CELEX: 61994CJ0194
Výklad článku 30 Smlouvy o ES a směrnice 83/189/EHS o postupu při poskytování informací v oblasti technických norem a předpisů
Vnitrostátní právní předpisy v oblasti prodeje zabezpečovacích systémů a ústředen
Předchozí schválení správním orgánem

Rozsudkem
ze dne 20. června 1994, došlým Soudnímu dvoru dne 4. července 1994
tribunal de commerce de Liège položil Soudnímu dvoru na základě
článku 177 Smlouvy o ES šest předběžných otázek týkajících se
výkladu článku 30 téže Smlouvy a směrnice Rady 83/189/EHS ze
dne 28. března 1983 o postupu při poskytování informací
v oblasti technických norem a předpisů (Úř. věst. L 109,
s. 8, dále jen „směrnice 83/189“), ve znění směrnice Rady
88/182/EHS ze dne 22. března 1988 (Úř. věst. L 81,
s. 75).
Tyto
otázky vyvstaly v rámci sporů mezi společností CIA Security
International (dále jen „CIA Security“) a společnostmi Signalson
(dále jen „Signalson“) a Securitel (dále jen „Securitel“); tyto tři
společnosti jsou podle belgického zákona ze dne 10. dubna
1990 o podnicích poskytujících bezpečnostní a ochranné služby a
o interních bezpečnostních službách (dále jen „zákon
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby“) podniky
poskytujícími bezpečnostní služby.
Podle
čl. 1 odst. 3 tohoto zákona „se za podnik poskytující bezpečnostní
služby ve smyslu tohoto zákona považuje jakákoli fyzická či právnická
osoba vykonávající činnost spočívající v trvalém nebo
příležitostném poskytování koncepčních služeb, instalace a údržby
zabezpečovacích systémů a ústředen třetím osobám.“
Podle
čl. 1 odst. 4 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní
služby „jsou zabezpečovací systémy a ústředny uvedené v tomto
článku takové systémy, jež jsou určené k prevenci nebo ke zjištění
trestných činů proti osobám nebo majetku.“
Článek
4 téhož zákona stanoví, že „nikdo nemůže provozovat podnik poskytující
bezpečnostní služby bez předchozího schválení ministerstvem vnitra.
Schválení je uděleno, pokud podnik vyhoví ustanovením tohoto zákona
a podmínkám týkajícím se finančních prostředků a technického
vybavení stanovených králem […]“.
Článek
12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby stanoví,
že „zabezpečovací systémy a ústředny uvedené v čl. 1
odst. 4 a jejich jednotlivé součásti mohou být prodávány nebo
jakýmkoli jiným způsobem dávány k dispozici uživatelům pouze po té,
co byly předem schváleny podle postupu stanoveného králem […]“.
Tento
postup byl stanoven královskou vyhláškou ze dne 14. května 1991
o stanovení schvalovacího postupu pro zabezpečovací systémy
a ústředny, uvedené v zákoně ze dne 10. dubna 1990
o podnicích poskytujících bezpečnostní a ochranné služby a
o interních bezpečnostních službách (dále jen „vyhláška ze dne 14.
května 1991“).
Článek
2 odst. 1 této vyhlášky stanoví že „žádný výrobce, dovozce,
velkoobchodník nebo jakákoli jiná fyzická nebo právnická osoba nemůže
v Belgii prodávat nebo jakýmkoli jiným způsobem poskytovat
uživatelům zařízení, pokud toto zařízení nebylo předem schváleno komisí
zřízenou k tomuto účelu, dále nazývanou ,komise pro zařízení‘“.
Z článků
4 až 7 vyhlášky ze dne 14. května 1991 vyplývá, že případnému schválení
zařízení musí předcházet přezkum zařízení a testy.
Podle
článku 5 přezkum spočívá v identifikaci zařízení, ověření
elektronických obvodů při porovnání s dokumentací předanou výrobcem
a v ověření minimálních požadovaných funkcí. Zkoušky
prováděné na zařízení, stanovené článkem 6 vyhlášky ze dne 14. května
1991, se týkají funkční adekvátnosti, vzhledu, spolehlivosti
mechanických nebo elektronických funkcí, necitlivosti na falešné
poplachy, ochrany proti zneužití nebo pokusům vyřadit zařízení
z provozu. Za tímto účelem jsou na zařízení prováděny testy
vyžadované v přílohách 3 a 4 uvedené vyhlášky.
