CELEX: 62003CJ0131
Apeliacinis skundas
Komisijos sprendimas pareikšti ieškinį trečiosios valstybės teisme
Ieškinys dėl panaikinimo
Nepriimtinumas

Apeliaciniu skundu apeliantės prašo panaikinti 2003 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Philip Morris ir kt. prieš Komisiją
(T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 ir T‑272/01, Rink. p. II‑1, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas kaip nepriimtinus atmetė jų ieškinius
dėl 2000 m. liepos 19 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimo, kuriuo nustatomas „civilinio ieškinio Komisijos vardu, pareikšto
tam tikriems Amerikos cigarečių gamintojams, principas“, kuriuo remiantis Jungtinių Valstijų
District Court, Eastern District of New York
, federaciniame Jungtinių Amerikos Valstijų teisme (toliau –
District Court
), buvo pareikštas ieškinys civilinėje byloje keletui
Philip Morris
grupei (toliau –
Philip Morris
) ir
Reynolds
grupei (toliau –
Reynolds
) priklausančių bendrovių bei
Japan Tobacco, Inc.
(toliau –
Japan Tobacco
), ir 2001 m. liepos 25 d. sprendimo, kuriuo nustatomas „naujo Bendrijos ir bent vienos valstybės narės civilinio ieškinio
Amerikos teismuose, kartu pareikšto cigarečių gamintojų grupėms, kurios buvo atsakovėmis ankstesniame ieškinyje, principas“,
kuriuo remiantis
District Court
buvo pareikšti kiti du ieškiniai (toliau – ginčijami sprendimai), panaikinimo.

Faktinės bylos aplinkybės
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo, faktinės bylos aplinkybės yra tokios:
„1.      Kovodama su cigarečių kontrabanda į Europos bendriją, 2000 m. liepos 19 d. Komisija patvirtino „civilinio ieškinio Komisijos
vardu, pareikšto tam tikriems Amerikos cigarečių gamintojams, principą“. Ji taip pat nusprendė apie tai tinkamais būdais pranešti
Nuolatinių atstovų komitetui (Coreper) ir suteikė įgaliojimus savo pirmininkui bei už biudžetą atsakingam Komisijos nariui
duoti nurodymus teisės tarnybai imtis reikalingų priemonių.
2.      2000 m. lapkričio 3 d. Europos bendrija, atstovaujama Komisijos ir „veikdama savo ir valstybių narių, kurias ji kompetentinga
atstovauti, vardu“, (
District Court)
pareiškė ieškinį (
Philip Morris
,
Reynolds
ir
Japan

Tobacco)
.
3.      Šiuo ieškiniu (toliau – pirmasis ieškinys) Bendrija tvirtino, kad apeliantės, tabaką gaminančios įmonės, dalyvavo kontrabandos
sistemoje, kuria buvo siekiama įvežti į Europos bendriją cigaretes ir jas platinti joje. Bendrija ypač siekė, kad būtų atlyginta
šia kontrabandos sistema padaryta žala, kurią iš esmės sudarė muitų ir pridėtinės vertės mokesčio (PVM), kurie būtų mokami
teisėto importo atveju, praradimas, bei kad būtų nurodyta nutraukti inkriminuojamą veiklą.
4.      Bendrija savo reikalavimus grindė 1970 m. Jungtinių Valstijų federaciniu įstatymu
Racketeer Influenced and Corrupt Organizations Act
(toliau – RICO) bei tam tikromis bendrosios teisės teorijomis, konkrečiai tariant,
fraud
,
public nuisance
ir
unjust enrichment
teorijomis. RICO yra skirtas kovoti su organizuota nusikalstama veikla, ypač palengvinant persekiojimą už ūkio subjektų nusikalstamą
elgesį. Šiuo tikslu privatiems asmenims jis suteikia teisę pareikšti ieškinį. Siekiant skatinti civilinius ieškinius RICO
numato, kad ieškovui gali būti priteistas nuostolių atlyginimas, atitinkantis trigubą realiai patirtą žalą (trigubi nuostoliai).
5.      2001 m. liepos 16 d. sprendimu
District Court
atmetė Europos bendrijos reikalavimus.
6.      2001 m. liepos 25 d. Komisija patvirtino „naujo Bendrijos ir bent vienos valstybės narės civilinio ieškinio Amerikos teismuose,
kartu pareikšto cigarečių gamintojų grupėms, kurios buvo atsakovėmis ankstesniame ieškinyje, principą“. Ji taip pat suteikė
įgaliojimus savo pirmininkui bei už biudžetą atsakingam Komisijos nariui duoti nurodymus teisės tarnybai imtis reikalingų
priemonių.
7.      2001 m. rugpjūčio 6 d. Komisija, veikdama Europos bendrijos ir valstybių narių, kurias ji kompetentinga atstovauti, vardu
bei dešimt valstybių narių (Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika,
Italijos Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Nyderlandų Karalystė, Portugalijos Respublika ir Suomijos Respublika)
District Court
pareiškė ieškinį
Philip Morris
ir
Reynolds
. Šiuo ieškiniu (toliau – antrasis ieškinys) Bendrija savo reikalavimus grindė nebe RICO, o pirmajame ieškinyje nurodytais
common law
principais. Kita vertus, valstybės narės savo reikalavimus grindė ir RICO, ir
common law
principais, kuriais rėmėsi Bendrija. Be to, antrajame ieškinyje buvo nurodyta ekonominio ir neekonominio pobūdžio žala, kurios
Bendrija nenurodė savo pirmajame ieškinyje, bei buvo pateikta papildomų įrodymų apie
public nuisance
ir
unjust enrichment
teorijas.
8.      Šio sprendimo 5 punkte nurodyto 2001 m. liepos 16 d.
District Court
sprendimo Bendrija apeliacine tvarka neapskundė. Vis dėlto 2001 m. rugpjūčio 10 d. ji Amerikos teismo paprašė panaikinti šį
sprendimą ir jai leisti pakeisti savo reikalavimą (
motion to vacate the judgment and to amend the complaint
). 2001 m. spalio 25 d. sprendimu
District Court
šį prašymą atmetė.
9.      2002 m. sausio 9 d. Bendrija, atstovaujama Komisijos, ir dešimt šio sprendimo 7 punkte nurodytų valstybių narių
District Court
pareiškė trečiąjį ieškinį (
Japan Tobacco
) ir kitoms su ja susijusioms įmonėms (toliau – trečiasis ieškinys).
10.      2002 m. vasario 19 d.
District Court
atmetė Bendrijos ir valstybių narių ieškinį remdamasis
common law
norma (
revenue rule
), pagal kurią Jungtinių Valstijų teismai nevykdo kitų valstybių mokesčių įstatymų.
11.      2002 m. kovo 20 d. Komisija patvirtino apeliacinio skundo dėl
District Court
sprendimo pateikimo principą. 2002 m. kovo 25 d. Bendrijos ir dešimties valstybių narių vardu Jungtinių Valstijų
Court of Appeals for the Second Circuit
(Antrosios apygardos apeliaciniam teismui) buvo pateiktas apeliacinis skundas.“

Procesas Pirmosios instancijos teisme
2000 m. gruodžio 19 ir 20 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje gautais pareiškimais ieškovės pareiškė ieškinius,
kuriais, be kita ko, prašoma panaikinti Komisijos sprendimą pareikšti pirmąjį ieškinį (bylos T‑377/00, T‑379/00 ir T‑380/00).
2001 m. liepos 2 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo antrosios išplėstinės kolegijos pirmininko nutartimi bylos buvo
sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.
