CELEX: 62009CJ0345
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
III jaotise 1. peatükk
Artiklid 28, 28a ja 33
Määrus (EMÜ) nr 574/72
Artikkel 29
Isikute vaba liikumine
ELTL artiklid 21 ja 45
Ravikindlustushüvitised
Vanaduspensioni või töövõimetuspensioni saajad
Elukoht muus liikmesriigis kui pensioni maksma kohustatud riik
Mitterahaliste hüvitiste andmine elukohariigis pensioni maksma kohustatud riigi kulul
Elukohariigis registreerimata jätmine
Sissemaksete tasumise kohustus pensioni maksma kohustatud riigis
Pensioni maksma kohustatud riigi õigusaktide muutmine
Ravikindlustuse jätkuvus
Residentide ja mitteresidentide erinev kohtlemine

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide
kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006) (ELT L 392, lk 1; edaspidi „määrus nr 1408/71”)
artikleid 28, 28a ja 33 ning VI lisa jao R punkti 1 alapunkte a ja b, nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72,
millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate
töötajate ja nende pereliikmete suhtes rakendamise kord (EÜT L 74, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83), muudetud komisjoni
19. märtsi 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 311/2007 (ELT L 82, lk 6; edaspidi „määrus nr 574/72”), artiklit 29 ning ELTL artikleid 21
ja 45.
See taotlus esitati J. A. van Delfti, J. C. Ramaeri, J. M. van Willigeni, J. F. van der Nati, C. M. Jansseni ja O. Fokkensi
(edaspidi koos „põhikohtuasja kaebajad”) ning College voor zorgverzekeringeni (ravikindlustusamet, edaspidi „CVZ”) vahelises
kohtuvaidluses seoses Madalmaades kohaldatava seadusjärgse kohustusliku ravikindlustussüsteemi alusel nõutavate sissemaksete
tasumisega.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Määruse nr 1408/71 II jaotise alla kuuluv artikkel 13 „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine” sätestab:
„Üldreeglid
1.      Isikud, kelle suhtes kohaldatakse käesolevat määrust, alluvad üksnes ühe liikmesriigi õigusaktidele, arvestades artiklis 14c
ja 14f sätestatut. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2.      Arvestades artikleid 14–17:
[…]
f)      isik, kelle suhtes liikmesriigi õigusaktid ei ole enam kohaldatavad, ilma et teise liikmesriigi õigusaktid oleksid muutunud
tema suhtes kohaldatavaks vastavalt mõnele eelmistes punktides sätestatud reeglile või vastavalt artiklites 14–17 ettenähtud
erisätetele, allub oma elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidele üksnes nimetatud õigusaktide sätete kohaselt.”
Määruse nr 1408/71 II jaotises sisalduv artikkel 17a „Erireeglid ühe või enama liikmesriigi alusel makstavate pensionide saajate
kohta” on sõnastatud järgmiselt:
„Ühe liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saava või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel pensione saava isiku, kes elab
mõne muu liikmesriigi territooriumil, võib tema taotluse korral välja arvata viimati nimetatud liikmesriigi õigusaktide kohaldamise
alast, tingimusel et nimetatud õigusaktid ei kehti tema suhtes seoses tema tööga”.
Määruse nr 1408/71 III jaotis sisaldab eri liiki hüvitistega seotud erisätteid, mille suhtes kohaldatakse osutatud määrust
selle artikli 4 lõike 1 kohaselt. Nimetatud määruse III jaotise 1. peatükk käsitleb hüvitisi haiguse ning raseduse ja sünnituse
korral.
Määruse nr 1408/71 artiklis 28 „Mitme riigi õigusaktide alusel makstavad pensionid, kui elukohariigis ei ole õigust saada
mitterahalisi hüvitisi”, mis sisaldub nimetatud 1. peatüki 5. jaos „Pensionärid ja nende pereliikmed”, on sätestatud:
„1.      Pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel või kahe või enama liikmesriigi õigusaktide
alusel ning kellel ei ole õigus saada hüvitisi liikmesriigi õigusaktide alusel, mille territooriumil ta elab, saab selliseid
hüvitisi siiski endale ja oma pereliikmetele nii, nagu oleks tal, arvestades vajadusel artikli 18 ja VI lisa sätteid, õigus
saada hüvitisi pensionide suhtes pädeva liikmesriigi või vähemalt ühe pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel, juhul kui ta
elaks sellise riigi territooriumil. Hüvitisi antakse järgmistel tingimustel:
a)      mitterahalisi hüvitisi annab lõikes 2 osutatud asutuse nimel elukohajärgne asutus, nii nagu asjaomane isik oleks pensionär
oma elukohariigi õigusaktide alusel ja tal oleks õigus saada selliseid hüvitisi;
[…]
2.      Lõikes 1 käsitletud juhtudel kannab hüvitiste kulud asutus, mis määratakse kindlaks järgmiste reeglite kohaselt:
a)      kui pensionäril on õigus saada kõnealuseid hüvitisi ühe liikmesriigi õigusaktide alusel, kannab kulud selle riigi pädev asutus;
[…]”.
Määruse nr 1408/71 samas jaotises sisalduvas artiklis 28a „Ühe või mitme muu liikmesriigi peale elukohariigi õigusaktide alusel
makstavad pensionid, juhul kui elukohariigis on õigus saada hüvitisi” on ette nähtud:
„Kui pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel või on õigus saada pensione kahe või enama
liikmesriigi õigusaktide alusel, elab sellise liikmesriigi territooriumil, kelle õigusaktide alusel ei ole mitterahaliste
hüvitiste saamise õigus seatud sõltuvusse kindlustus‑ või töötamistingimusest ning puudub õigus saada pensioni, kannab talle
ja tema pereliikmetele antud mitterahaliste hüvitiste kulud ühe sellise liikmesriigi asutus, kes on pädev pensioni suhtes,
ning mis määratakse kindlaks vastavalt artikli 28 lõikes 2 sätestatud reeglitele, tingimusel et pensionäril ja tema pereliikmetel
oleks olnud õigus saada selliseid hüvitisi nimetatud asutuse poolt kohaldatavate õigusaktide alusel juhul, kui nad elaksid
selle liikmesriigi territooriumil, kus nimetatud asutus asub.”
Vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 33 „Pensionäride sissemaksed”, mis sisaldub samuti nimetatud määruse III jaotise 1. peatüki
5. jaos:
„1.      Liikmesriigi asutus, kes on vastutav pensioni maksmise eest ja kes kohaldab õigusakte, mis sätestavad pensionäride sissemaksete
kinnipidamise haigus‑ ning rasedus‑ ja sünnitushüvitiste katmiseks, võib teha selliseid asjakohaste õigusaktide järgi arvutatud
kinnipidamisi sellise asutuse väljamakstavatest pensionidest selle määrani, mis kõnealuse liikmesriigi asutusel tuleb kanda
artiklite 27, 28, 28a, 29, 31 ja 32 alusel antavate hüvitiste kuludena.
2.      Kui artiklis 28a osutatud juhul sõltub haigus‑ ning rasedus‑ ja sünnitushüvitise saamine sissemaksete või samalaadsete maksete
tasumisest elamise alusel vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele, mille territooriumil pensionär elab, ei tule selliseid
sissemakseid tasuda.”
Vastavalt määruse nr 1408/71 artikli 36 lõikele 1 makstakse ühe liikmesriigi asutuse poolt teise liikmesriigi asutuse nimel
vastavalt määruse artiklitele 28, 28a ja 33 antud mitterahalised hüvitised täielikult tagasi.
