CELEX: 62004CJ0290
EEK līguma 59. pants (vēlāk
EK līguma 59. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
EKL 49. pants) un EEK līguma 60. pants (vēlāk
EK līguma 60. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
EKL 50. pants)
Nodokļu tiesību akti
Ienākuma nodoklis
Pakalpojumi, ko sniedzis nerezidents mākslas pasākumu ietvaros
Princips par nodokļa ieturēšanu ienākuma gūšanas vietā
Pakalpojumu sniedzējs, kuram nav dalībvalsts pilsonības

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EEK līguma 59. pantu (vēlāk – EK līguma 59. pants, jaunajā redakcijā
pēc grozījumiem – EKL 49. pants) un EEK līguma 60. pantu (vēlāk – EK līguma 60. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem –
EKL 50. pants).
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
FKP Scorpio Konzertproduktionen GmbH
(turpmāk tekstā – “
Scorpio
”) un
Finanzamt Hamburg‑Eimsbüttel
[Hamburgas–Eimsbitelas Finanšu pārvalde] par ienākuma nodokli, ar kuru minētā sabiedrība Vācijā bija aplikta par 1993. gadu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
EEK līguma 58. pantā (vēlāk – EK līguma 58. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 48. pants) ir noteikts:
“Tiesiskais statuss tām sabiedrībām, kas izveidotas saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese,
galvenā vadība vai galvenā uzņēmējdarbības vieta ir Kopienā, šajā nodaļā ir pielīdzināts to fizisko personu tiesiskajam statusam,
kuras ir dalībvalstu pilsoņi.
[..]”
Šī līguma 59. pantā ir paredzēts:
“Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu
pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.
Padome pēc Komisijas priekšlikuma, pieņemot lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu, šo nodaļu var attiecināt arī uz trešo valstu
pilsoņiem, kas sniedz pakalpojumus un veic uzņēmējdarbību Kopienas dalībvalstīs.”
Minētā līguma 60. pants ir šāds:
“Pakalpojumu uzskata par “pakalpojumu” šā Līguma nozīmē, ja tos parasti sniedz par atlīdzību, ciktāl uz tiem neattiecas noteikumi
par preču, kapitāla un personu brīvu apriti.
Cita starpā pakalpojumi ir:
a)      rūpnieciskas darbības,
b)      komerciālas darbības,
c)      amatnieku darbības,
d)      brīvo profesiju darbības.
Neskarot noteikumus, ko paredz nodaļa par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, persona, kas sniedz pakalpojumus, var uz laiku veikt
darbības valstī, kur sniedz pakalpojumus, saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus šī valsts izvirza pati saviem pilsoņiem.”
EEK līguma 66. panta (vēlāk – EK līguma 66. pants, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 55. pants) teksts ir šāds:
“Šā Līguma 55. līdz 58. pants attiecas uz visiem šajā nodaļā izskatītajiem jautājumiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
Likuma par ienākuma nodokli (
Einkommensteuergesetz
), redakcijā, kas stājās spēkā pēc 1992. gada 25. februāra likuma par nodokļu grozījumiem (
Steueränderungsgesetz
) (
BGBl
. 1992 I, 297. lpp.; turpmāk tekstā – “
EStG
”), kas bija spēkā pamata lietā apskatīto faktu laikā, 1. panta 4. punktā ir noteikts, ka fiziskās personas, kuru dzīvesvieta
vai pastāvīgā uzturēšanās vieta nav Vācijā – ar izņēmumiem, kuri pamata lietā nav piemērojami – daļēji apliek ar ienākuma
nodokli, ja tām ir ienākumi šajā dalībvalstī
EStG
49. panta izpratnē. Saskaņā ar
EStG
49. panta 1. punkta 2. daļas d) apakšpunktu minētajos ienākumos ietilpst arī komerciāla rakstura ienākumi no kultūras, mākslas
vai tiem pielīdzināmiem pakalpojumiem minētajā dalībvalstī neatkarīgi no tā, kas šos ienākumus saņem.

EStG
50.a panta 4. punkta pirmās daļas 1) apakšpunktā ir noteikts, ka attiecībā uz personām, kuras ar nodokli ir apliktas daļēji,
nodokļa no šiem ienākumiem iekasēšana notiek, ieturot to ienākumu gūšanas vietā. Šis nodoklis ir 15 % apmērā no kopējiem ienākumiem.
Saskaņā ar
EStG
50.a panta 4. punkta trešo, piekto un sesto teikumu nav pieļaujams atvilkt profesionālos izdevumus. Ienākumos ietilpst arī
pievienotās vērtības nodoklis par daļēji apliekamā uzņēmēja Vācijā sniegtajiem pakalpojumiem.
Ienākuma nodoklis ir jāsamaksā brīdī, kad atlīdzības summa tiek pārskaitīta kreditoram [pakalpojuma sniedzējam]. Šajā brīdī
šīs atlīdzības summas parādniekam saskaņā ar
EStG
50.a panta 5. punkta pirmo un otro teikumu ir jāietur nodoklis ienākuma gūšanas vietā attiecībā uz daļēji ar nodokli apliekamo
kreditoru, kurš ir nodokļa maksātājs (nodokļa parādnieks).
Minētās atlīdzības summas parādniekam ir jāpārskaita kompetentajai finanšu pārvaldei [
Finanzamt
] par pagājušo trimestri ieturētais nodoklis, un šis pārskaitījums ir jāveic ne vēlāk kā šim trimestrim sekojošā mēneša desmitajā
dienā. Saskaņā ar
EStG
50.a panta 5. punkta trešo un piekto teikumu minētais parādnieks ir atbildīgs par nodokļa ieturēšanu un pārskaitīšanu. Neņemot
vērā izņēmumus, kuri izskatāmajā lietā nav piemērojami, saskaņā ar
EStG
50. panta 5. punktā noteiktā ienākuma nodokļa, kas tiek ieturēts ienākuma gūšanas vietā, pilnīgo samaksu daļēji ar nodokli
aplikto personu ienākuma nodoklis ir uzskatāms par samaksātu brīdī, kad ir notikusi tā ieturēšana ienākuma gūšanas vietā.
