CELEX: 61993CJ0384
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
Az EGK-Szerződés 59. cikke
Az ügyfelek telefonos toborzásának tilalma a pénzügyi szolgáltatások területén

1993. április 28‑i
végzésével, amely 1993. augusztus 6‑án érkezett a Bírósághoz,
a College van Beroep voor het Bedrijfsleven (a továbbiakban: College
van Beroep) a Szerződés 177. cikke alapján előzetes döntéshozatal
céljából az EGK-Szerződés 59. cikke értelmezésére vonatkozó kérdéseket
terjesztett a Bíróság elé.
E
kérdések az Alpine Investments BV által azon tilalom ellen
kezdeményezett eljárás során merültek fel, amelyet a holland
Pénzügyminisztérium írt elő, s amelynek értelmében tilos
magánszemélyekkel – azok előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül –
telefonon kapcsolatba lépni pénzügyi szolgáltatások ajánlása céljából
(ún. „cold calling”).
Az
Alpine Investments BV, az alapeljárás felperese (a továbbiakban: Alpine
Investments) a holland jog alapján létrejött és hollandiai székhelyű
társaság, amely árutőzsdei határidős ügyletekre specializálódott.
Az
árutőzsdei határidős ügyleteknél a felek kötelezettséget vállalnak
meghatározott minőségű áru meghatározott mennyiségben történő
megvételére vagy eladására a szerződés megkötésekor rögzített áron és
időpontban. Nem áll azonban szándékukban az áru tényleges átvétele
illetve leszállítása, csupán a szerződés megkötésének és teljesítésének
ideje közötti időszak áringadozásaiból eredő nyereségszerzés reménye
miatt kötnek szerződést, ami a határidős piacon a teljesítés hónapja
előtt kötött ellentétes ügylettel lehetséges.
Az
Alpine Investments háromféle szolgáltatást kínál a határidős ügyletek
terén: portfoliókezelést, befektetési tanácsadást valamint az ügyfelek
által a határidős árutőzsdei ügyletek Közösségen belüli és kívüli
piacain tevékenykedő brókereknek adott megrendelések továbbítását.
Ügyfelei nemcsak Hollandiából, hanem Belgiumból, Franciaországból és az
Egyesült Királyságból is vannak, ugyanakkor csak Hollandiában telepedett
le.
Az
alapeljárásra okot adó események felmerülésekor a pénzügyi
szolgáltatásokat Hollandiában az 1985. október 30-i Wet Effectenhandel
(az értékpapír-kereskedelemről szóló törvény, a továbbiakban: WEH)
szabályozta. E törvény 6. cikkének (1) bekezdése megtiltotta az
engedéllyel nem rendelkező személyek számára az értékpapír-műveletekben
közvetítőként történő részvételt. A 8. cikk (1) bekezdése felhatalmazta a
pénzügyminisztert arra, hogy különleges körülmények fennállása esetén e
tilalom alól mentességet biztosítson. Mindazonáltal a 8. cikk (2)
bekezdése szerint a mentesség „korlátozható és feltételekhez köthető az
értékpapír-kereskedelem nem kívánatos fejleményeinek elkerülése
érdekében”.
1991.
szeptember 6-án a pénzügyminiszter – az alapeljárás alperese –
mentességet adott az Alpine Investments-nek, engedélyezve számára
megrendelések továbbítását egy meghatározott bróker, a Merill Lynch Inc.
felé. A mentesség feltétele az volt, hogy az Alpine Investments a
lehetséges ügyfelekkel való kapcsolattartásra vonatkozóan a
pénzügyminiszter által a közeljövőben esetlegesen kibocsátandó
valamennyi szabálynak megfeleljen.
1991.
október 1-jén a pénzügyminiszter úgy döntött, hogy az árutőzsdén kívüli
határidős befektetéseket kínáló pénzügyi közvetítők számára általános
jelleggel megtiltja a lehetséges ügyfelekkel „cold calling” módon
történő kapcsolatfelvételt.
