CELEX: 61991CJ0114
Skattelignende afgifter
obligatoriske bidrag til et nationalt kontor for afsætning af landbrugs- og gartneriprodukter

1 Ved dom af 22. marts 1991 indgaaet til Domstolen den 24. april s.aa. har Recthbank van eerste aanleg, Ieper, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 9 og 12.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem den belgiske stat og en virksomhed, som handler med svin, vedroerende lovligheden af et obligatorisk bidrag, som i Belgien opkraeves ved slagtning eller eksport af svin, til fordel for Office national des débouchés agricoles et horticoles (det nationale kontor for afsaetning af landbrugs- og gartneriprodukter).
3 Ved belgisk lov af 27. december 1938 (Moniteur belge af 26.1.1939), som aendret ved lov af 11. april 1983 (Moniteur belge af 24.9.1983), oprettedes Office national des débouchés agricoles et horticoles (herefter benaevnt "kontoret"), hvis formaal er at fremme udviklingen af afsaetningen i ind- og udland af produkter fra landbrug, gartnerivirksomhed og havfiskeri.
4 Den paagaeldende lov bestemmer i artikel 4, at kontoret "kan opkraeve et obligatorisk bidrag for hvert produkt eller for hver gruppe af produkter hos fysiske eller juridiske personer, der producerer, forarbejder, transporterer, saelger eller markedsfoerer produkter fra landbrug, gartnerivirksomhed eller havfiskeri".
5 Med henblik paa en naermere fastlaeggelse af det obligatoriske bidrag bestemmer artikel 3 i kongelig anordning af 31. januar 1985 (Moniteur belge af 1.3.1985), som aendret ved artikel 4 i kongelig anordning af 23. april 1986 (Moniteur belge af 28.5.1986), foelgende:
"De obligatoriske bidrag til fremme af afsaetningen af produkter fra den raadgivende afdeling for 'svin' fastsaettes saaledes:
1) Den, der slagter eller lader slagte svin i offentlige eller private slagterier, betaler et bidrag paa 5 BFR pr. slagtet svin.
2) Heraf overvaeltes et beloeb paa. 2,50 BFR pr. slagtet svin paa leverandoeren af svinene. Dette beloeb anfoeres saerskilt paa fakturaen.
...
4) Opkraevningen af de i afsnit 1 naevnte bidrag sker gennem de offentlige og private slagterier, som ikke beregner omkostninger derfor. Bidragene overfoeres til den nationale tjeneste for afsaetning af landbrugs- og gartneriprodukter.
...
5) Eksportoerer af levende svin betaler et bidrag paa 0,04% af de udfoerte svins eksportvaerdi.
..."
6 I medfoer af artikel 4c og 8 i den ovennaevnte lov belaegges overtraedelse af artikel 3 med straf.
7 Det fremgaar af sagen, at kontoret i medfoer af loven og den kongelige anordning over for virksomheden Westvlees, der ejes af G. Claeys, har fremsat krav om betaling af 2 011 425 BFR. Claeys afviste at skylde dette beloeb med henvisning til, at det angik svin indfoert fra Nederlandene, hvorefter han blev staevnet ved Rechtbank van eerste aanleg, Ieper retskreds. For denne ret gjorde Claeys gaeldende, at de paagaeldende nationale retsforskrifter har vaeret i strid med EOEF-traktatens artikel 9 og 12.
8 Paa baggrund heraf har den nationale ret udsat sagen og anmodet Domstolen om at traeffe en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
"Der oenskes en fortolkning af EOEF-traktatens artikel 9 og 12, navnlig med hensyn til spoergsmaalet, om ordene 'told og/eller afgifter med tilsvarende virkning' omfatter de bidrag, der i henhold til lov af 27. december 1938, som aendret ved lov af 11. april 1983, og kongelig anordning af 31. januar 1985, som aendret ved kongelig anordning af 23. april 1986, opkraeves af svin, der indfoeres fra udlandet til Belgien."