Turklāt
EStG
50.d pantā ir paredzēti daži īpaši noteikumi gadījumiem, kad tiek piemērota konvencija par izvairīšanos no dubultas aplikšanas
ar nodokļiem.
Tādējādi
EStG
50.d panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts – ja ienākumi ir apliekami ar nodokli to gūšanas vietā, pamatojoties uz
EStG
50.a pantu, bet nevar tikt aplikti ar nodokli, ņemot vērā šādu konvenciju, noteikumi par ienākuma parādnieka veikto ieturēšanu
ienākuma gūšanas vietā tomēr ir jāpiemēro, neskatoties uz šo konvenciju. Tikai gadījumos, kad
Bundesamt für Finanzen
[Federālā finanšu pārvalde] pēc attiecīga lūguma apstiprina, ka konvencijā par izvairīšanos no dubultas aplikšanas ar nodokļiem
šim mērķim paredzētie nosacījumi ir izpildīti, saskaņā ar
EStG
50.d panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzēto atbrīvojuma procedūru minētajam parādniekam nav jāveic ieturēšana ienākuma
gūšanas vietā. Ja nav
Bundesamt für Finanzen
izsniegta apliecinājuma par atbrīvojumu, atlīdzības parādniekam minētā ieturēšana ir jāveic.
Saskaņā ar
EStG
50.d panta 1. punkta pirmo teikumu atlīdzības kreditors tomēr nezaudē tiesības uz nodokļa atbrīvojumu, kas tam paredzētas
konvencijā par izvairīšanos no dubultas aplikšanas ar nodokļiem. Tieši pretēji, saskaņā ar
EStG
50.d panta 1. punkta otro teikumu ieturētais un pārskaitītais nodoklis pēc attiecīgās personas lūguma ir jāatlīdzina minētajā
konvencijā paredzētajā apmērā.
Saskaņā ar
EStG
50.d panta 1. punkta pēdējo teikumu, ja pret parādnieku ir uzsākta tiesvedība, tādēļ ka tas nav ieturējis nodokli ienākuma
gūšanas vietā, tas šīs tiesvedības ietvaros nevar atsaukties uz tiesībām, kas konvencijā par izvairīšanos no dubultas aplikšanas
ar nodokļiem ir paredzētas atlīdzības kreditoram.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm pamata lietā apskatītie ienākumi no mākslas pakalpojumiem ar nodokli bija apliekami
nevis Vācijā, bet gan Nīderlandē – saskaņā ar 1959. gada 16. jūnijā Vācijas Federatīvās Republikas un Nīderlandes Karalistes
noslēgto konvenciju par izvairīšanos no dubultas aplikšanas ar ienākuma, kapitāla un citiem nodokļiem un citiem nodokļu regulējuma
jautājumiem (
BGBl
. 1960 II, 1782. lpp.; turpmāk tekstā – “Vācijas–Nīderlandes nodokļu konvencija”).
Visbeidzot, salīdzinājumam ir jāapraksta tāda pakalpojumu sniedzēja situācija, kura dzīvesvieta vai pastāvīgā uzturēšanās
vieta ir Vācijā un kurš šajā dalībvalstī līdz ar to ir pilnā apmērā aplikts ar ienākuma nodokli.
Šim pakalpojumu sniedzējam ir vispārīgs pienākums ienākuma nodokļa dzēšanas procedūras ietvaros iesniegt ienākumu deklarāciju.
Tā kā šim pakalpojumu sniedzējam pārskaitītās atlīdzības parādniekam nav jāveic nodokļa ieturējums tā gūšanas vietā, ir izslēgts,
ka viņu varētu saukt pie atbildības par to, ka viņš šo ieturējumu nav veicis. Samaksas parādnieku nevar saukt pie atbildības
arī tādēļ, ka samaksas kreditors ir parādā ienākuma nodokli.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Scorpio
, kuras juridiskā adrese ir Vācijā, ir sabiedrība, kura nodarbojas ar koncertu organizēšanu. 1993. gadā tā noslēdza līgumu
ar fizisku personu, kura veic komercdarbību, izmantojot nosaukumu
Europop
, kas nodeva tās rīcībā mūzikas grupu.
Europop
tolaik darbojās Nīderlandē un Vācijā, tai nebija nedz dzīvesvietas, nedz pastāvīgās uzturēšanās vietas, tā arī neveica tur
uzņēmējdarbību. Iesniedzējtiesa norāda, ka tai nav ziņu par
Europop
pilsonību.
1993. gada pirmajā un trešajā trimestrī
Scorpio Europop
bija pārskaitījusi kopumā DEM 438 600 par šīs grupas sniegtajiem pakalpojumiem.
Scorpio
no šīs summas netika ieturējusi
EStG
50.a panta 4. punkta pirmā teikuma pirmajā punktā paredzēto ienākuma nodokli tā gūšanas vietā, kaut arī
Europop
tai nebija uzrādījusi
EStG
50.d panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzēto atbrīvojuma apliecinājumu.
Uzzinājusi par šiem faktiem, kompetentā finanšu iestāde vērsās pret
Scorpio
un ar 1997. gada 21. marta paziņojumu par nodokļa iekasēšanu pieprasīja samaksāt DEM 70 395,30, kas atbilst nodokļa summai,
kura
Scorpio
no
Europop
pārskaitītās samaksas bija jāietur kā nodoklis ienākuma gūšanas vietā – kas ir 15 % no bruto summas.
Sūdzība, ko
Scorpio
par šo paziņojumu par nodokļa iekasēšanu iesniedza
Finanzamt Hamburg‑Eimsbüttel
, tika noraidīta.
