CELEX: 62008CJ0204
Nařízení (ES) č. 44/2001
Článek 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka
Nařízení (ES) č. 261/2004
Článek 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 písm. a)
Montrealská úmluva
Článek 33 odst. 1
Letecká doprava
Návrhy na náhradu škody cestujícím směřující vůči leteckým společnostem v případě zrušení letů
Místo poskytování služeb
Soudní příslušnost v případě letecké přepravy z jednoho členského státu do jiného členského státu leteckou společností usazenou ve třetím členském státě

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2001, L 12, s. 1
; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi P. Rehderem a společností Air Baltic Corporation (dále jen „Air Baltic“), který vznikl v důsledku zrušení letu z Mnichova (Německo) do Vilniusu (Litva), jejž si P. Rehder u této společnosti zarezervoval.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
Nařízení č. 44/2001 vstoupilo v platnost dne 1. března 2002 a podle svého čl. 68 odst. 1 nahrazuje úmluvu ze dne 27. září 1968 týkající se příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, ve znění pozdějších předpisů (
Úř. věst. 1998, C 27, s. 1
, dále jen „Bruselská úmluva“).
První bod odůvodnění tohoto nařízení uvádí, že „[S]polečenství si stanovilo cíl udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob. Za účelem postupného vytvoření takového prostoru by Společenství mělo schválit mimo jiné i nástroje týkající se soudní spolupráce v civilních věcech, které jsou nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu“.
Podle druhé věty druhého bodu odůvodnění nařízení č. 44/2001„[j]e třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je [uvedené] nařízení závazné“.
První věta jedenáctého bodu odůvodnění uvádí, že „[p]ravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska“.
Dvanáctý bod odůvodnění téhož nařízení uvádí, že „[k]romě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti“.
Pravidla týkající se příslušnosti stanovená nařízením č. 44/2001 jsou obsahem kapitoly II tohoto nařízení, kterou tvoří články 2 až 31.
Článek 2 odst. 1 téhož nařízení, který je součástí oddílu 1 uvedené kapitoly, nazvaného „Obecná ustanovení“, stanoví:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
Článek 3 odst. 1 téhož nařízení, který se nachází v témže oddíle 1, stanoví:
„Osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.“
Podle čl. 5 bodu 1 nařízení č. 44/2001, který je uveden v kapitole II oddíle 2 tohoto nařízení, nazvaném „Zvláštní příslušnost“:
„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,
1)
a)
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
b)
pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
—
v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
—
v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány,
c)
nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a).“
Článek 60 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se v případě společností nebo jiných právnických osob nebo sdružení fyzických nebo právnických osob bydlištěm rozumí místo, kde má tato osoba své:
a)
sídlo nebo
b)
ústředí nebo
c)
hlavní provozovnu.“
Článek 71 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
„Tímto nařízením nejsou dotčeny smlouvy, jejichž stranami jsou členské státy a jež upravují příslušnost, uznání nebo výkon rozhodnutí ve zvláště vymezených věcech.“
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (
Úř. věst. L 46, s. 1
; Zvl. vyd. 07/08, s. 10), stanoví zásadu náhrady škody cestujícím v rámci mezinárodní letecké přepravy v případě zrušení letu. Článek 5 tohoto nařízení, nazvaný „Zrušení“, stanoví:
„1.   V případě zrušení letu:
[…]
c)
mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže nejsou o zrušení informováni:
[…]“
Článek 7 odst. 1 téhož nařízení, nazvaný „Právo na náhradu škody“, stanoví:
„Odkazuje-li se na tento článek, obdrží cestující náhradu ve výši:
a)
250 EUR u všech letů o délce nejvýše 1500 kilometrů;
[…]“
Podle článku 12 odst. 1 uvedeného nařízení:
„Toto nařízení se použije, aniž jsou dotčena práva cestujících požadovat další náhrady. Náhrady poskytnuté podle tohoto nařízení mohou být od dalších náhrad odečteny.“