Článek
8 vyhlášky ze dne 14. května 1991 stanoví, že „pokud žadatel prokáže
prostřednictvím nezbytných dokumentů, že na jeho zařízení již byly
provedeny alespoň zkoušky stejné jako zkoušky popsané v článku 7
v homologované laboratoři v jiném členském státě EHS podle
norem EHS a že tento materiál byl schválen nejvýše tři roky před
datem současné žádosti, orgán uvedený v čl. 4 odst. 1 provede
na zařízení pouze ty zkoušky, které dosud nebyly uskutečněny
v jiném členském státě EHS“.
Ze
spisu mimoto vyplývá, že vyhláška ze dne 14. května 1991 nebyla Komisi
oznámena v souladu s postupem při poskytování informací
v oblasti technických předpisů stanoveným směrnicí 83/189 a že
poté, co Komise vydala odůvodněné stanovisko v souladu
s článkem 169 Smlouvy o EHS, belgická vláda oznámila
v únoru 1993 nový návrh královské vyhlášky o stanovení
schvalovacího postupu pro zabezpečovací systémy a ústředny. Tento
návrh přijatý dne 31. března 1994, je v podstatě shodný
s vyhláškou ze dne 14. května 1991, kterou zrušil; s tím, že
je třeba uvést, že článek 8 vyhlášky ze dne 14. května 1991 byl pozměněn
v souladu s návrhy Komise.
Všechny
tři společnosti v původním řízení jsou soutěžiteli, jejichž
předmětem činnosti je zejména výroba a prodej zabezpečovacích
systémů a ústředen.
Dne
21. ledna 1994 podala CIA Security u tribunal de commerce
de Liège návrhy, kterými se domáhala, aby bylo společnostem
Signalson a Securitel uloženo přestat v nekalosoutěžním
jednání, kterého se dopustily v lednu 1994. CIA Security založila
své návrhy na článcích 93 a 95 belgického zákona ze dne 14.
července 1991 o obchodních praktikách, které zakazují jednání, jež
je v rozporu s obchodními zvyklostmi. CIA Security totiž
společnostem Signalson a Securitel vytýkala, že ji poškodily, když
tvrdily, že systém proti vloupání, který prodává – systém Andromede –
nesplňuje podmínky belgických právních předpisů v oblasti
zabezpečovacích systémů.
Společnosti
Signalson a Securitel předložily vzájemné návrhy směřující
primárně k tomu, aby CIA Security bylo zakázáno pokračovat
v její činnosti z důvodu, že není schválena jakožto podnik
poskytující bezpečnostní služby a že prodává neschválený poplašný
systém.
Tribunal
de commerce de Liège se ve svém mezitímním rozsudku domníval, že
ačkoli hlavní a vzájemné žaloby směřují k uložení sankcí za
nekalosoutěžní praktiky zakázané zákonem o obchodních praktikách,
nic to nemění na tom, že tyto praktiky musejí být posouzeny
z hlediska ustanovení zákona o podnicích poskytujících
bezpečnostních služby ze dne 14. května 1991.
Předkládající
soud posléze konstatoval, že jednak pokud CIA Security porušila zákon
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby ze dne 14. května
1991, její žaloby mohou být prohlášeny za nepřípustné z důvodu
nedostatku aktivní legitimace a jednak že pokud zákon
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby a vyhláška ze
dne 14. května 1991 jsou neslučitelné s právem Společenství,
Signalson a Securitel nemohou zakládat své vzájemné žaloby na
ukončení činnosti na porušení těchto norem.
Vzhledem
k tomu, že tribunal de commerce de Liège měl pochybnosti
o slučitelnosti dotčené belgické právní úpravy s článkem 30
Smlouvy a konstatoval, že tato právní úprava nebyla před svým
přijetím oznámena Komisi v souladu se směrnicí 83/189, rozhodl se
přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
otázky:
„1)      Vytváří
zákon ze dne 10. dubna 1990 o podnicích poskytujících
bezpečnostní a ochranné služby a o interních bezpečnostních
službách a zvláště pak jeho články 4 a 12 množstevní omezení
dovozu nebo obsahuje opatření s rovnocenným účinkem množstevnímu
omezení zakázaná článkem 30 Smlouvy o EHS?