Määruse nr 1408/71 VI lisa jao R punkti 1 alapunktid a–c on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Ravikindlustus
a)      Seoses õigusega mitterahalistele hüvitistele Madalmaade õigusaktide kohaselt käsitatakse käesoleva määruse III jaotise 1. ja
4. peatüki rakendamiseks selliste õigustatud isikutena:
i)      isikuid, kes Madalmaade ravikindlustusseaduse (Zorgverzekeringswet) artikli 2 kohaselt peavad kindlustuse sõlmima ravikindlustusandjaga,
ning
ii)      kui nad ei kuulu punktis i nimetatud isikute hulka, siis isikuid, kes elavad alaliselt mõnes muus liikmesriigis ning kellel
käesoleva määruse alusel on oma elukohariigis õigus tervishoiuteenustele, mille kulud kaetakse Madalmaades.
b)      Punkti a alapunktis i nimetatud isikud peavad vastavalt ravikindlustusseaduse (Zorgverzekeringswet) sätetele sõlmima kindlustuse
ravikindlustusandjaga ning punkti a alapunktis ii nimetatud isikud peavad end registreerima ravikindlustusametis (College
voor zorgverzekeringen).
c)      Ravikindlustusseaduse (Zorgverzekeringswet) ja eriravikulude üldkindlustust käsitleva seaduse (Algemene wet bijzondere ziektekosten)
sissemaksete kohustust puudutavaid sätteid kohaldatakse punktis a nimetatud isikute ja nende pereliikmete suhtes. Pereliikmete
puhul kohaldatakse sissemaksed isiku suhtes, kellest tuleneb õigus tervishoiuteenustele.
Määruse nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord, artiklis 29 „Mitterahaline hüvitis pensionäridele
ja nende pereliikmetele, kes ei ela selle liikmesriigi territooriumil, kelle õigusaktide alusel nad saavad pensioni ja kelle
õigusaktide alusel neil on õigus saada hüvitist”, on ette nähtud:
„1.      Selleks et saada määruse artikli 28 lõike 1 ja artikli 28a alusel mitterahalist hüvitist oma elukohaliikmesriigi territooriumil,
tuleb pensionäril koos oma pereliikmetega registreerida end elukohajärgses asutuses, esitades õiendi selle kohta, et tal on
õigus saada kõnealust hüvitist endale ja oma pereliikmetele vastavalt nendele õigusaktidele või ühe liikmesriigi õigusaktidele,
mille alusel tuleb talle maksta pensioni.
2.      Selle õiendi annab pensionäri taotluse korral asutus või üks asutustest, kes vastutavad pensioni maksmise eest, või vajaduse
korral asutus, kes on volitatud määrama mitterahalise hüvitise saamise õigusi, niipea kui kõnealune pensionär on täitnud tingimused
sellise hüvitise saamise õiguse omandamiseks. Kui pensionär kõnealust õiendit ei esita, saab elukohajärgne asutus selle asutuselt
või ühelt asutustest, kes vastutavad pensioni maksmise eest, või vajaduse korral asutuselt, kes on volitatud sellist õiendit
andma. Selle õiendi saamist oodates võib elukohajärgne asutus aktsepteeritud dokumentide põhjal registreerida pensionäri ja
tema pereliikmed ajutiselt. Registreerimine on mitterahalise hüvitise maksmise eest vastutavale asutusele siduv vaid juhul,
kui see asutus on andnud lõikes 1 ettenähtud õiendi.”
Kõnealuse määruse artikkel 95 sätestab, et pädevad asutused maksavad määruse nr 1408/71 artikli 28 ja artikli 28a alusel antud
hüvitise selle andnud asutustele tagasi ühekordse summa põhjal, mis on võimalikult lähedane tekkinud tegelikele kuludele ning
mille arvutamise kord on nimetatud sättes kindlaks määratud.
Nagu tuleneb Euroopa ühenduste võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse halduskomisjoni 7. oktoobri 1993. aasta otsusest nr 153,
mis käsitleb nõukogu määruste (EMÜ) nr 1408/71 ja (EMÜ) nr 574/72 kohaldamiseks vajalikke näidisvorme (E 001, E 103–E 127)
(EÜT 1994, L 244, lk 22), muudetud Euroopa ühenduste võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse halduskomisjoni 17. märtsi 2005. aasta
otsusega nr 202 (ELT 2006, L 77, lk 1), on vorm E 121 õiend, mis on nõutav pensionäri ja tema pereliikmete registreerimiseks
nende elukohajärgses asutuses vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 28 ja määruse nr 574/72 artiklile 29.

Siseriiklik õigus
Enne 1. jaanuari 2006 nägi haigekassa seadus (Ziekenfondswet, edaspidi „ZFW”) ette kohustusliku ravikindlustussüsteemi vaid
töötajatele, kelle sissetulek oli teatud künnisest madalam.
Selline seadusjärgne kohustuslik süsteem võis teatud tingimustel kehtida ka mitteresidentide suhtes, kes said pensioni üldise
vanaduspensioni seaduse (Algemene Ouderdomswet; edaspidi „AOW”) või töövõimetuskindlustuse seaduse (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering;
edaspidi „WAO”) alusel.
Seevastu isikud, kes sellesse süsteemi ei kuulunud, pidid haigusriski vastu kindlustamiseks sõlmima kindlustusseltsiga erakindlustuslepingu.
Ravikindlustusseadus (Zorgverzekeringswet; edaspidi „ZVW”) kehtestas alates 1. jaanuarist 2006 seadusjärgse kohustusliku ravikindlustussüsteemi
kõikidele isikutele, kes elavad või töötavad Madalmaades.
Nimetatud seaduse artikkel 69 on alates 1. augustist 2008 kehtivas redaktsioonis sõnastatud järgmiselt:
„1.      Välisriigis elavad isikud, kellel on Euroopa Ühenduste Nõukogu määruse või vastavalt Euroopa Majanduspiirkonna lepingule või
sotsiaalkindlustuse kokkuleppele vastu võetud määruse alusel õigus vajaduse korral ravile või ravikulude hüvitamisele, nagu
seda näevad ette ravikindlustust reguleerivad õigusnormid nende elukohariigis, registreerivad end [CVZ‑s], välja arvatud juhul,
kui neile on käesoleva seaduse alusel ette nähtud kohustuslik kindlustus.
2.      Esimeses lõigus nimetatud isikud peavad tasuma ministri määrusega kehtestatud sissemakse. Nimetatud määrusega kindlaksmääratud
osa kõnealusest sissemaksest käsitatakse ravikindlustustoetuse seaduse [(Wet op de zorgtoeslag)] tähenduses ravikindlustuse
sissemaksena.
3.      Kui isik ei registreeri end nelja kuu jooksul pärast lõikes 1 nimetatud õiguse tekkimist, määrab [CVZ] registreerima kohustatud
isikule õiguse tekkimise päeva ja registreerimise päeva vahele jäävaks perioodiks, kuid mitte pikemaks kui viis aastat, rahatrahvi,
mille suurus on 130% ministri määrusega määratud osast lõike 2 mõttes.
4.      [CVZ] ülesanne on täita esimesest lõigust ja selles nimetatud rahvusvahelistest õigusnormidest tulenevaid haldusülesandeid
ning samuti otsustada teises lõigus nimetatud sissemaksete kinnipidamise ja kogumise üle […]”.
Ravikindlustusmääruse (Regeling zorgverzekering) artikli 6.3.1 lõige 1 ja artikli 6.3.2 lõige 1 sätestavad järgmist:
„Isiku eest [ZVW] artikli 69 esimese lõigu mõttes makstav sissemakse arvutatakse sel viisil, et makse baasmäär korrutatakse
arvuga, mis tuleneb ühe isiku eest elukohariigi ravikindlustuse kaetavate keskmiste ravikindlustuskulude ja ühe isiku eest
Madalmaade ravikindlustuse kaetavate keskmiste ravikindlustuskulude vahelisest suhtest.
[…]
[ZVW] artiklis 6.3.1 nimetatud sissemakse artikli 69 esimeses lõigus nimetatud isiku eest, kellel on õigus saada pensioni,
ning tema pereliikmete eest peetakse pensioni maksva asutuse poolt sellest pensionist kinni ja kantakse haigekassale.”