Montrealská dohoda
Úmluva o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu, která byla uzavřena v Montrealu dne 28. května 1999 (dále jen „Montrealská úmluva“), byla podepsána Evropským společenstvím dne 9. prosince 1999 a schválena jeho jménem rozhodnutím Rady 2001/539/ES ze dne 5. dubna 2001 (
Úř. věst. L 194, s. 38
; Zvl. vyd. 07/05, s. 491) a vstoupila pro Společenství v platnost dne 28. června 2004. Článek 19 této úmluvy, nazvaný „Zpoždění“, stanoví:
„Dopravce odpovídá za škody způsobené zpožděním při letecké dopravě cestujících, zavazadel nebo nákladu. […]“
Článek 33 odst. 1 Montrealské úmluvy, nazvaný „Příslušný soud“, zní následovně:
„Žalobu o náhradu škody musí žalobce podat podle svého uvážení na území jednoho ze smluvních států buď u soudu v místě bydliště nebo sídla dopravce, nebo v místě jeho hlavní provozovny, nebo v místě provozovny, kde byla uzavřena přepravní smlouva, anebo u soudu v místě určení dodávky.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Peter Rehder, bytem v Mnichově, si u společnosti Air Baltic, jež má sídlo v Rize (Lotyšsko), zarezervoval let z Mnichova do Vilniusu. Vzdálenost mezi Mnichovem a Vilniusem je necelých 1500 kilometrů. Přibližně 30 minut před plánovaným odletem z Mnichova byli cestující informováni o zrušení letu. Po provedení změny rezervace společností Air Baltic cestoval žalobce přes Kodaň do Vilniusu, kam dorazil více než 6 hodin po plánovaném čase příletu původně zarezervovaného letu.
Návrhem podaným u Amtsgericht Erding, v jehož obvodě se nachází mnichovské letiště, se P. Rehder domáhal, aby byla společnosti Air Baltic uložena povinnost k náhradě škody ve výši 250 eur na základě čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 písm. a) nařízení č. 261/2004. Vzhledem k tomu, že služby letecké přepravy jsou poskytovány v místě odletu letadla, což znamená, že místem plnění smluvního závazku ve smyslu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001 je letiště odletu, tj. v daném případě letiště v Mnichově, Amtsgericht Erding se prohlásil za příslušný k rozhodování o návrhu P. Rehdera na náhradu škody.
Oberlandesgericht München na základě odvolání podaného společností Air Baltic rozhodnutí soudu prvního stupně zrušil, neboť měl za to, že služby letecké přepravy jsou poskytovány v místě sídla společnosti, která let zajišťuje. Peter Rehder proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podal opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof.
Předkládající soud poukazuje na to, že otázka, zda je Amtsgericht Erding příslušný, závisí v projednávané věci na výkladu čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001. Pokud jde o první odrážku téhož ustanovení, předkládající soud uvádí, že pokud jde o prodej zboží, Soudní dvůr nejprve rozhodl, že toto pravidlo o zvláštní příslušnosti ve smluvních věcech stanoví místo dodání jako samostatné určující hledisko, které má být použito na všechny nároky z téže smlouvy o prodeji zboží, a nikoliv pouze na nároky ze samotného závazku dodání (rozsudek ze dne 3. května 2007, Color Drack, C-386/05, Sb. rozh. s. I-3699, bod 26). Soudní dvůr podle předkládajícího soudu dále rozhodl, že uvedené pravidlo se použije rovněž v případě více míst dodání zboží a že je v tomto případě místem plnění třeba rozumět místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem, přičemž nejužší vztah je zpravidla v místě hlavního dodání, které musí být stanoveno v závislosti na ekonomických kritériích (výše uvedený rozsudek Color Drack, bod 40). Předkládající soud dále uvádí, že Soudní dvůr dospěl k závěru, že nelze-li stanovit místo hlavního dodání, má každé z míst dodání dostatečně úzký vztah s věcnými prvky sporu a že v takovém případě může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby (výše uvedený rozsudek Color Drack, bod 42).
Bundesgerichtshof však zdůrazňuje, že Soudní dvůr v bodě 16 výše uvedeného rozsudku Color Drack krom jiného výslovně uvedl, že se jeho úvahy omezily pouze na případ více míst dodání v jednom členském státě a nepředjímaly odpověď v případě více míst dodání v několika členských státech.
