CELEX: 62003CJ0215
Laisvas asmenų judėjimas
Valstybių narių piliečių teisė įvažiuoti ir apsigyventi šalyje
Pareiga pateikti asmens tapatybės kortelę arba pasą
Išankstinė teisės apsigyventi pripažinimo sąlyga
Bausmė
Sulaikymo priemonės išsiuntimo tikslais paskyrimas

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių
piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo (OL L 172,
p. 14) 4 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.
2       Šis prašymas pateiktas byloje tarp Prancūzijos piliečio S. Oulane ir
Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie
(Užsieniečių ir integracijos reikalų ministras) dėl jo sulaikymo dėl išsiuntimo, nes S. Oulane nepateikė asmens tapatybės
kortelės arba paso, įrodančių, kad jis yra Bendrijos pilietis.

Teisės aktai
A –
Bendrijos teisės aktai
3       Direktyvos 73/148 4 straipsnio 2 dalis įtvirtina:
„Asmenims, teikiantiems ir gaunantiems paslaugas, teisė apsigyventi suteikiama tokiam laikotarpiui, kuris atitinka teikiamų
paslaugų trukmę.
Jei toks laikotarpis yra ilgesnis negu trys mėnesiai, valstybė narė, kurios teritorijoje yra teikiamos paslaugos, suteikia
teisę gyventi šalyje kaip teisės apsigyventi įrodymą.
Jei toks laikotarpis nėra ilgesnis negu trys mėnesiai, asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso, kurį pateikęs atitinkamas
asmuo atvyko, pakanka, kad pateisintų savo buvimą. Tačiau valstybė narė gali reikalauti, kad atitinkamas asmuo praneštų apie
savo buvimą jos teritorijoje.“
4       Direktyvos 73/148 6 straipsnis numato:
„Valstybė narė leidimui gyventi ar teisei gyventi nereikalauja pareiškėjo pateikti bet kuriuos kitus dokumentus, išskyrus:
a) asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar pasą, kurį pateikęs jis atvyko į valstybės narės teritoriją;
b) įrodymą, kad jis arba ji priklauso 1 ir 4 straipsniuose minėtai asmenų grupei.“

Nacionalinės  teisės aktai
5       2000 m. lapkričio 23 d. Užsieniečių įstatymas (Vreemdelingenwet, Stbl. 2000, Nr. 495, toliau – įstatymas) 50 straipsnyje įtvirtina:
„1. Pareigūnai, atsakingi už sienų apsaugą ir užsieniečių kontrolę, atsižvelgdami į faktus ir aplinkybes, kurios, remiantis
objektyviais kriterijais, pagrįstai leidžia manyti, kad apsigyvenimas yra neteisėtas, arba kovodami su neteisėtu apsigyvenimu
perėjus sienas, turi teisę sulaikyti asmenis tam, kad nustatytų jų tapatybę, pilietybę ir statusą, susijusį su teise apsigyventi
<...>.
2. Jei sulaikytojo asmens tapatybė negali būti nustatyta nedelsiant, jis gali būti nuvežtas į apklausai skirtą vietą. Jis
gali būti laikomas ne ilgiau kaip šešias valandas, neskaičiuojant laikotarpio nuo vidurnakčio iki devintos valandos ryto <...>“
6       Įstatymo 59 straipsnis būtent nustato, kad jei to reikia viešajai tvarkai ar nacionaliniam saugumui užtikrinti, neteisėtai
apsigyvenęs užsienietis gali būti sulaikytas siekiant jį išsiųsti.