2)
Je královská vyhláška ze dne 14.
května 1991 o stanovení schvalovacího postupu pro zabezpečovací
systémy a ústředny uvedené v zákoně ze dne 10. dubna
1990, zvláště pak její články 2 a 8, slučitelná s článkem 30
Smlouvy zakazujícím množstevní omezení dovozu, jakož i opatření
s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení?
3)       Obsahuje výše uvedený zákon ze
dne 10. dubna 1990, zvláště pak jeho články 4 a 12,
technické předpisy, jež musejí být předem oznámeny Komisi v souladu
s článkem 8 směrnice 83/189/EHS?
4)
Obsahuje královská vyhláška ze dne
14. května 1991, zvláště pak její články 2 a 8, technické předpisy,
jež musejí být předem oznámeny Komisi v souladu s článkem 8
směrnice 83/189/EHS?
5)
Jsou ustanovení směrnice Rady
83/189/EHS, stanovující postup pro poskytování informací v oblasti
technických norem a předpisů, zvláště pak její články 8 a 9,
bezpodmínečné a dostatečně přesné, aby se jich mohli jednotlivci
dovolávat před vnitrostátním soudem?
6)
Ukládá právo Společenství
a ochrana jednotlivce z něj vyplývající vnitrostátnímu soudu
odmítnout použití vnitrostátního technického předpisu, který nebyl
oznámen Komisi členským státem, který jej přijal, v souladu
s povinností stanovenou v článku 8 směrnice Rady 83/189/EHS?“

Úvodní poznámky
Na
úvod je třeba poznamenat, že podle belgické vlády a podle
společností Signalson a Securitel se jakákoli otázka týkající se
slučitelnosti vyhlášky ze dne 14. května 1991 s právem Společenství
stala bezpředmětnou, jelikož vnitrostátní soud musí ve věci, která je
mu předložena, použít zákon účinný v okamžiku, kdy rozhoduje,
a jelikož od zahájení řízení byla vyhláška ze dne 14. května 1991
nahrazena královskou vyhláškou ze dne 31. března 1994, která je
i podle Komise v souladu s právem Společenství.
Toto
stanovisko nemůže být přijato. Z judikatury Soudního dvora totiž
vyplývá, že je věcí vnitrostátního soudu posoudit dosah vnitrostátních
ustanovení práva a způsob, jakým mají byt použita (viz rozsudek ze
dne 7. prosince 1995, Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94, Recueil,
s. I‑435, bod 6). Vnitrostátní soud totiž může nejlépe posoudit
vzhledem ke zvláštnostem sporů nezbytnost žádosti o rozhodnutí
o předběžné otázce k vydání svého rozsudku, přičemž předběžné
otázky nemohou být považovány za bezpředmětné z toho důvodu, že
vyhláška ze dne 14. května 1991 byla nahrazena královskou
vyhláškou ze dne 31. března 1994.
Za
těchto okolností je třeba nejdříve odpovědět na třetí, čtvrtou, pátou
a šestou předběžnou otázku.

K třetí a čtvrté otázce
Podstatou
třetí a čtvrté otázky vnitrostátního soudu je, zda předpisy
takové, jako jsou články 4 a 12 zákona o podnicích
poskytujících bezpečnostní služby a vyhláška ze dne ze 14. května
1991, představují technické předpisy, jež měly být před svým přijetím
oznámeny Komisi v souladu s článkem 8 směrnice 83/189.
Pojem
„technický předpis“ je definován v čl. 1 bodu 5 směrnice 83/189
jako „technické specifikace a jiné požadavky, včetně příslušných
správních předpisů, jejichž dodržování je při uvedení na trh nebo při
používání v členském státě nebo na jeho větší části závazné de iure
nebo de facto, s výjimkou ustanovení přijatých místními správními
orgány“ (
neoficiální překlad
). V souladu s bodem 1
téhož článku se „technickou specifikací“ rozumí specifikace obsažená
v dokumentu, která stanoví požadované charakteristiky výrobku, jako
jsou úrovně jakosti, ukazatele vlastností, bezpečnost nebo rozměry,
včetně požadavků na výrobek, jako jsou obchodní název, terminologie,
symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, označování výrobků
nebo jejich opatřování štítkem s jmenovitými údaji […]“ (
neoficiální překlad
)
Nejdříve
je třeba ověřit, zda ustanovení takové, jako je článek 4 zákona
o podnicích poskytujících bezpečnostní služby, představuje
technický předpis ve smyslu směrnice 83/189.