Ravikindlustusseaduse rakendamise ja kohandamise seaduse (Invoerings- en aanpassingswet Zorgverzekeringswet; edaspidi „IZVW”)
artikli 2.5.2 lõikes 2 on ette nähtud:
„Ravikindlustuse või ravikulude kandmise leping, mis on sõlmitud sellise välisriigis elava kindlustatud isiku eest või poolt,
kellel on Euroopa Ühenduste Nõukogu määruse või vastavalt Euroopa Majanduspiirkonna lepingule või sotsiaalkindlustuse kokkuleppele
vastu võetud määruse alusel õigus ravile või ravikulude hüvitamisele, nagu seda näevad ette ravikindlustust reguleerivad õigusnormid
nende elukohariigis, lõpeb alates 1. jaanuarist 2006, kui lepingu alusel on tekkinud õigused, mis on vastavuses nende õigustega,
mis on isikul alates sellest ajast sellise määruse või kokkuleppe alusel, juhul kui kindlustatud isik on enne 1. maid 2006
täitnud oma kohustuse registreerida end [CVZ‑s] vastavalt [ZVW] artiklile 69”.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja kaebajad, kes on kõik Madalmaade kodanikud ning kes elavad teises liikmesriigis kui Madalmaade Kuningriik –
käesolevas asjas sõltuvalt juhtumist kas Belgias, Hispaanias, Prantsusmaal või Maltal – saavad kas AOW alusel vanaduspensioni
või WAO alusel Madalmaade töövõimetuspensioni.
Eelnimetatud kaebajad, kellest ükski ei olnud enne 1. jaanuari 2006 ZFW‑s sätestatud seadusjärgse kohustusliku ravikindlustussüsteemi
alusel kindlustatud, sõlmisid haigusriski vastu kindlustamiseks ravikindlustuslepingud eraõiguslike kindlustusseltsidega,
mis asusid sõltuvalt juhtumist Madalmaades või teistes liikmesriikides.
Pärast ZVW jõustumist 1. jaanuaril 2006 tõdes CVZ, et kuna põhikohtuasja kaebajad oleksid olnud hõlmatud ZVW‑s sätestatud
seadusjärgse kohustusliku ravikindlustussüsteemiga, kui nad oleksid elanud Madalmaades, oli neil sellest ajast peale vastavalt
määruse nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a õigus saada mitterahalisi hüvitisi oma elukohariigis ja seda pensioni maksma kohustatud
riigi ehk Madalmaade Kuningriigi kulul. Seejärel saatis CVZ kõikidele asjaomastele kaebajatele vormi E 121, et nad saaksid
end oma elukohariigi haigekassas registreerida. J. C. Ramaer, J. F. van der Nat ja O. Fokkens nõustusid end registreerima,
ehkki viimane neist tegi seda „teatud tingimustel”. J. A. van Delft, J. M. van Willigen ja C. M. Janssen aga keeldusid enda
registreerimisest.
Nendel põhikohtuasja kaebajatel, kes olid Madalmaades asuva kindlustusseltsiga sõlminud erakindlustuslepingu, lõppes see leping
IZVW‑s sätestatud tingimustel automaatselt samal kuupäeval, s.o 1. jaanuaril 2006. Seevastu neil, kes olid niisuguse lepingu
sõlminud mõnes teises liikmesriigis asuva kindlustusseltsiga, oli võimalik see säilitada.
Sõltuvalt juhtumist pidas CVZ 2006. aasta või 2007. aasta jooksul tehtud otsuste alusel põhikohtuasja kaebajatele makstud
pensionidelt kinni ZVW artiklis 69 sätestatud sissemakse, et nimetatud seadusega kehtestatud seadusjärgne kohustuslik ravikindlustussüsteem
oleks neile kohaldatav.
Rechtbank te Amsterdam jättis 31. jaanuaril ja 17. detsembril 2008 tehtud kohtuotsustega kaebused, mille põhikohtuasja kaebajad
asjaomaste otsuste vaidlustamiseks esitasid, rahuldamata.
Kõnealused kaebajad esitasid Centrale Raad van Beroepile nende kohtuotsuste peale apellatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotluse kohaselt väidavad kõik põhikohtuasja kaebajad apellatsioonkaebuses, et määruse nr 1408/71 artiklid 28 ja 28a
ei sisalda kohustuslikke norme, mis määravad kindlaks kohaldatavad õigusaktid, mille kohaselt oleksid nad automaatselt elukohaliikmesriigi
mitterahaliste hüvitiste süsteemile allutatud. Nad leiavad siiski, et nad võivad valida, kas registreerida end määruse nr 574/72
artikli 29 kohaselt vormi E 121 kasutades nende elukohariigi pädevas asutuses kõnealuste hüvitiste saamiseks vastavalt määruse
nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a või vastavas asutuses registreerimata jätmise korral sõlmida erakindlustuslepingu. Viimasena
nimetatud juhul ei saa pensioni maksma kohustatud liikmesriik sissemakset kõnealuse määruse artikli 33 alusel kinni pidada,
kuna sellisel juhul ei pea mitterahalisi hüvitisi kandma kõnesoleva riigi asutus.
Eelotsusetaotlusest nähtuvalt väidavad põhikohtuasja kaebajad veel, et rikutud on neile ELTL artiklitest 21 ja 45 tulenevaid
õigusi, kuna nad on kohustatud tasuma sissemakseid elukohariigis antavate hüvitiste eest, mida nad aga ei soovi saada, sest
need hüvitised on nende arvates ebasoodsamad. Seevastu sooviksid nad enne 1. jaanuari 2006 kehtinud olukorra säilitamist,
et nad saaksid kõikide ravikulude katmiseks ise eraõigusliku kindlustuslepingu sõlmida.
Eelotsusetaotlusest tulenevalt väidab CVZ omalt poolt, et määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a alusel mitterahaliste hüvitiste
saamise õigus ei sõltu registreerimisest elukohariigi pädevas asutuses, nii et isegi kui asjaomased isikud ei ole end selles
asutuses registreerinud ega ole tuginenud seega õigusele saada nimetatud sätetest tulenevaid mitterahalisi hüvitisi, võib
pensioni tasuma kohustatud liikmesriik pidada pensionilt kinni sissemakse. Vastupidisel juhul kahjustataks sotsiaalkindlustussüsteemi
solidaarsust, sest siis võiks iga huvitatud isik oodata hetke, kuni ta vajab ravi, et end registreerida ning seega olla sissemakset
tasuma kohustatud isikuks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et mitmest asjaolust nähtub, et määrus nr 1408/71 välistab valikuõiguse, millele
tuginevad põhikohtuasja kaebajad. Kõnealune määrus määrab kohustuslikult kindlaks, milline riik peab andma asjaomasele isikule
hüvitised ning millise riigi arvel need hüvitised antakse. Ning juhul kui määrus nr 1408/71 näeb ette valikuõiguse, on see
sätestatud sõnaselgelt. Seevastu võib nii määruse nr 574/72 artikli 29 kui ka 3. juuli 2003. aasta otsuse kohtuasjas C‑156/01:
van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen (EKL 2003, lk I‑7045, lk 40) alusel järeldada, et registreerimine elukohariigi asutuses
on tegur, mis toob kaasa määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a kohaldamise. Seega juhul, kui sellist registreerimist ei ole
toimunud, ei pea neid kulusid kandma Madalmaade Kuningriigi pädevad asutused määruse nr 1408/71 artikli 33 tähenduses, kuna
niisugusel juhtumil ei saa neile mingit hüvitist anda. Järelikult ei ole nimetatud sättes ette nähtud tingimused sissemakse
kinnipidamiseks kõik täidetud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab veel, et kui kaebajate esile tõstetud valikuõigus on määruse nr 1408/71 sätete kohaselt
välistatud, siis tõusetub küsimus, kas ZVW artikli 69 ja määruse nr 1408/71 artikli 33 kohaselt kinnipeetav sissemakse on
ELTL artiklitega 21 ja/või 45 vastuolus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et kuigi elukohariigi koefitsiendi kohaldamine vähendas mitteresidentide
poolt tasumisele kuuluvat summat võrreldes residentide poolt tasumisele kuuluva summaga ja kuigi liidu õigus ei taga töötajale,
et tema tegevuse või elukoha üleviimine teise liikmesriiki oleks sotsiaalkindlustuse seisukohalt neutraalne, võib see põhikohtuasja
kaebajate jaoks, kes ZVW jõustumise hetkeks olid juba eraõigusliku kindlustuslepingu alusel kaetud, tähendada siiski seda,
et neil on väiksem huvi edasi kasutada oma õigust vabalt liikuda ja elada väljaspool Madalmaad. Seda esiteks seetõttu, et
nad peaksid kulutama rohkem ravikindlustusele, ning teiseks seetõttu, et ravivõimalused oleksid vähem soodsad. Kui aga Madalmaade
seadusandja soovi tagada kohustuslik ravikindlustus Madalmaade kõigile residentidele võib käsitleda põhjusena, mis tugineb
üldise huvi objektiivsetele kaalutlustele, ei oleks selge see, kas kohustus tasuda sissemakseid isegi siis, kui elukohariigis
ei ole end registreeritud, on proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas.
