés megállapítása szempontjából.
Ugyanebben a pontban a Bíróság ítélkezési gyakorlatára való utalás mellett az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy az, hogy
a megállapodások hatását vizsgáló elemzés hiányzik a vitatott határozatból, önmagában nem teszi hibássá a határozatot, és
pontosította, hogy a megállapodás versenykorlátozó célját vagy hatását alternatív, nem pedig kumulatív feltételként kell figyelembe
venni.
Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 118. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság
helyesen vélte úgy, hogy a beszerzési források korlátozását illetően fennáll a jogsértés, a Franciaországban és Olaszországban
működő forgalmazók által vett szerződéses áruk vonatkozásában.
E tekintetben a JCB Service úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett, amikor megsértette az irányadó közösségi
versenyszabályokat, ebben az esetben az 1983/83 rendeletet és a Szerzõdés [81]. cikke (3) bekezdésének a kizárólagos forgalmazási
megállapodások egyes csoportjaira történõ alkalmazásáról szóló, 1967. március 22-i 67/67/EGK bizottsági rendeletet (HL 1967. 57.,
849. o.). Valójában a 67/67 és az 1983/83 rendelet alapján csoportmentesítés lett volna lehetséges.
Emlékeztetni kell arra, hogy a JCB Service az Elsőfokú Bíróság előtt azzal érvelt, hogy az a feltételezés, amely szerint a
megállapodások korlátozták a Franciaországban és az Olaszországban működő szerződéses forgalmazók beszerzési forrásait azáltal,
hogy kizárólag a JCB Service nemzeti leányvállalatától való beszerzésre kötelezték őket, és megtiltották a szerződéses forgalmazók
közötti keresztszállításokat, a megállapodások Bizottság általi félreértésén alapul, mivel a kérdéses rendelkezések célja
csupán annak biztosítása volt, hogy a forgalmazók csak a JCB‑csoport termékeit forgalmazzák. A JCB Service azt is állította,
hogy a Bizottság nem vizsgálta a vitatott rendelkezések tényleges végrehajtását.
Ezért meg kell állapítani, hogy a JCB Service által e jogalap tekintetében a Bíróság előadott érvek újak, és emiatt elfogadhatatlanok.
Emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a jelen ítélet 114. pontjában említettük – a Bíróság hatásköre az első fokon tárgyalt
jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik.
Az előzőekből nyilvánvaló, hogy a JCB Service‑nek a jogsértés második elemének megkérdőjelezésére irányuló érveit el kell
utasítani, és így a második jogalap első részét – részben mint megalapozatlant, részben mint elfogadhatatlant – el kell utasítani.
A második részről
Az Elsőfokú Bíróság – különösen a megtámadott ítélet 160. pontjában – megállapította, hogy a vitatott határozat értelmében
a Bizottság azért utasította el az 1973‑as mentesítés iránti kérelmet, mert a kérelem elbírálása a JCB‑csoport teljes forgalmazási
rendszerének megértését kívánta, amely lehetetlen volt, tekintve a bejelentés részleges jellegét, és mert a JCB‑csoport megállapodásai
és magatartása versenykorlátozást valósítottak meg, és nem teljesítették az EK 81. cikk (3) bekezdésében előírt, a mentesítéshez
szükséges együttes feltételeket. Az Elsőfokú Bíróság szerint a kérelem csak a JBC Sales-től származó, Írországra, Svéd Királyságra
és a Csatorna-szigetekre vonatkozó általános megállapodásokra terjedt ki.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 161. pontjában mindazonáltal kifejtette, hogy a felek megtárgyalták előtte azt az
általános kérdést, hogy a JCB‑csoport forgalmazási rendszere lehet‑e az EK 81. cikk (3) bekezdése szerinti határozat tárgya,
és ezt a kérdést a vitatott határozat (201)–(222) preambulumbekezdése rendezi.
Az Elsőfokú Bíróság azonban hozzátette, hogy mentesítést mindenesetre csak megfelelően bejelentett és mentesítést kérő megállapodás
tekintetében lehet adni, és hogy ebben a vonatkozásban a JCB Service kérelme a vitatott határozat 2. cikkének megsemmisítésére
irányult, amely elutasította az 1973‑as kérelmet. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a mentesítés iránti kérelem megalapozottságát
csak a megtámadott ítélet 160. pontjában hivatkozott megállapodás alapján kell megítélni, és nem szükséges vizsgálni, hogy
a JCB‑csoport által a Bizottságnak megküldött összes megállapodás mentesíthető lett volna‑e.
Másodszor: miután a megtámadott ítélet 163. pontjában az Elsőfokú Bíróság rámutatott, hogy a kérdéses megállapodás nem tartozik
az 1475/95 bizottsági rendelettel módosított, az EGK [81]. cikke (3) bekezdésének a gépjármű-forgalmazási és szervizmegállapodások
egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1984. december 1‑jei 123/85/EGK bizottsági rendelet (HL 1985. L 15., 16. o.)
hatálya alá, megvizsgálta, hogy a megállapodás lehet‑e egyedi mentesítés tárgya, az EK 81. cikk (3) bekezdésének alkalmazásával.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 165. pontjában úgy vélte, hogy ez a lehetőség csak akkor áll fenn,
ha a kérdéses megállapodások vagy magatartások hozzájárulnak az áruk termelésének vagy forgalmazásának javításához vagy a
műszaki vagy gazdasági fejlődés előmozdításához, miközben lehetővé teszik, hogy a fogyasztók méltányosan részesedjenek a belőle
eredő haszonból, és nem rónak az érintett vállalkozásokra olyan korlátozásokat, amelyek e célok eléréséhez nem nélkülözhetetlenek,
és nem teszik lehetővé az ilyen vállalkozások számára, hogy a kérdéses termékek jelentős része tekintetében megszüntessék
a versenyt. Az Elsőfokú Bíróság ugyanebben a pontban megállapította továbbá, hogy a vitatott határozatban a Bizottság azt
az álláspontot képviselte, hogy a JCB‑csoport forgalmazási rendszerében a szelektivitás és a kizárólagosság kombinációja a
szükségtelen korlátozások halmozásával járt együtt, amelyeket nem egyenlítettek ki például a fogyasztók számára megjelenő
előnyök.