A
holland kormány szerint ez a döntés az 1991. év során a
pénzügyminiszterhez érkezett panaszok nyomán született meg, amelyek
olyan befektetőktől származtak, akik az adott területen rossz
befektetéseket eszközöltek. Mivel néhány e panaszok közül más
tagállamokban letelepedett befektetőktől származott, a tilalmat
kiterjesztették a Hollandiából más tagállamokba irányuló
szolgáltatásokra irányuló ajánlatokra is, annak érdekében, hogy a
holland pénzügyi szektor jó hírnevét megőrizzék.
Ilyen
körülmények között tiltotta meg a pénzügyminiszter 1991. november 12-én
az Alpine Investments számára a lehetséges ügyfelekkel telefonon vagy
személyesen történő kapcsolatfelvételt, kivéve, ha a szóban forgó
ügyfelek előzetesen írásban kifejezetten hozzájárultak az ilyen jellegű
kapcsolatfelvételhez.
Az
Alpine Investments panaszt emelt a miniszter „cold calling”
kapcsolatfelvételt megtiltó határozata ellen. Ezt követően, miután
mentességét 1992. január 14-én egy másik mentesség váltotta fel, amely
lehetővé tette, hogy egy másik bróker, a Rodham & Renshaw Inc. felé
megrendeléseket továbbítson, s amely szintén tartalmazta a „cold
calling” kapcsolatfelvétel tilalmát, az Alpine Investments 1992. február
13-án újabb panaszt nyújtott be.
1992.
április 29-i döntésével a pénzügyminiszter elutasította az Alpine
Investments panaszát. 1992. május 26-án az Alpine Investments keresetet
nyújtott be a College van Beroep-hoz.
Mivel
az Alpine Investments többek között azt kifogásolta, hogy a „cold
calling” tilalma összeegyeztethetetlen az EGK-Szerződés 59. cikkével,
amennyiben az Hollandián kívüli, más tagállamokban letelepedett
lehetséges ügyfeleket is érint, a College van Beroep az említett
rendelkezés értelmezésével kapcsolatban több kérdést intézett a
Bírósághoz:
„1)      Az
EGK-Szerződés 59. cikkét úgy kell-e értelmezni, mint amelynek hatálya
kiterjed az olyan szolgáltatásokra is, amelyekre a szolgáltatást nyújtó
személy a saját letelepedési helye szerinti tagállamból egy másik
tagállamban letelepedett (lehetséges) ügyfélnek telefonon tesz
ajánlatot, és a szolgáltatás teljesítése is az előbbi tagállamból
történik?
2)      A
fent említett cikk rendelkezései kiterjednek-e azokra a feltételekre
és/vagy korlátozásokra, amelyek a szolgáltatást nyújtó személy
letelepedési helye szerinti tagállamban az érintett foglalkozás vagy
vállalkozási tevékenység jogszerű gyakorlását szabályozzák, de amelyek
nem alkalmazandók vagy legalábbis nem ugyanolyan módon és mértékben
alkalmazandók az említett foglalkozás vagy vállalkozási tevékenység
gyakorlására a szolgáltatás (lehetséges) igénybe vevőinek letelepedési
helye szerinti tagállamban, és amelyek emiatt a másik tagállambeli
(lehetséges) ügyfelek számára történő, szolgáltatásnyújtásra irányuló
ajánlattétel tekintetében olyan akadályt jelentenek a szolgáltatást
nyújtó személyek számára, amelyeknek a hasonló szolgáltatásokat nyújtó
és e másik tagállamban letelepedett személyek nincsenek alávetve?
A második kérdésre adott igenlő válasz esetén:
3)      a)     A
fogyasztók védelméhez és a holland pénzügyi szolgáltatások jó
hírnevének védelméhez kötődő érdek, amely az értékpapír-kereskedelem nem
kívánatos fejleményeinek megakadályozására irányuló valamely
rendelkezés alapjául szolgál, tekinthető-e olyan, közérdeken alapuló
kényszerítő oknak, amely igazolhatja olyan akadály létjogosultságát,
mint amilyenre az előző kérdés irányul?
b)      Egy
eltérésről szóló olyan rendelkezés, amely megtiltja az ún. „cold
calling”-ot, tekinthető-e objektív szempontból szükségesnek a fent
említett érdekek védelmére és arányosnak az elérni kívánt céllal?”