Neil asjaoludel otsustas Centrale Raad van Beroep menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas määruse nr 1408/71 artikleid 28, 28a ja 33, määruse nr 1408/71 VI lisa jao R punkti 1 alapunkte a ja b ning määruse nr 574/72
artiklit 29 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus selline siseriiklik säte nagu [ZVW] artikkel 69, kuna pensionär,
kes üldjuhul võib tugineda määruse nr 1408/71 artiklitest 28 ja 28a tulenevatele õigustele, on kohustatud end registreerima
[CVZ‑s] ja selle pensionäri pensionist tuleb sissemaksed kinni pidada ka siis, kui ta ei ole määruse nr 574/72 artikli 29
tähenduses registreeritud?
2.      Kas [ELTL artikleid 21 ja 45] tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline siseriiklik säte nagu [ZVW] artikkel 69,
kuna [liidu] kodanik, kes üldjuhul võib tugineda määruse nr 1408/71 artiklitest 28 ja 28a tulenevatele õigustele, on kohustatud
end registreerima [CVZ‑s] ja selle kodaniku pensionist tuleb sissemaksed kinni pidada ka siis, kui ta ei ole määruse nr 574/72
artikli 29 tähenduses registreeritud?”
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlusel otsustas Euroopa Kohtu president, et käesolevat kohtuasja tuleb Euroopa Kohtu kodukorra
artikli 55 lõike 2 esimese lõigu alusel eelisjärjekorras menetleda.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab esimese küsimusega teada seda, kas määruse nr 1408/71 artikleid 28, 28a ja 33 koostoimes
määruse nr 574/72 artikliga 29 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu
on kõne all põhikohtuasjas, mis sätestavad, et osutatud riigi õigusaktide alusel pensioni saavad isikud, kes elavad nii nagu
põhikohtuasja kaebajad teises liikmesriigis, peavad selles riigis mitterahaliste haigushüvitiste saamiseks, mida neil esimesena
nimetatud liikmesriigi kulul on õigus saada, esiteks end vastava riigi pädevas asutuses registreerima ning teiseks tasuma
saadavalt pensionilt kinnipidamise teel sissemakse asjaomaste hüvitiste saamiseks isegi juhul, kui nad ei ole end elukohaliikmesriigi
pädevas asutuses registreerinud.
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et kõne all olev küsimus on esitatud vaidluse raames, mis puudutab selliste sissemaksete õiguspärasust,
mida Madalmaade ametiasutused nõuavad põhikohtuasja kaebajatelt mitterahaliste haigushüvitiste eest, mida makstakse määruse
nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a alusel nende elukohaliikmesriigis Madalmaade Kuningriigi kulul, pärast seda, kui selles liikmesriigis
jõustus 1. jaanuaril 2006 ZVW‑ga kehtestatud uus seadusjärgne kohustuslik ravikindlustussüsteem, mis asendas ravikindlustussüsteemi,
mis oli enne nimetatud kuupäeva ZFW‑ga ette nähtud vaid töötajatele, kelle sissetulek oli teatud künnisest madalam, ning mida
kohaldatakse edaspidi kõikidele isikutele, kes elavad või töötavad selles liikmesriigis.
Siinjuures tuleb sissejuhatuseks meenutada, et määruse nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a on ette nähtud „kollisiooninorm”, mille
alusel saab kindlaks määrata, milline asutus on kohustatud andma nendes sätetes osutatud hüvitisi pensionäridele, kes elavad
muus liikmesriigis kui neile pensioni maksma kohustatud riik (vt 10. jaanuari 1980. aasta otsus kohtuasjas 69/79: Jordens‑Vosters,
EKL 1980, lk 75, punkt 12; 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑389/99: Rundgren, EKL 2001, lk I‑3731, punktid 43 ja 44,
ning eespool viidatud kohtuotsus van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, punkt 39).
Määruse nr 1408/71 artikli 28 kohaselt pensionärid, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel ja
kes elavad teises liikmesriigis, kus neil ei ole õigust saada mitterahalisi haigushüvitisi, saavad oma elukohaliikmesriigi
pädeva asutuse poolt antavaid kõnealuseid hüvitisi pensioni maksma kohustatud riigi nimel ja arvel selles ulatuses, milles
neil oleks neid hüvitisi õigus saada pensioni maksma kohustatud riigi õigusaktide alusel, juhul kui nad elaksid selle riigi
territooriumil (vt eespool viidatud kohtuotsus van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, punktid 40, 47 ja 53).
Määruse nr 1408/71 artikkel 28a näeb ette sisuliselt sarnase normi, juhul kui õigus mitterahalistele haigushüvitistele on
elukohaliikmesriigis olemas, kusjuures viimati nimetatu ei sea hüvitiste saamise õigust sõltuvusse kindlustus‑ või töötamistingimusest,
et mitte panna ebasoodsamasse olukord liikmesriike, mille õigusaktide kohaselt tekib õigus mitterahalistele hüvitistele pelgalt
elukoha tõttu nende territooriumil (vt eespool viidatud kohtuotsus Rundgren, punktid 43 ja 45).
Eelnevast järeldub, et käesoleval juhul kuuluvad ZVW jõustumisest Madalmaade õigusaktide alusel pensioni saavad sellised isikud
nagu põhikohtuasja kaebajad, kes elavad muus liikmesriigis kui Madalmaad ning kes enne mainitud kuupäeva ei kuulunud määruse
nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a kohaldamisalasse – kuivõrd oma sissetuleku suurust arvestades ja elukohast sõltumata on neil
seadusjärgse kohustusliku ravikindlustussüsteemiga ette nähtud haigushüvitiste saamine välistatud –, alates 1. jaanuarist
2006 eespool nimetatud sätete kohaldamisalasse.
Määruse nr 1408/71 VI lisa jao R punkti 1 alapunktide a ja b kohaselt peavad pensionärid, kellel on vastavalt nimetatud määruse
artiklitele 28 ja 28a õigus saada Madalmaade Kuningriigi kulul mitterahalisi haigushüvitisi elukohaliikmesriigis, selleks
ennast [CVZ‑s] registreerima. Lisaks peavad nad vastavalt määruse nr 574/72 artiklile 29 nende hüvitiste saamiseks registreerima
end ka elukohaliikmesriigi pädevas asutuses, esitades õiendi selle kohta, et neil on pensioni maksma kohustatud riigi õigusaktide
alusel õigus kõnealuseid hüvitisi saada. Selleks õiendiks on vorm E 121.
Euroopa Kohtule esitatud toimiku materjalidest tuleneb, et käesolevas asjas pensionäridele, kellel on õigus saada pensioni
Madalmaade õigusaktide alusel ja kes elavad muus liikmesriigis kui Madalmaad, kehtestatud kohustus määruse nr 1408/71 artiklites 28
ja 28a ette nähtud mitterahaliste haigushüvitiste saamiseks selles riigis registreerida end CVZ‑s on vaatamata sellele, et
seda kohustust on esimeses eelotsuse küsimuses mainitud, põhikohtuasjas vaidlustatud vaid selles ulatuses, mil see toob kaasa
nende isikute pensionilt sissemaksete kinnipidamise asjaomase riigi poolt, mille õiguspärasuse üle vaieldakse.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimeses küsimuses teada sisuliselt
seda, kas sellised pensionärid nagu põhikohtuasja kaebajad, kes elavad muus liikmesriigis kui pensioni maksma kohustatud riik,
võivad end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerimata jätta ja otsustada, et määrus nr 1408/71 nende suhtes ei kehti,
ning loobuda seega viimati nimetatud liikmesriigis määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a alusel antavatest hüvitistest ja
vabaneda seeläbi kohustusest teha pensioni maksma kohustatud liikmesriigis nende hüvitistega seotud sissemakseid vastavalt
kõnealuse määruse artiklile 33.
