CELEX: 62005CJ0193
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Įsisteigimo laisvė
Direktyva 98/5/EB
Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija
Išankstinis priimančiosios valstybės narės kalbų žinių patikrinimas
Draudimas verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla
Pareiga kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, palikusi galioti advokatams, įgijusiems profesinę
kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje ir norintiems įsisteigti Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės teritorijoje pagal savo
buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, kalbų mokėjimo reikalavimą, draudimą užsiimti buveinės suteikimo bendrovėms veikla
ir pareigą kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje,
neįvykdė įsipareigojimų pagal 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/5/EB, skirtą padėti teisininkams
verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36).

Teisinis pagrindas

Direktyva 98/5
Pagal Direktyvos 98/5 2 straipsnio 1 dalį:
„Kiekvienas advokatas turi teisę verstis nuolatine 5 straipsnyje nurodyta veikla bet kurioje kitoje valstybėje narėje pagal
savo buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.“
Direktyvos 98/5 3 straipsnis „Registracija kompetentingoje institucijoje“ nustato:
„1.      Teisininkas, pageidaujantis verstis advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis įgijo savo profesinę kvalifikaciją,
registruojasi tos valstybės kompetentingoje institucijoje.
2.      Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija įregistruoja advokatą jam pateikus pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją
buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje. Ji gali reikalauti, kad buveinės valstybės narės kompetentingos institucijos
pažymėjimas būtų išduotas ne anksčiau kaip prieš tris mėnesius. Apie registraciją ji praneša buveinės valstybės narės kompetentingai
institucijai.
<…>.“ (Pataisytas vertimas)
Direktyvos 98/5 5 straipsnis „Veiklos sritis“ nustato:
„1.      Atsižvelgiant į 2 ir 3 dalis, teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, vykdo
tas pačias profesinės veiklos rūšis kaip teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal atitinkamą priimančiosios valstybės
narės profesinį vardą, ir gali,
inter alia
, teikti konsultacijas savo buveinės valstybės narės teisės, Bendrijos teisės, tarptautinės teisės ir priimančiosios valstybės
narės teisės klausimais. Bet kuriuo atveju jis turi laikytis nacionaliniuose teismuose taikomų procesinių taisyklių.
2.      Valstybės narės, kurios savo teritorijoje tam tikros kategorijos advokatams leidžia rengti dokumentus dėl teisės valdyti mirusių
asmenų turtą suteikimo bei teisės į žemę suteikimo ar perdavimo, kurią kitos valstybės narės suteikia ne advokatams, o kitų
profesijų atstovams, gali nesuteikti teisės verstis šiomis profesinės veiklos rūšimis teisininkams, besiverčiantiems advokato
praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, suteiktą vienoje iš pastarųjų valstybių narių.
3.      Priimančioji valstybė narė gali reikalauti, kad teisininkai, kurie verčiasi advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį
vardą, versdamiesi advokato praktika, susijusia su kliento atstovavimu arba gynyba teismo procese, ir tiek, kiek priimančiosios
valstybės narės teisė palieka teisę tokia veikla verstis teisininkams, besiverčiantiems advokato praktika pagal tos valstybės
profesinį vardą, dirbtų kartu su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje, ir, jei
būtina, būtų atsakingas tai institucijai, arba su „
avoue
“, besiverčiančiu praktika joje.
Nepaisant to, kad būtų užtikrintas sklandus teisingumo sistemos veikimas, valstybės narės gali nustatyti konkrečias kreipimosi
į aukščiausiuosius teismus taisykles, pavyzdžiui, dėl tam tikrą specializaciją turinčių advokatų dalyvavimo.“
Direktyvos 98/5 7 straipsnio „Drausmės bylos“ 2 dalis įtvirtina:
„Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija, prieš iškeldama drausmės bylą teisininkui, besiverčiančiam advokato
praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą, kuo greičiau praneša apie tai buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai,
pateikdama jai visą atitinkamą informaciją.