Bundesgerichtshof se tudíž táže, zda s ohledem na cíle nařízení č. 44/2001, podle nichž je třeba sjednotit pravidla příslušnosti a učinit je předvídatelnými, jakož i určit jednotné místo plnění, které je v zásadě místem, v němž je nejužší vztah mezi sporem a příslušným soudem, nelze stejným způsobem vykládat i čl. 5 bod 1 písm. b) druhou odrážku nařízení č. 44/2001, a tedy do jednoho místa plnění soustředit v zásadě soudní příslušnost pro spory týkající se smluvních plnění vyplývajících ze smluv o mezinárodní letecké přepravě, a to navzdory skutečnosti, že v rámci takové smlouvy nelze bez obtíží jednoznačně určit místo, kde jsou služby především poskytovány.
Vzhledem k těmto úvahám se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení [č. 44/2001] vykládán v tom smyslu, že i při letech z jednoho členského státu Společenství do jiného členského státu je nutno předpokládat jednotné místo plnění veškerých smluvních závazků v místě hlavního plnění určeném podle hospodářských kritérií?
2)
Je-li třeba určit jednotné místo plnění: jaká kritéria jsou rozhodující pro jeho určení; bude jednotné místo plnění určováno zejména místem odletu, nebo místem příletu?“
K předběžným otázkám
Ještě před přikročením k samotnému přezkumu otázek položených předkládajícím soudem je třeba v úvodu podotknout, že v některých z vyjádření předložených Soudnímu dvoru byla nastolena otázka, zda lze v situaci, jakou je situace v původním řízení, použít pro účely určení příslušného soudu článek 33 Montrealské úmluvy.
V tomto ohledu je třeba uvést, že nárok, jehož se žalobce v původním řízení v projednávané věci domáhá, který vychází z článku 7 nařízení č. 261/2004, představuje nárok na paušální a jednotnou náhradu pro cestujícího v důsleku zrušení letu, tedy nárok, který je nezávislý na náhradě škody v rámci článku 19 Montrealské úmluvy (viz rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C-344/04, Sb. rozh. s. I-403, body 43 až 46). Nároky založené na dotčených ustanoveních nařízení č. 261/2004 a nároky založené na Montrealské úmluvě se tak řídí dvěma odlišnými právními rámci.
Z toho vyplývá, že vzhledem k tomu, že byl návrh ve věci v původním řízení podán pouze na základě nařízení č. 261/2004, bude tedy přezkoumán na základě nařízení č. 44/2001.
Podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je upřesnit, jakým způsobem je třeba v kontextu návrhu na náhradu škody založeného na nařízení č. 261/2004 vykládat slovní spojení „místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány“ obsažené v čl. 5 bodě 1 písm. b) druhé odrážce nařízení č. 44/2001 v případě letecké dopravy osob z jednoho členského státu do druhého členského státu.
Ve skutečnosti byl Soudní dvůr těmito otázkami dotázán, zda je v případě takového poskytování služeb, které je předmětem původního řízení, třeba uvedené pojmy vykládat stejným způsobem, jakým Soudní dvůr ve svém výše uvedeném rozsudku Color Drack vykládal první odrážku uvedeného ustanovení v případě více míst dodání zboží v témže členském státě.
V bodě 18 výše uvedeného rozsudku Color Drack Soudní dvůr pro účely odpovědi na položené otázky vycházel z geneze cílů a systému nařízení č. 44/2001.
Soudní dvůr nejprve připomněl, že pravidlo o zvláštní příslušnosti ve smluvních věcech stanovené v čl. 5 bodě 1 nařízení č. 44/2001, které pravidlo o příslušnosti doplňuje o zásadu založenou na místě bydliště nebo sídla žalovaného, odpovídá cíli, kterým je blízkost, a že je odůvodněno existencí určujícího hlediska, které úzce spojuje smlouvu a soud, který má o sporu rozhodnout (výše uvedený rozsudek Color Drack, bod 22).