O. Fokkens ja C. M. Janssen väidavad esmalt siiski vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohale, et nende olukord
ei kuulu mitte määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a kohaldamisalasse, vaid seda reguleerib määruse artikli 13 lõike 2 punkt f,
mille kohaselt kuuluvad nad vaid oma elukohaliikmesriigi õigusaktide kohaldamisalasse, ilma et neil oleks mingit valikuvõimalust,
kuna Madalmaade õigusaktid ei ole enam nende suhtes kohaldatavad, sest nad on Madalmaades töötamise lõpetanud. Seega ei ole
Madalmaade Kuningriik pädev asjaomaste hüvitistega seotud sissemakset kinni pidama.
Siinkohal olgu meenutatud, et määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punkti f kohaselt isik, kelle suhtes ei ole liikmesriigi
õigusaktid enam kohaldatavad, ilma et teise liikmesriigi õigusaktid oleksid muutunud tema suhtes kohaldatavaks vastavalt määruse
nr 1408/71 artikli 13 lõike 2 punktidele a−d või artiklitele 14−17, allub oma elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidele. Väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt on osutatud artikli 13 lõike 2 punkt f kohaldatav muu hulgas sellistele isikutele, kes on lõplikult
lõpetanud igasuguse tööalase tegevuse (11. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑275/96: Kuusijärvi, EKL 1998, lk I‑3419, punktid 39
ja 40, ning 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/02: Adanez‑Vega, EKL 2004, lk I‑10761, punkt 24).
Seda üldist sätet, mis on toodud määruse nr 1408/71 II jaotises „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine”, kohaldatakse siiski
vaid niivõrd, kui III jaotisesse kuuluvad eri liiki hüvitistega seotud erisätted ei näe sellest ette erandeid (vt 27. mai
1982. aasta otsus kohtuasjas 227/81: Aubin, EKL 1982, lk 1991, punkt 11).
Täpsemalt öeldes on kõnealuse määruse artiklites 28 ja 28a, mis on toodud III jaotise 1. peatükis „Haigus ning rasedus ja
sünnitus”, nimetatud üldnormidest ette nähtud erandid, mis puudutavad mitterahaliste haigushüvitiste andmist pensionäridele,
kes elavad muus liikmesriigis kui pensioni maksma kohustatud riik.
Seega jättis eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasjaga sarnases kohtuasjas õigesti kohaldamata määruse nr 1408/71 artikli 13
lõike 2 punkti f, kohaldades selle asemel sama määruse artikleid 28 ja 28a.
Sellega seoses tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt esiteks teada seda, kas artiklite 28 ja 28a alusel kehtestatud
kord on nende sätete kohaldamisalasse kuuluvate pensionäride jaoks imperatiivne, ning teiseks, kas nimetatud isikutel on kohustus
tasuda sissemakseid kõnealustes sätetes ette nähtud hüvitiste saamiseks.
Mis puudutab esiteks võimalust, et pensionärid, kes elavad muus liikmesriigis kui pensioni maksma kohustatud riik, loobuvad
määruse nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a ette nähtud süsteemi kohaldamisest, tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale
moodustavad määruse nr 1408/71 sätted, mis määravad kindlaks kohaldatava õiguse, kollisiooninormide süsteemi, mille täielikkuse
tulemusena piiratakse siseriiklike seadusandjate pädevust määrata nende asjassepuutuva siseriikliku õiguse ulatust ja kohaldamistingimusi
seoses isikutega, kelle suhtes see õigus kehtib, ja territooriumiga, kus tekivad siseriiklike sätete õiguslikud tagajärjed
(vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Adanez‑Vega, punkt 18 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna määruses nr 1408/71 ette nähtud kollisiooninormid on seega liikmesriikidele imperatiivsed, ei saa seda enam asuda seisukohale,
et nende normide kohaldamisalasse kuuluvad kindlustatud isikud võiksid neist tagajärgedest hoiduda, omades võimalust otsustada,
et need normid nende suhtes ei kehti. Määruses nr 1408/71 kehtestatud kollisiooninormide süsteemi kohaldamine sõltub vaid
objektiivsest olukorrast, kus asjassepuutuv töötaja on (vt selle kohta 12. detsembri 1967. aasta otsus kohtuasjas 11/67: Couture,
EKL 1967, lk 487, 500; 13. detsembri 1967. aasta otsus kohtuasjas 12/67: Guissart, EKL 1967, lk 551, 562, ning 29. juuni 1994. aasta
otsus kohtuasjas C‑60/93: Aldewereld, EKL 1994, lk I‑2991, punktid 16−20).
Selles kontekstis on Euroopa Kohus varem otsustanud, et ei EL toimimise leping, eelkõige selle artikkel 45 ega määrus nr 1408/71
ei anna võõrtöötajatele võimalust eelnevalt otsustada, et nad loobuvad kehtestatud süsteemist, eelkõige mis tuleneb määruse
nr 1408/71 artikli 28 lõikest 1 (5. märtsi 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑160/96: Molenaar, EKL 1998, lk I‑843, punkt 42).
Pealegi seal, kus määrus nr 1408/71 annab selle kohaldamisalasse kuuluvatele kindlustatud isikutele valikuvõimaluse, milliseid
õigusakte kohaldada, on see sõnaselgelt ette nähtud (eespool viidatud kohtuotsus Aubin, punkt 19).
Nagu J. A. van Delft ja J. M. van Willigen on väitnud, peab eelöeldu tõepoolest paika määruse nr 1408/71 artikli 17a puhul,
mille kohaselt on ühe liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saava või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saava
isiku, kes elab mõne muu liikmesriigi territooriumil, taotlusel lubatud ta välja arvata viimati nimetatud liikmesriigi õigusaktide
kohaldamisalast, tingimusel et nimetatud õigusaktid ei kehti tema suhtes seoses tema tööga.
Samas on selge, et asjaomane säte, mis sisaldub määruse nr 1408/71 II jaotises, ei ole põhikohtuasjaga sarnases asjas kohaldatav,
kuna nii nagu J. A. van Delft ja J. M. van Willigen möönsid, sätestavad kõnealuse määruse artiklid 28 ja 28a erandeid sisaldavad
erinormid kõnealustele pensionäridele makstavate haigushüvitiste kohta.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 47, ei anna määruse nr 1408/71 artiklid 28 ja 28a oma sõnastusest tulenevalt
pensionäridele, kes kuuluvad nende sätete kohaldamisalasse, seevastu mingisugust valikuvõimalust. Määruse nr 1408/71 artiklis 28
on imperatiivselt ette nähtud, et juhul kui pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel,
elab teises liikmesriigis, kus tal ei ole õigust hüvitistele, „saab” ta siiski selle liikmesriigi pädevatelt asutustelt mitterahalisi
hüvitisi niisuguses ulatuses, nagu tal oleks neid hüvitisi õigus saada, kui ta elaks pensioni maksma kohustatud liikmesriigis.
Samuti juhul, kui elukohaliikmesriigis on ette nähtud õigus saada mitterahalisi hüvitisi, paneb määruse nr 1408/71 artikkel 28a
muud võimalust ette nägemata pensioni maksma kohustatud liikmesriigile kohustuse kanda hüvitise kulud ka niisuguses osas,
nagu asjaomasel pensionäril oleks õigus neid hüvitisi saada, kui ta elaks pensioni maksma kohustatud liikmesriigis.
Põhikohtuasja kaebajad väidavad siiski, et määruse nr 574/72 artiklis 29 on sätestatud, et saamaks määruse artiklite 28 ja 28a
alusel mitterahalisi hüvitisi oma elukohaliikmesriigi territooriumil, tuleb pensionäril registreerida end selle liikmesriigi
pädevas asutuses, esitades vormi E 121 kujul õiendi selle kohta, et tal on õigus saada kõnealuseid hüvitisi vastavalt nendele
õigusaktidele, mille alusel tuleb talle maksta pensioni.