Pirmoji pastraipa taikoma
mutatis mutandis
, jeigu drausmės bylą kelia buveinės valstybės narės kompetentinga institucija, kuri atitinkamai praneša apie tai priimančiosios
valstybės (-ių) narės (-ių) kompetentingai institucijai.“
Direktyvos 98/5 10 straipsnyje „Vienodų sąlygų taikymas kaip ir priimančiosios valstybės narės advokatui“ nustatyta:
„1.      Teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai ne
trumpiau kaip trejus metus priimančiojoje valstybėje narėje praktikavo tos valstybės teisę, įskaitant Bendrijos teisę, jam
siekiant įgyti priimančiosios valstybės narės advokato profesiją netaikomos (1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos) Direktyvos 89/48/EEB
(dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
1989, p. 16)) 4 straipsnio 1 dalies b punkto sąlygos. „
Efektyvus ir reguliarus praktikavimas
“ – tai faktinis veiklos vykdymas be pertrūkių, išskyrus tuos, kurie susiję su kasdienio gyvenimo įvykiais.
<…>
3.      Teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai
vertėsi advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje ne trumpiau kaip trejus metus, tačiau trumpesnį laikotarpį praktikavo
tos valstybės narės teisę, gali gauti tos valstybės kompetentingos institucijos leidimą įgyti advokato profesiją priimančiojoje
valstybėje narėje ir teisę verstis advokato praktika pagal profesinį vardą, atitinkantį profesiją toje valstybėje narėje,
nereikalaujant laikytis Direktyvos 89/48 <...> 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų sąlygų, pagal toliau nurodytas sąlygas
ir tvarką:
a)      priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija atsižvelgia į efektyvų ir reguliarų vertimąsi profesine veikla minėtą
laikotarpį ir visas priimančiosios valstybės narės teisės srities žinias bei profesinę patirtį, taip pat dalyvavimą paskaitose
ar seminaruose priimančiosios valstybės narės teisės klausimais, įskaitant profesinę praktiką ir veiklą reglamentuojančias
taisykles;
<…>.“
Direktyvos 98/5 13 straipsnio „Buveinės valstybės narės ir priimančiosios valstybės narės kompetentingų institucijų bendradarbiavimas
bei slaptumas“ pirmoji pastraipa numato:
„Siekdamos palengvinti šios direktyvos taikymą ir išvengti neteisingo jos nuostatų taikymo vien siekiant apeiti priimančiojoje
valstybėje narėje taikytinas normas, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija glaudžiai bendradarbiauja su
buveinės valstybės narės kompetentinga institucija ir teikia viena kitai pagalbą.“

Nacionalinė teisė
Vertimąsi advokato praktika ir buveinės suteikimo bendrovėms veiklą Liuksemburge reglamentuoja atitinkamai 1991 m. rugpjūčio
10 d. Įstatymas dėl advokato profesijos (
Mémorial A
, 1991, p. 1110, toliau – 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymas) ir 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymas dėl buveinės suteikimo bendrovėms
(
Mémorial A
, 1999, p. 1681, toliau – 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymas).
Šiuos įstatymus pakeitė 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas dėl 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
98/5/EB, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta
kvalifikacija, perkėlimo į Liuksemburgo teisę ir dėl: 1. pakeisto 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo dėl advokato profesijos
pakeitimo; 2. 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymo dėl buveinės suteikimo bendrovėms pakeitimo (
Mémorial A
, 2002, p. 3202, toliau – 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas).
Pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 5 straipsnį:
„Advokato praktika negali verstis nė vienas asmuo, kuris nėra įrašytas į Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje egzistuojantį
advokatūros registrą.“
1991 m. rugpjūčio 10 d. įstatymo 6 straipsnis nustato:
„1)      Norintis būti įrašytas į registrą asmuo turi:
a)      pateikti numatytus nepriekaištingos reputacijos įrodymus.
b)      įrodyti, kad jis atitinka priėmimo atlikti praktiką sąlygas.
Išimtinais atvejais asmenims, atlikusiems profesinę praktiką savo buveinės valstybėje ir galintiems įrodyti, kad turi ne mažiau
kaip penkerių metų profesinę patirtį, Advokatų taryba gali netaikyti tam tikrų sąlygų praktikai atlikti.
c)      būti Liuksemburgo arba vienos iš Europos Bendrijų valstybių narių pilietis. Susipažinusi su teisingumo ministro nuomone, Advokatų
taryba, remdamasi abipusiškumo principu valstybės, ne Europos Bendrijų narės atžvilgiu, kurios pilietis yra kandidatas, gali
netaikyti šios sąlygos. Tas pats taikoma kandidatams, Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje turintiems politinio pabėgėlio
statusą ir įgijusiems prieglobsčio teisę.