Soudní dvůr dále uvedl, že pokud jde o místo plnění závazku vyplývajícího ze smluv o prodeji zboží, nařízení č. 44/2001 ve svém čl. 5 bodě 1 písm. b) první odrážce toto kritérium vztahu definuje samostatně v zájmu posílení cílů, jimiž jsou sjednocení pravidel o soudní příslušnosti a předvídatelnost. V takových případech je tak místo dodání stanoveno jako samostatné určující hledisko, které má být použito na všechny nároky z téže smlouvy o prodeji (výše uvedený rozsudek Color Drack, body 24 a 26).
Ve světle cílů blízkosti a předvídatelnosti Soudní dvůr rozhodl, že pravidlo uvedené v čl. 5 bodě 1 písm. b) první odrážce nařízení č. 44/2001 je použitelné i v případě více míst dodání zboží v témže členském státě, přičemž se rozumí, že k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy musí být příslušný jediný soud (výše uvedený rozsudek Color Drack, body 36 a 38).
Soudní dvůr měl v takovémto případě více míst dodání zboží v témže členském státě dále za to, že místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou a příslušným soudem, je v místě hlavního dodání, které musí být stanoveno v závislosti na ekonomických kritériích, a že nelze-li stanovit místo hlavního dodání, má každé z míst dodání dostatečně úzký vztah s věcnými prvky sporu, takže žalobce v takovém případě může žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby (výše uvedený rozsudek Color Drack, body 40 a 42).
Je třeba zdůraznit, že úvahy, ze kterých Soudní dvůr vycházel při výkladu uvedeného v rozsudku Color Drack, platí rovněž, pokud jde o smlouvy o poskytování služeb, a to i případech, že toto poskytování není uskutečňováno v jediném členském státě. Pravidla o zvláštní příslušnosti stanovená nařízením č. 44/2001 v oblasti smluv o prodeji zboží a poskytování služeb totiž mají stejnou genezi, sledují stejný cíl a zaujímají stejné místo v systému stanoveném tímto nařízením.
K cílům úzkého vztahu a předvídatelnosti, které jsou naplňovány prostřednictvím koncentrace soudní příslušnosti do místa poskytování služeb na základě dané smlouvy a prostřednictvím určení jednotné soudní příslušnosti pro veškeré nároky vycházející z této smlouvy, nelze v případě více míst poskytování dotčených služeb v několika členských státech přistupovat odlišně. Takovéto rozlišování – nehledě na to, že pro něj neexistuje opora v ustanovení nařízení č. 44/2001– by totiž bylo v rozporu s cílem, který předcházel přijetí tohoto nařízení, které, sjednocením pravidel pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech, přispívá k rozvoji prostoru svobody, bezpečnosti a práva, jakož i k řádnému fungování vnitřního trhu uvnitř Společenství (viz první a druhý bod odůvodnění nařízení č. 44/2001).
V důsledku toho v případě více míst poskytování služeb v několika členských státech je třeba rovněž najít místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi dotčenou smlouvou a příslušným soudem, zejména místo, kde podle této smlouvy musí docházet k hlavnímu poskytování služeb.
V tomto ohledu je třeba úvodem konstatovat, že, jak uvedl předkládající soud, místo sídla nebo hlavní provozovny dotčené letecké společnosti nepředstavuje nezbytnou úzkou vazbu se smlouvou. Operace a činnosti vykonávané z tohoto místa, jako je zejména poskytnutí letadla nebo vhodné posádky, totiž představují s ohledem na plnění smlouvy o letecké přepravě logistické a přípravné činnosti, a nikoli služby, jejichž poskytování souvisí s obsahem smlouvy. Totéž platí pro místo uzavření smlouvy o letecké přepravě a místo doručení letenky.
Službami, jejichž poskytování odpovídá plnění závazků vyplývajících ze smlouvy o letecké přepravě osob, jsou totiž registrace, jakož i nástup cestujících a jejich přijetí na palubě v místě odletu sjednaném v příslušné smlouvě o přepravě, odlet letadla ve stanovenou hodinu, přeprava cestujících a jejich zavazedel z místa odletu do místa příletu, zaopatření cestujících během letu a nakonec jejich bezpečný výstup v místě přistání a v hodinu sjednanou v této smlouvě. Z tohoto hlediska nemají dostatečnou vazbu s hlavními službami vyplývajícími z uvedené smlouvy ani případná mezipřistání letadla.