7       2000 m. lapkričio 23 d. Nutarimo dėl užsieniečių, įgyvendinančio įstatymą, 8:13 straipsnio 1 dalis (Vreemdelingenbesluit,
Stbl 2000, Nr. 497, toliau – nutarimas) skelbia:
„Bendrijos pilietis nebus išsiųstas tol, kol paaiškės, kad šis asmuo neturi teisės apsigyventi arba kad jo teisė gyventi baigėsi.“
8       Aplinkraščio dėl užsieniečių (Vreemdelingencirculaire 2000, Stcrt. 2000, p. 17) B10/24 punktas numato:
„Užsieniečiui, kuris gyvena Nyderlanduose ir teigia, kad turi teisę naudotis EB sutartyje numatytomis teisėmis, bet nepateikusiam
galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso, suteikiama galimybė pateikti šį dokumentą. Šiam tikslui jam skiriamas pagrįstas
dviejų savaičių terminas.“

Pagrindinė byla
9       2001 m. gruodžio 3 d. S. Oulane sulaikė Nyderlandų valdžios institucijos įtarusios, kad jis šalyje gyvena neteisėtai. Per
apklausą S. Oulane, kuris neturėjo jokio asmens tapatybės dokumento, pareiškė turintis Prancūzijos pilietybę ir jau maždaug
tris mėnesius viešintis Nyderlanduose. Nyderlandų valdžios institucijos jį sulaikė norėdamos išsiųsti, būtent argumentuodamos,
kad yra tikimybė, kad jis vengs išsiuntimo.
10     2001 m. gruodžio 7 d. S. Oulane valdžios institucijoms pateikė Prancūzijos asmens tapatybės kortelę. Tada šios pripažino jį
esant Bendrijos piliečiu ir nebeginčijo jo, kaip turisto, statuso. 2001 m. gruodžio 10 d. Sprendimu
Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie
panaikino jo sulaikymo priemonę.
11     2002 m. liepos 27 d. S. Oulane sulaikė geležinkelio policija
Rotterdam Central
stotyje, prekių tunelyje, į kurį pašaliniams patekti draudžiama. Kadangi su savimi neturėjo jokio tapatybę galinčio įrodyti
dokumento, jis buvo apklaustas ir sulaikytas dėl išsiuntimo. Per apklausą jis teigė esantis Nyderlanduose 18 dienų ir pageidaujantis
grįžti į Prancūziją. Nyderlandų valdžios institucijos pagrįsdamos sulaikymą rėmėsi viešosios tvarkos apsauga, nes buvo galima
manyti, kad suinteresuotasis asmuo bandys vengti išsiuntimo.
12     2002 m. rugpjūčio 2 d. jis buvo išsiųstas į Prancūziją.

Prejudiciniai klausimai
13     S. Oulane ginčija
Rechtbank‘s‑Gravenhage
šių sulaikymo priemonių teisėtumą, taip pat prašo atlyginti žalą.
14     Manydamas, kad šiai bylai išspręsti būtinas Bendrijos teisės išaiškinimas,
Rechtbank‘s‑Gravenhage
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„Dėl pirmos procedūros:
1.      Ar panaikinus vidaus sienų kontrolę, Direktyvos 73/148 <...> 4 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą reikia aiškinti taip,
kad asmens, kuris teigia, jog yra turistas ir kitos valstybės narės pilietis, teisė apsigyventi valstybės narės, kurioje jis
remiasi šia teise, valdžios institucijų gali būti pripažinta tik nuo tada, kai jis pateikia galiojančius asmens tapatybės
kortelę arba pasą?
2.      Jei į pirmąjį klausimą atsakoma teigiamai, ar pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę, ypač atsižvelgiant į nediskriminavimo
ir laisvo paslaugų judėjimo principus, reikia daryti išimtį bei įpareigoti valstybės narės valdžios institucijas suinteresuotajam
asmeniui suteikti galimybę pateikti galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą?
3.      Ar atsakant į antrąjį klausimą svarbu, kad valstybės narės, kurioje suinteresuotasis asmuo pareiškia savo teisę apsigyventi,
nacionalinė teisė nenustato savo piliečiams jokios bendros tapatybės nustatymo pareigos?
4.      Jei į antrąjį klausimą atsakoma teigiamai, ar šiuo metu galiojanti Bendrijos teisė prieš taikant administracinę sankciją kaip
priemonę dėl numanomo neteisėto gyvenimo šalyje įpareigoja valstybę narę laikytis tam tikrų sąlygų dėl suinteresuotajam asmeniui
skirto galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso pateikimo termino?
5.      Ar administracinė sankcija, taikoma ketvirtajame klausime nurodytos priemonės forma, kuri pagal (įstatymo) 59 straipsnį yra
sulaikymas dėl išsiuntimo, prieš pasibaigiant 4 klausime nurodytam terminui laikytina neproporcinga sankcija, pažeidžiančia
laisvą paslaugų judėjimą?