Finanzgericht Hamburg
[Hamburgas Finanšu tiesa], kurā prasītāja pamata lietā vērsās pēc tam, arī neapmierināja prasītājas prasību, jo
Scorpio
neiesniedza
EStG
50.d panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzēto atbrīvojuma apliecinājumu.

Scorpio Bundesfinanzhof
[Federālā Finanšu tiesa] iesniedza kasācijas sūdzību, ar ko tā lūdza atcelt
Finanzgericht
lēmumu, kā arī apstrīdēto paziņojumu par nodokļa iekasēšanu.
Savas prasības atbalstam
Scorpio
, pirmkārt, atsaucas uz to, ka
EStG
50.a panta 4. punkta sestais teikums nav saderīgs ar EK līguma 59. un 60. pantu, jo ar to tiek izslēgta iespēja no ar nodokli
ienākuma gūšanas vietā apliekamās summas atskaitīt profesionālos izdevumus. Tas izrietot no Tiesas 2003. gada 12. jūnija sprieduma
lietā C‑234/01,
Gerritse
(
Recueil
, I‑5933. lpp.).
Otrkārt, ar EK līgumu esot pretrunā arī tas, ka prasītājai kā personai, kuru var saukt pie atbildības saskaņā ar
EStG
50.a panta 5. punkta piekto teikumu,
EStG
50.d panta 1. punkta ceturtais teikums kavē izmantot tiesības uz nodokļa atbrīvojumu, uz kuru atlīdzības kreditoram, šajā
gadījumā –
Europop
, ir tiesības, pamatojoties uz Vācijas–Nīderlandes nodokļu konvenciju.

Bundesfinanzhof
šaubās par to, kā būtu interpretējami EK līguma 59. un 60. pants saistībā ar principu par nodokļa ieturēšanu ienākuma gūšanas
vietā, kā arī ar no tā izrietošās
Finanzamt
celtās prasības par atbildību apjomu. Šī tiesa precizē, ka pamata lietas rezultāts tostarp ir atkarīgs no tā, vai minēto pantu
interpretācija būtu tāda pati, ja
Europop
, sniegdamai pakalpojumus, nebūtu kādas dalībvalsts pilsonības.
Šajos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai EK līguma 59. un 60. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie tiek pārkāpti, ja Vācijā nodibināts parādnieks, kas ir parādā
samaksu citā Eiropas Savienības dalībvalstī (konkrēti – Nīderlandē) dzīvojošam kreditoram, kam ir dalībvalsts pilsonība, tiek
atzīts par atbildīgu saskaņā ar [
EStG
] 1990 50.a panta 5. punkta piekto teikumu, redakcijā, kas bija spēkā 1993. gadā, jo nav ieturējis nodokli ienākumu gūšanas
vietā atbilstoši
EStG
50.a panta 4. punktam, turpretī atlīdzība kreditoram, kas pilnībā pakļauts ienākuma nodoklim Vācijā, (Vācijas pilsonim) nav
pakļauta nekādam nodokļa ieturējumam ienākuma gūšanas vietā, kas paredzēts
EStG
50.a panta 4. punktā, un tādējādi nevar rasties nekāda parādnieka atbildība par neieturēšanu vai nepietiekamu nodokļa ieturēšanu
ienākuma gūšanas vietā?
2)      Vai atbilde uz pirmo jautājumu ir citāda, ja citā Eiropas Savienības dalībvalstī dibinātajam atlīdzības kreditoram pakalpojuma
sniegšanas laikā nav dalībvalsts pilsonības?
3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
a)      Vai EK līguma 59. un 60. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atlīdzības parādniekam, veicot nodokļa ieturējumu saskaņā ar
EStG
50.a panta 4. punktu, ir jāņem vērā citā dalībvalstī dzīvojoša atlīdzības kreditora ar profesionālo darbību saistītie izdevumi,
kas ir ekonomiski saistīti ar tā darbībām Vācijā, par kurām tiek veikta samaksa, samazinot parādnieka nodokli nodokļa ieturēšanas
laikā ienākuma gūšanas vietā, jo Vācijas pilsoņu gadījumā tikai pēc profesionālo izdevumu ieturēšanas paliekošais neto ienākums
tiek aplikts ar ienākuma nodokli?
b)      Vai, lai izvairītos no EK līguma 59. un 60. panta pārkāpuma, ir pietiekami, ja, ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā saskaņā
ar
EStG
50.a panta 4. punktu, tikai ar darbību Vācijā ekonomiski saistītie profesionālie izdevumi, kas dod pamatu prasīt samaksu un
par kuriem citā dalībvalstī dibinātais atlīdzības kreditors ir paziņojis parādniekam, tiek ņemti vērā, ieturot nodokli, un
ja citus profesionālos izdevumus var ņemt vērā vēlākās atmaksas procedūras laikā?
c)      Vai EK līguma 59. un 60. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie tiek pārkāpti, ja atbrīvojums no nodokļa, uz kuru Nīderlandē
dibinātam atlīdzības kreditoram ir tiesības Vācijā saskaņā ar [Vācijas–Nīderlandes] konvenciju, veicot nodokļa ieturējumu
ienākuma gūšanas vietā saskaņā ar
EStG
50.a panta 4. punktu savienojumā ar
EStG
50.d panta 1. punktu, sākotnēji nav ņemts vērā, bet atļauts tikai sekojošajā atbrīvojuma vai atmaksas procedūrā un atlīdzības
parādnieks procesā par tā atbildību nav tiesīgs atsaukties uz atbrīvojumu no nodokļa, turpretī Vācijas pilsoņu no nodokļu
maksāšanas atbrīvotie ienākumi nav pakļauti nodokļu ieturējumam ienākuma gūšanas vietā un tāpēc arī nevar rasties nekāda atbildība
par neieturēšanu vai nepietiekamu nodokļa ieturēšanu ienākuma gūšanas vietā?
d)      Vai atbildes uz trešā jautājuma a)–c) apakšpunktu būtu citādas, ja citā Eiropas Savienības dalībvalstī dibinātais atlīdzības
kreditors savu pakalpojumu sniegšanas laikā nebūtu bijis dalībvalsts pilsonis?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Iesākumā jāatzīst, ka, ņemot vērā, ka pamata lietā apskatāmie fakti radās pirms 1993. gada 1. novembra, kas ir laiks, pirms
stājās spēkā 1992. gada 7. februārī Māstrihtā parakstītais Eiropas Savienības līgums, iesniedzējtiesas lūgtā interpretācija
attiecas uz EEK līguma 59. un 60. pantu.