Põhikohtuasja kaebajad väidavad siinjuures, et eespool viidatud kohtuotsuse van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen punktides 40,
47 ja 53 tehtud otsuses leidis Euroopa Kohus, et „alles pärast seda”, kui pensionär on liitunud määruse nr 1408/71 artikliga 28
kehtestatud skeemiga, registreerides end elukohaliikmesriigi asutuses, saab pensionär õiguse mitterahalistele hüvitistele
viimasena nimetatud liikmeriigis. Sellest tuleneb, et elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerimata jätmise korral
võib teise liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saav isik loobuda mitterahaliste hüvitiste saamisest elukohaliikmesriigis.
Selle argumentatsiooniga ei saa siiski nõustuda.
Kui liikmesriigi pädev asutus väljastab vormi E 121, annab ta sellega vaid teada, et asjaomasel kindlustatud isikul oleks
õigus saada selle riigi õigusaktide alusel mitterahalisi hüvitisi juhul, kui ta seal elaks (vt analoogia alusel 10. veebruari
2000. aasta otsus kohtuasjas C‑202/97: FTS, EKL 2000, lk I‑883, punkt 50, ning 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑178/97:
Banks jt, EKL 2000, lk I‑2005, punkt 53).
Kuna niisugune vorm on puhtalt deklaratiivne, ei ole selle vormi liikmesriigi pädevale asutusele esitamine kindlustatud isiku
selles asutuses registreerimiseks eeldus, mille alusel tekib õigus saada hüvitisi selles liikmesriigis.
Siit järeldub, et elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerimine, mis on sätestatud määruse nr 574/72 artiklis 29, on
vaid haldusformaalsus, mille täitmine on vajalik, et tagada mitterahaliste hüvitiste efektiivne andmine selles liikmesriigis
vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a. Just selles kontekstis tuleb mõista eespool viidatud kohtuotsuse van der
Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen punkte 40, 47 ja 53, milles Euroopa Kohus leidis, et alles pärast seda, kui pensionärid on
end asjaomases asutuses registreerinud, saavad nad sellelt asutuselt vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 28 ja määruse
nr 574/72 artiklile 29 mitterahalisi hüvitisi.
Järelikult, kui ühe liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saav isik on määruse nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a kirjeldatud
objektiivses olukorras, on tema suhtes kohaldatav osutatud sätetes esitatud kollisiooninorm, ilma et ta saaks sellest loobuda,
jättes end määruse nr 574/72 artikli 29 kohaselt oma elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerimata.
Seega on määruse nr 1408/71 artiklid 28 ja 28a nende kohaldamisalasse kuuluvate kindlustatud isikute suhtes imperatiivsed.
Mis puudutab teiseks sissemaksete tasumise kohustust pensioni maksma kohustatud riigis, väidavad C. M. Janssen ja O. Fokkens,
et määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a kohaldamine ei saa igal juhul olla õigustuseks sellele, et nad on kohustatud tegema
ZVW‑ga kehtestatud seadusjärgsesse kohustuslikku ravikindlustussüsteemi sissemakseid, kuna elu‑ või töökoha puudumise tõttu
Madalmaades ei ole neil uute õigusnormide kohaselt õigust mitterahalistele haigushüvitistele selles liikmesriigis. Vastupidi
ZFW‑le jätab ZVW mitteresidendid sõnaselgelt oma kohaldamisalast välja.
Selles argumentatsioonis jäetakse siiski arvesse võtmata asjaolu, et käesoleva otsuse punktidest 37−41 tulenevalt on määruse
nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a ette nähtud „kollisiooninorm”, mille alusel on pensionäridel, kes elavad muus liikmesriigis
kui pensioni maksma kohustatud riik, õigus saada viimasena nimetatud riigi kulul mitterahalisi haigushüvitisi oma elukohaliikmesriigis
selles ulatuses, milles neil oleks neid hüvitisi õigus saada pensioni maksma kohustatud riigi õigusaktide alusel, juhul kui
nad elaksid selle riigi territooriumil.
Järelikult, kuigi vastab tõele asjaolu, mida ei ole ka kahtluse alla seatud, et ZVW‑d ei kohaldata Madalmaade õigusaktide
alusel pensioni saavate isikute suhtes, kes sarnaselt põhikohtuasja kaebajatega elavad muus liikmesriigis kui Madalmaad, on
nendel kaebajatel juhul, kui neil oleks õigus saada ZVW alusel mitterahalisi haigushüvitisi Madalmaades, kui nad seal elaksid,
õigus saada määruse nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a kehtestatud korra alusel nimetatud liikmesriigi kulul asjaomaseid hüvitisi
oma elukohaliikmesriigis.
Siinkohal olgu meenutatud, et määruse nr 1408/71 artikli 33 lõike 1 kohaselt võib liikmesriigi asutus, kes on kohustatud pensioni
maksma ja kes kohaldab õigusakte, mis sätestavad pensionäride sissemaksete kinnipidamise haigushüvitiste katmiseks, teha selliseid
kinnipidamisi tema väljamakstavatest pensionidest selle määrani, mis kõnealuse liikmesriigi asutusel tuleb kanda vastava määruse
artiklite 28 ja 28a alusel antavate hüvitiste kuludena.
Käesoleval juhul on selge, et Madalmaade õigusaktid, mille alusel põhikohtuasja kaebajatele pensioni makstakse, sätestavad
sellise sissemaksete kinnipidamise.
Määruse nr 1408/71 artiklitega 28 ja 28a kehtestatud süsteemis maksab pensionärile mitterahalisi hüvitisi elukohaliikmesriigi
pädev asutus pensioni maksma kohustatud riigi kulul.
Seega, kuivõrd eeltoodule tuginedes ei saa määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a kohaldamisalasse kuuluvad pensionärid nende
sätetega kehtestatud süsteemi imperatiivsust arvestades otsustada loobuda õigusest saada mitterahalisi hüvitisi oma elukohaliikmesriigis
ja jätta end selle liikmesriigi pädevas asutuses registreerimata, ei vabane nad registreerimata jätmise korral kohustusest
teha pensioni maksma kohustatud liikmesriigis sissemakseid, kuna nende maksmise eest vastutab ikkagi jätkuvalt viimati nimetatud
riik, ega saa kõnealuse määrusega ette nähtud süsteemi kohaldamata jätta.
Vastab tõele, et juhul kui kindlustatud isik jätab end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerimata, ei saa ta kõnealuseid
hüvitisi selles liikmesriigis tegelikult kasutada ning ei põhjusta seega mingeid kulusid, mida pensioni maksma kohustatud
liikmesriik tema elukohaliikmesriigile peab hüvitama vastavalt määruse nr 1408/71 artiklile 36 koostoimes määruse nr 574/72
artikliga 95.
Niisugune asjaolu ei mõjuta siiski kuidagi õiguse olemasolu nendele hüvitistele ja seega vastavat kohustust maksta selle liikmesriigi
pädevatele asutustele, mille õigusnormide alusel sellekohane õigus eksisteerib, nõutavad sissemaksed vastutasuks riski eest,
mida ta määruse nr 1408/71 sätete kohaselt katab. Nagu Euroopa Kohus on varem otsustanud, ei pane ükski liidu õigusnorm liikmesriigi
pädevale asutusele kohustust kontrollida, et kindlustatud isikul võib olla tegelikult võimalik saada kõiki ravikindlustussüsteemi
alla kuuluvaid hüvitisi, enne kui ta selle isiku kindlustab ja temalt vastavad sissemaksed kinni peab (eespool viidatud kohtuotsus
Molenaar, punkt 41).
Nagu väitsid Madalmaade valitsus ja Euroopa Komisjon, on selline sissemaksete tasumise kohustus, mille aluseks on hüvitiste
saamise õiguse olemasolu, isegi kui asjaomaseid hüvitisi tegelikult ei maksta, siseriiklikes sotsiaalkindlustussüsteemides
kehtivale solidaarsuspõhimõttele omane, kuna niisuguse kohustuse puudumisel võib see ajendada huvitatud isikuid ootama riski
realiseerumist enne, kui nad teevad süsteemi rahastamiseks sissemakse.