Na
tuto otázku je třeba odpovědět záporně, jelikož technické předpisy jsou
ve smyslu směrnice 83/189 specifikacemi definujícími vlastnosti výrobků
a článek 4 se omezuje na stanovení podmínek pro zakládání podniků
poskytujících bezpečnostní služby.
Co
se týče ustanovení vyhlášky ze dne 14. května 1991, je namístě
připomenout, že obsahuje podrobné předpisy definující zvláště podmínky
pro testování kvality a řádného fungování zabezpečovacích systémů
a ústředen, které musejí být splněny, aby tyto systémy mohly být
schváleny a prodávány v Belgii. Tyto předpisy jsou tedy
technickými předpisy ve smyslu směrnice 83/189.
Pokud
jde o článek 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní
služby, je namístě připomenout, že stanoví, že dotčené výrobky mohou
být prodávány pouze po svém předchozím schválení podle postupu
stanoveného králem, přičemž tento postup byl stanoven vyhláškou ze dne
14. května 1991.
Podle
Komise a společnosti CIA Security představuje článek 12 zákona
technický předpis ve smyslu směrnice, zatímco podle písemných vyjádření
společnosti Signalson, vlády Spojeného království a belgické vlády
je tento článek pouze rámcovým zákonem, neobsahujícím žádný technický
předpis ve smyslu směrnice 83/189.
V tomto
ohledu je třeba konstatovat, že předpis je považován za technický
předpis ve smyslu směrnice 83/189 tehdy, působí-li vlastní právní
účinky. Pokud podle vnitrostátního práva předpis poskytuje pouze základ
pro přijetí správních předpisů obsahujících právně závazná pravidla pro
dotčené osoby a přitom nemá pro jednotlivce žádný právní účinek,
není technickým předpisem ve smyslu směrnice (viz rozsudek ze
dne 1. června 1994, Komise v. Německo, C‑317/92, Recueil,
s. I‑2039, bod 26). V tomto kontextu je třeba připomenout, že
podle čl. 8 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 83/189 jsou
členské státy neprodleně povinny Komisi oznámit současně s návrhem
technického předpisu také jeho právní základ, pokud je jeho známost
nezbytná k posouzení dosahu návrhu.
Naopak
předpis musí být považován za technický předpis ve smyslu směrnice
83/189 pokud, jak uvedla na jednání belgická vláda, ukládá dotčeným
podnikům žádat o předchozí schválení jejich zařízení, i když
nebyly přijaty předpokládané správní předpisy.
Na
třetí a na čtvrtou otázku je tedy třeba odpovědět v tom
smyslu, že takový předpis, jako je článek 4 zákona o podnicích
poskytujících bezpečnostní služby, nepředstavuje technický předpis ve
smyslu směrnice 83/189, zatímco ustanovení, jako jsou ustanovení
obsažená v královské vyhlášce ze dne 14. května 1991, představují
technické předpisy a že kvalifikace předpisu takového, jako je
článek 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby,
závisí na jeho právních účincích podle vnitrostátního práva.

Pátá a šestá otázka
Podstatou
páté a šesté otázky vnitrostátního soudu je, zda ustanovení
směrnice 83/189, a zvláště její články 8 a 9, jsou
bezpodmínečné a dostatečně přesné, takže se jich jednotlivci mohou
dovolávat před vnitrostátním soudem, který musí odmítnout použití
vnitrostátního technického předpisu, jenž nebyl oznámen v souladu
se směrnicí.
Článek 8 odst. 1 a 2 směrnice stanoví:
„1.      Členské
státy neprodleně oznamují Komisi každý návrh technického předpisu,
s výjimkou případu, kdy takový předpis pouze přejímá úplné znění
mezinárodní nebo evropské normy a kdy postačí informace
o příslušné normě; členské státy současně Komisi sdělí důvody, pro
které je nezbytné takový technický předpis vydat, pokud již nebyly
uvedeny v samotném návrhu. Členské státy popřípadě zároveň sdělí
text základních zákonů a prováděcích předpisů, jichž se to hlavně
a přímo dotýká, pokud znalost tohoto textu je nezbytná pro
posouzení dosahu navrhovaného technického předpisu.