A megtámadott ítélet 166. pontjában a JCB Service csak azon általános megjegyzésre szorítkozott, hogy a forgalmazási megállapodások
megfelelnek a mentesítés megadására vonatkozó feltételeknek, azonban nem jelölte meg pontosan, milyen előnyökkel járnak a
kérdéses megállapodások, amelyek lehetővé tennék, hogy ilyen határozat tárgyai lehessenek. Másrészt ugyanezen pont szerint
a JCB Service csupán azt állítja, hogy a megállapodás nem hátrányos a fogyasztókra nézve, és hogy a Bizottság nem állapította
meg, hogy nincsenek előnyei, ám egyáltalán nem jelzi a korlátozások előnyeit, illetve azt, hogy mi igazolja őket.
Végül ami a Bizottság azon határozatait illeti, amelyekkel egyedi mentességet adott a szelektivitást és a kizárólagosságot
kombináló forgalmazási rendszereknek, és amelyekre a JCB Service hivatkozott jogalapja alátámasztására, nevezetesen az EGK‑Szerződés
81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/14.650 – Bayerische Motoren Werke AG ügy) 1974. december 13‑án hozott
75/73/EGK bizottsági határozatot (HL 1975. L 29., 1. o.; a továbbiakban: a BMW-határozat), és az EGK‑Szerződés 81. cikkének
alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/30.846 – Ivoclar-ügy) 1985. november 27‑én hozott 85/559/EGK bizottsági határozatot
(HL L 369., 1. o.; a továbbiakban: az Ivoclar-határozat), valamint a IV/34.084 – Sony España SA ügyben (HL 1993. C 275., 3. o.)
a 17. rendelet 19. cikkének (3) bekezdése szerint hozott 93/C 275/03 bizottsági közleményt, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítélet 167. pontjában úgy találta, hogy az ezen ügyekben hozott határozatokat nem lehet alkalmazni a JCB‑csoport forgalmazási
rendszerére.
A megtámadott ítélet ugyanezen pontja szerint a BMW-határozat esetében az aktív területen kívülre irányuló eladások nem voltak
tiltottak, nem beszélve a passzív eladásokról és a hálózaton belüli szállításokról. Ami pedig az Ivoclar forgalmazási rendszerét
illeti, utóbb az érdekelteket felkérték, hogy válasszanak a kizárólagos vagy a szelektív modell között. Végül: a Sony España SA
forgalmazási rendszerének csak egy közös jellemzője volt a JCB‑csoport forgalmazási rendszerével.
Az előzőek alapján az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 168. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a JCB Service
nem bizonyította, hogy megállapodása a 123/85 rendelet szerinti csoportmentesítési rendszer hatálya alá tartozik, valamint
azt sem, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése szerinti egyedi mentesítési határozat tárgya lehetne.
A JCB Service először is úgy érvel, hogy – mint az a megtámadott ítélet 161. pontjából kitűnik –, az Elsőfokú Bíróság nyilvánvaló
mérlegelési hibát vétett a kérelmezett egyedi mentesítés hatálya tekintetében, amikor értékelését csak a bejelentett kérelmek
egyikére korlátozta.
Emlékeztetni kell rá, hogy a Bizottság, miután a (197)–(200) preambulumbekezdésben megállapította, hogy az 1983/83, az 1475/95
és a 2790/1999 rendelet alapján nem adható csoportmentesítés, megvizsgálta, hogy a 17. rendelet 4. cikke (1) bekezdésének
alkalmazásával nem adható‑e egyedi mentesítés az EK 81. cikk (3) bekezdése alapján.
Miután a vitatott határozat (202) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése értelmében nem hozható
határozat olyan korlátozó megállapodások vagy összehangolt magatartások tekintetében, amelyeket nem jelentettek be érvényesen,
a Bizottság megvizsgálta a határozat (207)–(220) preambulumbekezdésében, hogy a fenti cikk együttes feltételei teljesültek‑e
a tényleges megállapodások vagy összehangolt magatartások tekintetében.
Azt követően, hogy a vitatott határozat (220) és (221) preambulumbekezdésében megállapította, hogy ez nem áll fenn, a Bizottság
a következő pontban arra a következtetésre jutott, hogy egyedi mentesítés sem adható, még akkor sem, ha a JCB Service bejelentette
volna az általa alkalmazott megállapodásait.
Az előzőekből nyilvánvaló, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdésének alkalmazását illetően a Bizottság minden tényleges megállapodást
vagy összehangolt magatartást értékelt. Az Elsőfokú Bíróság nem kérdőjelezte meg a Bizottság értékelését e tekintetben. Ilyen
körülmények között el kell utasítani azt az érvet, hogy a megtámadott ítélet 160. és 161. pontjában csak az Írországra, a
Svéd Királyságra és a Csatorna-szigetekre vonatkozó megállapodásokról tesznek említést.
Az előzőekből következik, hogy a JCB Service által előterjesztett első kifogást el kell utasítani.
A JCB Service másodszor rámutat arra, hogy a megtámadott ítélet ellentmondásos a mentesítés iránt benyújtott kérelme tekintetében.
Egyrészt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 133., 145. és 154. pontjában kimondta, hogy az alábbi három jogsértés nem
állapítható meg:
–        az Egyesült Királyságban és Franciaországban székhellyel rendelkező forgalmazókra irányadó engedmények és viszonteladási árak
meghatározása;
–        a JCB Service által meghatározott táblázat alapján vevőszolgálati díj kiszabása az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező
forgalmazók által a más tagállamok felé végzett eladások tekintetében,
–        a többszörös üzletkötési kereskedelmi támogatás nevű javadalmazási rendszer megszüntetése az Egyesült Királyságban székhellyel
rendelkező forgalmazók tekintetében a területen kívüli eladások vonatkozásában, amely a forgalmazók javadalmazását az eladások
célállomásától teszi függővé.