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem
ir pretējas tādas valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām nodokļa ieturēšana ienākuma gūšanas vietā ir piemērojama to pakalpojumu
sniedzēju atlīdzībai, kuri nav tās dalībvalsts rezidenti, kurā pakalpojumi tiek sniegti, kaut arī tai pat laikā no pakalpojumu
sniedzējiem, kas ir šīs valsts rezidenti, pārskaitītās atlīdzības šāds ieturējums netiek veikts. Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu
izteikt viedokli arī par šādu normu sekām, proti, pakalpojumu saņēmēja atbildību, ja tas nav veicis tam uzdoto nodokļa ieturēšanu
ienākuma gūšanas vietā.
Ar pamata lietā apskatītajiem tiesību aktiem tiek iedibināts atšķirīgs nodokļu režīms atkarībā no tā, vai pakalpojumu sniedzējs
ir dibināts Vācijā vai kādā citā dalībvalstī.
Šajā sakarā vispirms jāpiezīmē, ka, kaut arī tiešie nodokļi kā tādi neietilpst Kopienu kompetencē, tomēr dalībvalstīm ir jāīsteno
sava kompetence, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑279/93
Schumacker
,
Recueil
, I‑225. lpp., 21. punkts).
Tūlīt arī jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar EEK līguma 59. pantu ir aizliegti jebkādi pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojumi, pamatojoties uz to, ka pakalpojumu sniedzējs ir dibināts citā dalībvalstī, nekā tas sniedz pakalpojumus
(1986. gada 4. decembra spriedums lietā 205/84 Komisija/Vācija,
Recueil
, 3755. lpp., 25. punkts, un 1991. gada 26. februāra spriedums lietā C‑180/89 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑709. lpp., 15. punkts).
Visbeidzot, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EEK līguma 59. pantā ir paredzētas tiesības ne tikai pakalpojumu sniedzējam pašam,
bet arī minēto pakalpojumu saņēmējam (skat. it īpaši 1984. gada 31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83
Luisi
un
Carbone
,
Recueil
, 377. lpp.; 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑204/90
Bachmann
,
Recueil
, I‑249. lpp.; 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C‑158/96
Kohll
,
Recueil
, I‑1931. lpp.; 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/97
Ciola
,
Recueil
, I‑2517. lpp., un 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑294/97
Eurowings Luftverkehr
,
Recueil
, I‑7447. lpp.).
Šajā gadījumā, kā to norāda iesniedzējtiesa, pakalpojumu saņēmēja pienākums no pakalpojuma sniedzējam, kas ir citas dalībvalsts
rezidents, pārskaitāmās atlīdzības veikt nodokļa ieturējumu ienākuma gūšanas vietā, kā arī tas, ka minētais pakalpojumu saņēmējs
attiecīgā gadījumā par to ir atbildīgs, var atturēt tādas sabiedrības kā
Scorpio
vērsties pie pakalpojumu sniedzējiem, kas ir citu dalībvalstu rezidenti.
No tā izriet, ka tādas tiesību normas kā pamata prāvā iztirzātās ir šķērslis pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kura aizliegums
principā ir paredzēts EEK līguma 59. un 60. pantā.
Kā pamatoti norādījušas valdības, kas iesniegušas apsvērumus, un kā to dara Komisija, kā arī ģenerāladvokāts savos secinājumos,
šādas tiesību normas tomēr ir pamatojamas ar nepieciešamību nodrošināt ienākuma nodokļa iekasēšanas efektivitāti.
Faktiski ieturēšanas ienākuma gūšanas vietā procedūra un atbildības režīms kā tās garantija ir likumīgs un piemērots līdzeklis,
lai nodrošinātu personas, kas dibināta ārpus attiecīgās valsts, kurā tiek piemēroti nodokļi, ienākumu aplikšanu ar nodokļiem
un lai izvairītos no tā, ka attiecīgie ienākumi netiek aplikti ar nodokļiem nedz pakalpojumu sniedzēja mītnes valstī, nedz
arī valstī, kur pakalpojumi tiek sniegti. Šajā sakarā jāatgādina, ka laikā, kad radās pamata lietā apskatītie fakti, t.i.,
1993. gadā, neviena Kopienu direktīva, nedz arī cits lietas materiālos norādīts tiesību akts neregulēja savstarpējo administratīvo
palīdzību attiecībā uz nodokļa parādu iekasēšanu starp Nīderlandes Karalisti un Vācijas Federatīvo Republiku.
Turklāt nodokļa ieturēšana ienākuma gūšanas vietā ir samērīgs līdzeklis, lai nodrošinātu nodokļa parāda iekasēšanu valstī,
kurā nodoklis tiek uzlikts.
Tāda pati situācija ir attiecībā uz pakalpojumu saņēmēja, kuram ir pienākums veikt šādu ieturējumu, iespējamo atbildību, jo
tas ļauj attiecīgā gadījumā sodīt par ieturējuma ienākuma gūšanas vietā neizdarīšanu. Faktiski, tā kā šī atbildība ir šīs
ienākuma nodokļa iekasēšanas metodes sekas, tā arī samērīgā veidā palīdz nodrošināt iekasēšanas efektivitāti.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretēji:
–        tādi valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem nodokļa ieturēšana ienākuma gūšanas vietā ir piemērojama tādu pakalpojumu sniedzēju
atlīdzībai, kuri nav tās dalībvalsts rezidenti, kurā pakalpojumi tiek sniegti, kaut arī tai pat laikā no pakalpojumu sniedzējiem,
kas ir šīs dalībvalsts rezidenti, pārskaitītās atlīdzības šāds ieturējums netiek veikts;
–        tādi valsts tiesību akti, kuros paredzēta pakalpojumu saņēmēja atbildība gadījumā, ja tas nav veicis tam uzdoto nodokļa ieturēšanu
ienākuma gūšanas vietā.