2001 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teisme gautu ieškininiu pareiškimu
Reynolds
ir
Philip Morris
pareiškė ieškinį dėl Komisijos sprendimo pareikšti antrąjį ieškinį (bylos T‑260/01 ir T‑272/01).
2002 m. sausio 31 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo antrosios išplėstinės kolegijos pirmininkas penkias bylas T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 ir T‑272/01 sujungė, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.
Kiekvienoje šių bylų Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo remdamasi tuo, kad ginčijami sprendimai nėra aktai, dėl
kurių gali būti pareikštas ieškinys EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.

Skundžiamas sprendimas
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas patenkino Komisijos prieštaravimus dėl priimtinumo ir todėl atmetė ieškinius.
Skundžiamo sprendimo 74, 76 ir 77 punktuose Pirmosios instancijos teismas, nurodydamas 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimą
IBM prieš Komisiją
(60/81, Rink. p. 2639, 9 punktas), visų pirma priminė EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos turinį bei nusistovėjusią
Teisingumo Teismo praktiką, kuria remiantis, pirma, siekiant nustatyti, ar dėl priemonės gali būti pareikštas ieškinys, svarbiausias
yra prašomos panaikinti priemonės turinys, o jos priėmimo forma šiuo atžvilgiu iš principo nėra svarbi, ir, antra, tik priemonės,
sukeliančios tokius privalomus teisinius padarinius, kurie daro poveikį ieškovo interesams reikšmingai keisdami jo teisinę
situaciją, gali būti laikomos aktais ar sprendimais, dėl kurių galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo.
Todėl jis nagrinėjo, ar ginčijami sprendimai sukelia tokius padarinius.
Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 79 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad kreipimasis į teismą yra aktas,
kuris yra būtinas įpareigojančiam teismo sprendimui gauti, tačiau bylos šalių pareigos gali būti galutinai nustatytos tik
teismo, į kurį kreiptasi, sprendimu. Pagal analogiją nurodydamas 1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Komisija prieš Vokietiją
(C‑191/95, Rink. p. I‑5449, 47 punktas), susijusį su Komisijos sprendimu pareikšti ieškinį EB 226 straipsnio antrosios pastraipos pagrindu,
jis priėjo prie išvados, kad sprendimas pareikšti ieškinį teisme pats savaime nekeičia teisinės situacijos, kurioje jis pareikštas,
ir todėl jis iš principo neturėtų būti laikomas sprendimu, kurį galima ginčyti.
Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, ar dėl to, kad ginčijami sprendimai buvo susiję su kreipimusi ne į Teisingumo
Teismą ar valstybės narės teismą, bet į trečiosios valstybės teismą, jie sukėlė kitokius galutinius teisinius padarinius negu
tie, kurie neišvengiamai susiję su kreipimusi į bet kurį teismą, ir reikšmingai pakeitė ieškovių teisinę situaciją.
Pradėdamas nuo ginčijamų sprendimų padarinių Bendrijos teisinėje sistemoje nagrinėjimo, skundžiamo sprendimo 91 punkte Pirmosios
instancijos teismas pirmiausia kaip nepagrįstą atmetė ieškovių teiginį, kad, atsižvelgiant į Komisijos kompetenciją ir pusiausvyrą
tarp institucijų, šie sprendimai sukėlė privalomus teisinius padarinius.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 86 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ginčijamų sprendimų, kaip ir bet
kurių kitų institucijos aktų, priėmimas, be kita ko, rodo, kad jų autorius manė esąs kompetentingas juos priimti, tačiau kad
tokia pozicija negali būti laikoma sukeliančia privalomus teisinius padarinius EB 230 straipsnio prasme, nes net jei ji būtų
klaidinga, ji neturi jokios savarankiškos reikšmės priimto akto atžvilgiu. Pirmosios instancijos teismas taip pat nurodė,
kad tokia pozicija, skirtingai nuo akto, kurio tikslas yra suteikti kompetenciją, kaip kad buvo akto, dėl kurio 1990 m. spalio
9 d. buvo priimtas Teisingumo Teismo sprendimas
Prancūzija prieš Komisiją
(C‑366/88, Rink. p. I‑3571), kuriuo rėmėsi ieškovės, atveju, nesiekiama perdalinti EB sutartimi numatytos kompetencijos.
Skundžiamo sprendimo 87 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, kad tariamas Komisijos kompetencijos neturėjimas
ir iš to išplaukiantis galimas pavojus pusiausvyrai tarp institucijų neleidžia nukrypti nuo Sutartimi nustatytų ieškinio dėl
panaikinimo priimtinumo sąlygų. Iš tiesų toks argumentavimas reikštų, kad akto galimas neteisėtumas lemia tai, ar dėl jo galima
pareikšti ieškinį. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pagal analogiją nurodė 2001 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo
nutartį
FNAB ir kt. prieš Tarybą
(C‑345/00 P, Rink. p. I‑3811, 39–42 punktai).
Dėl, be kita ko, sprendimo
IBM prieš Komisiją
23 punkte iškelto klausimo, ar parengiamųjų aktų teisminė peržiūra ankstyvoje stadijoje ypatingomis aplinkybėmis gali būti
laikoma suderinama su Sutartyje numatyta teisių gynimo sistema, kai atitinkamos priemonės net iš pirmo žvilgsnio atrodo neteisėtos,
skundžiamo sprendimo 88 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, jog Bendrijos teismai niekada nėra patvirtinę galimybės
išimties tvarka peržiūrėti parengiamuosius aktus ar kitus teisinių padarinių neturinčius aktus. Jis taip pat nurodė, kad sprendimai,
kuriuose ši galimybė minima, buvo priimti iki minėtos nutarties
FNAB ir kt. prieš Tarybą
, kurioje Teisingumo Teismas aiškiai pasisakė prieš galimybę, kad ieškinio priimtinumas priklausytų nuo nurodomų Bendrijos
teisės pažeidimų sunkumo.
Antra, skundžiamo sprendimo 107 punkte Pirmosios instancijos teismas kaip nepagrįstą atmetė teiginį, kad ginčijami sprendimai
sukėlė privalomus teisinius padarinius, nes ieškovėms buvo taikoma kita teisinė sistema, arba dėl šių sprendimų jų teisinė
situacija pakito materialiniu ar procesiniu požiūriu.
Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 93 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad principas, jog kreipimasis į teismą
pats savaime nekeičia bylos šalių teisinės situacijos EB 230 straipsnio prasme, yra taikytinas kreipimuisi ir į Bendrijos,
ir į valstybės narės, ir į trečiosios valstybės, pavyzdžiui, Jungtinių Valstijų, teismą. Pirmosios instancijos teismo nuomone,
šiam principui įtakos nedaro tai, kad kiekvienas teismas turi taikyti teisinės sistemos, kuriai jis priklauso, proceso normas
bei materialines normas, nustatomas pagal tos pačios teisinės sistemos teisės normų kolizijos taisykles. Iš tiesų nepriklausomai
nuo taikytinų normų, iš jų kylantys teisiniai padariniai, – ar juos lemtų įstatymai, ar teismo, į kurį kreiptasi, sprendimai,
– negali būti priskiriami į teismą besikreipusiai šaliai.
Skundžiamo sprendimo 95 ir 96 punktuose Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad kai kurie procesinio pobūdžio sprendimai
gali sukelti privalomus ir galutinius teisinius padarinius EB 230 straipsnio, kaip jį aiškina Bendrijos teismų praktika, prasme.
Tarp šių sprendimų jis nurodė, pirma, tuos, kurie, būdami vykstančios administracinės procedūros etapas, ne tik sukuria sąlygas
tęsti šią procedūrą, bet ir sukelia didesnius nei procesinius padarinius ir iš esmės pakeičia suinteresuotų asmenų materialines
teises ir pareigas.