2)      Prieš įrašymą į advokatų registrą kandidatai į advokatus, dalyvaujant advokatūros pirmininkui ar jo atstovui, Kasaciniame
teisme duoda tokią priesaiką: „Prisiekiu būti ištikimas Didžiajam Hercogui, laikytis Valstybės Konstitucijos ir įstatymų,
gerbti teismus, nepatarinėti ar neatstovauti jokiose bylose, kurias, vadovaudamasis savo sąžine, laikysiu neteisingomis.“
2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsnis pakeitė šias įrašymo į advokatų sąrašą sąlygas. Be kita ko, šis įstatymas prie
1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalies pridėjo d punktą, kuris nustato tokią įrašymo į advokatų sąrašą sąlygą:
„Mokėti kalbą, kuria leidžiami teisės aktai, ir administracijos bei teismuose vartojamas kalbas pagal 1984 m. vasario 24 d.
Įstatymą dėl kalbų vartojimo.“
Teisės aktų leidimo kalbą reglamentuoja 1984 m. vasario 24 d. Įstatymo dėl kalbų vartojimo (
Mémorial A
, 1984, p. 196) 2 straipsnis:
„Įstatymai ir juos įgyvendinantys teisės aktai leidžiami prancūzų kalba. Kai prie įstatymų ir kitų teisės aktų pridedamas
vertimas, autentiškas yra teisės akto tekstas prancūzų kalba.
Jeigu ankstesnėje pastraipoje nenurodytą teisės aktą priėmė valstybės arba komunos organas ar viešoji įstaiga, autentiškas
yra tekstas ta kalba, kuria jį priėmė ši institucija.
Šiuo straipsniu nenukrypstama nuo nuostatų, taikomų tarptautinėmis konvencijomis reglamentuojamose srityse.“
Administracijos ir teismuose vartojamas kalbas reglamentuoja 1984 m. vasario 24 d. Įstatymo dėl kalbų vartojimo 3 straipsnis:
„Sprendžiant administracinius klausimus, ginčo ir ne ginčo tvarka, bei teismuose gali būti vartojamos prancūzų, vokiečių ar
liuksemburgiečių kalbos, nepažeidžiant specialiųjų nuostatų dėl tam tikrų sričių.“
Pagal 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 3 straipsnio 1 dalį tam, kad advokatas, kuris įgijo savo profesinę kvalifikaciją kitoje
valstybėje narėje nei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė (toliau – Europos advokatas), šioje valstybėje narėje galėtų verstis
advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, jis privalo būti įrašytas į vienos iš šios valstybės narės
advokatų tarybų registrą.
To paties įstatymo 3 straipsnio 2 dalis nustato:
„Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės Advokatų taryba, gavusi Europos advokato prašymą leisti verstis savo praktika pagal buveinės
šalyje vartojamą profesinį vardą, įrašo jį į advokatūros registrą po egzamino žodžiu, per kurį Advokatų taryba gali patikrinti,
ar Europos advokatas moka bent jau tas kalbas, kurios nurodytos 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalyje, ir
atsižvelgdama į 1991 m. rugpjūčio 10 d. įstatymo 6 straipsnio 1 dalies a punkte, c punkto pirmajame sakinyje ir d punkte nurodytus
dokumentus ir pažymėjimą, patvirtinantį Europos advokato registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje.
Šį buveinės valstybės narės išduotą dokumentą reikia pateikti kasmet per pirmąjį metų mėnesį ir jis turi būti išduotas ne
anksčiau kaip prieš tris mėnesius.
<…>.“
Pradinėje 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymo 1 straipsnio 1 dalies redakcijoje buvo sakoma:
„Kai bendrovė įsteigia buveinę savo įstatuose numatytai veiklai vykdyti trečiojo asmens adresu ir kai šis tretysis asmuo teikia
bet kokias su šia veikla susijusias paslaugas, bendrovė ir šis tretysis asmuo, vadinamas buveinę suteikiančiu asmeniu, privalo
raštu sudaryti sutartį, vadinamą buveinės suteikimo sutartimi.