Előzetesen
meg kell állapítani, hogy még ha alkalmazandó is lenne az árutőzsdei
határidős ügyletekre az értékpapír befektetési szolgáltatásokról szóló,
1993. május 10-i 93/22/EGK tanácsi irányelv (HL L 141., 27. o.), azt az
alapeljárás alapjául szolgáló események felmerülését követően fogadták
el. Továbbá az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a
fogyasztók védelméről szóló, 1985. december 20-i 85/577/EGK tanácsi
irányelv (HL L 372., 31. o.) nem vonatkozik sem a telefonon kötött, sem
az értékpapírokkal kapcsolatos szerződésekre (3. cikk (2) bekezdés e)
pont).
Ezért
a Bíróság elé utalt kérdéseket kizárólag a Szerződésnek a
szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései alapján kell
vizsgálni. E tekintetben nem vitatott, hogy – mivel díjazás ellenében
nyújtották őket – az Alpine Investments szolgáltatásai az EGK-Szerződés
60. cikke szerinti szolgáltatásnak minősülnek.
A
kérdést előterjesztő bíróság első és második kérdése lényegében arra
vonatkozik, hogy a „cold calling” tilalma a Szerződés 59. cikkének
hatálya alá tartozik-e. Ha igen, a harmadik kérdés arra keres választ,
hogy e tilalom igazolható-e.

Az első kérdésről
A nemzeti bíróság által feltett első kérdés két részre bontható.
Először
is arra irányul, hogy vajon az a tény, hogy a szóban forgó
szolgáltatások tulajdonképpen csak egyszerű ajánlatok, amelyeknek még
nincs meghatározott címzettjük, nem zárja-e ki a Szerződés 59. cikkének
alkalmazását.
Ezzel
kapcsolatban fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a
szolgáltatásnyújtás szabadsága illuzórikussá válna, ha a nemzeti
szabályok szabadon korlátozhatnák a szolgáltatásnyújtásra irányuló
ajánlattételt. A szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
rendelkezések alkalmazandóságát tehát nem lehet attól függővé tenni,
hogy van-e előre meghatározott címzett.
Másodsorban
arra kell választ adni, hogy az 59. cikk hatálya kiterjed-e az olyan
szolgáltatásokra, amelyeket más tagállambeli személyeknek telefonon
ajánlanak, s amelyeket anélkül nyújtanak, hogy a szolgáltatást nyújtó
személy a saját letelepedési helye szerinti tagállamot elhagyná.
A
jelen esetben az egyik tagállambeli szolgáltatást nyújtó személy által
valamely más tagállambeli címzett részére történik az ajánlattétel.
Magából az 59. cikk rendelkezéseiből következik, hogy ezek alapján az e
rendelkezés értelmében vett szolgáltatásnyújtásról van szó.
Az
első kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy a Szerződés 59.
cikkét úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya kiterjed azon
szolgáltatásokra, amelyekre a szolgáltatatást nyújtó személy a más
tagállamban letelepedett lehetséges igénybevevőknek telefonon tesz
ajánlatot, és amelyeket anélkül nyújt, hogy a saját letelepedési helye
szerinti tagállamot elhagyná.

A második kérdésről
A
nemzeti bíróság második kérdése arra vonatkozik, hogy az a tagállami
szabályozás, amely megtiltja a saját területén letelepedett
szolgáltatást nyújtóknak, hogy más tagállambeli lehetséges ügyfelek
számára – azok előzetes kérése nélkül – telefonhívás útján kínálják fel
szolgáltatásaikat, korlátozza-e a Szerződés 59. cikke értelmében vett
szolgáltatásnyújtás szabadságát.