Komise
ihned uvědomí o návrhu ostatní členské státy; může jej též
předložit výboru, uvedenému v článku 5, a popřípadě výboru
příslušnému v dané oblasti k vyjádření stanoviska.
2.      Komise
a členské státy mohou členskému státu, který předložil návrh
technického předpisu, předat připomínky, které tento členský stát vezme
v co největší míře v úvahu při následující přípravě
technického předpisu.“ (
neoficiální překlad)
Podle článku 9 směrnice
„1.      Aniž
jsou dotčena ustanovení odstavců 2 a 2a, členské státy odloží
přijetí návrhu technického předpisu o šest měsíců ode dne oznámení
uvedeného v čl. 8 odst. 1, jestliže Komise nebo jiný členský
stát během tří měsíců od tohoto data zaujme podrobné stanovisko,
z něhož vyplývá, že připravované opatření musí být změněno, aby se
odstranily nebo zmenšily jakékoli překážky, které by toto opatření mohlo
vytvořit proti volnému pohybu zboží. Příslušný členský stát předloží
Komisi zprávu o dalších krocích, které na základě těchto podrobných
stanovisek hodlá podniknout. Komise se k těmto krokům vyjádří.
2.      Lhůta
uvedená v odstavci 1 je dvanáct měsíců, pokud Komise během tří
měsíců po oznámení stanoveném v čl. 8 odst. 1 sdělí svůj záměr
navrhnout nebo přijmout směrnici pro danou oblast.
2a.      Jestliže
Komise zjistí, že se oznámení podle čl. 8 odst. 1 týká věci
upravené v návrhu směrnice nebo nařízení předloženém Radě, sdělí
toto zjištění do tří měsíců po obdržení oznámení příslušnému členskému
státu.
Členské státy se zdrží přijímání
technických předpisů týkajících se věci upravené v návrhu směrnice
nebo nařízení předloženém Komisí Radě před podáním oznámení podle čl. 8
odst. 1 po dobu dvanácti měsíců ode dne předložení návrhu.
Odstavce 1, 2 a 2a tohoto článku nelze uplatnit současně.
3.      Odstavce
1, 2 a 2a se nepoužijí, jestliže z naléhavých důvodů
týkajících se ochrany zdraví lidí a zvířat, ochrany rostlin nebo
bezpečnosti je členský stát nucen bez možnosti konzultace ve velmi
krátké době připravit technické předpisy k jejich okamžitému
přijetí a zavedení. Členský stát v oznámení stanoveném
v článku 8 uvede důvody naléhavosti těchto opatření.
V případech zneužití tohoto postupu Komise přijme příslušná
opatření.” (
neoficiální překlad
)
Článek
10 směrnice stanoví, že „články 8 a 9 se nepoužijí, jestliže
členské státy plní své povinnosti, jež vyplývají ze směrnic
a nařízení Společenství; to platí rovněž pro závazky vyplývající
z mezinárodní dohody, jejichž cílem je přijetí jednotných
technických specifikací v rámci Společenství“. (
neoficiální překlad
)
Je
třeba připomenout, že od roku 1986 Komise definovala ve sdělení (86/C
245/05 Úř. věst. 1986, C 245, s. 4) svoje stanovisko k bodu
uvedenému tribunal de commerce de Liège v jeho dvou posledních
otázkách. V tomto sdělení Komise jednak konstatovala, že jí
směrnice přiznává, stejně tak jako členským státům, důležitou úlohu,
která jí umožňuje zabránit vzniku nových technických překážek obchodu,
a jednak, že povinnosti členských států vyplývající ze směrnice
jsou jasné a jednoznačné, neboť:
–        členské
státy jsou povinny oznámit veškeré návrhy technických předpisů
spadající pod směrnici;
–        musejí
odložit přijetí návrhů technických předpisů automaticky o tři
měsíce, s výjimkou zvláštních případů uvedených v čl. 9
odst. 3;
–        musejí
odložit přijetí návrhů technických předpisů o další tři až devět
měsíců podle toho, zda byly vzneseny námitky nebo pokud je připravován
legislativní předpis Společenství.
Komise
konečně konstatovala, že pokud by členské státy nedodržovaly povinnosti
vyplývající ze směrnice, došlo by k závažnému narušení cíle
dokončení vnitřního trhu s rizikem negativního dopadu na obchod.