Buveinę suteikiančiu asmeniu gali būti tik Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje įsteigtas ir šiame sąraše išvardytomis reglamentuojamomis
profesijomis besiverčiantis asmuo: kredito įstaiga ar kitas finansų sektoriaus ar draudimo sektoriaus specialistas, advokatas,
įmonių auditorius, atestuotas buhalteris.“
2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 15 straipsnis pakeitė šios nuostatos antrąją dalį:
„Buveinę suteikiančiu asmeniu gali būti tik Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje įsteigtas ir šiame sąraše išvardytomis reglamentuojamomis
profesijomis besiverčiantis asmuo: kredito įstaiga ar kitas finansų sektoriaus ar draudimo sektoriaus specialistas, į 1991 m.
rugpjūčio 10 d. Įstatymo <...> 8 straipsnio 3 dalyje nurodytą advokatų registro I sąrašą įrašytas teisę atstovauti teisme
turintis advokatas, įmonių auditorius, atestuotas buhalteris.“
Pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 8 straipsnio 3 dalį, pakeistą 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsniu, advokatų
registrą sudaro keturi sąrašai:
„1.      I advokatų sąrašas, į kurį įrašyti 5 ir 6 straipsnio sąlygas atitinkantys ir išlaikę įstatymo numatytą praktikos baigimo egzaminą
advokatai;
2.      II advokatų sąrašas, į kurį įrašyti 5 ir 6 straipsnio sąlygas atitinkantys advokatai;
3.      III advokatų sąrašas, į kurį įrašyti vadinamieji garbės advokatai (
avocats honoraires
);
4.      IV advokatų sąrašas, į kurį įrašyti praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą besiverčiantys advokatai.“

Ikiteisminė procedūra
2003 m. Komisija gavo skundą dėl Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje egzistuojančių kliūčių Europos advokatams nuolat verstis
advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą. Skundžiamos kliūtys visų pirma buvo susijusios su tuo,
kad, pirma, 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas nustatė, jog Europos advokatų registracijos vienos iš Liuksemburgo advokatūrų
registre sąlyga buvo kalbos žinių patikrinimas, antra, kad tas pats įstatymas nustatė, jog norint likti šiame registre kasmet
reikėjo pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, ir, trečia,
draudimą Europos advokatams Liuksemburge verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla.
2003 m. spalio 17 d. Komisija Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei nusiuntė oficialų pranešimą, nurodydama per du mėnesius į
jį atsakyti. Liuksemburgo vyriausybė atsakė 2003 m. gruodžio 23 d. laišku.
2004 m. liepos 9 d. Komisija pagal EB 226 straipsnį šiai valstybei narei pateikė pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius
į ją atsižvelgti. Ši valstybė narė į pagrįstą nuomonę atsakė 2004 m. rugsėjo 23 d. laišku.
Manydama, kad Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės pateiktų atsakymų į šią pagrįstą nuomonę nepakako, Komisija nusprendė pareikšti
šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo kaltinimo dėl išankstinio kalbos žinių patikrinimo
Šalių argumentai
Komisija nurodo, kad pagal Direktyvos 98/5 3 straipsnio 2 dalį Europos advokato registracijai priimančiosios valstybės narės
kompetentingoje institucijoje gali būti nustatomi tik administraciniai formalumai, o ne, kaip, be kita ko, nurodo 2002 m.
lapkričio 13 d. Įstatymo 3 straipsnio 2 dalis, išankstinis suinteresuotojo asmens kalbos žinių patikrinimas.
Šiuo klausimu ji nurodo 2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimą
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑168/98, Rink. p. I‑9131) ir konkrečiai šio sprendimo 43 punktą.
Komisija taip pat tvirtina, jog Europos advokatų, norinčių verstis praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą,
registracijai negali būti taikomos tokios pačios sąlygos, tarp jų ir dėl kalbos, kurios taikomos advokatų, kurie nori verstis
praktika pagal priimančiojoje valstybėje narėje vartojamą vardą, registracijai.
Galiausiai ji pažymi, jog atsižvelgiant į bylų, kuriomis paprastai užsiima Europos advokatai, pobūdį, nėra būtina, kad jie
mokėtų priimančiosios valstybės narės kalbas.
Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pirmiausia nurodo, jog kalbos žinių reikalavimas taikomas visiems advokatams, norintiems
registruotis vienoje iš jos teritorijoje esančių advokatų tarybų. Ji priduria, jog advokatas negali turėti pranašumo dėl to,
kad jis yra užsienietis, ir reikalauti teisės Liuksemburgo valdžios institucijose ar teisme vartoti kitą kalbą nei nustatyta
Liuksemburgo administracijos ar teismuose vartojama kalba.