J. A. van Delfti ja J. M. van Willigeni esile toodud asjaolu, et viimati nimetatud isikute – kes olid varem ja on ka edaspidi
eraõigusliku kindlustuslepingu alusel haigusriski vastu kindlustatud – vanust arvestades ei ole neil mingisugust huvi sellisel
spekulatiivsel moel käituda, on siinjuures asjassepuutumatu, kuna on üheselt selge, et ohtu selliselt käituda ei ole võimalik
vähemalt mingi osa kõnealusesse sotsiaalkindlustussüsteemi kuuluvate isikute puhul välistada. Selleks, et kõnealune süsteem
ei kaotaks oma olemuslikku sisu, peavad kõik sinna kuuluvad kindlustatud isikud selle solidaarsuse tagamisel kohustuslikult
osalema, sõltumata sellest, kuidas igaüks neist individuaalselt vastavalt oma isiklikele omadustele käituda võib.
Peale selle eksivad J. A. van Delft ja J. M. van Willigen, kui nad väidavad, et pensioni maksma kohustatud liikmesriik ei
või tugineda asjaomase süsteemi solidaarsust käsitlevale argumendile, kuna viimane ei kanna mitterahaliste haigushüvitiste
andmise riski elukohaliikmesriigis.
Ehkki määruse nr 574/72 artiklis 95 on sätestatud, et põhimõtteliselt makstakse määruse nr 1408/71 artiklite 28 ja 28a alusel
antud hüvitiste summa pensioni maksma kohustatud liikmesriigi pädeva asutuse poolt elukohaliikmesriigi asutusele ühekordse
summana tagasi, on selle eesmärk siiski katta kõik huvitatud isikutele antud mitterahalised hüvitised ja see summa arvutatakse
elukohaliikmesriigilt pensioni saavale isikule osutatavate tervishoiuteenuste aasta keskmise kulu alusel; ühekordne summa
on „võimalikult lähedane” tekkinud tegelikele kuludele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen,
punkt 44).
Sellest järeldub, et teises liikmesriigis elavale isikule pensioni maksma kohustatud liikmesriik kannab põhilise osa riskist,
mis on seotud mitterahaliste hüvitiste andmisega liikmesriigis, kus kõnealused isikud elavad.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1408/71 artikleid 28, 28a ja 33 koostoimes määruse
nr 574/72 artikliga 29, tuleb tõlgendada selliselt, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu
on kõne all põhikohtuasjas, mis sätestavad, et osutatud riigi õigusaktide alusel pensioni saavad isikud, kes elavad teises
liikmesriigis, kus neil on õigus vastavalt artiklitele 28 ja 28a saada selle liikmesriigi pädeva asutuse poolt antavaid mitterahalisi
haigushüvitisi, peavad tasuma pensionilt kinnipidamise teel sissemakse asjaomaste hüvitiste saamiseks isegi juhul, kui nad
ei ole end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerinud.

Teine küsimus
Teises küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas ELTL artikleid 21 ja 45 tuleb tõlgendada nii, et nendega
on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis sätestavad, et osutatud riigi õigusaktide
alusel pensioni saavad isikud, kes elavad teises liikmesriigis, kus neil on õigus vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 28
ja 28a saada asjaomase liikmesriigi pädeva asutuse poolt antavaid mitterahalisi haigushüvitisi, peavad esiteks pensioni maksma
kohustatud liikmesriigi pädevas asutuses end registreerima ning teiseks tasuma pensionilt kinnipidamise teel sissemakse asjaomaste
hüvitiste saamiseks isegi juhul, kui nad ei ole end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerinud.
Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 43, ei ole põhikohtuasjas küsimuse alla seatud vaidlustatud pensionäridele kehtestatud
kohustust kui sellist registreerida end CVZ‑s selleks, et saada määruse nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a ette nähtud mitterahalisi
haigushüvitisi.
Neil asjaoludel tuleb teist küsimust mõista nii, et sellega tahetakse sisuliselt teada, kas ELTL artiklitega 21 ja 45 on vastuolus
sellised siseriiklikud õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 28, 28a
ja 33 sätestavad, et pensionärid, kes elavad teises liikmesriigis kui pensioni maksma kohustatud riik, on kohustatud viimati
nimetatud riigis tasuma sissemakseid mitterahaliste haigushüvitiste saamiseks elukohaliikmesriigis isegi juhul, kui nad ei
ole end selle riigi pädevas asutuses registreerinud.
Tuleb meenutada, et nii Euroopa Kohtu praktikast kui ka ELTL artikli 168 lõikest 7 tuleneb, et liidu õigus ei kahanda liikmesriikide
pädevust oma sotsiaalkindlustusskeemide korraldamisel, eeskätt tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ning kättesaadavaks
muutmisel. Juhul kui liidu tasandil ei ole ühtlustamist toimunud, siis määratakse sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused
kindlaks iga asjaomase liikmesriigi õigusaktidega. Liikmesriigid peavad selle pädevuse teostamisel siiski järgima liidu õigust,
eelkõige asutamislepingu sätteid, mis reguleerivad töötajate vaba liikumist või kõigile liidu kodanikele tagatud vabadust
vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (vt selle kohta eelkõige 16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑208/07:
von Chamier‑Glisczinski, EKL 2009, lk I‑6095, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 15. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C‑211/08: komisjon
vs.
Hispaania, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 53).
Eelnevat arvestades tuleb Euroopa Kohtu poolt esimesele küsimusele antud vastuses sisalduvat tõlgendust määruse nr 1408/71
kohta mõista nii, et see ei mõjuta lahendust, mis tuleneb esmase õiguse võimalikust kohaldatavusest. Tõdemus, et siseriiklik
meede võib olla kooskõlas teisese õiguse aktiga – käesolevas asjas määrusega nr 1408/71 –, ei välista asutamislepingu sätete
kohaldatavust (vt eelkõige 16. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑372/04: Watts, EKL 2006, lk I‑4325, punkt 47; eespool viidatud
kohtuotsus von Chamier‑Glisczinski, punkt 66, ning kohtuotsus komisjon
vs
. Hispaania, punkt 45).
Sellest tuleneb, et määruse nr 1408/71 artiklite 28, 28a ja 33 kohaldatavus sellise olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas,
ei välista iseenesest seda, et põhikohtuasja kaebajad saaksid esmase õiguse alusel mitte nõustuda sellega, et pensioni maksma
kohustatud liikmesriigi pädev asutus peab kinni sissemaksed, mis on vajalikud elukohaliikmesriigi pädeva asutuse poolt antavate
mitterahaliste haigushüvitiste saamiseks (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Chamier‑Glisczinski, punkt 66).
Käesoleval juhul tuleb hinnata, kas selline olukord, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuulub teises küsimuses viidatud sätete
ehk ELTL artiklite 21 ja 45 kohaldamisalasse.
Mis puudutab kõigepealt ELTL artikli 45 kohaldatavust, siis tuleb alustuseks meenutada, et mõistel „töötaja” puudub liidu
õiguses ühtne määratlus ning see varieerub vastavalt valdkonnale, milles seda kasutatakse. Seetõttu ei lange ELTL artiklis 45
kasutatav töötaja mõiste tingimata kokku sellega, mida kasutatakse ELTL artikli 48 ja määruse nr 1408/71 reguleerimisalas
(vt eespool viidatud kohtuotsus von Chamier‑Glisczinski, punkt 68).