6.      Jei į pirmąjį klausimą atsakoma neigiamai, ar pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę galima kalbėti apie kliūtį laisvam
paslaugų judėjimui, jei asmeniui, kuris teigia, kad yra turistas ir kitos valstybės narės pilietis, per laikotarpį, kol neįrodo
savo teisės apsigyventi pateikdamas galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą, ir tol, kol jis nepateikia šio įrodymo,
yra taikoma priemonė pagal (įstatymo) 59 straipsnį – sulaikymas norint jį išsiųsti dėl viešosios tvarkos interesų, – net paaiškėjus,
kad nėra jokios realios ir rimtos grėsmės viešajai tvarkai?
7.      Jei konstatuojama, kad egzistuoja kliūtis laisvam paslaugų judėjimui (šeštasis klausimas), ar valstybės narės suinteresuotajam
asmeniui nustatytas galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso pateikimo terminas yra svarbus nustatant, ar kliūtis yra
pateisinama?
8.      Jei konstatuojama, kad egzistuoja kliūtis laisvam paslaugų judėjimui (šeštasis klausimas), ar siekiant nustatyti, ar ši kliūtis
yra pateisinama, svarbu, kad valstybė narė vėliau paskiria žalos atlyginimą už laikotarpį, per kurį suinteresuotasis asmuo
buvo sulaikytas ir dar nebuvo įrodęs savo pilietybės pateikdamas galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą, jei šioje
valstybėje narėje tokia praktika įprasta užsieniečių neteisėto sulaikymo atveju?
9.      Tuo atveju, kai valstybė narė nenustatė bendros asmens tapatybės nustatymo pareigos, ar Bendrijos teisė, ypač nediskriminavimo
principas, neleidžia asmeniui, kuris teigia esąs turistas, vidaus kontrolės užsieniečių atžvilgiu taikyti sulaikymą dėl išsiuntimo
pagal (įstatymo) 59 straipsnį tuo laikotarpiu, per kurį šis asmuo neįrodo teisės apsigyventi, pateikdamas galiojančius asmens
tapatybės kortelę arba pasą, ir tol, kol jis nepateiks šio įrodymo?
Dėl antros procedūros:
10.      Ar Bendrijos teisė draudžia tai, kad valstybės narės pilietis nebūtų laikomas piliečiu, kurio teisė apsigyventi yra saugoma
Bendrijos teisės tol, kol jis pats valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, atžvilgiu nepareiškia teisės apsigyventi
kaip paslaugų gavėjas?
11.      Ar laisvo paslaugų judėjimo srityje „paslaugų gavėjo“ sąvoka turi būti aiškinama ta prasme, kad jei asmuo i) ilgą laikotarpį,
netgi ilgesnį kaip šeši mėnesiai, gyvena kitoje valstybėje narėje, ii) šioje valstybėje yra sulaikytas už baudžiamąją veiką,
iii) negali įrodyti nei nuolatinės gyvenamosios vietos, nei laikinosios gyvenamosios vietos ir iv) neturi nei pinigų, nei
bagažo, šio asmens gyvenimas toje kitoje valstybėje narėje yra pakankamas pagrindas daryti prielaidą, kad jis yra turistinių
ar kitų su trumpu apsigyvenimo laikotarpiu susijusių paslaugų gavėjas, pavyzdžiui, nakvynės ar maitinimo?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
15     Prašymą primti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo pirmuoju klausimu iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 73/148
4 straipsnio 2 dalies trečioji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės kitos valstybės narės piliečio, paslaugų
gavėjo, teisės gyventi joje pripažinimas priklauso nuo šio piliečio asmens tapatybės kortelės arba paso pateikimo.
16     Pirmiausia reikia priminti, kad laisvo asmenų judėjimo principas sudaro vieną iš Bendrijos pagrindų. Todėl jam skirtos nuostatos
turi būti aiškinamos plačiai (žr
.
,
inter alia
, 2000 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Yiadom,
C‑357/98, Rink. p. I‑9265, 24 punktą).
17     Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės piliečių teisė įvažiuoti į kitos valstybės narės teritoriją
ir joje gyventi Sutarties siekiamais tikslais yra tiesiogiai suteikta teisė arba tam tikrais atvejais suteikta ją įgyvendinančių
nuostatų (1976 m. balandžio 8 d. Sprendimo
Royer
, 48/75, Rink
.
p. 497, 31 punktas ir 1991 m. kovo 5 d. Sprendimo
Giagounidis,
C‑376/89, Rink
.
p. I‑1069, 12 punktas).