Paskui, remdamasi 2000 m. liepos 4 d. Sprendimu
Haim
(C‑424/97, Rink. p. I‑5123) dėl dantų gydytojo profesijos, ši valstybė narė tvirtina, jog šiame sprendime išdėstyti argumentai,
susiję su bendravimo su priimančiosios valstybės narės klientais, valdžios institucijomis ir profesinėmis įstaigomis patikimumu,
pagrindžia kalbos žinių reikalavimo nustatymą Europos advokatams.
Liuksemburgo vyriausybė šiuo klausimu tvirtina, jog kadangi Europos advokatas gali teikti teisines konsultacijas dėl Liuksemburgo
teisės, reikalavimas mokėti kalbas, kurių reikia norint skaityti ir suprasti nacionalinės teisės dokumentus, yra pateisinamas.
Vyriausybė pabrėžia faktą, kad baudžiamosios teisės srityje su eismo įvykiais susiję policijos protokolai, taip pat Liuksemburge
galiojantys mokesčių įstatymai paprastai rengiami vokiečių kalba, ir dėl to gali tekti susipažinti su teismų praktika ir komentarais
vokiečių kalba.
Ši vyriausybė taip pat pažymi, jog žemesnės instancijos teismuose, kur teisę atstovauti teisme turinčio advokato atstovavimas
nėra privalomas, iš Liuksemburgo kilusi proceso šalis, kuri asmeniškai dalyvauja procese ir ginasi pati, paprastai vartoja
liuksemburgiečių kalbą, be to, didžioji dalis Liuksemburgo piliečių konsultuodamiesi su advokatu kalba tik savo gimtąja kalba.
Ji taip pat pastebi, jog Liuksemburge galiojančios etikos ir profesinės veiklos taisyklės yra parengtos prancūzų kalba.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš Direktyvos 98/5 šeštos konstatuojamosios dalies matyti, kad ja Bendrijos teisės aktų leidėjas, be kita ko, siekė panaikinti
nacionalinės teisės normų, reglamentuojančių registravimąsi kompetentingose institucijose, skirtumus, dėl kurių atsiranda
nelygybė ir kliūtys laisvam judėjimui (taip pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
64 punktą).
Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 98/5 3 straipsnis numato, kad advokatas, pageidaujantis verstis advokato praktika kitoje valstybėje
narėje nei ta, kurioje jis įgijo savo profesinę kvalifikaciją, registruojasi tos valstybės narės kompetentingoje institucijoje,
kuri turi jį įregistruoti pateikus „pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje“.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 34 punkte primintą Direktyvos 98/5 tikslą, reikia manyti, jog šios direktyvos 3 straipsnyje
Bendrijos teisės aktų leidėjas visiškai suderino išankstines sąlygas, kurias reikia įvykdyti norint naudotis direktyvos suteikta
teise.
Todėl pažymėjimo, patvirtinančio registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, pateikimas priimančiosios
valstybės narės kompetentingai institucijai yra vienintelė sąlyga, kurią suinteresuotasis asmuo turi įvykdyti, kad būtų užregistruotas
ir galėtų verstis praktika šioje valstybėje pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.
Tokią analizę patvirtina Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato
praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, pasiūlymo (COM(94) 572 galutinis) aiškinamasis
memorandumas, kuriame komentuojant 3 straipsnį patikslinama, jog „registracija (priimančiosios valstybės narės kompetentingoje
institucijoje) įsigalioja nuo to momento, kai pareiškėjas pateikia pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės
kompetentingoje valdžios institucijoje“. (Neoficialus vertimas)
Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas palengvinti pagrindinės įsisteigimo laisvės
įgyvendinimą konkrečiai migruojančių advokatų kategorijai, nenumatė išankstinio suinteresuotųjų asmenų žinių patikrinimo (žr. minėto
sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
43 punktą).
Taigi Direktyva 98/5 neleidžia numatyti egzamino žodžiu, per kurį priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija
patikrina suinteresuoto asmens kalbų žinias, kaip Europos advokato registracijos šioje institucijoje sąlygos.
Kaip pažymėjo Komisija, išankstinio Europos advokato žinių, be kita ko, ir kalbos žinių patikrinimo sistemos atsisakymas Direktyvoje
98/5 papildomas daugeliu taisyklių, kuriomis siekiama užtikrinti tinkamą teisės subjektų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo
lygį Bendrijoje (žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
32 ir 33 punktus).
