CELEX: 61986CJ0045
Általános preferenciális vámkedvezmények
Megsemmisítés iránti kereset
Jogalap
A közösségi jogi aktusok indokolásának kötelezettsége

A
Bíróság Hivatalához 1986. február 16‑án benyújtott
keresetlevelével a Bizottság az EGK‑Szerződés 173. cikkének első
bekezdése alapján keresetet indított az 1986. évre a fejlődő országokból
származó egyes ipari termékekre vonatkozóan általános preferenciális
vámok alkalmazásáról szóló, 1985. december 17‑i
3599/85/EGK tanácsi rendelet és az 1986. évre a fejlődő országokból
származó egyes textilipari termékekre vonatkozóan általános
preferenciális vámok alkalmazásáról szóló, 1985. december 17‑i
3600/85/EGK tanácsi rendelet (HL L 352., 1. és
107. o.) megsemmisítése iránt.
A
tényállást, valamint a felek jogalapjait és érveit a tárgyalásra
készített jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban
csak a Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.
A
Tanácsnak a kereset elfogadhatóságára vonatkozó – a Bizottságnak az
eljáráshoz fűződő érdeke vonatkozásában fennálló – kételyeit illetően
elegendő csak azt megállapítani, hogy a Szerződés 173. cikke egyértelmű
különbséget tesz egyrészt a közösségi intézmények és a tagállamok,
másrészt a természetes és jogi személyek kereseti joga között, mivel
ugyanezen cikk első bekezdése lehetővé teszi a Bizottság és minden
tagállam számára, hogy megsemmisítés iránti keresettel vitassa a Tanács
valamennyi rendeletének a jogszerűségét, anélkül, hogy e jog gyakorlása
az eljáráshoz fűződő érdek igazolásától függene. Ennélfogva a kereset
elfogadható.
A
Bizottság keresete alátámasztása céljából két jogalapra hivatkozik,
amelyek szerinte egyetlen kifogásban összefoglalhatóak: a pontos jogi
alap hiánya, amely önmagában a Szerződés 190. cikkének megsértését
jelentené, és a jelen esetben azért is jelenti a Szerződés megsértését,
mert egyhangú szavazási eljáráshoz vezetett a Szerződés 113. cikkében
meghatározott eljárás helyett, amely az egyetlen elfogadható jogi alap a
Bizottság véleménye szerint.
A
Szerződés 190. cikke előírja, hogy „a Tanács vagy a Bizottság által
elfogadott rendeleteknek, irányelveknek és határozatoknak indokolást
kell tartalmazniuk”. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik
(különösen a 158/80. sz. Rewe-ügyben 1981. július 7-én hozott ítéletből
[EBHT 1981., 1805. o.]), hogy az ezen indokolási kötelezettségnek való
megfeleléshez az szükséges, hogy a közösségi jogi aktusok tartalmazzák
az intézmény számára alapul szolgáló ténybeli és jogi elemek kifejtését,
és így a Bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson, valamint a tagállamok
és az érdekeltek megismerhessék azokat a körülményeket, amelyek között a
közösségi intézmények a Szerződést alkalmazták.
Meg
kell tehát vizsgálni, hogy a megtámadott rendeletek megfelelnek-e
ezeknek a követelményeknek.
E
tekintetben a Tanács azzal érvelt, hogy még ha a jogi alap megjelölése
pontatlan is, a rendeletek preambulumbekezdései összességében elegendő
alternatív információt szolgáltatnak a Tanács által követett célokról,
amelyek egyszerre tartoznak a kereskedelempolitika és a fejlesztési
segélyek politikájának területére.
E
tényezők azonban nem elegendőek azon jogi alap meghatározásához, amely
alapján a Tanács eljárt. Ugyanis bár a rendeletek preambulumbekezdései
hivatkoznak a fejlődő országoknak a kedvezményeket nyújtó országok
piacaira történő bejutásának javítására, csupán a közösségi általános
preferenciális rendszer kiigazításról szólnak, amelyek 15 év
tapasztalata alapján szükségesnek bizonyultak. Egyébként a Tanács által a
Bíróság részére szolgáltatott információkból következik, hogy a
„tekintettel a Szerződésre” fordulatot a megfelelő jogalap
kiválasztására vonatkozó vélemények különbözősége miatt fogadták el.