Par otro jautājumu
Tā kā šis jautājums ir pamatots ar tādu pašu pieņēmumu kā trešā jautājuma d) apakšpunkts, proti, ka atlīdzības kreditors ir
trešās valsts pilsonis, tas ir jāizskata kopā ar iepriekš minēto jautājumu.

Par trešā jautājuma a) apakšpunktu

Bundesfinanzhof
Tiesai būtībā jautā, vai EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretējas tādas valsts tiesību
normas, kurās tiek izslēgts, ka pakalpojumu saņēmējs, pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam pārskaitāmās atlīdzības parādnieks,
ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā, no šī ienākuma atskaita pakalpojumu sniedzējam radušos ar profesionālo darbību saistītos
izdevumus, kas ekonomiski saistīti ar viņa darbību dalībvalstī, kurā sniegts pakalpojums, kaut arī pakalpojumu sniedzējam,
kurš ir šīs valsts rezidents, nodoklis tiek piemērots tikai viņa neto ienākumiem, t.i., ienākumiem pēc ar profesionālo darbību
saistīto izdevumu atskaitīšanas.
Vispirms jāatzīmē, ka Tiesai jau ir ticis lūgts paust viedokli par to, vai EK līguma 59. un 60. pantam nav pretējas tādas
valsts nodokļu tiesību normas, kurās kā vispārīgs noteikums iekļauts, ka, apliekot ar nodokļiem nerezidentus, tiek ņemti vērā
bruto ienākumi, no kuriem nav atskaitīti ar profesionālo darbību saistītie izdevumi, bet attiecībā uz rezidentiem ienākuma
nodoklis tiek piemērots ienākumiem, no kuriem šie ar profesionālo darbību saistītie izdevumi jau ir atskaitīti (iepriekš minētais
spriedums lietā
Gerritse
, 55. punkts).
Iepriekš minētajā spriedumā lietā
Gerritse
Tiesa vispirms atzina, ka pamata prāvā minētie ar profesionālo darbību saistītie izdevumi bija tieši saistīti ar darbību,
par kuru tika saņemti tāda veida ar nodokli apliekamie ienākumi, pamatojoties uz kuriem rezidenti un nerezidenti šajā sakarā
atradās līdzvērtīgā situācijā. Tādēļ uz tai uzdoto prejudiciālo jautājumu tā atbildēja apstiprinoši, atzīdama, ka tāds valsts
nodokļu jomas tiesiskais regulējums, kurā atšķirībā no rezidentiem nerezidentiem tiek liegta iespēja [no apliekamās summas]
atskaitīt ar profesionālo darbību saistītos izdevumus, saskaņā ar EK līguma 59. un 60. pantu ir netieši diskriminējošs pilsonības
dēļ. Tomēr tā nav paudusi viedokli par to, kurā aplikšanas ar nodokli posmā ir atskaitāmi pakalpojumu sniedzējam radušies
ar profesionālo darbību saistītie izdevumi gadījumā, ja iespējami vairāki posmi.
Lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi, “ar profesionālo darbību saistītie izdevumi, kuri ir ekonomiski saistīti”,
iepriekš minētās judikatūras lietā
Gerritse
iedibinātajā izpratnē ir jāsaprot kā izdevumi, kuri ir tieši saistīti ar saimniecisko darbību, par kuru tika saņemti ar nodokli
apliekamie ienākumi.

Bundesfinanzhof
tādēļ vēlas uzzināt, vai EEK līguma 59. un 60. pantam ir pretējas arī tādas nodokļu tiesību normas, kurās tiek izslēgta iespēja
atskaitīt ar profesionālo darbību saistītos izdevumus no apliekamā ienākuma brīdī, kad atlīdzības parādnieks veic nodokļa
ieturējumu ienākuma gūšanas vietā, bet nerezidentam tiek dota iespēja aprēķināt nodokļus no Vācijā gūtā neto ienākuma procedūrā,
kas pēc viņa paša lūguma notiek pēc ieturējuma ienākuma gūšanas vietā procedūras, un atgūt tādējādi iespējamo starpību starp
šo summu un ienākuma gūšanas vietā ieturēto.
Tādēļ attiecībā uz
Bundesfinanzhof
piebildi par to, ka pamata lietā apskatāmo faktu rašanās laikā bija spēkā atmaksas procedūra, saskaņā ar kuru pakalpojumu
sniedzēja–nerezidenta ar profesionālo darbību saistītos izdevumus varēja atskaitīt vēlāk, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas
pastāvīgo judikatūru uzņemošās dalībvalsts tiesiskā regulējuma piemērošana pakalpojumu sniedzējiem var aizliegt, ierobežot
vai padarīt mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanu tiktāl, ciktāl ar to tiek radīti papildu administratīva un saimnieciska
rakstura izdevumi un izmaksas (skat. 2001. gada 15. marta spriedumu lietā C‑165/98
Mazzoleni
un
ISA,
Recueil
, I‑2189. lpp., 24. punkts, un 2001. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑49/98, C‑50/98, no C‑52/98 līdz C‑54/98
un no C‑68/98 līdz C‑71/98
Finalarte
u.c.,
Recueil
, I‑7831. lpp., 30. punkts).
Pamata prāvā apskatītais pienākums uzsākt procedūru par vēlāku minēto izdevumu atlīdzināšanu, kaut arī pakalpojumu sniedzējs–nerezidents
ir informējis atlīdzības parādnieku par šo profesionālo izdevumu, kas tieši saistīti ar tā profesionālo darbību, apmēru, var
kavēt pakalpojumu sniegšanu. Tā kā šāda procedūra izraisa papildu administratīvus un ekonomiskus izdevumus un tā kā tā ir
obligāti piemērojama pakalpojumu sniedzējam, tad minētās nodokļu tiesību normas ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums,
kas principā aizliegts ar EEK līguma 59. un 60. pantu.