18     Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau pasakyta, leidimo gyventi valstybės narės piliečiui išdavimas turi būti laikomas ne teises
suteikiančiu aktu, bet valstybės narės aktu, skirtu nustatyti konkrečią kitos valstybės narės piliečio padėtį Bendrijos teisės
nuostatų atžvilgiu (žr.,
inter alia
, 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo
Collins
, C‑138/02, Rink. p. I‑0000, 40 punktą).
19     Konkrečiau dėl valstybės narės piliečių, kaip paslaugų gavėjų, gyvenančių kitoje valstybėje narėje, Direktyva 73/148 savo
6 straipsnyje numato, kad priimančioji valstybė išduodama leidimą gyventi gali iškelti sąlygą pateikti dokumentą, kuriuo naudodamiesi
jie atvyko į jos teritoriją. Be to, iš 4 straipsnio 2 dalies trečiosios pastraipos išplaukia, kad jei paslaugos suteikimo
trukmė ne ilgesnė negu trys mėnesiai, asmens tapatybės kortelės arba paso pakanka suinteresuotojo asmens apsigyvenimui pateisinti.
20     2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/38 EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės
laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir naikinanti Direktyvas
64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77),
visiškai nepakeitė šių sąlygų.
21     Iš to darytina išvada, kad valstybė narė turi teisę įpareigoti kitų valstybių narių piliečius, paslaugų gavėjus, kurie nori
gyventi jos teritorijoje, pateikti tapatybės ir pilietybės įrodymus.
22     Kaip teisingai pažymi Komisija, pareiga pateikti galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą, pirma, supaprastina teisės
apsigyventi įrodymą ne tik piliečiams, bet ir nacionalinėms valdžios institucijoms ir, antra, nustato maksimalias teisės apsigyventi
pripažinimo sąlygas, kurias valstybė narė gali nustatyti suinteresuotiesiems asmenims.
23     Vis dėlto tai, kad visais atvejais toks įrodymas įmanomas tik pateikiant galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą,
akivaizdžiai peržengia Direktyvos 73/148 tikslus.
24     Iš tikrųjų galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso pateikimas siekiant įrodyti, kad asmuo – Bendrijos pilietis, yra
administracinis formalumas, kurio vienintelis tikslas – nacionalinių valdžios institucijų teisės, tiesiogiai kylančios iš
asmens padėties, konstatavimas.
25     Jei nepateikęs galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso suinteresuotasis asmuo gali įrodyti savo pilietybę kitais būdais,
priimančioji valstybė narė negali ginčyti jo teisės apsigyventi motyvuodama tik tuo, kad jis nepateikė vieno ar kito aukščiau
minėto dokumento (šiuo klausimu žr. dėl trečiųjų valstybių piliečių 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo
MRAX
, C‑459/99, Rink
.
p. I‑6591, 62 punktą).
26     Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 73/148 4 straipsnio 2 dalies trečioji pastraipa turi būti aiškinama
taip, jog valstybės narės kitos valstybės narės piliečio, paslaugų gavėjo, teisės apsigyventi pripažinimas negali būti sąlygojamas
šio piliečio galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso pateikimu, jeigu jo tapatybė ir jo pilietybė patikimai gali būti
įrodytos kitais būdais.
27     Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrą ir ketvirtą klausimus atsakyti nereikia.

Dėl trečiojo klausimo
28     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo trečiuoju klausimu, kuris lieka svarbus netgi neatsakius į antrąjį
klausimą, iš esmės nori sužinoti, ar Bendrijos teisė draudžia tai, kad valstybių narių piliečiai kitoje valstybėje narėje
savo pilietybei įrodyti būtų įpareigoti pateikti galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą, nors savo piliečiams ši
valstybė nenustato jokios bendros tapatybės nustatymo pareigos.
29     Iš nutarimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad pagal nacionalinių teismų praktiką Nyderlandų teisės
aktai neįtvirtina visuotinės ir bendros tapatybės nustatymo pareigos, bet ribotas apibrėžtiems atvejams numatytas pareigas.
Viena iš šių pareigų yra susijusi su užsieniečių kontrole.