9 Hvad naermere angaar de omtvistede nationale retsforskrifter samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor i det foelgende kun i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 I spoergsmaalet henviser den nationale ret udelukkende til fortolkningen af traktatens artikel 9 og 12. Imidlertid tilkommer det Domstolen inden for det system, der er indfoert ved traktatens artikel 177, at give denne ret en hensigtsmaessig besvarelse paa grundlag af de i Domstolen forelagte oplysninger med henblik paa afgoerelsen af tvisten i hovedsagen.
11 Med dette formaal for oeje samt i betragtning af, at der, saaledes som det fremgaar af sagens akter, er tale om et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignende afgift, der paa samme vilkaar opkraeves af saavel indenlandske som indfoerte produkter, og hvis indtaegter i princippet anvendes til fordel for de indenlandske produkter, skal der foerst foretages en gennemgang af bestemmelserne i traktatens artikel 12 f. samt i artikel 95, hvorefter der foretages en gennemgang af bestemmelserne i artikel 92.
Traktatens artikel 12 ff. samt artikel 95
12 Da bestemmelserne vedroerende afgifter med tilsvarende virkning som told og bestemmelserne vedroerende diskriminerende interne afgifter ikke kan anvendes samtidig (jf. dom af 18.6.1975, sag 94/74, IGAV, Sml. s. 699, og af 11.6.1992, forenede sager C-149/91 og C-150/91, Sanders, Sml. I, s. 3899), er det noedvendigt at fastlaegge anvendelsesomraadet for hvert af disse regelsaet.
13 Traktatens artikel 12 og 13 indeholder et forbud mod ind- og udfoerselstold samt afgifter med tilsvarende virkning i den indbyrdes samhandel mellem medlemsstaterne. For saa vidt angaar importtold og afgifter med tilsvarende virkning har Domstolen i dom af 19. juni 1973 (sag 77/72, Capolongo, Sml. s. 611, samt dommen af 11.3.1992, forenede sager C-78/90 ° C-83/90, Compagnie Commerciale de l' Ouest, Sml. I, s. 1847, og i foernaevnte dom af 11.6.1992 i Sanders-sagen) fastslaaet, at forbuddet principielt omfatter alle afgifter, der opkraeves i forbindelse med eller paa grund af import, og som specielt rammer et importeret produkt og ikke det tilsvarende indenlandske produkt, og at selv afgifter, der er bestemt til at finansiere et offentligretligt organs virksomhed, kan vaere afgifter med tilsvarende virkning som told.
14 I de samme domme har Domstolen praeciseret, at man ved fortolkningen af begrebet "afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold" eventuelt maa tage formaalet med afgifterne i betragtning. Saafremt en saadan finansiel byrde eller et saadant bidrag udelukkende er bestemt til at betale aktiviteter, der i saerlig grad er til fordel for indenlandske, afgiftsbelagte produkter, kan dette medfoere, at et generelt bidrag, der opkraeves efter samme kriterier saavel af importerede som af indenlandske produkter, alligevel er en betydelig stoerre finansiel byrde for den ene gruppe, hvorimod det i realiteten for den anden gruppe maa anses for en modydelse for fordele eller stoette. Et bidrag, der er led i et almindeligt, internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandsk fremstillede og importerede produkter efter samme kriterier, kan derfor alligevel udgoere en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, naar dette bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere saadanne aktiviteter, som saerlig er til fordel for det paagaeldende, indenlandsk fremstillede produkt.
15 Ifoelge traktatens artikel 95 maa ingen medlemsstat direkte eller indirekte paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er hoejere end de afgifter, der direkte eller indirekte paalaegges lignende, indenlandske varer. For at bestemmelsen finder anvendelse, skal den indenlandske afgift saaledes indebaere en forskelsbehandling eller have beskyttende virkning (dommen i sagen Compagnie Commerciale de l' Ouest, jf. ovenfor, praemis 25).