Nav ticis izvirzīts neviens arguments pamata lietā minēto valsts tiesību normu pamatojumam – attiecībā uz to, ka ar to tiek
izslēgta iespēja, ka pakalpojumu saņēmējs, pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam pārskaitāmās atlīdzības parādnieks, ieturot
nodokli ienākuma gūšanas vietā, no šī ienākuma var atskaitīt pakalpojumu sniedzējam radušos ar profesionālo darbību tieši
saistītos izdevumus, kas ekonomiski saistīti ar viņa darbību dalībvalstī, kurā sniegts pakalpojums, ja pakalpojumu sniedzējs
tam paziņojis par šiem izdevumiem.
Tādēļ uz trešā jautājuma a) apakšpunktu jāatbild, ka EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretējas
tādas valsts tiesību normas, ar kurām tiek izslēgta iespēja, ka pakalpojumu saņēmējs, pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam
pārskaitāmās atlīdzības parādnieks, ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā, no šī ienākuma atskaita pakalpojumu sniedzējam
radušos ar profesionālo darbību tieši saistītos izdevumus, par kuriem pakalpojumu sniedzējs tam ir paziņojis un kas ir ekonomiski
saistīti ar viņa darbību dalībvalstī, kurā sniegts pakalpojums, kaut arī pakalpojumu sniedzējam, kurš ir šīs valsts rezidents,
nodoklis tiek piemērots tikai viņa neto ienākumiem, t.i., ienākumiem pēc profesionālo izdevumu atskaitīšanas.

Par trešā jautājuma b) apakšpunktu
Ar šo jautājumu, kas saistīts ar iepriekšējo,
Bundesfinanzhof
būtībā jautā, vai EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretējs tāds valsts tiesiskais regulējums,
saskaņā ar kuru, ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā, atskaitīti tiek tikai tie ar profesionālo darbību tieši saistītie
izdevumi, kuri ir ekonomiski saistīti ar pakalpojuma sniegšanas dalībvalstī veiktajām darbībām un par kuriem citā dalībvalstī
dibinātais pakalpojumu sniedzējs ir paziņojis atlīdzības parādniekam, un saskaņā ar kuru citi iespējamie ar profesionālo darbību
saistītie izdevumi var tikt ņemti vērā vēlākā atmaksas procedūrā.
Uz šo jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā iepriekšējā jautājuma sakarā izteiktos apsvērumus un faktu, ka Tiesas rīcībā nav faktu,
kas tai ļautu salīdzināt pakalpojumu sniedzēju–rezidentu un pakalpojumu sniedzēju–nerezidentu situāciju. Ja izdevumi, par
kuriem pakalpojumu sniedzējs ir paziņojis savam parādniekam, ir jāatskaita nodokļa ieturēšanas ienākuma gūšanas vietā procedūras
ietvaros, vai šādā gadījumā EEK līguma 59. un 60. pantam nav pretēji tas, ka vajadzības gadījumā vēlākā atmaksas procedūrā
tiek ņemti vērā izdevumi, kuri iepriekš minētās judikatūras lietā
Gerritse
izpratnē nav tieši saistīti ar saimniecisko darbību, par kuru saņemti ar nodokli apiekamie ienākumi.
Uz trešā jautājuma b) apakšpunktu tādēļ jāatbild, ka EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretējs
tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā, atskaitīti tiek tikai tie ar profesionālo
darbību saistītie izdevumi, kuri ir tieši saistīti ar pakalpojuma sniegšanas dalībvalstī veiktajām darbībām, par kurām saņemts
ar nodokli apliekamais ienākums, un par kuriem citā dalībvalstī dibinātais pakalpojumu sniedzējs ir paziņojis atlīdzības parādniekam,
un saskaņā ar kuru izdevumi, kuri nav tieši saistīti ar minēto saimniecisko darbību, vajadzības gadījumā var tikt ņemti vērā
vēlākā atmaksas procedūrā.

Par trešā jautājuma c) apakšpunktu
Ar šo jautājumu
Bundesfinanzhof
jautā Tiesai, vai EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem ir pretēji tas, ka atbrīvojumu no nodokļa,
uz kuru pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam, kurš ir veicis darbības Vācijā, saskaņā ar Vācijas–Nīderlandes nodokļu konvenciju
ir tiesības, atlīdzības parādnieks var ņemt vērā, veicot nodokļa ieturējumu ienākuma gūšanas vietā vai vēlākā atbrīvojuma
vai atmaksas procedūrā vai arī, pamatojoties uz šā sprieduma 21. punktā minētajiem lietas materiāliem, gadījumā, kad pret
minēto personu ir ierosināta tiesvedība par atbildību, tikai tad, ja kompetentā nodokļu iestāde ir izsniegusi apliecinājumu
par atbrīvojumu, kas apstiprina, ka ir izpildītas konvencijas šajā sakarā izvirzītās prasības.
Iepriekš jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja nepastāv Kopienas vienādošanas vai saskaņošanas pasākumi,
kritēriju noteikšana ienākumu un kapitāla aplikšanai ar nodokļiem, lai, vajadzības gadījumā noslēdzot konvenciju, novērstu
nodokļu dubulto uzlikšanu, ir dalībvalstu kompetencē (skat. 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑307/97
Saint‑Gobain ZN
,
Recueil
, I‑6161. lpp., 57. punkts).
Tomēr attiecībā uz dalībvalstīm tādējādi piešķirtajām pilnvarām aplikt ar nodokļiem tām ir jāievēro Kopienu noteikumi (šajā
sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Saint‑Gobain ZN
, 58. punkts; 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑385/00
De Groot
,
Recueil
, I‑11819. lpp., 94. punkts, un 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑265/04
Bouanich
, Krājums, I‑923. lpp., 50. punkts).