30     Pagal šią teismų praktiką asmuo, kuris kontrolės metu teigia, kad turi Nyderlandų pilietybę, privalo įrodyti savo tapatybės
patikimumą. Be galiojančių asmens tapatybės kortelės, paso ar netgi Nyderlanduose išduoto vairuotojo pažymėjimo pateikimo
tapatybės patikimumą galima patvirtinti patikrinus Nyderlandų vietos valdžios institucijų turimus duomenis. Tačiau jei Europos
Sąjungos pilietis teigia esąs kitos valstybės narės pilietis, bet negali pateikti galiojančių asmens tapatybės kortelės arba
paso, nacionalinės valdžios institucijos iki tol, kol jis pateiks šiuos dokumentus, jį sulaiko.
31     Tokiomis aplinkybėmis, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kitų valstybių narių piliečiai,
gyvenantys Nyderlanduose, Sutarties siekiamais tikslais praktiškai visada turi su savimi nešiotis asmens tapatybės dokumentą,
tačiau šios valstybės narės piliečių atžvilgiu tokia pareiga neegzistuoja.
32     Taigi reikia pabrėžti, kad tokia tvarka parodo akivaizdžiai skirtingą Nyderlandų piliečių ir kitų valstybių narių piliečių
traktuotę. Taip skirtingai traktuoti draudžiama Sutartimi.
33     Iš tikrųjų EB 49 straipsnis laisvo paslaugų judėjimo srityje yra ypatinga vienodo požiūrio principo, numatyto EB 12 straipsnyje,
draudžiančiame diskriminaciją dėl pilietybės, išraiška (žr. 1989 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑3/88, Rink. p. 4035, 8 punktą ir 2003 m. sausio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑388/01, Rink. p. I‑721, 13 punktą).
34     Žinoma, Bendrijos teisė nedraudžia valstybei narei kontroliuoti, ar laikomasi pareigos visada galėti pateikti asmens tapatybės
dokumentą, bet su sąlyga, jog tokią pačią pareigą dėl asmens tapatybės kortelės turi ir jos pačios piliečiai (1989 m. balandžio
27 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją,
321/87, Rink. p. 997, 12 punktas ir 1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją,
C‑24/97, Rink. p. I‑2133, 13 punktas).
35     Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 49 straipsnis draudžia tai, jog valstybių narių piliečiai kitoje valstybėje
narėje savo pilietybei įrodyti būtų įpareigoti pateikti galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą, kai ši valstybė savo
piliečiams nenustato jokios bendros tapatybės nustatymo pareigos, savo tapatybę jiems leisdama įrodyti visais kitais nacionalinės
teisės pripažintais būdais.

Dėl penktojo, šeštojo, septintojo, aštuntojo ir devintojo klausimų
36     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo penktuoju, šeštuoju, septintuoju, aštuntuoju ir devintuoju klausimais
iš esmės siekia sužinoti, ar kitos valstybės narės piliečio sulaikymo dėl išsiuntimo priemonė, taikoma dėl galiojančių asmens
tapatybės kortelės arba paso nepateikimo netgi nesant grėsmės viešajai tvarkai, yra laikoma kliūtimi laisvam paslaugų teikimui,
ir, jei atsakymas būtų teigiamas, ar ši kliūtis gali būti pateisinama.
37     Pirmiausia reikia priminti, kad EB 49 straipsnis, įtvirtinantis laisvo paslaugų teikimo principą, į jį įtraukia paslaugų gavėjų
laisvę be jokių apribojimų vykti į kitą valstybę narę tam, kad ten jiems būtų suteikta paslauga, tad paslaugų gavėjais turi
būti laikomi ir turistai (1999 m. sausio 19 d. Sprendimo
Calfa,
C‑348/96, Rink. p. I‑1, 16 punktas).
38     Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad valstybės narės turi teisę bausti už pareigos pateikti asmens tapatybės kortelę arba
pasą pažeidimą, jei bausmės yra panašios į tas, kurios taikomos už panašius nacionalinius pažeidimus, ir jeigu jos proporcingos
(šiuo klausimu žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Wijsenbeek
, C‑378/97, Rink
.
p. I‑6207, 44 punktą).
39     Taučiau, pirma, Nyderlandai savo piliečiams nenustato jokios bendros tapatybės nustatymo pareigos, savo tapatybę jiems leisdama
įrodyti visais kitais būdais.