Előzetesen
meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó tilalom a határokon átnyúló
szolgáltatásokra irányuló ajánlatokra vonatkozik.
Annak
érdekében, hogy a nemzeti bíróság kérdésére választ lehessen adni,
három kérdést kell sorra venni.
Először
is meg kell határozni, hogy a más tagállambeli lehetséges ügyfelekkel –
azok előzetes hozzájárulása nélkül – történő telefonos
kapcsolatfelvétel tilalma korlátozhatja-e a szolgáltatásnyújtás
szabadságát. Ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság felhívta a
Bíróság figyelmét arra a tényre, hogy azok a szolgáltatást nyújtók,
amelyek a lehetséges igénybevevők lakóhelye szerinti tagállamban
működnek, nincsenek szükségszerűen alávetve ugyanezen tilalomnak, vagy
legalábbis semmiképpen nem ugyanolyan feltételekkel.
Helyénvaló
megállapítani, hogy az alapeljárás tárgyát képező tilalom még nem
jelenti a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását az 59. cikk
értelmében pusztán amiatt, hogy más tagállamok kevésbé szigorú
szabályokat alkalmaznak a saját területükön letelepedett, hasonló
szolgáltatásokat nyújtó személyek vonatkozásában (e vonatkozásban lásd a
C-379/92. sz. Peralta-ügyben 1994. július 14-én hozott ítélet [EBHT
1994., I-3453. o.] 48. pontját).
Az
ilyen korlátozás azonban megfosztja a szóban forgó piaci szereplőket a
reklámtevékenység, valamint a más tagállambeli lehetséges ügyfelekkel
történő kapcsolatfelvétel gyors és közvetlen módjától. Így tehát
alkalmas arra, hogy a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás szabadságát
korlátozza.
Másodszor
azt kell megvizsgálni, hogy a fenti következtetést befolyásolhatja-e az
a tény, hogy a tilalmat a szolgáltatást nyújtó és nem a lehetséges
ügyfél letelepedési helye szerinti tagállam alkalmazza.
A
Szerződés 59. cikkének első bekezdése általános jelleggel megtiltja a
Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását. Ebből
következik, hogy ez a rendelkezés nemcsak a fogadó állam, hanem a
szolgáltatást nyújtó állama által előírt korlátozásokat is tiltja. Ahogy
azt a Bíróság korábban többször megállapította, a szolgáltatásnyújtás
szabadságára egy vállalkozás azzal az állammal szemben is hivatkozhat,
amelyben letelepedett, ha a szolgáltatásait más tagállambeli
személyeknek nyújtja (lásd a C-18/93. sz. Corsica Ferries-ügyben 1994.
május 17-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-1783. o.] 30. pontját, a fent
hivatkozott Peralta-ügy 40. pontját; valamint a C-381/93. sz., Bizottság
kontra Franciaország ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet [EBHT
1994., I-5145. o.] 14. pontját).
Ebből
az következik, hogy a „cold calling” tilalma nem esik a Szerződés 59.
cikkének hatályán kívül pusztán azért, mert az az állam alkalmazta, ahol
a szolgáltatás nyújtója letelepedett.
Végezetül
meg kell vizsgálni a holland és az Egyesült Királyság kormánya által
előadott bizonyos érveket.
E
kormányok arra hivatkoztak, hogy a szóban forgó tilalom a Szerződés 59.
cikkének hatályán kívül esik, mivel olyan általánosan alkalmazandó
intézkedésről van szó, amely nem megkülönböztető jellegű, és amelynek
nem célja, hogy a nemzeti piacot más tagállambeli szolgáltatókkal
szemben előnyben részesítse, és nem is fejt ki ilyen hatást. Így ez az
intézkedés – mivel csak a szolgáltatásokra vonatkozó ajánlat módjára
vonatkozik – hasonló az értékesítés módjára vonatkozó, nem
megkülönböztető jellegű intézkedésekhez, amelyek a Keck és Mithouard
ítélet szerint (a C-267/91. és C-268/91. sz. egyesített ügyekben 1993.
november 24-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-6097. o.] 16. pontja) nem
tartoznak az EGK-Szerződés 30. cikkének hatálya alá.