Ennek a fordulatnak éppen az volt a célja, hogy meghatározatlanul hagyja
a kérdéses rendeletek jogalapját.
Igaz,
hogy a Szerződés meghatározott rendelkezésére történő hivatkozás
elmulasztása nem feltétlenül jelent alapvető hiányosságot abban az
esetben, ha egy jogi aktus jogalapja ennek egyéb elemei alapján is
meghatározható. Ilyen kifejezett hivatkozás ugyanakkor elengedhetetlen,
ha ennek hiányában az érdekeltek, valamint a Bíróság bizonytalanságban
maradnak a pontos jogalapot illetően.
A
Bíróság kérdésére válaszolva a Tanács jelezte, hogy a megtámadott
rendeletek elfogadásakor a Szerződés 113. és 235. cikkét egyaránt alapul
vette. A Tanács azzal magyarázta a Bizottság javaslatától való
eltérést, amely egyedül a 113. cikket jelölte meg jogalapnak, hogy
meggyőződése szerint a vitatott rendeletek nemcsak
kereskedelempolitikai, hanem fontos fejlesztéspolitikai célokat is
szolgálnak. E politika megvalósítása túlmutat a Szerződés 113. cikkének
keretein, és a 235. cikk alkalmazását kívánja meg.
Meg
kell jegyezni, hogy a Közösség hatásköri rendszerében valamely jogi
aktus jogalapjának megválasztása nem függhet kizárólag egy intézmény
meggyőződésétől az elérendő célt illetően, hanem bírósági
felülvizsgálatra alkalmas, objektív elemeken kell alapulnia.
Jelen
esetben a megfelelő jogalappal kapcsolatos vita nem tisztán formai,
mivel a Szerződés 113. és 235. cikke eltérő szabályokat tartalmaz a
Tanács döntéshozatalára vonatkozóan, és a jogalap megválasztása ezért a
megtámadott rendeletek tartalmának meghatározására is kihatással
lehetett.
A
235. cikk megfogalmazásából az következik, hogy csak abban az esetben
igazolható egy jogi aktus jogalapjaként e cikk alkalmazása, ha a
Szerződés egyetlen másik rendelkezése sem biztosít a közösségi
intézményeknek e jogi aktus meghozatalára vonatkozó hatáskört.
Meg
kell tehát vizsgálni, hogy jelen esetben a megtámadott rendeletek
elfogadására a Tanácsnak kizárólag a Szerződés 113. cikke alapján volt-e
hatásköre, ahogyan azt a Bizottság állítja.
Az
bizonyos, hogy a vitatott rendeletek által odaítélt preferenciális
vámok a 113. cikk értelmében „vámtarifa-módosítások”. A Tanács mégis
fenntartja, hogy a rendeletek által a fejlesztési segélyek politikája
területén követett célok túlmutatnak a közös kereskedelempolitika
keretein.
Először
is arra kell rámutatni, amint azt a Bíróság már megállapította, hogy a
kereskedelempolitika fogalma ugyanazzal a jelentéssel bír, akár egy
állam, akár a Közösség nemzetközi tevékenységének körében kerül
alkalmazásra (az 1975. november 11-i 1/75. sz. vélemény [EBHT 1975.,
1355. o.]).
A
kereskedelem és a fejlesztés közötti kapcsolat fokozatosan megerősítést
nyert a jelenkori nemzetközi közösségben; elismerésre került az
Egyesült Nemzetek keretein belül, többek között az ENSZ Kereskedelmi és
Fejlesztési Konferenciájának (UNCTAD) munkája során, valamint a GATT
keretén belül, különösen a „Kereskedelem és fejlesztés” címet viselő IV.
résznek az általános egyezménybe történő beiktatása által.