Másrészt az Elsőfokú Bíróság helyeselte a mentesítés iránti kérelem elutasítását, a megtámadott ítéletben a vitatott határozat
(201)–(222) preambulumbekezdésére támaszkodva, amelyek a JCB Service szerint a jogsértés e három elemére vonatkoztak.
Meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 160–169. pontjában az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy megalapozott volt‑e
a Bizottság elemzése a JCB Service egyedi mentesítés iránti kérelmének elutasításakor, ám nem kérdőjelezte meg.
E tekintetben mindenekelőtt arra kell emlékeztetni, hogy a vitatott határozat (209) preambulumbekezdésében a Bizottság utalt
arra a tényre, hogy a területi kizárólagosság és a szerződéses forgalmazókkal potenciálisan versenyző nem szerződéses forgalmazóknak
történő eladás tilalma együttesen, valamint az alkatrészek kizárólagosan a szerződéses forgalmazóknak történő eladása meggátolja
vagy korlátozza a karbantartás, a javítás és az alkatrészellátás piacának optimális biztonsági feltételek melletti fejlődését,
amely piac elkülönül az új gépek eladásának piacától. Ugyanebben a preambulumbekezdésben hozzátette, hogy a rövid határidős
szállítások vonatkozásában a szerződéses forgalmazó által élvezett helyi piaci erő tekintetében ez az együttes hatás felülmúlja
a fogyasztók lehetséges előnyeit, különös tekintettel a JCB Service‑nek a rakodógépek piacán meglévő jelentős piaci részesedésére.
A vitatott határozat (214) és (215) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a kizárólagos forgalmazási rendszerekben
lehetővé kell tenni a passzív eladásokat annak megakadályozása érdekében, hogy a versenyhátrányok meghaladják az előnyöket;
valamint megállapította, hogy a közös piacon belül a területi kizárólagosság, az aktív és a passzív eladások korlátozása és
a szelektív forgalmazás a JCB‑csoport hálózatán belül nem tekinthető nélkülözhetetlennek az építési és földmozgató gépek forgalmazásának
javításához, ahol a JCB‑csoport a közösségi piacon 45%‑os részesedéssel rendelkezik a rakodógépek tekintetében. A Bizottság
különösen azt pontosította, hogy ezeket a gépeket a legtöbb esetben korlátozott földrajzi területen üzemeltetik, és a személygépjárművekkel
ellentétben nem közlekednek nagy távolságokra és nem mennek különböző helyekre.
Végül a (218) preambulumbekezdésben a Bizottság úgy vélte, a szigorú biztonsági előírások előnyeivel rendelkező forgalmazási
rendszer fogyasztóknál jelentkező előnyeinek növeléséhez nem volt nélkülözhetetlen sem a JCB‑csoport gépeinek és alkatrészeinek
szállítását a szerződéses forgalmazókra és végső felhasználókra korlátozni, és nincs szükség kizárólagos területek kijelölésére
sem, amelyeken kívül az aktív eladások nem lehetségesek, nem is beszélve a passzív eladásokról.
Az előzőekből nyilvánvaló, hogy a Bizottság, az EK 81. cikk (3) bekezdésének együttes feltételeinek vizsgálatakor mindenesetre
azon elemekre hivatkozott, amelyek magukban foglalják a vitatott határozat 1. cikkében megállapított jogsértés első két elemét.
Ilyen körülmények között semmilyen ellentmondás nem hozható fel a mentesítés iránti kérelem elutasításának megkérdőjelezésére.
Ebből következően a JCB Service által előterjesztett második kifogást szintén el kell utasítani.
A JCB Service harmadszor úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság mérlegelési hibát vétett a megtámadott ítélet 166. pontjában,
amikor azt állította, hogy a JCB Service nem jelezte a forgalmazási megállapodások pontos előnyeit. E tekintetben azt állítja,
hogy a kérdéses előnyöket már a vitatott határozat (207) és (208) preambulumbekezdésében elemezték, és az Elsőfokú Bíróság
nyilvánvalóan figyelmen kívül hagyta ezt a tényt.
Rögtön rá kell mutatni, hogy nem helytálló az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 166. pontjában tett azon megállapítása,
miszerint a JCB Service nem jelölte meg a kérdéses megállapodások pontos előnyeit, amelyek mentesítési határozat tárgyaivá
tehetnék e megállapodásokat.
Amint az a vitatott határozat (207) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság elismeri, hogy a forgalmazási megállapodások
bizonyos csoportjaira – mint például a kizárólagos forgalmazás, a gépjárművek kizárólagos forgalmazása és vásárlása – általánosan
jellemző előnyök megtalálhatóak a JCB‑csoport forgalmazási feltételei között, amely lényegében kombinálja az e három csoportban
megtalálható rendelkezéseket.
Másrészt a vitatott határozat (208) preambulumbekezdésében a Bizottság különösen azt állította, hogy igaz az, hogy a fogyasztók
igazságos részt kapnak a leírt objektív előnyökből, és jogos elvárás, hogy a forgalmazókat a JCB‑csoport termékeit vásárlók
magas szintű kiszolgálására való képesség alapján válasszák ki.
Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlat alapján amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása a közösségi jogot
sérti, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani (a C‑226/03. P. sz.,
José Martí Peix SA kontra Bizottság ügyben 2004. december 2‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑11421. o.] 29. pontja).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy az egyedi mentesítés iránti kérelmet
az EK 81. cikk (3) bekezdése alapján kedvezően bírálják el, az e rendelkezésben meghatározott feltételeknek együttesen kell
teljesülniük (lásd e tekintetben a C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzés
[EBHT 1996., I‑1611. o.] 34. pontját).