Ze
sdělení vyplývá, že Komise z těchto zjištění vyvozuje, že: „pokud
členský stát přijme technický předpis spadající pod ustanovení směrnice
83/189, aniž by oznámil návrh Komisi a aniž by dodržel povinnost
statu quo
,
takto přijatý předpis nemůže být vykonatelný vůči třetím osobám
v rámci legislativního systému dotčeného členského státu. Komise se
tedy domnívá, že účastníci sporu mají právo očekávat od vnitrostátních
soudů, že odmítnou použití vnitrostátních technických předpisů, jež
nebyly oznámeny, jak to vyžadují právní předpisy Společenství“.
V projednávané
věci se Komise přidržela tohoto výkladu, k němuž se připojila také
CIA Security.
Německá
a nizozemská vláda a vláda Spojeného království se staví
proti tomuto výkladu a naopak se domnívají, že technické předpisy
ve smyslu směrnice 83/189 mohou být namítány vůči jednotlivcům,
i když byly přijaty, aniž by byly dodrženy povinnosti vyplývající
ze směrnice. Argumentace, na níž se zakládá tento výklad, bude zkoumána
dále.
Úvodem
je třeba zdůraznit, že cílem směrnice 83/189 je prostřednictvím
preventivní kontroly chránit volný pohyb zboží, což je jeden ze základů
Společenství. Tato kontrola je užitečná, jelikož technické předpisy
vycházející ze směrnice mohou vytvářet omezení obchodu se zbožím mezi
členskými státy, přičemž tato omezení lze připustit, pouze jsou-li
nezbytná ke splnění kategorických požadavků sledujících cíl obecného
zájmu. Kontrola zavedená směrnicí je účinná, neboť všechny návrhy
technických předpisů pod ní spadající musejí být oznámeny a jejich
přijetí a nabytí účinnosti – s výjimkou předpisů, jejichž
naléhavost odůvodňuje výjimku – musí být odloženo po dobu stanovenou
článkem 9.
Oznámení
a doba odkladu tedy dává Komisi a ostatním členským státům
příležitost jednak přezkoumat, zda dotčený návrh vytváří překážky
obchodu v rozporu se Smlouvou o ES nebo překážky, kterým
je třeba zabránit přijetím společných nebo harmonizovaných opatření,
a jednak navrhovat změny navrhovaných vnitrostátních opatření.
Tento postup ostatně Komisi umožňuje navrhovat nebo přijímat normy
Společenství upravující oblast, jež je předmětem navrhovaného opatření.
Je
třeba dále konstatovat, že podle ustálené judikatury ve všech
případech, kdy se ustanovení směrnice jeví z hlediska svého obsahu
jako bezpodmínečná a dostatečně přesná, je možno se jich dovolávat
proti jakémukoli vnitrostátnímu ustanovení, jež není v souladu se
směrnicí (viz rozsudky ze dne 19. ledna 1982, Becker, 8/81,
Recueil, bod 53, a ze dne 19. listopadu 1991, Francovich
a další, C‑6/90 a C‑9/90, Recueil, s. I‑5357).
Podle
vlády Spojeného království nesplňují ustanovení směrnice 83/189 tato
kritéria vzhledem k tomu, že oznamovací postup zahrnuje určité
nepřesné prvky.
Toto
stanovisko nemůže být přijato. Články 8 a 9 směrnice 83/189 totiž
předepisují pro členské státy přesnou povinnost oznámit Komisi návrhy
technických předpisů ještě před jejich přijetím. V důsledku toho
vzhledem k tomu, že z hlediska svého obsahu jsou tyto články
bezpodmínečné a dostatečně přesné, mohou se jich dovolávat
jednotlivci před vnitrostátními soudy.
Je
dále třeba přezkoumat právní důsledky, jež je třeba vyvodit
z porušení povinnosti oznamovat návrhy členskými státy, přesněji
řečeno, zda směrnice 83/189 musí být vykládána v tom smyslu, že
vzhledem k tomu, že porušení povinnosti oznámit návrhy představuje
procesní vadu při přijímání dotčených technických předpisů, způsobuje
nepoužitelnost těchto technických předpisů, takže nemohou být namítány
vůči jednotlivcům.