Ja ir ticis atzīts, kā tas norādīts arī šā sprieduma 15. punktā, ka pamata prāvā minētie ienākumi no mākslas pakalpojumiem
saskaņā ar Vācijas–Nīderlandes nodokļu konvenciju ar nodokli nav apliekami Vācijā, bet tikai Nīderlandē, tad ir arī jāatzīst,
kā savu secinājumu 88. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ka pakalpojumu sniedzēja, kurš ir Nīderlandes rezidents, pienākums
kompetentajai Vācijas nodokļu iestādei pieprasīt izsniegt apliecinājumu par atbrīvojumu, lai izvairītos no tā, ka Vācijā ienākumi
tiek aplikti ar nodokli vēlreiz, ir – kā jau norādīts šā sprieduma 44. punktā – pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums
pakalpojumu sniedzējam tādējādi radīto administratīvo apgrūtinājumu dēļ.
Gluži tāpat arī pakalpojumu saņēmēja pienākums minēto apliecinājumu par atbrīvojumu uzrādīt gadījumā, ja pret to ir ierosināta
tiesvedība par atbildību, var būt iemesls tam, ka pēdējais nevērsīsies pie citā dalībvalstī dibināta pakalpojumu sniedzēja.
Faktiski, kā uzskata arī
Scorpio
, atlīdzības parādniekam ir jānodrošina, ka viņa darījumu partneris personīgi uzsāk vai nu atbrīvojuma vai atmaksas procedūru
(un viņam vajadzības gadījumā atdod atmaksas summu) vai arī izsniedz viņam prokūru uzsākt šo procedūru pašam. Pastāv risks,
ka citā dalībvalstī dibināts pakalpojumu sniedzējs varētu nebūt ieinteresēts veikt šīs darbības vai arī ka pēc līgumisko attiecību
izbeigšanās varētu nebūt iespējams ar to sazināties.
Līdz ar to noteikums, ka attiecīgo nodokļu atbrīvojumu
Bundesfinanzhof
norādītajos dažādajos aplikšanas ar nodokli posmos var ņemt vērā, tikai uzrādot kompetentās nodokļu iestādes izdotu apliecinājumu
par atbrīvojumu, kas apstiprina, ka ir izpildīti Vācijas–Nīderlandes nodokļu konvencijā šajā sakarā paredzētie nosacījumi,
ir EEK līguma 59. un 60. pantā noteiktās pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums.
Tomēr šis ierobežojums ir attaisnojams, lai nodrošinātu nodokļa ieturēšanas ienākuma gūšanas vietā procedūras labu funkcionēšanu.
Faktiski, kā tostarp uzsver Beļģijas valdība, kā arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 90. punktā, ir svarīgi, lai atlīdzības
parādnieks no pienākuma ieturēt nodokli ienākuma gūšanas vietā būtu atbrīvots tikai tad, kad tas ir pārliecinājies, ka pakalpojumu
sniedzējs izpilda nosacījumus atbrīvojuma saņemšanai. No atlīdzības parādnieka nevar prasīt, lai tas pēc savas iniciatīvas
katrā konkrētajā gadījumā noskaidrotu, vai attiecīgie ienākumi ir vai nav atbrīvojami no nodokļa saskaņā ar konvenciju par
izvairīšanos no dubultas aplikšanas ar nodokļiem. Visbeidzot, ja atlīdzības parādnieks drīkstētu no ieturēšanas ienākuma gūšanas
vietā pienākuma atbrīvoties vienpusēji, tad gadījumā, ja viņš kļūdītos, būtu apdraudēta nodokļa iekasēšana no atlīdzības kreditora.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešā jautājuma c) apakšpunktu ir jāatbild, ka EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami
tādējādi, ka tiem nav pretējs noteikums, ka atbrīvojumu no nodokļa, uz kuru pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam, kurš ir veicis
darbības Vācijā, ir tiesības saskaņā ar Vācijas–Nīderlandes nodokļu konvenciju, atlīdzības parādnieks var ņemt vērā, veicot
nodokļa ieturējumu ienākuma gūšanas vietā vai vēlākā atbrīvojuma vai atmaksas procedūrā, vai arī gadījumā, kad pret pēdējo
ir ierosināta tiesvedība par atbildību, tikai tad, ja kompetentā nodokļu iestāde ir izsniegusi apliecinājumu par atbrīvojumu,
kas apstiprina, ka minētajā konvencijā šajā sakarā izvirzītās prasības ir izpildītas.

Par otro jautājumu un trešā jautājuma d) apakšpunktu
Ar šiem jautājumiem
Bundesfinanzhof
būtībā vēlas uzzināt, vai EEK līguma 59. pants ir interpretējams tādējādi, ka to var piemērot, ja pakalpojumu saņēmējam,
kas uz šo pantu atsaucas, lai izmantotu savas tiesības uz pakalpojumu sniegšanas brīvību Kopienā, ir dalībvalsts pilsonība,
tas ir dibināts Kopienā un ja viņa darījumu partneris, pakalpojumu sniedzējs, ir dibināts citā Kopienas dalībvalstī, bet tam
ir trešās valsts pilsonība.
Iepriekš ir jāatgādina, ka gan, kā jau tika norādīts šā sprieduma 32. punktā, gan saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EEK līguma
59. pants piešķir tiesības ne tikai pakalpojumu sniedzējam, bet arī šo pakalpojumu saņēmējam.