Skundžiamo sprendimo 97 punkte nurodęs ne vieną tokio pobūdžio sprendimą pagal Bendrijos teismų praktiką, jo 98 punkte Pirmosios
instancijos teismas priėjo prie išvados, kad ginčijami sprendimai tokie nėra. Jis, be kita ko, pastebėjo, kad Bendrijos procedūros
išieškant mokesčius ir muitus nebuvimas negali būti prilygintas 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento,
įgyvendinančio Sutarties <81> ir <82> straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 15 straipsnio 5 dalimi pagal šį reglamentą apie susitarimą
pranešusioms šalims aiškiai suteiktam imunitetui. Be to, nors ir reikia sutikti su tuo, kad ginčijamuose sprendimuose Komisija
atlieka pirminį ieškovių elgesio pagal Jungtinių Valstijų teisę vertinimą, jie skiriasi nuo sprendimo pradėti tyrimo procedūrą
dėl valstybės pagalbos tuo, kad Bendrijos teisė šio vertinimo nesieja su konkrečiais teisiniais padariniais. Pirmosios instancijos
teismo nuomone, dėl šių priežasčių kreipimasis į Jungtinių Valstijų teismus ieškovėms nenustato naujų pareigų ir jų neįpareigoja
pakeisti savo praktikos.
Antra, skundžiamo sprendimo 99 ir 100 punktuose Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad dėl tam tikrų procesinio pobūdžio
sprendimų galima pareikšti ieškinį, jei jie kelia grėsmę suinteresuotų asmenų procesinėms teisėms. Vis dėlto jis konstatavo,
kad nagrinėjamu atveju ieškovės nebūtų turėjusios procesinių teisių procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kurią, jų nuomone,
turėjo pradėti Komisija, ir priėjo prie išvados, kad kreipimasis į
District Court
negalėjo apriboti jų teisių šiuo atžvilgiu. Pirmosios instancijos teismas taip pat nurodė, kad, nesant Bendrijos kompetencijos
išieškoti nagrinėjamus muitus ir mokesčius, šioje srityje neegzistuoja jokia kita Bendrijos teisės procedūra, suteikianti
garantijas, kurių ieškovės būtų netekusios.
Skundžiamo sprendimo 101 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat laikėsi nuomonės, jog ieškovės neįrodė, kad ginčijami
sprendimai padarė įtaką jų teisinei situacijai valstybėse narėse esančių mokesčių ir muitų išieškojimo procedūrų atžvilgiu.
Į ieškovių argumentą, kad procesas
District Court
nuo proceso, kuris galėtų būti pradėtas valstybių narių teismuose, skiriasi tuo, jog pirmajame neegzistuoja kreipimosi dėl
prejudicinio sprendimo pagal EB 234 straipsnį procedūra, skundžiamo sprendimo 105 straipsnyje Pirmosios instancijos teismas
atsakė, kad tarptautinį elementą turinčiose bylose yra normalu, kad teismas turi taikyti užsienio teisės normas ir kad jis
tai daro vadovaudamasis savo procesinėmis normomis. Pirmosios instancijos teismo nuomone, tai, kad teismas taiko savo proceso
normas, yra neišvengiama kreipimosi į bet kokį teismą pasekmė ir todėl negali būti kvalifikuojama kaip teisinis padarinys
EB 230 straipsnio prasme. Jis pridūrė, kad nors EB 234 straipsnis valstybių narių teismams suteikia galimybę pateikti prejudicinius
klausimus ir kai kuriems jų nustato pareigą kreiptis dėl prejudicinio sprendimo, tuose teismuose sprendžiamų bylų šalims jokios
teisės kreiptis į Teisingumo Teismą jis nesuteikia.
Skundžiamo sprendimo 108 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Bendrijos teisinėje sistemoje ginčijami sprendimai
nesukelia privalomų teisinių padarinių EB 230 straipsnio, kaip jį aiškina teismų praktika, prasme.
Antra, nagrinėdamas padarinius, kuriuos pagal Jungtinių Valstijų teisę sukelia tokio civilinio ieškinio pareiškimas, skundžiamo
sprendimo 110 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad kreipimosi į
District Court
procesinės pasekmės, kuriomis rėmėsi ieškovės, didžiąja dalimi nesiskiria nuo pasekmių, kurios yra neišvengiamai susijusios
su kreipimusi į bet kurį teismą, o kai kurios jų yra paprasčiausiai faktinės.
Be to, skundžiamo sprendimo 111 ir 112 punktuose Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad nors federaciniai Jungtinių Valstijų
teismai remdamiesi savo proceso teise gali priimti sprendimus, kurie turėtų privalomą poveikį bylos šalims, konkrečiai tariant,
jas įpareigodami atskleisti faktines aplinkybes ir pateikti dokumentus, šį poveikį lemia savarankiškas naudojimasis galiomis,
kurias šiems teismams suteikia Jungtinių Valstijų teisė, ir jo negalima priskirti Komisijai.
Dėl kreipimosi į
District Court
poveikio materialinės teisės požiūriu skundžiamo sprendimo 114 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad sprendimas
kreiptis į
District Court
tik pradeda procesą, kuriuo siekiama, kad būtų pripažinta atsakovių atsakomybė, kurios egzistavimas materialinės teisės požiūriu
nėra nustatytas ieškinio pareiškimu. Todėl, pagal analogiją nurodydamas į minėto sprendimo
IBM prieš Komisiją
19 punktą, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog nors ginčijami sprendimai galėjo leisti ieškovėms suvokti, jog galimybė,
kad Amerikos teismas joms paskirs sankcijas, yra reali, tai yra paprasčiausia faktinė pasekmė, o ne teisinis padarinys, kurį
ginčijami sprendimai turi sukelti.
Skundžiamo sprendimo 115–117 punktuose Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad kai kurie ieškovių nurodomi faktai, pavyzdžiui,
tai, kad ginčijamuose ieškiniuose jos kaltinamos nusikalstamu elgesiu, kad bylos šalių imunitetas jas saugo nuo ieškinio dėl
šmeižto, susijusio su pareiškimais proceso metu, kad
District Court
Komisijos skundus paskelbė internete ir kad neigiamos pasekmės, kurios dėl nagrinėjamų ieškinių pareiškimo galėtų kilti bendrovėms,
kurių akcijos kotiruojamos vertybinių popierių biržoje, yra arba faktinės aplinkybės, arba jas lemia vien tik Jungtinių Valstijų
teisės nuostatos ir todėl nėra ginčijamų sprendimų padarinys, kuris galėtų būti priskirtas Komisijai.
Skundžiamo sprendimo 118 punkte Pirmosios instancijos teismas priėjo prie išvados, kad padariniai, kuriuos Jungtinių Valstijų
teisė priskiria nagrinėjamų civilinių ieškinių pareiškimui, kuriais rėmėsi ieškovės, negali būti laikomi privalomais teisiniais
padariniais EB 230 straipsnio, kaip jį aiškina Bendrijos teismų praktika, prasme.