Jedinými místy, která mají přímou vazbu s uvedenými službami poskytovanými v rámci plnění závazků souvisejících s předmětem smlouvy, jsou přitom místa odletu a příletu letadla, přičemž pojmy „místo odletu a příletu“ musejí být chápány jakožto místa sjednaná v příslušné smlouvě o přepravě uzavřené s jedinou leteckou společností, která je skutečným dopravcem.
K tomu je však třeba uvést, že na rozdíl od dodání zboží do různých míst, která pro účely určení hlavního dodání podle hospodářských kritérií představují odlišné a kvantifikovatelné operace, představuje letecká doprava, již z důvodu své povahy, služby poskytované nedělitelným a jednotným způsobem, a to z místa odletu do místa příletu letadla, takže v takových případech není možné na základě hospodářského kritéria rozlišit určitou část poskytování služby, která by představovala hlavní plnění, jež bylo poskytnuto v konkrétním místě.
Za těchto podmínek musí být jak místo odletu, tak místo příletu letadla ze stejného důvodu považováno za místo hlavního poskytování služeb, které jsou předmětem smlouvy o letecké přepravě.
Každé z obou těchto míst má dostatečně blízkou vazbu ke skutkovým okolnostem sporu, a tudíž zaručuje úzký vztah požadovaný pravidly o zvláštní příslušnosti uvedenými v čl. 5 bodě 1 nařízení č. 44/2001 mezi smlouvou a příslušným soudem. Žadatel o náhradu škody založenou na nařízení č. 261/2004 proto může podle své volby žalovat protistranu u soudu, v jehož obvodě se nachází jedno z míst, na základě čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky nařízení č. 44/2001.
Taková možnost volby přiznaná žalobci, kromě dodržení kritéria úzkého vztahu, splňuje rovněž požadavek předvídatelnosti vzhledem k tomu, že jak žalobci, tak žalovanému umožňuje snadno určit soudy, kterým věc může být předložena. Navíc je tato možnost v souladu s cílem právní jistoty, neboť výběr žalobce je v rámci čl. 5 bodu 1 písm. b) druhé odrážky omezen na dva možné soudy. Je třeba připomenout, že žalobce má nadále k dispozici soud místa bydliště žalovaného stanovený v čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení, tj. v projednávané věci, podle čl. 60 odst. 1 téhož nařízení, soud, v jehož obvodě má dopravce své sídlo, ústřední správu nebo hlavní provozovnu, což je v souladu s článkem 33 Montrealské úmluvy.
Taková možnost volby, ačkoli jde o soudy v odlišných členských státech, je ostatně žalobci rovněž přiznána ustálenou judikaturou Soudního dvora v rámci zvláštní příslušnosti ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti stanovené v čl. 5 bodě 3 Bruselské úmluvy a převzaté rovněž v čl. 5 bodě 3 nařízení č. 44/2001 (viz zejména rozsudky ze dne 30. listopadu 1976, Bier, dit «Mines de potasse d’Alsace», 21/76, Recueil s. 1735, body 24 a 25, jakož i ze dne 10. června 2004, Kronhofer, C-168/02, Sb. rozh. s. I-6009, bod 16 a citovaná judikatura).
Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě letecké dopravy osob z jednoho členského státu do jiného členského státu uskutečňované na základě smlouvy uzavřené s jedinou leteckou společností, která je skutečným dopravcem, je soudem příslušným k rozhodnutí o návrhu na náhradu škody – který se zakládá na této smlouvě o přepravě a nařízení č. 261/2004 – na základě volby žalobce soud, v jehož obvodě se nachází místo odletu nebo místo příletu letadla, která jsou sjednána v uvedené smlouvě.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

Článek 5 bod 1 písm. b) druhá odrážka nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že v případě letecké dopravy osob z jednoho členského státu do jiného členského státu uskutečňované na základě smlouvy uzavřené s jedinou leteckou společností, která je skutečným dopravcem, je soudem příslušným k rozhodnutí o návrhu na náhradu škody – který se zakládá na této smlouvě o přepravě a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 – na základě volby žalobce soud, v jehož obvodě se nachází místo odletu nebo místo příletu letadla, která jsou sjednána v uvedené smlouvě.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.