40     Antra, laisvės atėmimo arba išsiuntimo priemonės, taikomos vien dėl suinteresuotojo asmens neįvykdytų teisinių formalumų,
susijusių su užsieniečių kontrole, kelia grėsmę pačiai Bendrijos teisės suteiktai teisės apsigyventi esmei ir yra akivaizdžiai
neproporcingos pažeidimo sunkumui (žr. 1980 m. liepos 3 d. Sprendimo
Pieck
, 157/79, Rink. p. 2171, 18 ir 19 punktus, 1989 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Messner
, C‑265/88, Rink. p. I‑4209, 14 punktą ir minėto sprendimo
MRAX
78 punktą).
41     Sulaikymo priemonė gali būti grindžiama tik aiškia leidžiančia nukrypti nuostata, šiuo atveju tai Direktyvos 73/148 8 straipsnis,
kuris leidžia valstybėms narėms nustatyti kitų valstybių narių piliečių teisės apsigyventi apribojimus, jeigu jie yra pateisinami
viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos sumetimais (šiuo klausimu žr. minėto 2003 m. sausio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
19 punktą).
42     Vis dėlto prejudiciniai klausimai užduoti darant prielaidą, kad joks realus ir rimtas pavojus viešajai tvarkai negrėsė. Pats
faktas, kad nebuvo atlikti teisiniai formalumai, susiję su užsieniečių atvykimu, kilnojimusi ir gyvenimu, negali kelti grėsmės
viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui (žr. minėto sprendimo
Royer
47 punktą ir minėto sprendimo
MRAX
79 punktą).
43     Šiuo klausimu reikia pridurti, kad, kaip teisingai pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 103 punkte, visiškai nesvarbu,
jog dėl neteisėto sulaikymo žala gali būti atlyginama
a posteriori.
44     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į šiuos klausimus reikia atsakyti taip, kad kitos valstybės narės piliečio sulaikymo dėl
išsiuntimo priemonė, taikoma dėl galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso nepateikimo netgi nesant grėsmės viešajai
tvarkai, yra laikoma kliūtimi laisvam paslaugų teikimui, todėl pažeidžia EB 49 straipsnį.

Dėl dešimtojo ir vienuoliktojo klausimų
45     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo dešimtuoju ir vienuoliktuoju klausimais iš esmės nori sužinoti,
ar sąvoka „paslaugų gavėjas“ turi būti aiškinama ta prasme, kad gali būti preziumuojama, jog valstybės narės pilietis kitoje
valstybėje narėje yra laikomas turistinių paslaugų gavėju vien dėl gyvenimo pastarosios teritorijoje ilgiau nei šeši mėnesiai,
nors jis negali įrodyti nei nuolatinės, nei laikinosios gyvenamosios vietos ir neturi nei pinigų, nei bagažo.
46     Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad per ieškovo pagrindinėje byloje sulaikymą antrosios procedūros
metu pastarasis nepabrėžė savo, kaip paslaugų gavėjo, t. y. turisto, padėties. Iš tikrųjų jis apsiribojo tuo, kad nacionalinėms
valdžios institucijoms pareiškė esantis Nyderlanduose 18 dienų ir pageidaujantis grįžti į Prancūziją.
47     Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui visapusišką Bendrijos teisės aiškinimą,
kuris būtų naudingas priimti sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsimena savo
pateiktuose klausimuose (žr. 1990 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
SARPP
, C‑241/89, Rink
.
p. I‑4695, 8 punktą ir 2004 rugsėjo 7 d. Sprendimo
Trojani
, C‑456/02, Rink. p. I‑0000, 38 punktą).
48     Atsižvelgiant į šį principą, reikia daryti tokias išvadas.
49     Nors valstybės narės piliečių teisė gyventi kitoje valstybėje narėje tiesiogiai išplaukia iš Sutarties, vis dėlto priimančioji
valstybė narė tam, kad pripažintų šią teisę, gali įpareigoti tuos Bendrijos piliečius įvykdyti atitinkamus administracinius
formalumus.