Mindazonáltal, tekintet nélkül a jelen ügyben tett feltételezéseinek megalapozottságára, a JCB Service egyéb érvei alapján
elmulasztja annak bemutatását, hogy a vitatott határozat (221) preambulumbekezdésében található megállapítás, miszerint az
EK 81. cikk (3) bekezdésének alkalmazásához szükséges együttes feltételek nem állnak fenn, nem helytálló, és így az Elsőfokú
Bíróság jogban tévedett, amikor osztotta a Bizottság álláspontját e tekintetben.
Ebből következik, hogy a fellebbező által előadott harmadik kifogást is el kell utasítani.
A JCB Service negyedszer azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a mentesítésekre vonatkozó szabályokat a
megtámadott ítélet 167. pontjában. Valójában nem állt fenn a passzív eladások vonatkozásában tilalom, noha a BMW-határozatból
és az Ivoclar-határozatból következő elveket analógia alapján alkalmazni kellett volna a jelen ügyre, és így ezen elvek elegendőek
lettek volna a kérelmezett mentesítés megadásához.
Meg kell állapítani, hogy kifogásával a JCB Service csak az Elsőfokú Bíróság értékelését vitatja a tények tekintetében, azzal
érvelve, hogy a fent hivatkozott BMW-ügy és Ivoclar-ügy figyelembevételével az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 167. pontja
szerinti következetés ellentétére kellett volna jutnia. Mindazonáltal a JCB Service e tekintetben nem adott elő olyan érvet,
amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy az Elsőfokú Bíróság bármilyen módon téves értelmezésre jutott, vagy jogban
tévedett a jelen ügyben.
Ilyen körülmények között és a jelen ítélet 106–108. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban a JCB Service
által hivatkozott negyedik kifogást – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani.
Az előzőekből következik, hogy a második jogalap második részét és így a teljes második jogalapot el kell utasítani, részben
mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant.

A harmadik jogalapról
A harmadik jogalap két részre osztható. Mindkét rész különálló kifogásokat sorol fel. A JCB Service úgy érvel, hogy az Elsőfokú
Bíróság megsértette az 17. rendelet 15. cikkét, és e tekintetben egyrészt bizonyos alapelvek, másrészt a bírság összegének
kiszámítására vonatkozó szabályok megsértését feltételezi.
Az első részről
Először is: az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 176. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem szabhatott ki bírságot
a JCB Service-szel szemben az 1973-ban és 1975-ben bejelentett megállapodások tekintetében a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdése
a) pontjának megsértése nélkül. Az Elsőfokú Bíróság szerint a vitatott határozat jogellenességét e tekintetben kizárólag a
bejelentés által érintett jogsértés elemeire való utalás alapján kell megvizsgálni, és ezeket az Elsőfokú Bíróság megalapozottnak
találta. Ezek az elemek a következők: egyrészt a jogsértés első, a vitatott határozat 1. cikkének a) pontjában hivatkozott,
és a passzív eladások korlátozásaira vonatkozó eleme, amely az Egyesült Királyságra vonatkozó bejelentett megállapodás 4. kikötéséből
következik, másrészt a jogsértés második, a vitatott határozat 1. cikkének b) pontjában hivatkozott, a beszerzési források
korlátozásaira vonatkozó eleme, amelyet az Elsőfokú Bíróság szerint a bejelentés nem érint.
Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 177. pontjában megállapította, hogy a 4. kikötést szövegétől
eltérő módon alkalmazták, kiterjesztve hatályát a forgalmazókra vonatkozó általánosabb, a területükön kívülre, különösen az
exportra irányuló eladások tilalmára. Azt is megállapította, hogy amennyiben a bírságot kiváltó magatartások nem maradtak
a bejelentett megállapodások rendelkezéseinek korlátain belül, a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdése a) pontjának a rendelkezéseit
nem sértették meg.
E tekintetben a JCB Service úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett, amikor a bírság kérdésének megvizsgálása
során nem vette megfelelően figyelembe egyrészt a gondos ügyintézés elvének megsértését, tekintettel a Bizottság azon kötelezettségére,
hogy ésszerű határidőn belül köteles határozatot hozni, másrészt a JCB Service jogos bizalmát. A Bizottság 1976. január 13‑i
levele és a nemzeti bíróságok és hatóságok határozatai azt a feltevést erősítették a JCB Service-ben, hogy jó esély van a
kérdéses megállapodások mentesítésére, és ily módon elkerüli az esetleges bírságot.
Ami a gondos ügyintézés elvének megsértését illeti, tekintettel a Bizottság azon kötelezettségére, hogy ésszerű határidőn
belül köteles határozatot hozni, meg kell állapítani elsősorban, hogy a JCB Service e kifogása arra irányul, hogy az Elsőfokú
Bíróság nem büntette azt a tényt, hogy a Bizottság a jelen ügyben annak figyelembevétele nélkül szabott ki bírságot, hogy
a vitatott határozatot az ésszerű határidőn kívül fogadták el.
Amint a jelen ítélet 77–79. pontjában megállapítottuk, a JCB Service semmi esetre sem kérheti a vitatott határozat megsemmisítését
a jelen ügyben azon az alapon, hogy a Bizottság nem az ésszerű határidőn belül fogadta el a határozatot, mivel a védelemhez
való jogát nem sértették meg. Ezért az első kifogást el kell utasítani.
Ami a bizalomvédelem elvének megsértését illeti, megjegyzendő, hogy kifogásával a JCB Service lényegében azt állítja, hogy
a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdése a) pontjának rendelkezései vonatkoznak rá. Ezt a feltételezést azonban – mint nyilvánvalóan
megalapozatlant – el kell utasítani.