Galiausiai dėl veiksmingos teisminės apsaugos būtinumo ir dėl ieškovių argumento, jog jei ieškinys būtų pripažintas nepriimtinas,
jos neturėtų jokios teisinės galimybės apskųsti ginčijamus sprendimus, nes teismui, į kurį kreiptasi, priklausant trečiajai
valstybei, nei Bendrijos teismai, nei valstybių narių teismai negalėtų priimti sprendimo dėl Komisijos veiksmų teisėtumo,
Pirmosios instancijos teismas nusprendė:
„121. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra patvirtinęs, jog teisė kreiptis į teismą yra viena sudedamųjų
teisinės bendrijos dalių ir kad ją garantuoja EB sutartimi paremta teisinė tvarka, nes ji sukūrė išsamią teisinės gynybos
priemonių ir procedūrų sistemą tam, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti institucijų priimtų aktų teisėtumo kontrolę (1986 m.
balandžio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Les Verts prieš Parlamentą
, 294/83, Rink. p. 1339, 23 punktas). Teisę į veiksmingą teisminę apsaugą Teisingumo Teismas grindžia bendromis valstybėms
narėms konstitucinėmis tradicijomis bei Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniais
(1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas).
122. Kiekvieno asmens, kurio teises ir laisves užtikrina Sąjungos teisė, teisė į veiksmingą teisminę apsaugą taip pat buvo
patvirtinta 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1),
kuri, nors ir neturėdama privalomos teisinės galios, rodo joje įtvirtintų teisių svarbą Bendrijos teisėje, 47 straipsnyje.
123. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad asmenų teisė kreiptis į teismą neišnyksta dėl tos priežasties, kad veiksmai, kurie
nėra sprendimo pobūdžio, negali būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas, nes EB 235 straipsnyje ir EB 288 straipsnio antrojoje
pastraipoje numatytas ieškinys dėl deliktinės atsakomybės tebėra galimas, jei dėl tokių veiksmų kyla Bendrijos atsakomybė.
124. Nors gali atrodyti pageidautina, kad greta ieškinio dėl žalos atlyginimo asmenys turėtų galimybę pareikšti ieškinį, leidžiantį
užkirsti kelią institucijų veiksmams, kurie nėra sprendimo pobūdžio ir dėl kurių gali kilti pavojus asmenų interesams, ar
juos nutraukti, vis dėlto būtina pažymėti, kad tokia galimybė pareikšti ieškinį, neišvengiamai reiškianti, kad Bendrijos teismas
institucijų atžvilgiu priimtų privalomus nurodymus, Sutartimi nenumatyta. Tačiau atlikti Bendrijos steigiamosios valdžios
funkciją keičiant Sutartyje numatytą teisių gynybos priemonių ir procedūrų sistemą nėra Bendrijos teismo užduotis (2000 m.
birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Salamander ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą
, T‑172/98, T‑175/98 – T‑177/98, Rink. p. II‑2487, 75 punktas).“

Šalių reikalavimai
Ieškovės Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        jų ieškinius dėl panaikinimo pripažinti priimtinus tuo pagrindu, kad ginčijami sprendimai yra akivaizdžiai neteisėti ir priimti
galutinį sprendimą byloje,
–        nepatenkinus šio reikalavimo, jų ieškinius dėl panaikinimo pripažinti priimtinus ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
kad jis priimtų sprendimą dėl esmės,
–        nepatenkinus ir šio reikalavimo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui, kad jis išnagrinėtų priimtinumo klausimą kartu
su bylos esme ir tada priimtų sprendimą,
–        pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį nurodyti Komisijai padengti bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti nepriimtiną tą apeliacinio skundo dalį, kurioje prašoma, kad Teisingumo Teismas išnagrinėtų naujus klausimus, kurie
nebuvo nurodyti pirmojoje instancijoje, arba iš naujo nagrinėti pirmojoje instancijoje jau pateiktus argumentus,
–        atmesti kitą apeliacinio skundo dalį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Vokietijos, Ispanijos, Italijos, Nyderlandų ir Portugalijos vyriausybės bei Parlamentas ir Taryba Teisingumo Teismo prašo
atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Suomijos vyriausybė Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti nepriimtiną tą apeliacinio skundo dalį, kurioje Teisingumo Teismo prašoma išnagrinėti naujus klausimus, kurie nebuvo
iškelti procese Pirmosios instancijos teisme, ir tą dalį, kurioje prašoma iš naujo nagrinėti Pirmosios instancijos teisme
iškeltus klausimus neįrodinėjant, kad pastarasis padarė teisės klaidų,
–        atmesti kitą apeliacinio skundo dalį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Ieškovės savo apeliacinį skundą grindžia penkiais pagrindais, atitinkamai susijusiais su:
–        klaidingu EB 230 straipsnio aiškinimu, kiek tai susiję su ginčijamų sprendimų teisiniais padariniais Bendrijos teisinėje sistemoje,
–        klaidingu EB 230 straipsnio aiškinimu, kiek tai susiję su padariniais, kuriuos Jungtinių Valstijų teisė priskiria tokių civilinių
ieškinių pareiškimui,
–        pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę apsaugą pažeidimu,
–        klaidingu Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su galimybe ginčyti akivaizdžiai neteisėtus aktus, aiškinimu ir taikymu,
–        EB 292 straipsnio pažeidimu.

Dėl apeliacinio skundo pirmo pagrindo, paremto klaidingu EB 230 straipsnio aiškinimu, kiek tai susiję su ginčijamų sprendimų
padariniais Bendrijos teisėje
Šalių argumentai
Šiuo apeliacinio skundo pagrindu, suskaidytu į penkias dalis, ieškovės tvirtina, pirma, kad Pirmosios instancijos teismas
padarė teisės klaidą, nes skundžiamo sprendimo 79 punkte jis nusprendė, jog Bendrijos institucijos sprendimas pareikšti ieškinį
iš esmės negali būti laikomas sprendimu, kurį galima ginčyti.
Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad teisminė kontrolė netaikoma tik toms institucijų priimtoms priemonėms,
kurios yra dalis tebevykstančios Bendrijos procedūros, kuri užbaigiama vėlesniu sprendimu, kuris pats yra dalykas teisminės
kontrolės, per kurią kompetentingas ir Bendrijos teisę taikyti įpareigotas teismas gali tinkamai išnagrinėti visus kaltinimus
dėl ankstesnio neteisėtumo ar atitinkamos institucijos kompetencijos neturėjimo bei jų poveikio. Šiuo atžvilgiu ieškovės remiasi
minėtais sprendimais
IBM prieš Komisiją
(20 punktas) ir
Komisija prieš Vokietiją
(44 punktas).
Antra, ieškovės teigia, kad nagrinėdamas, ar ginčijami sprendimai sukelia teisinius padarinius, Pirmosios instancijos teismas
klaidingai išaiškino teismo praktiką ir jos netaikė visiškai naujoms nagrinėjamos bylos aplinkybėms. Iš tiesų dabartinė teismo
praktika yra susijusi su ieškiniais dėl priemonių, kurias Komisija priėmė naudodamasi Sutartimi jai suteikta kompetencija,
ir neišvengiama tokių ieškinių pasekmė būdavo Bendrijos teisinei sistemai priklausantis sprendimas, kurį arba priimdavo Bendrijos
teismas, arba kuris galėdavo būti tokio teismo kontrolės dalykas. Tačiau šiuo atveju reikia pažymėti, kad jei ginčijamiems
sprendimams netaikoma Bendrijos teisminė kontrolė, šios kontrolės objektas nebebus joks kitas aktas ar jokia kita pasekmė,
ir Bendrijos institucijos už Bendrijos teisinės sistemos ribų galės pradėti teismo procesą dėl bet kokio naujo klausimo ir
bet kokiomis aplinkybėmis.
Trečia, Pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino Bendrijos teismų praktiką nuspręsdamas, jog tai, kad negalima kreiptis
į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo dėl Komisijos kompetencijos pradėti teismo procesą trečiojoje valstybėje siekiant
susigrąžinti tariamai nesumokėtus muitus ir pridėtinės vertės mokestį, neturi jokių teisinių padarinių.