Ja šajās tiesībās ir ietverta pakalpojumu saņēmēja brīvība vērsties citā dalībvalstī pēc pakalpojuma, netiekot ierobežotam
(iepriekš minētais spriedums lietā
Ciola
, 11. punkts, un 1999. gada 28. oktobra spriedums lietā C‑55/98
Vestergaard
,
Recueil
, I‑7641. lpp., 20. punkts), tad tādā pat veidā no Tiesas judikatūras izriet, ka pakalpojumu saņēmējam ir šīs tiesības pat
tad, ja nedz viņš, nedz arī pakalpojumu sniedzējs Kopienā nepārvietojas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Eurowings Luftverkehr
, 34. punkts; 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑243/01
Gambelli
u.c.,
Recueil
, I‑13031. lpp., 55. un 57. punkts, un 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑36/02
Omega
, Krājums, I‑9609. lpp., 25. punkts).
Šāds ir pamata prāvā apskatītais gadījums. Nav pieņemama Lielbritānijas valdības argumentācija par to, ka
Scorpio
kā pakalpojumu saņēmējam nav tiesību izmantot EEK līguma 59. punktā paredzētās brīvības, jo tas nav vērsies vai mēģinājis
vērsties citā dalībvalstī pēc pamata prāvā minētā pakalpojuma.
Ja no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Scorpio
kā sabiedrībai EEK līguma 58. panta 1. punkta izpratnē, kas pielīdzināta fiziskai personai, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība,
principā ir tiesības saskaņā ar EEK līguma 66. pantu atsaukties uz tam EEK līguma 59. pantā paredzētajām tiesībām, tad ir
jāpārbauda, vai faktam, ka
Europop
ir citā dalībvalstī dibināts pakalpojumu sniedzējs un tas ir trešās valsts pilsonis, nav pretēji tas, ka
Scorpio
var izmantot minētās tiesības.
Šajā sakarā ir jāatzīst, ka EEK līgumā ir paredzēts – tā kā Padome nav izmantojusi minētā līguma 59. panta otrajā daļā paredzēto
iespēju – noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību ir piemērojami tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
–        pakalpojums jāsniedz Kopienā;
–        pakalpojumu sniedzējam ir jābūt dalībvalsts pilsonībai, un tam ir jābūt dibinātam kādā no Kopienas dalībvalstīm.
No tā izriet, ka EEK līgumā nav paredzēts, ka minētos noteikumus savā labā varētu izmantot arī tie pakalpojumu sniedzēji,
kuriem ir trešās valsts pilsonība, pat tad, ja tie būtu dibināti Kopienā un runa būtu par pakalpojumu sniegšanu Kopienas ietvaros.
Līdz ar to uz otro jautājumu un trešā jautājuma d) apakšpunktu ir jāatbild tādējādi, ka EEK līguma 59. pants ir interpretējams
tādējādi, ka to nevar piemērot pakalpojumu sniedzēja, kam ir trešās valsts pilsonība, labā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretēji:
–
tādi valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem nodokļa ieturēšana ienākuma gūšanas vietā ir piemērojama to pakalpojumu sniedzēju
atlīdzībai, kuri nav tās dalībvalsts rezidenti, kurā pakalpojumi tiek sniegti, kaut arī tai pat laikā no pakalpojumu sniedzējiem,
kas ir šīs valsts rezidenti, pārskaitītās atlīdzības šāds ieturējums netiek veikts,
–
tādi valsts tiesību akti, kuros paredzēta pakalpojumu saņēmēja atbildība gadījumā, ja tas nav veicis tam uzdoto nodokļa ieturēšanu
ienākuma gūšanas vietā;
2)
EEK līguma 59. un 60. pants ir interpretējami tādējādi, ka:
–
tiem ir pretēji tādi valsts tiesību akti, ar kuriem tiek izslēgta iespēja, ka pakalpojumu saņēmējs, pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam
pārskaitāmās atlīdzības parādnieks, ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā, no šī ienākuma atskaita pakalpojumu sniedzējam
radušos ar profesionālo darbību saistītos izdevumus, par kuriem pakalpojumu sniedzējs tam ir paziņojis un kas ir tieši saistīti
ar viņa darbību dalībvalstī, kurā sniegts pakalpojums, kaut arī pakalpojumu sniedzējam, kurš ir šīs valsts rezidents, nodoklis
tiek piemērots tikai viņa neto ienākumiem, t.i., ienākumiem pēc ar profesionālo darbību saistīto izdevumu atskaitīšanas,
–
tiem nav pretējs tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ieturot nodokli ienākuma gūšanas vietā, atskaitīti tiek
tikai tie ar profesionālo darbību saistītie izdevumi, kuri ir tieši saistīti ar pakalpojuma sniegšanas dalībvalstī veiktajām
darbībām, par kurām saņemts ar nodokli apliekamais ienākums, un par kuriem citā dalībvalstī dibinātais pakalpojumu sniedzējs
ir paziņojis atlīdzības parādniekam, un saskaņā ar kuru iespējamie izdevumi, kuri nav tieši saistīti ar minēto saimniecisko
darbību, var tikt ņemti vērā vēlākā atmaksas procedūrā,
–
tiem nav pretēji tas, ka atbrīvojumu no nodokļa, uz kuru pakalpojumu sniedzējam–nerezidentam ir tiesības Vācijā saskaņā ar
1959. gada 16. jūnijā starp Vācijas Federatīvo Republiku un Nīderlandes Karalisti noslēgto konvenciju par izvairīšanos no
dubultas aplikšanas ar ienākuma, kapitāla un citiem nodokļiem un citiem nodokļu regulējuma jautājumiem, atlīdzības parādnieks
var ņemt vērā, veicot nodokļa ieturējumu ienākuma gūšanas vietā vai vēlākā atbrīvojuma vai atmaksas procedūrā, vai arī gadījumā,
kad pret pēdējo ir ierosināta tiesvedība par atbildību, tikai tad, ja kompetentā nodokļu iestāde ir izsniegusi apliecinājumu
par atbrīvojumu, kas apstiprina, ka ir izpildītas minētajā konvencijā šajā sakarā izvirzītās prasības;
3)
EEK līguma 59. pants ir interpretējams tādējādi, ka to nevar piemērot pakalpojumu sniedzēja, kam ir trešās valsts pilsonība,
labā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.