Ezek az érvek nem fogadhatók el.
Habár
az alapeljárás tárgyát képező tilalom általános és nem megkülönböztető
jellegű, továbbá nem célja a nemzeti piac előnyben részesítése a más
tagállambeli szolgáltatókkal szemben, és nem is fejt ki ilyen hatást
(lásd a 28. pontot), mégis korlátozhatja a határokon átnyúló
szolgáltatások nyújtását.
A
szóban forgó tilalom tehát nem hasonló az értékesítés módjára vonatkozó
azon szabályozáshoz, amelyről a Keck és Mithouard ügyben a Bíróság úgy
ítélte meg, hogy nem tartozik a Szerződés 30. cikkének hatálya alá.
A
fenti ítélet szerint az importáló tagállamban az értékesítés egyes
módjait korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más tagállamokból
származó termékekre történő alkalmazása nem alkalmas a tagállamok
közötti kereskedelem akadályozására, amennyiben ezek egyrészt minden
olyan érintett gazdasági szereplőre vonatkoznak, akik az adott állam
területén tevékenykednek, másrészt mind jogilag, mind ténylegesen
ugyanúgy érintik a nemzeti termékek és a más tagállamokból származó
termékek forgalmazását. Ennek az az alapja, hogy e szabályozás nem
akadályozza meg vagy korlátozza jobban az utóbbiaknak az importáló
tagállam piacára való bejutását, mint a nemzeti termékek esetében.
Márpedig
az olyan tilalom, mint amilyen a jelen eljárásban szerepel, a
szolgáltatást nyújtó letelepedési helye szerinti tagállamtól származik,
és nem pusztán azokat az ajánlatokat érinti, amelyeket a szolgáltatást
nyújtó személy azok számára tesz, akiknek a letelepedési helye
ugyanabban a tagállamban van, vagy a szolgáltatás igénybevétele céljából
ott tartózkodnak, hanem azokat az ajánlatokat is, amelyek más
tagállamok területén lévő személyek felé irányulnak. Ennek következtében
a tilalom közvetlenül meghatározza a többi tagállamban a szolgáltatások
piacára történő bejutás lehetőségét. Így alkalmas a szolgáltatások
közösségen belüli kereskedelmének akadályozására.
A
második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az a tagállami
szabályozás, amely megtiltja a területén letelepedett szolgáltatást
nyújtók részére, hogy azok szolgáltatásaik felajánlásának céljából más
tagállamban letelepedett lehetséges ügyfelekkel – azok előzetes kérése
nélkül – telefonon kapcsolatba léphessenek, korlátozza a
szolgáltatásnyújtás szabadságát a Szerződés 59. cikke értelmében.

A harmadik kérdésről
Harmadik
kérdésében a nemzeti bíróság arra keres választ, hogy fennáll-e olyan,
közérdeken alapuló kényszerítő ok, amely a „cold-calling” tilalmát
igazolhatná, illetve arra, hogy e tilalom objektíve szükséges-e, és
arányban áll-e az elérni kívánt céllal.
A
holland kormány úgy érvelt, hogy a „cold-calling” tilalma az árutőzsdén
kívüli határidős kereskedelemben egyrészt a holland pénzpiac jó hírének
megőrzését, másrészt a befektetők védelmét célozza.
Először
is helyénvaló megállapítani, hogy a pénzpiacok fontos szerepet
játszanak a gazdasági szereplők pénzügyi forrásainak előteremtésében, és
tekintettel a határidős árutőzsdei ügyletek spekulatív és bonyolult
jellegére, megfelelő működésük nagy részben a befektetők bizalmának
köszönhető. E bizalom feltételét képezi különösen olyan szakmai
szabályozás megléte, amelynek célja a pénzügyi közvetítők hozzáértésének
és tisztességének biztosítása, mivel nekik a befektetők különösen ki
vannak szolgáltatva.