Šiuo atžvilgiu ieškovės teigia, kad jei Komisija būtų kreipusis į valstybės narės teismą, jos būtų turėjusios teisę iškelti
esminį Komisijos kompetencijos klausimą, ir, remiantis EB 234 straipsnio trečiąja pastraipa, šį klausimą nacionalinis teismas,
kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiami, būtų įpareigotas pateikti Teisingumo Teismui atsižvelgiant
į 1987 m. spalio 22 d. Sprendime
Foto-Frost
(314/85, Rink. p. 4199) įtvirtintą taisyklę ir į tai, kad
Cilfit ir kt.
byloje (1982 m. spalio 6 d. Sprendimas
Cilfit ir kt.
, 283/81, Rink. p. 3415) suformuluota teismo praktika yra akivaizdžiai netaikytina. Šios galimybės atėmimo teisiniai padariniai
bylos šalims būtų akivaizdūs.
Ketvirta, nuspręsdamas, kad ieškinio pareiškimas trečiosios valstybės, o ne valstybės narės teisme nesukelia teisinių padarinių,
Pirmosios instancijos teismas taip pat klaidingai išaiškino teismo praktiką, kuria remiantis, pasirinkus pradėti vieną, o
ne kitą procesą, sprendimas dėl šio pasirinkimo sukelia teisinius padarinius EB 230 straipsnio prasme.
Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 98 punkte padarė klaidą nepripažindamas, kad 1992 m. birželio
30 d. Sprendime
Ispanija prieš Komisiją
(C‑312/90, Rink. p. I‑4117) lemiamas kriterijus buvo tas, kad Komisija pirmenybę teikė vienam, o ne kitam procesui, taip atmesdama
šį kitą procesą. Šiuo klausimu ieškovės taip pat remiasi 1967 m. kovo 15 d. Sprendimu
CBR ir kt. prieš Komisiją
(8/66–11/66, Rink. p. 93). Pradėdama šiuos teismo procesus Jungtinėse Valstijose Komisija padarė procesinio pobūdžio sprendimą,
dėl kurio ne tik negalima kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo, bet ir yra netaikomos svarbios procesinės
garantijos, susijusios su atitinkamomis Bendrijos teisės procedūromis, taikomomis nagrinėjamų mokesčių ir muitų surinkimui.
Penkta, ieškovės pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas nepripažino, jog ginčijamais sprendimais Komisija išreiškė galutinę
poziciją dėl savo kompetencijos pagal Bendrijos teisę, o pagal nusistovėjusią teismo praktiką tai sukelia teisinius padarinius.
Iš tiesų Komisija galėjo imtis veiksmų tik tuo atveju, jei būtų buvęs priimtas antrinės teisės aktas, kuriuo jai leidžiama
pradėti teismo procesus trečiojoje valstybėje siekiant išieškoti tariamai nesumokėtus muitus ir pridėtinės vertės mokestį.
Ginčijami sprendimai sukėlė tokius pačius teisinius padarinius, kaip ir toks antrinės teisės aktas.
Be to, šių sprendimų priėmimu Komisijai buvo leista naudoti lėšas, susijusias su ieškinių pareiškimu Jungtinių Valstijų teismuose
ir juose vykstančiais teismo procesais. Kaip išplaukia, be kita ko, iš 1996 m. rugsėjo 24 d. Nutarties
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
(C‑239/96 R et C‑240/96 R, Rink. p. I‑4475), tokie sprendimai gali būti EB 230 straipsnio pagrindu pareiškiamo ieškinio dalykas.
Kadangi ginčijami sprendimai pakeičia Bendrijos pirminės ar antrinės teisės aktus, modifikuojančius Sutartimi numatytą kompetencijos
padalinimą, ginčijamais sprendimais taip pat buvo siekiama modifikuoti šį padalinimą, o tai reiškia tokią kompetencijos modifikaciją,
kokia buvo nagrinėta minėtame sprendime
Prancūzija prieš Komisiją
.
Komisija tvirtina, kad visos apeliacinio skundo šio pagrindo dalys yra nepriimtinos, nes ieškovės tik kartoja argumentus,
kuriais jos rėmėsi pirmojoje instancijoje.
Kiek tai susiję su penktąja apeliacinio skundo pagrindo dalimi ir argumentu, jog Komisija, siekdama išieškoti mokesčius trečiosiose
valstybėse, gali veikti tik konkretaus teisės aktu numatyto įgaliojimo pagrindu, ji taip pat teigia, kad ieškovės netiksliai
apibūdino Pirmosios instancijos teismo poziciją. Iš tiesų skundžiamo sprendimo 104 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo,
jog ieškovės neįrodė, kad Komisija nesilaikė egzistuojančių procedūrų, taikomų mokesčių ir muitų išieškojimo ar kovos su sukčiavimu
srityje, ar jų išvengė. Antra, niekada nebuvo keliamas klausimas dėl to, kad Komisija pati pareiškia ieškinį dėl nesumokėtų
mokesčių susigrąžinimo. Trečia, skundžiamo sprendimo 102 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad argumentas, kuriuo
remiantis Komisija siekė susigrąžinti mokesčius pareikšdama ieškinį dėl žalos atlyginimo, nėra pakankamas ieškovių procesinių
teisių pažeidimui pripažinti; be to, šis argumentas yra susijęs su bylos esme.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto
58 straipsnio pirmosios pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia,
kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodyta skundžiamos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys ir teisiniai argumentai,
kuriais paremtas šis prašymas (žr., pavyzdžiui, 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 34 punktą; 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Monsanto ir Komisiją
, C‑248/99 P, Rink. p. I‑1, 68 punktą; 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo
Interporc prieš Komisiją
, C‑41/00 P, Rink. p I‑2125, 15 punktą).
Apeliacinis skundas, kuriame tik atkartojami ar pažodžiui atpasakojami Pirmosios instancijos teisme pateikti ieškinio pagrindai
ir argumentai, įskaitant paremtus faktinėmis aplinkybėmis, į kurias Pirmosios instancijos teismas aiškiai neatsižvelgė, neatitinka
iš šių nuostatų kylančių motyvavimo reikalavimų (žr., pavyzdžiui, 1998 m. kovo 25 d. Nutarties
FFSA ir kt. prieš Komisiją
, C‑174/97 P, Rink. p. I‑1303, 24 punktą ir minėto sprendimo
Interporc prieš Komisiją
16 punktą). Iš tiesų toks apeliacinis skundas yra prašymas paprasčiausiai peržiūrėti Pirmosios instancijos teismo nagrinėtą
ieškinį, o tai nepatenka į Teisingumo Teismo kompetenciją (žr. 1994 m. rugsėjo 26 d. Nutarties
X prieš Komisiją
, C‑26/94 P, Rink. p. I‑4379, 13 punktą ir minėto sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, 35 punktą).
Vis dėlto jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Pirmosios instancijos teismas išaiškino ar taikė Bendrijos teisę, pirmojoje instancijoje
nagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo keliami apeliaciniame procese (žr. 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo
Salzgitter prieš Komisiją
, C‑210/98 P, Rink. p. I‑5843, 43 punktą). Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo apeliacinio skundo Pirmosios instancijos
teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, tai apeliacinis procesas netektų dalies prasmės (žr., pavyzdžiui, 2001 m.
gegužės 10 d. Nutarties
FNAB ir kt. prieš Tarybą
, C‑345/00 P, Rink. p. I‑3811, 30 ir 31 punktus bei 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo
ARAP ir kt. prieš Komisiją
, C‑321/99 P, Rink. p. I‑4287, 49 punktą ir minėto sprendimo
Interporc prieš Komisiją
, 17 punktą).