16 For saa vidt angaar en afgift, som rammer importerede og indenlandske produkter efter samme kriterier, har Domstolen fastslaaet, at der skal tages hensyn til det formaal, hvortil afgiftsprovenuet skal anvendes. Naar et saadant afgiftsprovenu er bestemt til at betale aktiviteter, der i saerlig grad er til fordel for indenlandske, afgiftsbelagte produkter, kan dette medfoere, at et bidrag, der opkraeves efter samme kriterier, alligevel er en diskriminerende beskatning i det omfang, den afgiftsmaessige byrde, der paahviler indenlandske produkter, opvejes af de fordele, som afgiften skal finansiere, hvorimod den afgift, der paahviler de importerede produkter, er udtryk for en klar byrde (dom af 21.5.1980, sag 73/79, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1533, praemis 15, og dommen i den ovennaevnte sag, Compagnie Commerciale de l' Ouest, praemis 26).
17 Det fremgaar af disse betragtninger, at saafremt de fordele, som opstaar ved den maade, hvorpaa provenuet fra det omtvistede bidrag anvendes, fuldt ud udligner udgifterne ved at bringe den indenlandske vare i omsaetning, maa afgiften anses for en afgift med tilsvarende virkning som told, der er omfattet af forbuddet efter traktatens artikel 12 ff. Hvis fordelene kun udligner en del af den byrde, der belaster den indenlandske vare, er afgiften derimod omfattet af traktatens artikel 95. I saa fald er afgiften uforenelig med traktatens artikel 95 og saaledes forbudt i det omfang, den indebaerer en forskelsbehandling af den importerede vare, dvs. i det omfang, den delvis udligner den byrde, der belaster den tilsvarende, indenlandske vare (jf. senest dommen i ovennaevnte Sanders-sag).
18 Det paahviler den nationale ret at afgoere, om den byrde, der paahviler den indenlandske vare, helt eller delvis udlignes ved, at det paagaeldende afgiftsprovenu anvendes til fordel for den indenlandske vare (jf. den ovennaevnte dom i sagen Compagnie Commerciale de l' Ouest, praemis 28).
19 Paa baggrund af det ovenfor anfoerte maa der svares den nationale ret, at et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignende afgift, og som anvendes efter samme opkraevningsbetingelser paa indenlandske og indfoerte produkter, og hvis provenu udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter, saaledes at de heraf foelgende fordele fuldt ud opvejer den byrde, der paahviler disse produkter, er en afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 12. Hvis disse fordele kun delvis opvejer den byrde, der er paalagt de indenlandske produkter, er en saadan afgift en diskriminerende afgift, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 95.
20 Endelig bemaerkes, at bestemmelserne i traktatens artikel 12, 13 og 95 ifoelge Domstolens faste praksis har direkte virkning og for de retsundergivne skaber rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte (jf. dom af 5.2.1963, sag 26/62, Van Gend & Loos, Sml. 1954-1964, s. 375, org. ref.: Rec. s. 3, samt dommene af henholdsvis 19.6.1973, Capolongo, naevnt ovenfor, og 22.3.1977, sag 74/76, Ianelli, Sml. s. 557).
Traktatens artikel 92 ff.
21 Med henblik paa en hensigtsmaessig besvarelse af spoergsmaalene vedroerende traktatens regler om statsstoette bemaerkes, at selv om den omhandlede skattelignende afgift kan vaere forbudt enten ved traktatens artikel 12 og 13 eller ved traktatens artikel 95, kan anvendelsen af afgiftsprovenuet imidlertid udgoere en statsstoette, der er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for at anvende traktatens artikel 92, som fortolket af Domstolen, er opfyldt (jf. dommene i de ovennaevnte sager Compagnie Commerciale de l' Ouest og Sanders).
22 Ifoelge fast retspraksis er forbuddet mod statsstoette, som vaerende uforenelig med det faelles marked, hverken absolut eller ubetinget. Traktaten, der ved artikel 93 overlader den loebende undersoegelse og kontrollen med stoetteordninger til Kommissionen, forudsaetter, at konstateringen af en stoetteordnings uforenelighed med faellesmarkedet skal ske under Domstolens kontrol og i henhold til en saerlig procedure, hvis gennemfoerelse paahviler Kommissionen. Private kan saaledes ikke, alene under paaberaabelse af artikel 92, anfaegte en stoettes forenelighed med faellesskabsretten for de nationale retter eller nedlaegge paastand om, at disse retter enten umiddelbart eller ved en mellemafgoerelse skal fastslaa en saadan uforenelighed (ovennaevnte Iannelli-dom og dom af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, samt de naevnte domme i sagerne Compagnie Commerciale de l' Ouest og Sanders).