Todėl Direktyvos 98/5 4 straipsnyje numatytu reikalavimu Europos advokatams priimančiojoje valstybėje narėje verstis praktika
pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą siekiama, kaip nurodyta šios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje,
atskirti juos nuo advokatų, integruotų į šios valstybės narės profesiją, kad teisės subjektas būtų informuotas, jog profesionalas,
kuriam jis patiki savo gynybą, neįgijo profesinės kvalifikacijos šioje valstybėje narėje (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
34 punktą) ir nebūtinai turi pakankamų kalbos žinių dirbti su jo byla.
Kalbant apie kliento atstovavimą ir gynybą teismo procese, pagal Direktyvos 98/5 5 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms leidžiama
nurodyti Europos advokatams, besiverčiantiems praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, dirbti arba kartu
su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje ir, jei būtina, atsakingo tai institucijai,
arba su
avoué
, besiverčiančiu praktika joje. Tokia galimybė, kuria Liuksemburgo Didžioji Hercogystė naudojasi aktų ir procesų, kuriuos
atliekant ar kuriems vykstant pagal šios valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus turi atstovauti teisę atstovauti
teisme turintis advokatas, atžvilgiu, kaip tai matyti iš 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 5 straipsnio 4 dalies, leidžia papildyti
galimas nepakankamas Europos advokato priimančiosios valstybės narės teismuose vartojamų kalbų žinias.
Pagal Direktyvos 98/5 6 ir 7 straipsnį Europos advokatas privalo laikytis ne tik buveinės valstybės narės profesinės veiklos
ir etikos taisyklių, bet taip pat ir priimančiosios valstybės narės taisyklių, priešingu atveju jam gali būti skiriamos drausminės
nuobaudos ir kilti profesinė atsakomybė (žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
36–41 punktus). Tarp advokatams taikomų etikos taisyklių paprastai yra, kaip numatyta ir Europos Sąjungos advokatūrų ir teisininkų
draugijos tarybos (CCBE) priimtame Etikos kodekse, pareiga, už kurios nesilaikymą skiriama drausminė nuobauda, nesiimti bylų,
kurios, kaip žino ar privalo žinoti teisininkai, nepatenka į jų kompetenciją, pavyzdžiui, dėl nepakankamo kalbos mokėjimo
(žr. minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
42 punktą). Iš tikrųjų Europos advokatui dialogui su klientais iš priimančiosios valstybės narės, valdžios institucijomis
ir profesinėmis įstaigomis, taip pat priimančiosios valstybės narės priimtų etikos taisyklių laikymuisi gali reikėti pakankamų
kalbos žinių arba kreiptis pagalbos, jei jo žinių nepakanka.
Reikia taip pat pažymėti, kaip tai padarė Komisija, kad vienas iš Direktyvos 98/5 tikslų, nurodytų jos penktoje konstatuojamojoje
dalyje, yra „suteikiant galimybę teisininkams verstis nuolatine advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jų
buveinės valstybėje vartojamą profesinį vardą, (patenkinti) teisinių paslaugų klientų (poreikius), kuriems dėl didėjančių
prekybos srautų, kuriuos visų pirma lemia vidaus rinka, yra reikalinga teisinė pagalba atliekant tarpvalstybinius sandorius,
kuomet dažnai reikia taikyti tarptautinę teisę, Bendrijos teisę ir vidaus teisę“. Tokiose tarptautinėse bylose, taip pat ir
bylose, kuriose reikia taikyti kitos valstybės narės nei priimančioji, teisę, gali nereikėti tokio paties pastarosios valstybės
narės kalbų mokėjimo kaip bylose, kuriose taikoma šios valstybės narės teisė.
Galiausiai reikia pažymėti, kad Europos advokato prilyginimo priimančiosios valstybės narės advokatui, – o šį procesą, kaip
nurodoma keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje, ir siekia palengvinti Direktyva 98/5, – sąlyga, numatyta šios direktyvos
10 straipsnyje, reikalauja, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog efektyviai ir reguliariai ne trumpiau kaip trejus metus
praktikavo šios valstybės narės teisę arba, jei šis laikotarpis trumpesnis, įrodytų visas kitas šios teisės žinias, su ja
susijusį išsilavinimą ar profesinę patirtį. Tokia priemonė Europos advokatui, norinčiam integruotis į priimančiosios valstybės
narės profesiją, sudaro sąlygas išmokti šios valstybės narės kalbą ar kalbas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad nustatydami išankstinį kalbos mokėjimo patikrinimą kaip Europos
advokato registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygą, Liuksemburgo teisės aktai pažeidžia
Direktyvos 98/5 3 straipsnį.
Iš to aišku, kad pirmasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.