Tačiau šioje byloje reikia pripažinti, kad pirmuoju savo apeliacinio skundo pagrindu ieškovės iš tikrųjų siekia ne paprasčiausio
Pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio peržiūrėjimo. Iš tiesų kiekvienoje šio apeliacinio skundo pagrindo dalyje
ieškovės aiškiai nurodo skundžiamo sprendimo pastraipas, kuriose jos mano esant teisės klaidų.
Iš to išplaukia, kad pirmas apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
Kalbant apie nagrinėjamo apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį, kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai pažymėjo savo
sprendimo 77 punkte, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad ieškinį dėl panaikinimo galima reikšti
tik dėl teisės aktų ir sprendimų, sukeliančių privalomus teisinius padarinius, kurie turi įtakos ieškovo interesams aiškiai
pakeisdami jo teisinę situaciją (žr., pavyzdžiui, minėto sprendimo
IBM prieš Komisiją
9 punktą; 1991 m. spalio 4 d. Nutarties
Bosman prieš Komisiją
, C‑117/91, Rink. p. I‑4837, 13 punktą ir 2004 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Greencore
, C‑123/03 P, Rink. p. I‑11647, 44 punktą).
Vadinasi, priešingai tam, ką tvirtina ieškovės, EB 230 straipsnyje numatyta teisminė kontrolė netaikoma ne tik parengiamiesiems
dokumentams, bet ir visiems aktams, kurie asmeniui nesukelia privalomų teisinių padarinių, kaip antai sprendimą patvirtinantiems
sprendimams ir jo vykdymo aktams (žr., pavyzdžiui, 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑46/03, Rink. p. I‑0000, 25 punktą), paprastoms rekomendacijoms ir išvadoms (1995 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
Nutral prieš Komisiją
, C‑476/93 P, Rink. p. I‑10167, 30 punktas) ir iš principo vidaus aktams (žr. minėto sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
9 punktą).
Vadinasi, Pirmosios instancijos teismas, remdamasis aplinkybe, kad ginčijami sprendimai nesukelia privalomų teisinių padarinių
EB 230 straipsnio prasme, nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas, kad ginčijami sprendimai negali būti ieškinio dalykas, ir
neapribojo tokio požiūrio taikymo tik parengiamiesiems dokumentams.
Vadinasi, apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, kiek ji nėra susijusi su trečia, ketvirta ir penkta dalimis, reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos
teismas, remdamasis minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
47 punktu, teisingai nusprendė, jog nors kreipimasis į teismą yra būtinas aktas privalomam teismo sprendimui gauti, jis pats
savaime galutinai neapibrėžia bylos šalių pareigų ir todėl
a fortiori
sprendimas pareikšti ieškinį teisme pats savaime nagrinėjamos teisinės situacijos nepakeičia.
Šiuo atžvilgiu klausimas, ar ginčijamiems sprendimams taikytina Bendrijos teismų kontrolė, yra visiškai nesvarbus.
Iš to išplaukia, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Kalbant apie trečią dalį, skundžiamo sprendimo 105 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog tai, kad
teismas taiko savo proceso normas, yra su kreipimusi į bet kurį teismą susijusi pasekmė ir todėl jos negalima laikyti sprendimo
pareikšti ieškinį teisiniu padariniu EB 230 straipsnio prasme.
Be to, klausimas, ar ginčijami Komisijos sprendimai gali būti laikomi teisės aktais, kuriuos galima ginčyti, šio sprendimo
54 punkte nurodytos Teisingumo Teismo praktikos prasme, negali priklausyti nuo aplinkybės, kad jei Komisija būtų kreipusis
į valstybės narės teismą, tokiame procese būtų buvę galima pasinaudoti EB 234 straipsnyje numatyta prejudicinio sprendimo
procedūra.
Vadinasi, su apeliacinio skundo pirmojo pagrindo trečia dalimi negalima sutikti.
Kalbant apie ketvirtą dalį, Pirmosios instancijos teismas teisingai išaiškino minėtą sprendimą
Ispanija prieš Komisiją
(12–20 punktus) pažymėdamas, kad iš šio sprendimo matyti, jog sprendimas pradėti tyrimą dėl valstybės pagalbos sukelia teisinius
padarinius EB 230 straipsnio prasme. Iš tikrųjų konkrečius teisinius padarinius sukelia valstybės pagalbos vertinimas ir kvalifikavimas
bei to nulemta pasirenkama procedūra. Tačiau vien tik aplinkybė, kad ginčijamais sprendimais Komisija pasirinko prieš ieškoves
pradėtiną procedūrą ir taip atmetė kitas procedūras, pati savaime negali sukelti teisinių padarinių šio straipsnio prasme.
Iš to išplaukia, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo ketvirtą dalį reikia atmesti.
Kalbant apie penktą dalį, kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad nors ginčijamų sprendimų, kaip ir bet
kurių kitų institucijos aktų, priėmimas, be kita ko, rodo, kad jų autorius manė esąs kompetentingas juos priimti, tačiau kad
tokia pozicija pati savaime negali būti laikoma sukeliančia privalomus teisinius padarinius EB 230 straipsnio, kaip jį aiškina
teismų praktika, prasme.
Kalbant apie ginčijamais sprendimais implicitiškai leistą biudžeto lėšų panaudojimą, susijusį su nagrinėjamų ieškinių pareiškimu
ir jų palaikymu, pakanka pažymėti, kad ši aplinkybė neturi reikšmės klausimui, ar šie sprendimai sukelia tokius privalomus
teisinius padarinius, kad reikšmingai keičiant ieškovių teisinę situaciją būtų daromas poveikis jų interesams.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti apeliacinio skundo pirmo pagrindo penktą dalį, o kartu ir visą pirmą pagrindą.

Dėl apeliacinio skundo antro pagrindo, paremto klaidingu EB 230 straipsnio aiškinimu, kiek tai susiję su padariniais, kuriuos
Jungtinių Valstijų teisė priskiria tokių civilinių ieškinių pareiškimui
Šalių argumentai
Ieškovių teigimu, skundžiamo sprendimo 105 punkte Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, kad
District Court
galimybės kreiptis dėl prejudicinio sprendimo nebuvimą galėtų kompensuoti pats taikydamas Bendrijos teisę. Šiuo klausimu
jos tvirtina, kad dėl „Act of State“ doktrinos mažai tikėtina, jog
District Court
pasisakys esminiais jame iškeltais Bendrijos teisės klausimais. Šiuo atžvilgiu, priešingai tam, ką tvirtina Komisija, ieškovės
šia doktrina ar bent jau jos turiniu jau rėmėsi Pirmosios instancijos teisme.
Komisija teigia, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes jis yra naujas. Iš tiesų, nors ieškovės galėjo
tai daryti, jos „Act of State“ doktrina nesirėmė nei Pirmosios instancijos teisme, nei
District Court
.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip savo išvados 66 punkte nurodė generalinė advokatė, iš skundžiamo sprendimo 72 punkto
matyti, jog ieškovės „Act of State“ doktrina rėmėsi Pirmosios instancijos teisme, ir todėl antras apeliacinio skundo pagrindas
yra priimtinas.
Vis dėlto tiek, kiek šis apeliacinio skundo pagrindas skiriasi nuo apeliacinio skundo pirmo pagrindo trečios ir ketvirtos
dalių, jį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Iš tikrųjų tai, ar kompetentingas Jungtinių Valstijų teismas taiko „Act of State“ doktriną, ar jos netaiko, neturi jokios
reikšmės sąvokai „aktas, kurį galima ginčyti“ EB 230 straipsnio prasme.