Německá
a nizozemská vláda a vláda Spojeného království se
v tomto ohledu domnívají, že směrnice 83/189 se týká výlučně vztahů
mezi členskými státy a Komisí, že se omezuje na vytváření
procesních povinností, jež musejí členské státy dodržovat při přijímání
technických předpisů s tím, že jejich pravomoc přijímat dotčené
předpisy po době odkladu není nicméně zpochybněna, a konečně že
směrnice neobsahuje žádné výslovné ustanovení týkající se případných
sankčních účinků v případě nedodržení uvedených procesních
povinností.
V tomto
kontextu je třeba zdůraznit, že žádný z těchto prvků nebrání tomu,
aby nedodržení směrnice 83/189 způsobilo nepoužitelnost dotčených
technických předpisů.
Takový
důsledek porušení povinností vyplývajících ze směrnice 83/189 nezávisí
na výslovném ustanovení v tomto smyslu. Jak již bylo uvedeno, je
nepochybné, že cílem směrnice je ochrana volného pohybu zboží
prostřednictvím preventivní kontroly a že povinnost oznámit návrhy
představuje základní prostředek pro uskutečňování této kontroly
Společenství. Účinnost této kontroly bude o to víc posílena,
bude-li směrnice vykládána v tom smyslu, že porušení povinnosti
oznamovat návrhy představuje podstatnou procesní vadu, která způsobuje
nepoužitelnost dotčených technických předpisů vůči jednotlivcům.
Je
namístě poznamenat, že tento výklad směrnice je v souladu
s rozsudkem ze dne 13. července 1989, Enichem Base a další
(380/87, Recueil, s. 2491, body 19 až 24). V tomto rozsudku,
v němž Soudní dvůr rozhodoval o povinnosti členských států
oznamovat Komisi návrhy vnitrostátní právní úpravy v rozsahu
působnosti jednoho článku směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15.
července o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39;
Zvl. vyd. 15/01, s. 23), Soudní dvůr konstatoval, že ani text, ani
účel zkoumaného ustanovení neumožňuje domnívat se, že nedodržení
povinnosti oznámit návrhy členskými státy by samo o sobě
způsobovalo protiprávnost takto přijatých právních předpisů.
V tomto ohledu Soudní dvůr výslovně uvedl, že dotčené ustanovení
pouze ukládá povinnost předběžného oznámení, jež nepodřizuje vstup
v platnost navrhovaných předpisů souhlasu nebo nevznesení námitek
ze strany Komise a jež nestanoví kontrolní postup v rámci
Společenství pro dotčené návrhy. Soudní dvůr tedy došel k závěru,
že přezkoumávané ustanovení se týká vztahů mezi členskými státy
a Komisí, ale že naproti tomu nezakládá žádné právo pro
jednotlivce, jež by mohlo být poškozeno v případě porušení
povinnosti předběžného oznamování návrhů právní úpravy Komisi jedním
členským státem.
V projednávaném
případě není naopak cílem směrnice pouze informovat Komisi, ale právě,
jak již bylo uvedeno v bodě 41 tohoto rozsudku, je zde širší záměr
a jedná se o odstranění nebo o omezení překážek obchodu,
o informování ostatních členských států o technických
předpisech navrhovaných jedním členským státem, o poskytnutí Komisi
a ostatním členským státům času nezbytného k zareagování
a k navrhnutí změny umožňující zmenšit omezení volného pohybu
zboží vyplývající z navrhovaného opatření a poskytnout Komisi
čas nezbytný k navržení harmonizující směrnice. Znění článků 8
a 9 směrnice 83/189 je krom toho jasné, neboť stanoví kontrolní
postup v rámci Společenství pro návrhy vnitrostátních právních
předpisů a podřízenost data jejich vstupu v platnost souhlasu
nebo nevznesení námitek ze strany Komise.
Konečně
je třeba přezkoumat, zda existují, jak poznamenala vláda Spojeného
království, zvláštní důvody spojené se směrnicí 83/189, jež brání tomu,
aby tato směrnice mohla být vykládána jako zahrnující nepoužitelnost
technických předpisů přijatých v rozporu se směrnicí vůči třetím
osobám.
V tomto
ohledu bylo zvláště uvedeno, že nenamítatelnost takovýchto předpisů
vůči třetím osobám by vytvořila mezeru v předpisech ve
vnitrostátním právním řádu, a mohla by tudíž vést k závažným
problémům, zvláště týká-li se nenamítatelnost předpisů v oblasti
bezpečnosti.