Másodszor: válaszolva a JCB Service azon érvelésére, hogy a kiszabott bírság aránytalan, különösen az ugyanilyen eljárás során
az olyan vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságra tekintettel, mint például a Volkswagen AG és az Opel Nederland BV (az
EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/35.733 – VW‑ügy] 1998. január 28‑án hozott 98/273/EK bizottsági
határozat [HL 1998. L 124., 60. o.], illetve az EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [COMP/36.653
– Opel-ügy] 2000. szeptember 20‑án hozott 2001/146/EK bizottsági határozat [HL 2001. L 59., 1. o.]), az Elsőfokú Bíróság a
megtámadott ítélet 187. pontjában pontosította, hogy tekintet nélkül a Bizottság által a JCB Service‑re kiszabott bírság összegének
megállapításánál szükségesnek ítélt összehasonlításokra, ezek az elemek csak jelzésértékűek lehetnek, mivel az ügyek körülményei
(a piacok, a termékek, az érintett vállalkozások és az időtartam) különböznek egymástól.
Ezért az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott a megtámadott ítélet 189. pontjában, hogy az a tény, hogy a Volkswagen AG,
az Opel Nederland BV és a JCB Service tekintetében kiszabott bírságok az érintett vállalkozások üzleti forgalmainak más-más
százalékát teszik ki, a jelen ügyben nem bizonyítja a fellebbezővel szemben tanúsított megkülönböztető eljárást.
E tekintetben a JCB Service fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő elbánás elvét, amikor nem válaszolt
arra az érvelésére, hogy a rá kiszabott bírság – a Volkswagen AG és az Opel Nederland BV ügyekben, hasonló körülmények között
kiszabott bírsággal összehasonlítva – aránytalan volt.
Meg kell állapítani, hogy – a JCB Service előadásával ellentétben – az Elsőfokú Bíróság egyértelműen válaszolt feltételezéseire
a megtámadott ítélet 187. és 189. pontjában.
Meg kell állapítani továbbá, hogy a JCB Service érve nem kívánja megkérdőjelezni a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát,
amelynek értelmében a Bíróság korábbi határozataiban megnyilvánuló gyakorlata önmagában nem szolgál jogi keretként a versenyügyekben
kiszabott bírságok tekintetében, és hogy a más ügyekben hozott döntéseknek jelzésértékük van a hátrányos megkülönböztetés
fennállásának vonatkozásában.
Az előzőekből következik, hogy a JCB Service által másodsorban felhozott kifogásokat, így a jelen jogalap első részét el kell
utasítani.
A második részről
Emlékeztetni kell rá először is, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében noha az iránymutatás nem tekinthető olyan
jogszabálynak, amelyet a közigazgatás minden esetben köteles követni, olyan követendő, gyakorlati magatartási szabályt tartalmaz,
amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el az egyenlő elbánás elvével összeegyeztethető indokolás nélkül(a
C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P – C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz. Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5425. o.] 209. pontja).
Az ilyen magatartási szabályok elfogadásával és közzétételével, kijelentve, hogy ezt követően a vonatkozó esetekben alkalmazni
fogja őket, a Bizottság korlátozza mérlegelési jogkörét, és az általános jogelvek – mint például az egyenlő elbánás elve és
a bizalomvédelem elve – megsértésének terhe mellett nem térhet el ezektől a szabályoktól (a Dansk Rørindustri és társai kontra
Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 211. pontja).
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében az iránymutatás általánosan és elvont módon határozza
meg azt a módszert, amelyhez a Bizottság kötve van a 17. rendelet 15. cikke szerint kiszabott bírság összegének megállapítása
során. Ezen iránymutatás, amelynek megfogalmazásakor a Bizottság a Bíróság ítélkezési gyakorlatából eredő elveket használta
fel, következésképpen a vállalkozások jogbiztonságát garantálja (lásd ebben az értelemben a Dansk Rørindustri és társai kontra
Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 213. pontját).
A JCB Service által annak bemutatására előadott érveit tehát, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül nem szankcionálta az iránymutatás
Bizottság általi megsértését, ezen ítélkezési gyakorlat alapján kell megvizsgálni.
Ami mindenekelőtt a jogsértés súlyosságát illeti, meg kell állapítani, hogy az angol nyelvi változat kivételével, amely a
kérdéses jogsértésekre a „súlyos” megjelölést használja, minden nyelvi változat szerint a megtámadott ítélet 182. pontja értelmében
a jogsértések „különösen súlyosnak” minősíthetők, tekintve a belső piac zavartalan működésének okozott károkat, különös tekintettel
hatásukra és elérendő céljukra, azaz a nemzeti piacok felosztására, és ezért már önmagukban nagy bírságot igazolnak. Az ítélet
következő pontja szerint a JCB Service meglehetősen fontos vállalkozás az Európai Közösségekben és az érintett ágazatban,
ezért a bírság összegének megállapítása során a Bizottság nem tévedett a jogsértésnek az érintett nemzeti piacokra gyakorolt
hatásának a megítélésében.
Ami ezt követően a jogsértés időtartamát illeti, a megtámadott ítélet 184. pontjából kitűnik, hogy a jogsértés tízéves időszakot
ölelt fel. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 185. pontjában megállapította, hogy „a jogsértés két eleme
egyidejűleg állt fenn ezen időszak fele alatt. A JCB Service rámutatott, hogy csak öt éven keresztül állt fenn a jogsértés
minden – most kettőre csökkentett – eleme. Azonban az exportra vonatkozó korlátozások, amelyek a jogsértés első elemét képezték,
és amelyek a JCB‑csoport forgalmazási rendszerének középpontjában álltak, elsődleges fontosságúak, és logikusan a jogsértés
második elemét képező beszerzési források korlátozásához vezetnek. […] tekintettel a jogsértés első elemének nagy jelentőségére,
amely a JCB‑csoport forgalmazási rendszerének központi jellegéhez kapcsolódik, nincs ok azt feltételezni, hogy a jogsértés
időtartamát tíz évnél rövidebb időtartamban kellett volna megállapítani”.