Dėl apeliacinio skundo trečio pagrindo, paremto pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę apsaugą pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas paneigė jų teisę į veiksmingą teisminę apsaugą ir padarė teisės klaidą
skundžiamo sprendimo 123 punkte nuspręsdamas, kad lemiamas kriterijus šiuo klausimu labiau yra galėjimas kreiptis į teismą,
o ne veiksmingų teisės gynimo būdų, apie kuriuos kalba teismo praktika, egzistavimas. Šiuo atžvilgiu jos remiasi 2002 m. liepos
25 d. Sprendimu
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 39 punktas).
Be to, tai, kad minėtame sprendime
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(40 punkte) ir 1998 m. balandžio 2 d. Sprendime
Greenpeace Council ir kt. prieš Komisiją
(C‑321/95 P, Rink. p. I‑1651) Teisingumo Teismas pažymėjo, jog egzistuoja užbaigta teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistema, skirta
užtikrinti institucijų teisės aktų teisėtumo kontrolę, tačiau į ją neįtraukė EB 288 straipsnio, rodo Pirmosios instancijos
teismo tvirtinimo skundžiamo sprendimo 123 punkte, jog veiksmingos teisminės apsaugos būtinumui neprieštarauja ieškinio dėl
panaikinimo nepriimtinumas dėl galimybės pareikšti ieškinį dėl deliktinės atsakomybės šio straipsnio pagrindu, neteisingumą.
Be to, paprasčiausias Bendrijos institucijų kompetencijos trūkumas nesukelia Bendrijos deliktinės atsakomybės, ir todėl ieškinio
dėl žalos atlyginimo nepakanka tam, kad ieškovėms būtų suteikta veiksminga teisminė apsauga.
Komisija teigia, kad veiksmingos teisminės apsaugos principas garantuoja apsaugą nuo Bendrijos institucijų aktų, kurie gali
pažeisti Bendrijos teisės pripažįstamas teises ir laisves, tai yra nuo tokių aktų, kurie turi teisinių padarinių suinteresuotoms
šalims. Tačiau ginčijami sprendimai nėra tokie aktai.
Dėl minėto sprendimo
Unión de Pequeos Agricultores prieš Tarybą
Komisija primena, kad to sprendimo 44 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog nors individualaus intereso sąlyga, norint
galėti pareikšti ieškinį dėl reglamento, turi būti aiškinama atsižvelgiant į veiksmingos teisminės apsaugos principą ir įvairias
aplinkybes, galinčias individualizuoti ieškovą, toks aiškinimas negali panaikinti nagrinėjamos sąlygos.
EB 288 straipsnio klausimu Komisija mano, kad reali problema, su kuria susiduria ieškovės, yra ne ta, ar šis straipsnis joms
suteikia veiksmingą teisminę apsaugą, o labiau sunkumas įrodyti, kad Komisija atliko neteisėtą veiksmą siekdama gauti
District Court
sprendimą, pripažįstantį, kad jos užsiėmė įvairia civiliniuose ieškiniuose nurodyta neteisėta ir pažeidimą sudarančia veikla
ir kad patirta žala yra tiesioginė tokio pobūdžio ieškinio pareiškimo pasekmė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 123 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai rėmėsi išvada, jog
priemonės, kurios nesukelia privalomų teisinių padarinių, kurie galėtų paveikti asmenų interesus, negali būti ieškinio dėl
panaikinimo dalykas.
Tiesa, kaip buvo pažymėta minėto teismo sprendimo 121 punkte, EB 230 ir EB 241 straipsniai bei EB 234 straipsnis įtvirtina
visas teisių gynimo priemones ir procedūras, skirtas užtikrinti institucijų teisės aktų teisėtumo kontrolę, kurios vykdymas
patikėtas Bendrijų teismui (žr. minėtų sprendimo
Les Verts prieš Parlamentą
23 punktą ir sprendimo
Foto-Frost
16 punktą bei 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
Gaston Schul Douane-expediteur
, C‑461/03, Rink. p. I‑10513, 22 punktą).
Vis dėlto reikia nurodyti ir tai, kad nors tokių privalomų teisinių padarinių, kurie darytų poveikį ieškovo interesams, reikšmingai
keisdami jo teisinę situaciją, sąlyga turi būti aiškinama atsižvelgiant į veiksmingos teisminės apsaugos principą, toks aiškinimas
negali panaikinti šios sąlygos neperžengdamas šia Sutartimi Bendrijos teismams suteiktos kompetencijos ribų (pagal analogiją,
kiek tai susiję su sąlyga, kad su ieškovu, fiziniu ar juridiniu asmeniu ginčijamas aktas turi būti konkrečiai susijęs, žr.
minėto sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
44 punktą).
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 123 punkte taip pat teisingai nusprendė, kad nors asmenys ir negali pareikšti
ieškinio dėl šių aktų panaikinimo, jų teisė kreiptis į teismą neišnyksta, nes EB 235 straipsnyje ir EB 288 straipsnio antrojoje
pastraipoje numatytas ieškinys dėl deliktinės atsakomybės tebėra galimas, jei dėl tokių veiksmų gali kilti Bendrijos atsakomybė.
Toks ieškinys nepatenka į Bendrijos aktų, turinčių privalomų teisinių padarinių, kurie daro poveikį ieškovo interesams, galiojimo
kontrolės sistemą, tačiau jis yra galimas, jei dėl neteisėtų institucijos veiksmų šalis patyrė žalos.
Be to, tai, kad ieškovės gali neturėti galimybės įrodyti Bendrijos institucijų neteisėtų veiksmų, tariamai patirtos žalos
ar priežastinio šių veiksmų ir šios žalos ryšio, nereiškia, kad iš jų atimama teisė į veiksmingą teisminę apsaugą.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad trečią apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ketvirto apeliacinio skundo pagrindo, paremto klaidingu Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su galimybe ginčyti akivaizdžiai
neteisėtus aktus, taikymu ir aiškinimu
Šalių argumentai
Ieškovės pabrėžia, kad nei jokia Sutarties nuostata, nei joks antrinės teisės aktas nesuteikia Bendrijai teisės pradėti teismo
procesus už Bendrijos teisės sistemos ribų ir neleidžia Komisijai priimti vykdymo aktų muitų ir PVM surinkimo srityje. Šiuo
klausimu ieškovės pažymi, kad EB 211 straipsnis nėra bendro pobūdžio teisę suteikianti nuostata, dėl kurios EB 7 straipsnis
prarastų prasmę. Kadangi ginčijami sprendimai yra akivaizdžiai neteisėti, remdamasis minėtu sprendimu
IBM prieš Komisiją
, Pirmosios instancijos teismas turėjo ieškinius dėl panaikinimo pripažinti priimtinus.
Kiek tai susiję su minėta nutartimi
FNAB ir kt. prieš Tarybą
, kuria Pirmosios instancijos teismas rėmėsi skundžiamo sprendimo 87 ir 88 punktuose, ieškovės teigia, kad šios nutarties
40 punkte kalbėdamas apie „aiškiai Sutartyje nustatytus priimtinumo kriterijus“ Teisingumo Teismas turėjo omenyje EB 230 straipsnio
ketvirtojoje pastraipoje paminėtas tiesioginės ir konkrečios sąsajos sąlygas, neatsižvelgiant į klausimą, ar ypatingomis aplinkybėmis
aktai, kurie net iš pirmo žvilgsnio atrodo esantys neteisėti, galėtų būti ieškinio dėl panaikinimo dalykas.
Bet kuriuo atveju ieškovės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė, pavyzdžiui, minėtuose 1990 m. spalio
9 d. Sprendime
Prancūzija prieš Komisiją
bei 1993 m. birželio 16 d. Sprendime
Prancūzija prieš Komisiją
(C‑325/91, Rink. p. I‑3283) suformuluotą teismo praktiką ir, klausimo dėl priimtinumo neprijungdamas prie bylos esmės, padarė esminio
procedūrinio reikalavimo pažeidimą.