Ebben
az összefüggésben került kialakításra az a modell, amelyen a vitatott
rendeletek által részben végrehajtott közösségi általános preferenciák
rendszere is alapult. Ez a rendszer a nemzetközi kereskedelmi
kapcsolatokra vonatkozó új felfogás kifejeződése, amely nagy teret enged
a fejlesztési céloknak.
A
közös kereskedelempolitika jellegzetességeinek és eszközeinek a 110. és
az azt követő cikkekben történő meghatározásakor a Szerződés figyelembe
vette a lehetséges fejleményeket. Így a 110. cikk a
kereskedelempolitika céljai között említi a „világkereskedelem
harmonikus fejlődéséhez” való hozzájárulást, amely feltételezi, hogy ez a
politika igazodik a nemzetközi közösség felfogásainak lehetséges
változásaihoz. Hasonlóképpen a 113–116. cikk nemcsak az intézmények jogi
aktusait, valamint egyezményeknek harmadik országokkal történő
megkötését említi, hanem „gazdasági jellegű nemzetközi szervezetek”
keretein belül történő közös fellépést is, mely kifejezés kellően tág
ahhoz, hogy lefedje azon nemzetközi szervezeteket is, amelyek a
kereskedelemre vonatkozó kérdésekkel a fejlesztési politika szempontjait
is figyelembe véve foglalkozhatnak.
A
Bíróság már korábban elismerte, hogy a fejlesztési kérdésekkel való
összefüggés nem von ki egy jogi aktust a Szerződés által meghatározott
kereskedelempolitika területéről. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a közös
kereskedelempolitikát már nem lehetne megfelelően folytatni, ha a
Közösség nem rendelkezne olyan cselekvési eszközökkel is, amelyek
túlmutatnak a kizárólag a hagyományos külkereskedelmi tevékenységeket
befolyásoló eszközökön. Az így értelmezett „kereskedelempolitika”
fokozatosan jelentőségét veszíti (az 1979. október 4-i 1/78. sz.
vélemény [EBHT 1979., 2871. o.]).
Ebből
következik, hogy a vitatott rendeletek olyan jogi aktusok, amelyek a
közös kereskedelempolitika területére tartoznak, és a Tanács – mivel a
113. cikk alapján rendelkezett hatáskörrel ezek elfogadására – nem volt
jogosult azokat a 235. cikkre alapozni.
Az
előzőekből következik, hogy egyrészt a megtámadott rendeletek nem
tesznek eleget a Szerződés 190. cikke indokolásra vonatkozó
követelményeinek, másrészt azokat nem a megfelelő jogalap alapján
fogadták el. Ezért azokat meg kell semmisíteni.
Figyelembe
véve azonban a jelen eset körülményeit és a jogbiztonság
követelményeit, a Szerződés 174. cikkének (2) bekezdése értelmében a
megsemmisített rendeletek joghatásai fennmaradnak.

A költségekről
Az
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a
pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére. Mivel a Tanács
pervesztes lett, a költségek viselésére kell kötelezni.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a következőképpen határozott:
1)
Az
1986. évre a fejlődő országokból származó egyes ipari termékekre
vonatkozóan általános preferenciális vámok alkalmazásáról szóló, 1985.
december 17-i 3599/85/EGK tanácsi rendeletet és az 1986. évre a
fejlődő országokból származó egyes textilipari termékekre vonatkozóan
általános preferenciális vámok alkalmazásáról szóló,
1985. december 17‑i 3600/85/EGK tanácsi rendeletet
(HL L 352., 1. és 107. o.) megsemmisíti.
2)
A megsemmisített rendeletek joghatásai fennmaradnak.
3)
A Tanácsot kötelezi a költségek viselésére.
Mackenzie Stuart
Galmot      Kakouris
O’Higgins
Schockweiler      Bosco
Koopmans
Everling      Bahlmann
Joliet

Rodríguez Iglesias
Kihirdetve Luxembourgban, az 1987. március 26‑i nyilvános ülésen.
P. Heim

J. Mackenzie Stuart
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.