Jóllehet
a fogyasztóvédelem – mint olyan – biztosítása a többi tagállam
területén nem a holland hatóságok feladata, mindamellett e védelem
természete és hatóköre a holland pénzpiacok jó hírét közvetlenül
befolyásolja.
A
nemzeti pénzpiac jó hírének fenntartása tehát olyan, közérdeken alapuló
kényszerítő oknak minősül, amely alkalmas arra, hogy igazolja a
szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását.
Ami
a szóban forgó korlátozások arányosságát illeti, emlékeztetni kell
arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szolgáltatást
nyújtókkal szemben támasztott követelményeknek megfelelőnek kell lenniük
a kívánt cél elérésére, és nem terjedhetnek túl az ehhez szükséges
mértéken (lásd a C-288/89. sz., Collectieve Antennevoorziening Gouda és
társai ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet [EBHT 1991., I-4007. o.]
15. pontját).
Amint
arra a holland kormány helyesen rámutatott, a „cold-calling” esetében a
magánszemélyeknek – mivel általában váratlanul éri őket a hívás – nem
áll módjukban sem a részükre ajánlott szolgáltatások jellegéből fakadó
kockázatokról tájékozódni, sem a hívó fél szolgáltatásának minőségét és
árát a versenytársak ajánlataival összehasonlítani. Mivel az árutőzsdei
határidős ügyletek meglehetősen spekulatív jellegűek, és a kevéssé
tájékozott befektetők számára alig érthetőek, meg kellett óvni őket a
legagresszívebb ügyféltoborzási módszerektől.
Az
Alpine Investments álláspontja szerint azonban a holland kormány által
bevezetett „cold-calling” tilalom nem szükséges, mivel a szolgáltatást
nyújtó tagállamának bíznia kellene a szolgáltatás igénybevevőjének
tagállama által gyakorolt ellenőrzésben.
Ezt
az érvet el kell utasítani. Ugyanis az a tagállam a legalkalmasabb a
„cold-calling” szabályozására, amelyből a telefonhívások kiindulnak. A
fogadó államnak még abban az esetben sem áll módjában megakadályozni
vagy korlátozni a másik tagállam területéről indított telefonhívásokat e
tagállam illetékes hatóságainak együttműködése nélkül, ha meg kívánná
tiltani vagy feltételekhez akarná kötni a „cold-calling”-ot.
Ebből
következően a „cold-calling” azon tagállam általi tilalma, amelynek
területéről a telefonhívások kiindulnak, s amely arra irányul, hogy
megóvja az e tagállam pénzpiacaiba vetett befektetői bizalmat, nem
tekinthető alkalmatlannak a pénzpiacok integritásának biztosítására
irányuló célkitűzés megvalósítására.
Az
Alpine Investments azt a kifogást is felvetette, hogy a lehetséges
ügyfelek telefonos toborzásának általános tilalma nem szükséges a
holland hatóságok által kitűzött célok megvalósításához. A közvetítő
cégek által folytatott telefonbeszélgetések kötelező rögzítése elégséges
lenne a fogyasztók hatékony védelmének biztosításához. Ilyen
szabályokat fogadott el például az Egyesült Királyságbeli Securities and
Futures Authority (az értékpapír és határidős ügyletek felügyeleti
hatósága).
Ez
az álláspont nem fogadható el. Ahogyan arra a főtanácsnok,
indítványának 88. pontjában helyesen rámutatott, az a tény, hogy az
egyik tagállam enyhébb szabályokat alkalmaz a másik tagállamban
hatályban lévő szabályoknál, még nem jelenti azt, hogy ez utóbbiak
aránytalanok, tehát összeegyeztethetetlenek lennének a közösségi joggal.
