CELEX: 61986CJ0322
Traktatbrud
undladelse af at gennemføre Rådets direktiv 78/659/EØF i national ret
beskyttelse af ferskvand, der er egnet til, at fisk kan leve deri

Ved stævning, indgivet til Domstolens Justitskontor den 19. december 1986, har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af EØF-Traktatens artikel 169 nedlagt påstand om, at det statueres, at Den Italienske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre Rådets direktiv — herefter benævnt »direktivet« — 78/659/EØF. om kvaliteten af ferskvand, der kræver beskyttelse eller forbedring for at være egnet til, at fisk kan leve deri (
EFT L 222, s. 1
).
Formålet med direktivet er at beskytte eller forbedre vandkvaliteten i de ferskvandsområder med strømmende eller stillestående vand, hvori der lever, eller hvori der, hvis forureningen blev mindsket eller fjernet, ville kunne leve fisk tilhørende visse arter. Ifølge direktivets artikel 1, stk. 1, finder det anvendelse på de vandområder, som medlemsstaterne udpeger som områder, der kræver beskyttelse eller forbedring. Artikel 4 foreskriver, at medlemsstaterne foretager en første udpegelse af laksefiskvande og karpefiskvande inden to år efter meddelelsen af direktivet. Ďet fremgår endvidere af artikel 5, at medlemsstaterne skal udarbejde programmer med henblik på at mindske forureningen, således at de udpegede vandområder inden fem år efter udpegelsen svarer til de værdier, som medlemsstaterne skal fastsætte, for de fysiskkemiske parametre, der fremgår af bilag I til direktivet. I medfør af artikel 17 [skal] medlemsstaterne sætte de nødvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden for en frist af to år fra dets meddelelse. De underretter straks Kommissionen herom. Da direktivet blev meddelt den 20. juli 1978, udløb fristen den 20. juli 1980.
Da Kommissionen ikke havde modtaget nogen meddelelse fra den italienske regering om, at der var truffet foranstaltninger til at gennemføre direktivet, sendte den den 11. marts 1985 sin åbningsskrivelse til den italienske regering, der blev opfordret til at fremsætte sine bemærkninger. Ved skrivelse af 5. november 1985 svarede Italiens Faste Repræsentation ved De Europæiske Fællesskaber, at en gruppe eksperter fra et interministerielt udvalg for beskyttelse af vandområder mod forurening havde fået til opgave at udarbejde et lovforslag, som skulle gennemføre direktivet i den italienske retsorden. Da der ikke senere kom nogen meddelelse om, at lovforslaget var vedtaget, fremsatte Kommissionen den 28. februar 1986 den i Traktatens artikel 169, stk. 1, omhandlede begrundede udtalelse. Som svar herpå oplyste den italienske regering ved skrivelse af 15. juli 1986 fra Italiens Faste Repræsentation, at arbejdet med lovforslaget var standset, og at det italienske ministerråd den 23. maj 1986 havde godkendt og forelagt Det Italienske Parlament et lovforslag, hvis artikel 24 bemyndiger den italienske regering til at udstede et dekret med lovskraft med en samlet tekst, der under hensyntagen til fællesskabsdirektiverne skal ændre italiensk ret vedrørende beskyttelse af vand mod forurening og vedrørende bortskaffelse af affald. Da dekretet ikke er blevet udstedt, har Kommissionen anlagt nærværende traktatbrudssag.
Vedrørende en nærmere redegørelse for de faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Den italienske regering har anerkendt, at den ikke har overholdt sine forpligtelser, men anfører dog, at de italienske myndigheder, der har til opgave at føre tilsyn med og beskytte de offentlige vandområder, dvs. staten og regionerne, allerede i henhold til gældende ret har den fornødne hjemmel til at iværksætte direktivet, herunder i særdeleshed artikel 4 om udpegelse af laksefiskvande og karpefiskvande. Regeringen oplyser herved, at ministeren for land- og skovbrug ved anordning af 16. januar 1981 havde udpeget et vist antal ferskvandsområder i den selvstændige provins Bolzano, der ansås for egnede til, at fisk kunne leve deri. Med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes for vandområder, der er udpeget for at efterkomme direktivets artikel 5, har den italienske regering anført, at artikel 1, litra d), i lov nr. 319 af 10. maj 1976 (GURI nr. 141 af 29.5.1976) foreskriver, at der udarbejdes regionale planer og en landsdækkende plan om rensning af vandområder, i hvilken forbindelse alle nødvendige foranstaltninger vil blive truffet for at beskytte vandområderne mod forurening. Derfor består traktatbruddet kun i en ufuldstændig gennemførelse af direktivet som følge af, at der er blevet udpeget et utilstrækkeligt antal beskyttelsesværdige vandområder.
Det skal hertil bemærkes, jfr. senest Domstolens dom af 2. marts 1988 (Kommissionen mod Italien, sag
309/86, Sml. s. 1237
), at gennemførelsen af et direktiv i national ret skal give sikkerhed for, at direktivet efterleves fuldt ud. I nærværende sag må det erkendes, at den italienske regering ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre direktivet i sin nationale retsorden. Den italienske regering har kun udpeget laksefisk- og karpefiskvande i den selvstændige provins Bolzano. Ligeledes er der for disse vandområder dels ikke blevet fastsat konkrete værdier for de parametre, der er opført i bilag I til direktivet, dels ikke udarbejdet programmer med henblik på at sikre, at disse parametre svarer til de fastsatte værdier.
Det må herefter fastslås, at Den Italienske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 78/659/EØF af 18. juli 1978.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Sagsøgte har tabt sagen og bør derfor dømmes til at betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1)
Den Italienske Republik har ikke overholdt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 78/659/EØF af 18. juli 1978 om kvaliteten af ferskvand, der kræver beskyttelse eller forbedring for at være egnet til, at fisk kan leve deri.

2)
Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.

Mackenzie Stuart
Bosco
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Koopmans
Everling
Galmot
Kakouris
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 12. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
A. J. Mackenzie Stuart
Præsident
(
*1
) – Processprog: Italiensk.