Komisijos nuomone, pirma, šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes pateikti argumentai tik pakartoja tuos, kuriais
buvo remtasi pirmojoje instancijoje.
Antra, ji pažymi, kad Pirmosios instancijos teisme šalys, kurios turi teisę pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį ir kurių
institucinė kompetencija yra tiesiogiai susijusi su tuo, kad Komisija vienašališkai išreiškė savo poziciją dėl savo kompetencijos,
aiškiai patvirtino Komisijos teisę priimti ginčijamus sprendimus. Be to, Komisija pati priminė EB 282 straipsniu jai suteiktą
kompetenciją atstovauti Bendrijai, kuris yra bendrojo principo, jog tik Komisija turi teisę atstovauti Bendriją teismuose,
išraiška. Savo atsakyme į
District Court
pateiktą prašymą dėl nepriimtinumo Komisija rėmėsi EB 211 straipsniu bei kitais Sutarties straipsniais. Kadangi Komisija bent
jau
a priori
turėjo atitinkamą kompetenciją, negalima teigti nei to, kad ji yra akivaizdžiai nekompetetinga, nei to, kad ginčijami sprendimai
net iš pirmo žvilgsnio atrodo neteisėti.
Trečia, dėl minėtos nutarties
FNAB ir kt. prieš Tarybą
ir dėl ieškovių argumento, jog Pirmosios instancijos teismas klausimą dėl priimtinumo turėjo prijungti prie bylos esmės,
Komisija nurodo, jog tam, kad galėtų ginčyti sprendimą, asmuo visų pirma turi įrodyti, jog sprendimas sukelia tam tikrus galutinius
teisinius padarinius, o taip nėra šiuo atveju.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma, Komisijos prieštaravimą dėl priimtinumo reikia atmesti dėl tokių pačių motyvų, kokie nurodyti šio sprendimo 49–52 punktuose.
Be to, nesant reikalo pasisakyti klausimu, ar iš minėto sprendimo
IBM prieš Komisiją
išplaukia, kad ypatingomis aplinkybėmis ieškiniai dėl panaikinimo, pareikšti dėl aktų, kurie net iš pirmo žvilgsnio atrodo
neteisėti, turi būti pripažinti priimti, reikia konstatuoti, kad bet kuriuo atveju šioje byloje akivaizdžiai nagrinėjama ne
tokia situacija.
Iš tikrųjų šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad EB 211 straipsnis numato, jog Komisija užtikrina, kad būtų taikomos Sutarties
nuostatos ir jomis vadovaujantis priimtos priemonės, kad pagal EB 281 straipsnį Bendrija yra juridinis asmuo ir kad EB 282 straipsnis,
nors, kaip rodo jo tekstas, ir apsiribojantis valstybėmis narėmis, yra bendrojo principo, jog Bendrija yra juridinis asmuo,
tuo tikslu atstovaujama Komisijos, išraiška.
Dėl kaltinimo, jog Pirmosios instancijos teismas prieštaravimo dėl priimtinumo klausimo nagrinėjimą turėjo prijungti prie
bylos esmės nagrinėjimo, reikia pažymėti, kad, priešingai tam, kas buvo nagrinėta ieškovių nurodytose bylose, Pirmosios instancijos
teisme pareikšto prieštaravimo dėl priimtinumo nagrinėjimas šios bylos atveju nepriklausė nuo su bylos esme susijusių ieškinio
pagrindų, kuriais rėmėsi ieškovės, nagrinėjimo.
Vadinasi, su apeliacinio skundo ketvirtu pagrindu sutikti negalima.

Dėl apeliacinio skundo penkto pagrindo, paremto EB 292 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad nuspręsdamas, jog
District Court
gali išspręsti bet kurį ginčą, susijusį su Komisijos kompetencija pradėti atitinkamus teismo procesus Jungtinėse Valstijose,
Pirmosios instancijos teismas priėmė EB 292 straipsniui ir sutartimis nustatytai sistemai prieštaraujantį sprendimą.
Iš tiesų Bendrijos teisinei sistemai keltų pavojų bet kokia ne Bendrijos sistema, kuri Bendriją ir jos institucijas, šioms
vykdant savo vidaus kompetenciją, saistytų konkrečiu Bendrijos teisės normų aiškinimu (žr., pavyzdžiui, 1991 m. gruodžio 14 d.
Nuomonės 1/91, Rink. p. I‑6079, 41–46 punktus ir 2002 m. balandžio 18 d. Nuomonės 1/00, Rink. p. I‑3493, 45 punktą); taip
būtų tuo atveju, jei
District Court
spręstų klausimą apie Komisijos kompetenciją trečiosiose valstybėse pradėti procesus dėl tariamai nesumokėtų muitų ir PVM
išieškojimo.
Komisija visų pirma primena tai, kad EB 292 straipsnis skirtas valstybėms narėms, o ne Komisijai.
Be to, ji teigia, kad Bendrija Teisingumo Teismo, kaip Bendrijos teisės klausimų arbitro, nebando pakeisti
District Court
. Visi argumentai, susiję su Komisijos įgaliojimais ir kompetencija, kuriuos ieškovės galėtų pateikti
District Court
, pastarojo būtų nagrinėjami taip pat, kaip ir visi kiti išankstiniai klausimai, susiję su Bendrijos jiems pareikštu civiliniu
ieškiniu. Jei siekiant taikyti savo teisinės sistemos taisykles reiktų atsižvelgti į Bendrijos teisę,
District Court
surinktų visą šiuo tikslu reikalingą informaciją.
Dėl jurisdikcijos pasirinkimo pažymėtina, kad tai yra Komisijos strategijos klausimas ir Komisija pasirūpina pareikšti ieškinius
ar įstoti į procesą valstybėje, kurioje buvo vykdoma inkriminuojama veikla, ir kurioje bus vykdomas teismo sprendimas.
District Court
yra teismas, kurio jurisdikcijoje yra įsteigtos keletas atsakovių ir buvo vykdoma neteisėta veikla, ir todėl šis teismas
yra tinkamiausias siekiant veiksmingai įvykdyti norimą sprendimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad, priešingai tam, ką tvirtina ieškovės, Jungtinių Valstijų teismo sprendimas dėl Komisijos kompetencijos
pareikšti ieškinį teisme negali saistyti Bendrijos ir jos institucijų, šioms vykdant savo vidaus kompetenciją, konkrečiu Bendrijos
teisės normų aiškinimu. Iš tiesų, kaip savo išvados 90 punkte pažymėjo generalinė advokatė, toks sprendimas būtų įpareigojantis
tik konkrečiame procese.
Iš to išplaukia, kad apeliacinio skundo penktą pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Kadangi nė vienas iš apeliacinio skundo pagrindų, kuriais rėmėsi ieškovės, nėra pagrįstas, apeliacinį skundą reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi
išlaidas ir apeliantės pralaimėjo bylą, jos turi jas padengti. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalį, taip pat taikomą
apeliacinėse bylose pagal minėtą 118 straipsnį, įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Apeliacinį skundą atmesti.
2.
Priteisti iš R. J. Reynolds Tobacco Holdings, Inc., RJR Acquisition Corp., R. J. Reynolds Tobacco Company, R. J. Reynolds
Tobacco International, Inc. ir Japan Tobacco, Inc. bylinėjimosi išlaidas.
3.
Vokietijos Federacinė Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė,
Portugalijos Respublika, Suomijos Respublika, Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.