Az
Alpine Investments végül azzal érvelt, hogy a „cold-calling” tilalma,
tekintettel annak általános jellegére, nem veszi számításba az egyes
vállalkozások magatartását, és ezzel szükségtelenül ró terheket olyan
vállalkozásokra, amelyeket sohasem ért panasz a fogyasztók részéről.
Ezt
az érvet szintén el kell vetni. A „cold-calling” tilalmának bizonyos
vállalkozásokra való korlátozása – azok múltban tanúsított magatartására
tekintettel – nem volna elégséges a befektetők által egy nemzeti
értékpapír-piacba vetett általános bizalom helyreállítására és
fenntartására irányuló cél eléréséhez.
Mindazonáltal
a szóban forgó szabályozás hatálya korlátozott. Először is kizárólag a
lehetséges ügyfelekkel történő olyan telefonos vagy személyes
kapcsolatfelvételt tiltják, amelyhez az érintett személy előzetesen nem
járult hozzá írásban, minden egyéb kapcsolat-felvételi lehetőség
továbbra is megengedett. Ezen túlmenően, ez az intézkedés a lehetséges
ügyfelekre vonatkozik és nem a már meglévőkre, az ő számukra továbbra is
nyitva áll a lehetőség arra, hogy írásbeli hozzájárulásukat adják a
jövőbeli kapcsolatfelvételekre. Végül, az előzetesen nem kért
telefonhívások tilalma csupán arra a piacra korlátozódik, amelyen
korábban visszaéléseket tapasztaltak, vagyis – jelen ügyben – az
árutőzsdei határidős ügyletek piacára.
A
fenti megfontolásokra tekintettel a „cold-calling”-ra vonatkozó tilalom
nem tekinthető aránytalannak az általa elérni kívánt célhoz képest.
A
harmadik kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a Szerződés 59.
cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a hazai
pénzpiacokba vetett befektetői bizalom megóvása céljából megtiltja azt a
gyakorlatot, hogy a szolgáltatást nyújtó a más tagállamban letelepedett
lehetséges ügyfelekkel – azok előzetes kérése nélkül – telefonon
kapcsolatba lépjen, abból a célból, hogy számára az árutőzsdei határidős
ügyletekkel kapcsolatos befektetési szolgáltatásokat ajánljon.

A költségekről
A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő belga, holland, görög kormány és az
Egyesült Királyság kormánya, valamint az Európai Közösségek Bizottsága
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az
alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt
folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a
költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a
College van Beroep voor het Bedrijfsleven 1993. április 28‑i
végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen
határozott:
1)
Az
EGK‑Szerződés 59. cikkét úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya
kiterjed azon szolgáltatásokra, amelyekre a szolgáltatatást nyújtó
személy a más tagállamban letelepedett lehetséges igénybevevőknek
telefonon tesz ajánlatot, és amelyeket anélkül nyújt, hogy a saját
letelepedési helye szerinti tagállamot elhagyná.
2)
Az
a tagállami szabályozás, amely megtiltja a területén letelepedett
szolgáltatást nyújtók részére, hogy azok szolgáltatásaik felajánlásának
céljából más tagállamban letelepedett lehetséges ügyfelekkel – azok
előzetes kérése nélkül – telefonon kapcsolatba léphessenek, korlátozza a
szolgáltatásnyújtás szabadságát a Szerződés 59. cikke értelmében.
3)
A
Szerződés 59. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti
szabályozás, amely a hazai pénzpiacokba vetett befektetői bizalom
megóvása céljából megtiltja azt a gyakorlatot, hogy a szolgáltatást
nyújtó a más tagállamban letelepedett lehetséges ügyfelekkel – azok
előzetes kérése nélkül – telefonon kapcsolatba lépjen abból a célból,
hogy számára az árutőzsdei határidős ügyletekkel kapcsolatos befektetési
szolgáltatásokat ajánljon.
Rodríguez Iglesias
Schockweiler
Kapteyn
Gulmann
Mancini
Moitinho de Almeida
Murray
Edward
Puissochet
Kihirdetve a Luxembourgban, az 1995. május 10‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: holland.