Tuto
argumentaci nelze přijmout. Členský stát totiž může použít naléhavý
postup uvedený v čl. 9 odst. 3 směrnice 83/189, pokud
z důvodů definovaných v tomto ustanovení považuje za nezbytné
vypracovat ve velmi krátké lhůtě technické předpisy, jež musejí být
přijaty a jež musejí vstoupit v platnost co nejdříve bez
možnosti konzultace.
S přihlédnutím
k výše uvedeným úvahám je namístě dojít k závěru, že směrnice
83/189 musí být vykládána v tom smyslu, že porušení povinnosti
oznámení způsobuje nepoužitelnost dotčených technických předpisů, takže
nemohou být namítány vůči jednotlivcům.
Na
pátou a šestou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že články 8
a 9 směrnice 83/189 musejí být vykládány v tom smyslu, že se
jich jednotlivci mohou dovolávat před vnitrostátním soudem, který musí
odmítnout použití vnitrostátního technického předpisu, který nebyl
oznámen v souladu se směrnicí.

K prvním dvěma otázkám
Podstatou
první a druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 30
Smlouvy brání takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou články 4
a 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby
a vyhláška ze dne 14. května 1991.
Vzhledem
k odpovědím na třetí, čtvrtou, pátou a šestou předběžnou
otázku není nutné odpovídat na první dvě předběžné otázky, jelikož se
týkají článku 12 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní
služby a vyhlášky ze dne 14. května 1991, které nejsou namítatelné
vůči jednotlivcům. Je tedy třeba odpovědět pouze na část první předběžné
otázky, kterou se předkládající soud táže, zda takové ustanovení, jako
je článek 4 zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby,
podle něhož nikdo nesmí provozovat podnik poskytující bezpečnostní
služby bez schválení ministerstva vnitra, je slučitelné s článkem
30 Smlouvy.
V tomto
ohledu je třeba poznamenat že takové ustanovení, pokud ukládá podmínku
pro to, aby mohl být založen podnik a aby mohl vykonávat svou
činnost jako podnik poskytující bezpečnostní služby, nespadá do rozsahu
působnosti článku 30 Smlouvy, který se týká volného pohybu zboží mezi
členskými státy. Mimoto je namístě konstatovat, že spis neobsahuje žádný
údaj o tom, že by takové ustanovení mělo omezující účinky na volný
pohyb zboží nebo bylo v rozporu s právem Společenství.
Je
tedy namístě odpovědět na první předběžnou otázku v tom smyslu, že
článek 30 Smlouvy nebrání vnitrostátnímu ustanovení, jako je článek 4
zákona o podnicích poskytujících bezpečnostní služby.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé belgické, německé a holandské vládě a vládě Spojeného
království, jakož i Komisi Evropských společenství, které
předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázkách, které mu položil tribunal de commerce de Liège rozsudkem ze dne 20. června 1994, rozhodl takto:
1)
Takový
předpis, jako je článek 4 belgického zákona ze dne 10. dubna 1990
o podnicích poskytujících bezpečnostní a ochranné služby
a o interních bezpečnostních službách, nepředstavuje technický
předpis ve smyslu směrnice Rady 83/189/EHS ze dne 28. března 1983
o postupu při poskytování informací v oblasti technických
norem a předpisů, ve znění směrnice Rady 88/182/EHS ze dne 22.
března 1988, zatímco taková ustanovení, jako jsou ustanovení obsažená
v královské vyhlášce ze dne 14. května 1991 o stanovení
schvalovacího postupu pro zabezpečovací systémy a ústředny uvedené
v zákoně ze dne 10. dubna 1990, představují technické
předpisy, přičemž kvalifikace takového předpisu, jako je článek 12 výše
uvedeného zákona, závisí na jeho právních účincích podle vnitrostátního
práva.
2)
Články
8 a 9 směrnice 83/189, ve znění směrnice 88/182, musejí být
vykládány v tom smyslu, že se jich jednotlivci mohou dovolávat před
vnitrostátním soudem, který musí odmítnout použití vnitrostátního
technického předpisu, který nebyl oznámen v souladu se směrnicí.
3)
Článek
30 Smlouvy o ES nebrání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako
je článek 4 výše uvedeného zákona ze dne 10. dubna 1990.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Puissochet
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Ragnemalm

Sevón
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 30. dubna 1996.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jednací jazyk: francouzština.