Végül ami azt a tényt illeti, hogy a Bizottság elutasította bizonyos enyhítő körülmények figyelembevételét, a megtámadott
ítélet 190. pontja szerint a JCB Service nem állíthatja érvényesen, hogy a Bizottság formális álláspontjának hiánya a megállapodásai
vonatkozásában „hallgatólagos belegyezésnek” minősül, mivel az ilyen megközelítés idegen a közösségi versenyjogtól.
Ezenkívül a megtámadott ítélet ugyanezen pontja kimondja, hogy a JCB Service sem a fent hivatkozott ír versenyhatóság határozatával,
sem a Cour d’appel de Paris ítéletével nem érvelhet. Ugyanígy, az Elsőfokú Bíróság szerint mivel a mentesítés iránti kérelmének
elutasítását megalapozottnak találták, a JCB‑csoport forgalmazási rendszerének a versenyügyekre vonatkozó közösségi joggal
való feltételezett összeegyeztethetősége alapján semmilyen enyhítő körülményt nem lehet elfogadni a jelen ügyben.
Először a JCB Service lényegében úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 182. pontjában helytelenül jutott
arra a következtetésre, hogy a jelen esetben megállapított két versenyellenes magatartás mint „különösen súlyos” jogsértés
már magában igazolja a nagy bírságot. Függetlenül a vitatott határozatban való formai minősítésüktől, a kérdéses magatartásokat
nem lehet „különösen súlyosnak” minősíteni, tekintettel természetükre és a piacra gyakorolt tényleges hatásukra.
A JCB Service jelen ügyben tett állításaival ellentétben a megállapított jogsértések egyértelműen az iránymutatás 1.A. pontja
szerinti „különösen súlyos” jogsértést valósítanak meg, és – mint ilyenek – az ilyen jellegű jogsértéseknek megfelelő bírságot
vonnak maguk után.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a vitatott határozat (248) preambulumbekezdése szerint azok a forgalmazási megállapodások,
mint például a JCB Service forgalmazási megállapodásai, amelyek célja a közös piacon belüli nemzeti piacok versenykorlátozásokkal
történő felosztása, veszélyeztetik az egységes piac zavartalan működését, meghiúsítják a Közösség egyik fő célját, és e megállapodásokat
a határozathozatali és ítélkezési gyakorlatban évtizedek óta az EK 81. cikk megsértésének tekintik.
A vitatott határozat (249) és (250) preambulumbekezdésében a Bizottság arra az álláspontra helyezkedett, hogy e korlátozások
végrehajtása több, a közös piac jelentős részét kitevő tagállam forgalmazói számára azt jelenti, hogy a JCB Service néhány
terméke és néhány érintett földrajzi piac tekintetében jelentős erővel rendelkező nagy vállalkozás, amely ténylegesen képes
magatartásával jelentős kárt okozni a forgalmazási láncban lejjebb lévő többi beszállítónak, és rendelkezik a megfelelő infrastruktúrával,
amelynek révén felismerhette volna, hogy tevékenysége sérti az EK 81. cikket.
Ilyen körülmények között a Bizottság arra a következtetésre jutott a vitatott határozat (251) preambulumbekezdésében, hogy
a JCB Service jogsértései „különösen súlyosak”, és, tekintettel súlyosságukra, 25 000 000 euró összegű bírságot kell kiszabni
miattuk.
A fentiekből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen nem büntette a Bizottságot azért, mert a kérdéses jogsértésekért
a „különösen súlyos” jogsértéseknek megfelelő bírságot szabta ki.
Abban a tekintetben, hogy a megtámadott ítélet angol nyelvi változatának 182. pontjában az Elsőfokú Bíróság „súlyos”, nem
pedig „különösen súlyos” jogsértésre utal, meg kell jegyezni, hogy ez egyszerű elírás. Eltekintve attól, hogy a megtámadott
ítélet minden más nyelvi változatában a „különösen súlyos” kifejezés található, rá kell mutatni, hogy a „súlyos” szó használatának
nincs jelentősége a jelen ügyben, mivel a megtámadott ítélet 182. pontja egyértelműen világossá teszi, hogy az iránymutatás
1.A. pontja szerinti „különösen súlyos” jogsértésekről van szó, amelyek igazolják a nagy bírságot.
Másodszor a JCB Service úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság azáltal, hogy a jogsértés időtartamát tíz évben állapította meg,
a Bizottsághoz hasonlóan helytelenül ítélte meg ezt az időtartamot. Valójában a jogellenes magatartás időtartamát a Bizottság
hanyagságának figyelembevételével kellene értékelni, amely a JCB Service‑t annak ésszerű feltételezésére indította, hogy forgalmazási
hálózata nem sértette a versenyszabályokat. Ilyen összefüggésben, ismerve, hogy a magatartás időtartama a bírság összegének
növelését igazolja, a vitatott magatartások időtartamát nem lehetne olyan tényezőnek tekinteni, amelyet az egyébként is jogtalan
bírság összegének növelésére használnak.
Ez az érvelés teljesen irreleváns. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság értékelése a megállapított jogsértések időtartama
tekintetében a be nem jelentett megállapodásokat és magatartásokat érinti. Ilyen körülmények között a JBC Service nem alapozhatja
érvelését olyan megállapodásokra, amelyeket nem a gyakorlatnak megfelelő eljárás keretében jelentettek be, azért, hogy a jogsértés
időtartamának az irányelv alapján történt, Bizottság általi megítélésének megalapozottságát megkérdőjelezze.
E tekintetben a JCB Service fenntartja, hogy egyszerűen nincs bizonyíték annak igazolására, hogy a feltételezett jogsértéseket
tíz éven át folytatták. A megtámadott ítéletben feltételezetten megállapított, 1992-ben történt jogsértés két részének tekintetében
figyelembe vett dokumentumok miatt az Elsőfokú Bíróság a bizonyítékok tényleges vizsgálata nélkül nem tekintheti úgy, hogy
a jogsértés időtartama 1998-ban kezdődött, és nem állíthatja a megtámadott ítélet 184. pontjában, hogy „a Bizottság a jogsértés
két eleme vonatkozásában olyan tényekre mutatott rá, amelyek fennállnak”, és hogy „a korábban megvizsgált bizonyítékok a teljes
érintett időszakra vonatkozó aktában megtalálhatóak”.