Dėl antrojo kaltinimo dėl draudimo Europos advokatams Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje verstis buveinės suteikimo bendrovėms
veikla
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad draudimas Europos advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla pažeidžia Direktyvos 98/5
5 straipsnį.
Ji nurodo, jog Europos advokatas negali būti prilygintas į advokatų registro II sąrašą įrašytam Liuksemburgo advokatui, kuriam
taip pat draudžiama verstis šia veikla. Iš tikrųjų į šį sąrašą yra įrašyti advokatai, kuriems buvo leista atlikti teisinę
praktiką ir kurių galutinė kvalifikacija priklauso nuo advokato praktikos baigiamojo egzamino rezultatų, o Europos advokatas
yra visiškai kvalifikuotas.
Komisija taip pat tvirtina, jog reikalavimas žinoti Liuksemburgo nacionalinę teisę negali pateisinti Europos advokato veiklos
apribojimų.
Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nurodo, kad Liuksemburgo teisės aktų leidėjas, norėdamas pašalinti tam tikrus, su fiktyvaus
buveinės suteikimo bendrovėms atvejais susijusius nukrypimus, darančius žalą Liuksemburgo rinkos reputacijai, viešosios tvarkos
sumetimais 1999 m. gegužės 31 d. Įstatyme teisę verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla suteikė tik gerai nacionalinės
teisės aktus ir nacionalinę praktiką šioje srityje išmanantiems profesionalams.
Pažymėdama, kad pagal 1999 m. gegužės 31 d. Įstatymą buveinę suteikiantis asmuo turi prižiūrėti, ar jo adresu įregistruota
bendrovė laikosi teisės aktuose numatytų sąlygų verstis verslu, taip pat nacionalinių nuostatų dėl socialinių sąskaitų ir
visuotinių susirinkimų šaukimo, ši valstybė narė tvirtina, jog vertimasis buveinės suteikimo bendrovėms veikla reikalauja
profesinės patirties bei gero bendrovių teisės aktų išmanymo ir būtent dėl šių priežasčių Liuksemburgo teisės aktų leidėjas
šia veikla neleido verstis advokato praktiką atliekantiems advokatams, įrašytiems į advokatų registro II sąrašą, bei Europos
advokatams.
Liuksemburgo vyriausybė taip pat teigia, jog tol, kol jie verčiasi savo praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį
vardą, visiškai kvalifikuoti savo buveinės valstybėje narėje advokatai nėra prilyginami priimančiosios valstybės narės advokatams,
tačiau pagal Direktyvą 98/5 jiems yra palikta galimybė integruotis į pastarosios valstybės narės profesiją pasibaigus laikotarpiui,
kuris laikomas reikalingu profesinei patirčiai įgyti šioje valstybėje narėje, ir laikantis šios direktyvos 10 straipsnyje
numatytų sąlygų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip matyti iš Direktyvos 98/5 šeštos konstatuojamosios dalies, vienas iš jos tikslų yra nustatyti sąlygas, reglamentuojančias
advokatų praktiką pagal jų buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, kiek tai susiję su, be kita ko, jų veiklos sritimi,
ir tai daroma siekiant, pirma, panaikinti nacionalinių situacijų šioje srityje skirtumus bei iš jų išplaukiančią nelygybę
ir kliūtis laisvam judėjimui ir, antra, visose valstybėse narėse advokatams bei teisinių paslaugų vartotojams suteikti vienodas
galimybes.
Šiuo tikslu Direktyvos 98/5 2 ir 5 straipsniai įtvirtina principą, pagal kurį Europos advokatas turi teisę verstis tokia pačia
profesine veikla kaip ir advokatas, besiverčiantis advokato praktika pagal priimančiosios valstybės narės profesinį vardą,
nepažeidžiant to paties 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytų išimčių.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodė Komisija, valstybės narės neturi teisės savo nacionalinėje teisėje numatyti kitų šio principo
išimčių nei tos, kurios aiškiai išvardytos Direktyvos 98/5 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse.
Vadinasi, yra aišku, kad buveinės suteikimo bendrovėms veikla nepatenka nei į Direktyvos 98/5 5 straipsnio 2 dalyje, nei į
to paties straipsnio 3 dalyje numatytas išimtis.