23 Det paahviler ikke desto mindre de nationale domstole at beskytte de retsundergivnes rettigheder i tilfaelde af, at de nationale myndigheder tilsidesaetter det forbud mod at gennemfoere stoetten, som indeholdes i traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum, og som har direkte virkning. En saadan tilsidesaettelse, der paaberaabes af de retsundergivne ° som kan goere dem gaeldende ° og som fastslaas af de nationale myndigheder, skal foranledige disse til at drage samtlige konsekvenser heraf i overensstemmelse med deres nationale retssystem hvad angaar saavel gyldigheden af de retsakter, som gennemfoerer de omtvistede stoetteforanstaltninger, som tilbagesoegningen af den tildelte oekonomiske stoette. Naar domstolene traeffer en afgoerelse herom, tager de dog ikke stilling til, om stoetteforanstaltningerne er forenelige med faellesmarkedet, idet Kommissionen er enekompetent til at traeffe den endelige afgoerelse herom, under forbehold af Domstolens proevelsesret (jf. dom af 21.11.1991, sag C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur, Sml. I, s. 5505, og dommen i ovennaevnte Sanders-sag).
24 Det paahviler ligeledes de nationale retter at beskytte borgernes rettigheder ved at drage alle konsekvenser i overensstemmelse med deres nationale retssystem hvad angaar gyldigheden af retsakter til gennemfoerelse af de omtvistede stoetteforanstaltninger, saavel som hvad angaar tilbagesoegningen af den tildelte oekonomiske stoette i det tilfaelde, Kommissionen ved beslutning i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, fastslaar, at en stoetteforanstaltning er uforenelig med faellesmarkedet (jf. ovennaevnte dom i Steinike & Weinlig-sagen).
25 Der maa foelgelig svares den nationale ret, at en skattelignende afgift som den, der omhandles i hovedsagen, kan, alt efter anvendelsen af dens provenu, udgoere en statsstoette, som er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 92 er opfyldt, idet en saadan vurdering henhoerer under Kommissionens kompetence efter den procedure, der er fastsat herfor i traktatens artikel 93. Der skal herved ligeledes tages hensyn til de nationale retters kompetence i tilfaelde af, at den paagaeldende medlemsstat ved indfoerelsen af en saadan afgift tilsidesaetter forpligtelser, som foelger af traktatens artikel 93, stk. 3, samt i de tilfaelde, at det ved en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, konstateres, at opkraevningen af afgiften er uforenelig med det faelles marked som middel til finansiering af en statsstoette.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen ved dom af 22. marts 1991 af Rechtbank van eerste aanleg, Ieper, for ret:
1) Et obligatorisk bidrag, som udgoer en skattelignende afgift, og som anvendes efter samme opkraevningsbetingelser paa indenlandske og indfoerte produkter, og hvis provenu udelukkende anvendes til fordel for indenlandske produkter, saaledes at de heraf foelgende fordele fuldt ud opvejer den byrde, der paahviler disse produkter, er en afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 12. Hvis disse fordele kun delvis opvejer den byrde, der er paalagt de indenlandske produkter, er en saadan afgift en diskriminerende afgift, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 95.
2) Bestemmelserne i traktatens artikel 12, 13 og 95 giver borgerne rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte.
3) En saadan skattelignende afgift kan, alt efter anvendelsen af dens provenu, udgoere en statsstoette, som er uforenelig med det faelles marked, hvis betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 92 er opfyldt, idet en saadan vurdering henhoerer under Kommissionens kompetence efter den procedure, der er fastsat herfor i traktatens artikel 93. Der skal herved ligeledes tages hensyn til de nationale retters kompetence i tilfaelde af, at den paagaeldende medlemsstat ved indfoerelsen af en saadan afgift tilsidesaetter forpligtelser, som foelger af traktatens artikel 93, stk. 3, samt i de tilfaelde, at det ved en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, konstateres, at opkraevningen af afgiften er uforenelig med det faelles marked som middel til finansiering af en statsstoette.