Meg kell állapítani, hogy a JCB Service kifogása lényegében az Elsőfokú Bíróság hibáztatására korlátozódik, amiért az nem
emelt ki, és nem idézett minden olyan bizonyítékot, amely lehetővé teszi a jogsértés időtartamának megállapítását. Nem igazolja
azonban, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el a megtámadott ítélet 184. pontjában, amikor a jogsértés
időtartama tekintetében osztotta a Bizottság megállapításait. A JCB Service semmilyen érvet nem terjesztett elő annak bizonyítására,
hogy a Bizottság értékelése e tekintetben eltér az iránymutatás 1.B. pontjától. Ezt az érvet ezért el kell utasítani.
Végül a JCB Service fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem büntette azt a tényt, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az
iránymutatás 3. pontja szerinti enyhítő körülményeket. Mindenekelőtt a feltételezett jogellenes magatartások nem a JCB Service
megfontolt választásából adódtak, hanem a Bizottság hanyagságának és rossz ügyintézésének eredményei. Ezenfelül a JCB Service
nem folytatta a neki felrótt jogellenes magatartást Olaszországban. Végül a jelen ítélet 93. pontjában említett 1995. május
16‑i feljegyzés különösen enyhítő, nem pedig súlyosító körülménynek tekintendő.
Ami a fent említett első kifogást illeti, megjegyzendő, hogy a JCB Service arra alapítja érvelését, hogy a mentesítés iránti
kérelmére vonatkozó eljárásban elkövetett bizottsági késedelem hatással volt a Bizottság által a be nem jelentett megállapodások
és összehangolt magatartások tekintetében indított jogsértési eljárásra. Ezért ezt az elemet különös enyhítő körülményként
kellett volna figyelembe venni a bírság összegének megállapítása során.
Meg kell állapítani, hogy a JCB Service ismét eljárási kapcsolatot kíván létesíteni a be nem jelentett és a bejelentett megállapodások
között azért, hogy megkérdőjelezze a Bizottság határozatának megalapozottságát a kiszabott bírság összege tekintetében. Ez
a kapcsolat azonban nyilvánvalóan hiányzik, és ezért nem igazolhatja az irányelv 3. pontja szerinti enyhítő körülmény fennállását.
A fent említett második kifogás tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 103. pontjában,
amelyre ugyanezen ítélet 117. pontja is hivatkozik, megállapította, hogy „mindenesetre, bárhogyan hajtották is végre a megállapodásokat
a gyakorlatban, az EK 81. cikk (1) bekezdése tiltja a forgalmazási szerződésekben olyan kikötések fennállását, amelyek célja
vagy hatása az eladások korlátozása. Ezek a verseny korlátozását jelentik, amely az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján bírsággal
büntethető, ha a kikötések hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre. […] Az a tény, hogy a szerződő felek nem
hajtották végre a vállalkozások közötti megállapodás bizonyos kikötését, amelynek célja a verseny korlátozása, nem elegendő
az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti tilalom alóli mentesülésre”.
Az előzőekből következik, hogy a JCB Service előadásaival ellentétben az Elsőfokú Bíróság soha nem állította a megtámadott
ítéletben, hogy a JCB Service folytatta a kifogásolt magatartást Olaszországban. Ezzel ellentétben a JCB Service által felhozott
érvek felsorolására szorítkozott, és más következtetést vont le belőlük. Ilyen körülmények között a JCB Service második kifogását
is el kell utasítani.
Ami a fent említett harmadik kifogást illeti, megjegyzendő, hogy az 1995. május 16‑i feljegyzés jelzi, hogy a párhuzamos import
tilalma ellentétes lenne a Bizottság határozataival és a Bíróság ítélkezési gyakorlatával. Ez következésképpen azt mutatja,
hogy JCB Service tudatában volt annak, hogy magatartása ellentétes az EK 81. cikkel, és – mint ilyen – nem tekinthető különös
enyhítő körülménynek.
Az előző megfontolások összességéből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést vagy mérlegelési
hibát a megtámadott ítélet 190. pontjában, amikor osztotta a Bizottság azon álláspontját, hogy a bírság kiszámítása során
nem kellett figyelembe venni különös enyhítő körülményeket.
A harmadik jogalap második részét és a teljes harmadik jogalapot tehát el kell utasítani – mint megalapozatlant –, és így
a megtámadott ítélet megsemmisítésére irányuló érveket is, mivel egyetlen jogalapra való hivatkozás sem volt sikeres.
A fellebbezés egyéb kérelmeit annak feltételezésével nyújtották be, hogy a Bíróság hatályon kívül helyezi a megtámadott ítéletet,
így a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

A csatlakozó fellebbezésről
A Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett a 17. rendelet 15. cikke (5) bekezdésének értelmezése során,
amikor a bírság kiszámításánál nem vette figyelembe a vitatott határozat szerinti súlyosító körülményt, nevezetesen a JCB
Service által azon forgalmazóval szemben alkalmazott megtorló intézkedéseit, amelyik megszegte az Egyesült Királyságra vonatkozó
megállapodás 4. kikötését (a nem szerződéses viszonteladóknak történő eladásra vonatkozó tilalom). A Bizottság különösen arra
hivatkozik, hogy súlyosító körülmény állt fenn, nem a bejelentett 4. kikötés alapján, hanem azért, mert e kikötés korlátozó
jellegét pénzbeli szankciókkal kényszerítették ki.