Kalbant apie nukrypimų, apie kuriuos užsiminė Liuksemburgo vyriausybė, galimybę, toks argumentas negali būti naudojamas siekiant
pateisinti nacionalinių nuostatų, kurios pažeidžia Direktyvos 98/5 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą principą, kurio išimtys
buvo suderintos to paties straipsnio 2 ir 3 dalyse, priėmimą ar išsaugojimą (žr. pagal analogiją 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑59/01, Rink. p. I‑1759, 38 punktą).
Be to, reikia pažymėti, jog Direktyva 98/5, be kita ko, numato, kad Europos advokatas turi laikytis profesinės ir etikos veiklos
taisyklių, taip pat reikalavimą apsidrausti profesiniu civilinės atsakomybės draudimu arba tapti profesinio garantinio fondo
nariu, taip pat drausminę atsakomybės tvarka, kurią taikydamos bendradarbiauja buveinės valstybės narės ir priimančiosios
valstybės narės kompetentingos institucijos (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
43 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Liuksemburgo teisės aktai, drausdami Europos advokatams verstis
buveinės suteikimo bendrovėms veikla, pažeidžia Direktyvos 98/5 5 straipsnį.
Todėl antrasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.

Dėl trečiojo kaltinimo dėl pareigos kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje
institucijoje
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, jog, nors Liuksemburgo Didžioji Hercogystė savo atsakyme į pagrįstą nuomonę ir nurodė, kad ji atsižvelgė
į joje pateiktą argumentą, jog tokio reikalavimo buvimas yra nepagrįsta administracinė našta pagal Direktyvos 98/5 nuostatas,
toks reikalavimas liko 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatyme.
Liuksemburgo Didžioji Hercogystė šiuo klausimu pateikė tokį patį atsakymą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Atsakyme į pagrįstą nuomonę bei per procesą Teisingumo Teisme Liuksemburgo vyriausybė nenurodė jokių aplinkybių, galinčių
paneigti trečiojo kaltinimo pagrįstumą.
2003 m. gruodžio 23 d. laiške atsakydama į Komisijos oficialų pranešimą Vyriausybė nurodė, kad ginčijamos priemonės reikia
norint patikrinti, ar Europos advokatas nuolat laikosi sąlygos būti įsiregistravus buveinės valstybės narės kompetentingoje
institucijoje.
Kaip pažymėjo Komisija ikiteisminės procedūros metu, viena vertus, Direktyvos 98/5 7 straipsnio 2 dalis numato, kad buveinės
valstybės narės kompetentinga valdžios institucija praneša priimančiosios valstybės narės ar priimančiųjų valstybių narių
kompetentingai institucijai apie advokatui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą už
pirmosios valstybės narės ribų, iškeltą drausmės bylą.
Antra vertus, šios direktyvos 13 straipsnis įpareigoja buveinės valstybės narės kompetentingas institucijas glaudžiai bendradarbiauti
su priimančiosios valstybės narės valdžios institucijomis ir teikti viena kitai pagalbą.
Šios priemonės leidžia priimančiosios valstybės narės institucijai įsitikinti, ar Europos advokatas nuolat laikosi sąlygos
būti užsiregistravus buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje.
Todėl šis Liuksemburgo teisės aktuose nustatytas formalumas, palyginti su siekiamu tikslu, yra neproporcinga administracinė
priemonė ir dėl to yra nepagrįstas atsižvelgiant į Direktyvą 98/5.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Liuksemburgo teisės aktai, numatydami Europos advokatui pareigą
kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, pažeidžia
Direktyvą 98/5.
Iš to aišku, kad trečiasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.
Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, reikia pripažinti, kad, nustačiusi išankstinį kalbos mokėjimo patikrinimą
kaip Europos advokatų, įgijusių savo kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje nei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė ir norinčių
pastarojoje valstybėje narėje verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, registracijos priimančiosios
valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygą, uždraudusi šiems advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla
ir įpareigojusi juos kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje,
Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 98/5.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir pastaroji bylą
pralaimėjo, ji padengia bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Nustačiusi išankstinį kalbos mokėjimo patikrinimą kaip advokatų, įgijusių savo kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje nei
Liuksemburgo Didžioji Hercogystė ir norinčių pastarojoje valstybėje narėje verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje
vartojamą profesinį vardą, registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygą, uždraudusi šiems
advokatams verstis buveinės suteikimo bendrovėms veikla ir įpareigojusi juos kasmet pateikti pažymėjimą, patvirtinantį registraciją
buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1998 m.
vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/5/EB, skirtą padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika
kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija.
2.
Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.