50     Kai kalbama apie paslaugų gavėjus, Direktyva 73/148 numato praktines šio pripažinimo taisykles.
51     Iš šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies matyti, kad teisė apsigyventi atitinka teikiamų paslaugų trukmę. Jei toks laikotarpis
yra ilgesnis negu trys mėnesiai, valstybė narė, kurios teritorijoje yra teikiamos paslaugos, išduoda leidimą gyventi šalyje
kaip teisės apsigyventi įrodymą. Jei toks laikotarpis nėra ilgesnis negu trys mėnesiai, asmens tapatybės kortelės ar paso,
kurį pateikęs atitinkamas asmuo atvyko, pakanka, kad pateisintų savo buvimą.
52     Be to, pagal Direktyvos 73/148 6 straipsnį išduodama leidimą gyventi valstybė narė iš suinteresuotojo asmens, be vieno iš
minėtų asmens tapatybės dokumentų pateikimo, gali reikalauti tik įrodymo, kad jis „priklauso 1 ir 4 straipsniuose minėtai
asmenų grupei“.
53     Reikia priminti, kad, pirma, asmens tapatybė ir pilietybė gali būti įrodyta kitais būdais (žr. šio sprendimo 25 punktą) ir,
antra, nepatikslinus leistinų įrodymų, kuriais suinteresuotasis asmuo įrodo priklausantis vienai iš Direktyvos 73/148 1 ir
4 straipsniuose nurodytų grupių, formos reikia daryti išvadą, kad tokie įrodymai gali būti pateikti visais tinkamais būdais
(šiuo klausimu žr. 1991 m. vasario 5 d. Sprendimo
Roux
, C‑363/89, Rink
.
p. I‑273, 15 ir 16 punktus).
54     Neatsižvelgiant į klausimus, susijusius su viešąja tvarka, visuomenės saugumu ir visuomenės sveikata, valstybės narės piliečiai,
kaip paslaugų gavėjai, privalo pateikti įrodymus, leidžiančius konstatuoti, kad jų apsigyvenimas yra teisėtas.
55     Tuo atveju, kai valstybės narės pilietis negali įrodyti, kad jis tenkina visas teisės apsigyventi kaip paslaugų gavėjas sąlygas
Direktyvos 73/148 prasme, priimančioji valstybė narė, laikydamasi Bendrijos teisės nustatytų ribų, gali taikyti išsiuntimo
priemones.
56     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į dešimtąjį ir vienuoliktąjį klausimus reikia atsakyti, kad valstybės narės piliečiai,
gyvenantys kitoje valstybėje narėje kaip paslaugų gavėjai, privalo pateikti įrodymus, leidžiančius konstatuoti, kad jų apsigyvenimas
yra teisėtas. Nesant tokių įrodymų, priimančioji valstybė narė, laikydamasi Bendrijos teisės nustatytų ribų, gali taikyti
išsiuntimo priemonę.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
57     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų,
susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo 4 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą reikia aiškinti taip, kad
valstybės narės kitos valstybės narės piliečio, paslaugų gavėjo, teisės apsigyventi pripažinimas negali būti sąlygojamas šio
piliečio galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso pateikimu, jei jo tapatybė ir pilietybė patikimai gali būti įrodytos
kitais būdais.
2.
EB 49 straipsnis draudžia tai, kad valstybių narių piliečiai kitoje valstybėje narėje savo pilietybei įrodyti būtų įpareigoti
pateikti galiojančius asmens tapatybės kortelę arba pasą, kai ši valstybė savo piliečiams nenustato jokios bendros tapatybės
nustatymo pareigos, savo tapatybę jiems leisdama įrodyti visais kitais nacionalinės teisės pripažintais būdais.
3.
Kitos valstybės narės piliečio sulaikymo dėl išsiuntimo priemonė, taikoma dėl galiojančių asmens tapatybės kortelės arba paso
nepateikimo netgi nesant grėsmės viešajai tvarkai, yra laikoma kliūtimi laisvam paslaugų teikimui, todėl pažeidžia EB 49 straipsnį.
4.
Valstybės narės piliečiai, gyvenantys kitoje valstybėje narėje kaip paslaugų gavėjai, privalo pateikti įrodymus, leidžiančius
konstatuoti, kad jų apsigyvenimas yra teisėtas. Nesant tokių įrodymų, priimančioji valstybė narė, laikydamasi Bendrijos teisės
nustatytų ribų, gali taikyti išsiuntimo priemonę.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.