E tekintetben emlékeztetni kell rá, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 191. pontjában megállapította, hogy a Bizottság
a JCB Service által a Gunn JCB‑vel szemben a 4. kikötés megsértése miatt kiszabott pénzbeli szankciót mint megtorló intézkedést
súlyosító körülményeknek találta, és ennek megfelelően a bírság összegét 864 000 euróval növelte. Azt is megállapította, hogy
a Gunn JCB magatartása nem vitatottan ellentétes volt szerződéses kötelezettségeivel, és a Gunn JCB nem volt jogosult többszörös
üzletkötési kereskedelmi támogatásra, valamint hogy a JCB Service büntetést szabott ki a szerződéses rendelkezés megszegéséért.
Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy amennyiben a kikötés – függetlenül attól, hogy jogszerű‑e, vagy sem –
valamely bejelentett megállapodásban található, mentesülnie kell a 17. rendelet 15. cikkének (5) bekezdése szerinti bírság
alól.
Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 192. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem szabhatott
volna ki bírságot a súlyosító körülménynek minősülő, de a megfelelően bejelentett megállapodás kikötésének alkalmazásához
kötődő magatartás miatt. A Bizottság ezért nem növelhette volna a bírság összegét a feltételezett súlyosító körülményekre
tekintettel.
A JCB Service szerint az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést. Először is: a JCB Service egyik forgalmazójától
követelt kártérítés csak az érintett rendelkezés végrehajtása volt, nem pedig be nem jelentett rendelkezés alkalmazása. Ebből
következően a kártérítés követelése szükséges volt a szelektív forgalmazási megállapodás érvényességének biztosítása és a
forgalmazók közötti jogellenes megkülönböztetés elkerülése miatt. Végül a kérdéses követelést a Bizottság helytelenül minősítette
súlyosító körülményt képező „megtorló intézkedésnek”, mivel a büntetések kiszabására vonatkozó iránymutatás értelmében „megtorló
intézkedésnek” „a jogsértést megvalósító magatartás vagy gyakorlat kikényszerítése céljából más vállalkozások ellen tett”
intézkedés minősül.
Emlékeztetni kell rá, hogy a Bizottság a vitatott határozat (40) preambulumbekezdésében megállapította, hogy „az Egyesült
Királyság tekintetében kitöltött két A/B formanyomtatványban a JCB‑t a megállapodások vagy összehangolt magatartások tartalmára
vonatkozó információ, valamint különösen a II (3) (f) pont alapján »a részt vevő vállalkozásokkal szembeni lehetséges szankciók
(büntető klauzula, kizárás, szállítások visszatartása stb.)« megadására kérték. A válasz mindkét formanyomtatványon »nem«
volt. Ezt a választ nem gondatlanul vagy gépiesen adták. Az 1973. június 30‑án Dánia tekintetében bejelentett megállapodást
kísérő A/B formanyomtatványban 250 GBP összegű büntetést vagy a JCB‑től eltérő forrásból vásárolt alkatrészek árának háromszorosát
jelöltek meg”.
Az előző megállapításokat a JCB Service sem a jelen eljárás keretében, sem az Elsőfokú Bíróság előtt nem vitatta. Ilyen körülmények
között úgy kell tekinteni, hogy az Egyesült Királyságra vonatkozó megállapodásban részt vevő vállalkozásokkal szembeni lehetséges
szankciók tekintetében az A/B formanyomtatvány II (3) (f) pontjában adott „nem” válasszal a JCB Service arról a szándékáról
értesítette a Bizottságot, hogy nem alkalmazza ezt a szankciót.
Ennek megfelelően az A/B formanyomtatvány fent említett pontjában adott „nem” válasz azt jelenti, hogy az Egyesült Királyságban
székhellyel rendelkező forgalmazókkal szembeni szankciók meghaladták a bejelentésben meghatározott tevékenység határait, és
mint ilyenek – a megtámadott ítélet 191. pontjában megállapítottakkal ellentétben – nem mentesülhetnek a 17. rendelet 15. cikkének
(5) bekezdése szerinti bírság alól.
Ebből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett, amikor a megtámadott ítélet 191. és 192. pontjában megállapította,
hogy a Bizottság nem szabhat ki 864 000 euró összegű bírságot súlyosító körülménynek minősülő magatartásért, és hogy a Bizottság
nem növelhette a bírság összegét a feltételezett súlyosító körülmények figyelembevételével.
Az előzőekből következik, hogy a csatlakozó fellebbezésnek helyt kell adni, ami a megtámadott ítélet 191., 192. és rendelkező
részének 2. pontját illeti.
A Bíróság alapokmányának 61. cikke szerint ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatát hatályon
kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja
az Elsőfokú Bírósághoz. Mivel a per állása megengedi, érdemben kell határozni a JCB Service-szel szemben kiszabandó bírság
összegéről, amelyet 30 864 000 euróban kell meghatározni.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikkének első bekezdése szerint, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha a fellebbezés
megalapozott és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Az eljárási szabályzat
69. cikke 2. §‑ának első bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is
alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a JCB pervesztes lett, és a Bizottság ezt kérte, a JCB‑t kötelezni kell a fellebbezéssel kapcsolatban felmerült költségek
viselésére. Mivel a Bizottság kérte a JCB Service kötelezését a csatlakozó fellebbezéssel kapcsolatban felmerült költségek
viselésére és a JCB pervesztes lett, kötelezni kell a csatlakozó fellebbezéssel kapcsolatban felmerült költségek viselésére
is.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság az Európai Közösségek Bizottsága csatlakozó fellebbezésének helyt ad.
3)
A Bíróság az Elsőfokú Bíróság T‑67/01. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2004. január 13‑án hozott ítélete rendelkező
részének 2. pontját hatályon kívül helyezi.
4)
A Bíróság az EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP.F.1/35.918 – JCB-ügy) 2000. december 21‑én
hozott 2002/190/EK bizottsági határozat 4. cikkében a JCB Service-szel szemben kiszabott bírság összegét 30 864 000 euróban
állapítja meg.
5)
A JCB Service viseli a jelen eljárásban felmerült összes költséget.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.