Mis puudutab ELTL artiklit 45, siis vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on selles artiklis sätestatud mõistel „töötaja”
liidu õiguses iseseisev tähendus ja seda ei tohi tõlgendada kitsendavalt. Töötajana tuleb käsitada igaüht, kes teeb tegelikku
ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd väikesemahulist tööd, mida saab pidada üksnes kõrval‑ või lisategevuseks. Vastava
kohtupraktika kohaselt on töösuhtele omane see, et isik teeb teataval ajavahemikul teisele isikule tema juhtimise all teatud
töid, mille eest ta saab tasu (vt eespool viidatud kohtuotsus von Chamier‑Glisczinski, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi ELTL artikli 45 lõike 3 punktis d ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ,
mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning
millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ,
75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, lk 77), artikli 17 lõikes 1 on sätestatud, et isikul
on õigus jääda pärast töötamise lõpetamist liikmesriiki, kuhu ta kolis töökoha saamise eesmärgil, tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast,
et isik, kes on kogu aja töötanud samas liikmesriigis, mille kodanik ta on, ja kes on õigust elada teises liikmesriigis kasutanud
alles pärast pensionile jäämist ning soovimata seal teha palgalist tööd, ei saa tugineda töötajate vaba liikumise põhimõttele
(9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑520/04: Turpeinen, EKL 2006, lk I‑10685, punkt 16, ning 23. aprilli 2009. aasta
otsus kohtuasjas C‑544/07: Rüffler, EKL 2009, lk I‑3389, punkt 52).
Käesolevas asjas nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikus sisalduvatest asjaoludest, et põhikohtuasja kaebajad, kes on kõik
pensioniealised, on Madalmaade kodanikud, kes saavad kas AOW alusel vanaduspensioni või WAO alusel töövõimetuspensioni ning
kes pärast kogu oma tööalase karjääri Madalmaades läbimist on hiljem asunud elama teise liikmesriiki, kus nad ei tööta ega
ole kunagi seal tööd otsinud.
J. A. van Delft ja J. M. van Willigen väidavad tõepoolest, et nende olukord kuulub ELTL artikli 45 kohaldamisalasse. Samas
ei ole nad selle väite kinnituseks esitanud ühtegi konkreetset asjaolu, mis võiks eelnevad kaalutlused kahtluse alla seada.
Hoopis vastupidi, asjaomased kaebajad väidavad sõnaselgelt, et nad asusid pärast pensionile jäämist teise liikmesriiki elama.
Neil asjaoludel tuleb komisjoniga ning Prantsuse ja Soome valitsusega nõustudes asuda seisukohale, et ELTL artiklit 45 ei
saa ilmselt põhikohtuasjas käsitletaval juhtumil kohaldada.
Seevastu tuleb rõhutada, et põhikohtuasja kaebajatel on Madalmaade kodanikena igal juhul ELTL artikli 20 lõike 1 alusel liidu
kodaniku staatus.
Kui nad siirdusid elama teise liikmesriiki, kasutasid nad neile ELTL artikli 21 lõikega 1 antud õigusi. Järelikult on nende
olukorras kohaldatav liidu kodanikele kuuluv õigus vabalt liikuda ja elada selle liikmesriigi territooriumil, mille kodanikud
nad ei ole.
ELTL artikli 21 lõike 1 kohaselt on igal liidu kodanikul õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, kui
asutamislepinguga ning selle rakendamiseks kehtestatud sätetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti.
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et asutamislepinguga liikumisvabaduse valdkonnas kehtestatud võimalused
ei pääseks täielikult mõjule, kui takistused, mis liikmesriigi kodaniku päritoluliikmesriigi õigusnormid on seadnud tema elamisele
vastuvõtvas liikmesriigis ja mis karistavad teda selle eest, et ta on neid võimalusi kasutanud, võivad liikmesriigi kodanikku
sundida nende võimaluste kasutamisest loobuma (vt eespool viidatud kohtuotsus Chamier‑Glisczinski, punkt 82 ja seal viidatud
kohtupraktika).
Põhikohtuasja kaebajad väidavad käesoleval juhul, et seoses sellega, et nad asusid elama muusse liikmesriiki kui Madalmaad,
on nad mitterahaliste haigushüvitiste saamisel halvemas olukorras võrreldes sellega, milles nad oleksid juhul, kui nad elaksid
Madalmaades. ZVW jõustumise tõttu 1. jaanuaril 2006 vähenes neil erinevalt Madalmaade residentidest haigusriski vastu ette
nähtud kaitse tase, kuna elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel antavad hüvitised on nii kulude kui ka kvaliteedi poolest
ebasoodsamad kui need, mida pakutakse eraõiguslike kindlustuslepingute alusel. Seevastu ZVW alusel Madalmaade residentidele
antavad hüvitised on viimastega võrreldavad.
Sellega seoses olgu meenutatud, et kuna ELTL artikkel 48 näeb ette liikmesriikide õigusaktide kooskõlastamise, mitte nende
harmoniseerimise, nii et see säte ei mõjuta liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide vahelisi sisulisi ja menetluslikke
erinevusi ega seega nendes sotsiaalkindlustusssüsteemides kindlustatud isikute õigusi, jääb igale liikmesriigile pädevus määrata
liidu õigust järgides oma õigusaktidega kindlaks sotsiaalkindlustussüsteemi kuuluvate hüvitiste andmise tingimused (vt selle
kohta eespool viidatud kohtuotsus Chamier‑Glisczinski, punkt 84).
Neil asjaoludel ei saa ELTL artikli 21 lõige 1 tagada kindlustatud isikule, et teise liikmesriiki elama asumine ei mõjuta
tema sotsiaalkindlustust, eelkõige haigushüvitisi. Võttes arvesse liikmesriikide süsteemide ja õigusaktide vahelisi erinevusi
antud valdkonnas, võib selline elukoha muutmine sõltuvalt asjaoludest olla sotsiaalkaitse vallas asjassepuutuva isiku suhtes
rohkem või vähem soodne või ebasoodne (vt eespool viidatud kohtuotsus Chamier‑Glisczinski, punkt 85).
Eelöeldust tuleneb, et isegi juhul, kui siseriiklike sotsiaalkindlustusnormide kohaldamine on ebasoodsam, on need normid ELTL
artikliga 21 jätkuvalt kooskõlas niivõrd, kui need ei kohusta lihtsalt tasuma sotsiaalkindlustusmakseid ilma nende eest hüvitist
saamata (vt analoogia alusel 19. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑393/99 ja C‑394/99: Hervein jt, EKL 2002,
lk I‑2829, punkt 51; 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑493/04: Piatkowski, EKL 2006, lk I‑2369, punkt 34, ning 18. juuli
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑50/05: Nikula, EKL 2006, lk I‑7029, punkt 30).
Seega antud juhul, nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 41, kui Madalmaade õigusaktide alusel pensioni saavad isikud,
kes elavad muus liikmesriigis kui Madalmaad, kuuluvad alates 1. jaanuarist 2006 elukohaliikmesriigi õigusaktidega ette nähtud
mitterahaliste haigushüvitiste saajate hulka, ehkki varem ei kuulunud nad ühegi seadusjärgse kohustusliku ravikindlustussüsteemi
alla ja võisid end haigusriski vastu kindlustada vaid eraõigusliku kindlustuslepingu alusel, on Madalmaade seadusandja talle
sotsiaalkindlustussüsteemi korraldamiseks antud pädevust kasutades teinud otsuse laiendada seadusjärgset kohustuslikku ravikindlustussüsteemi
kõikidele Madalmaade residentidele, mille tulemusena arvati vastavalt määruse nr 1408/71 artiklites 28 ja 28a sätestatud kollisiooninorme
arvestades kõnesolevad pensionärid elukohaliikmesriigis antavate mitterahaliste haigushüvitiste saajate hulka.
Peab tõdema, nagu on märkinud Madalmaade valitsus, et põhikohtuasjas käsitletavad siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad
vastavalt määrusele nr 1408/71, et mitteresidentidest pensionäridel on õigus saada elukohaliikmesriigi õigusaktide alusel
mitterahalisi haigushüvitisi, pigem lihtsustavad kui takistavad liidu kodanike vaba liikumist, kuna asjaomased õigusnormid
võimaldavad neil saada elukohaliikmesriigis oma tervislikule seisundile vastavat ravi samadel tingimustel, nagu selle liikmesriigi
sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutele.
Seda enam peab see paika põhikohtuasjas, kus on selge, et ajutiste meetmete kohaldamise menetluste tulemusena, mille põhikohtuasja
kaebajad siseriiklikes kohtutes algatasid, on Madalmaade õigusaktide alusel pensioni saavate isikute, kes elavad muus liikmesriigis
kui Madalmaad, tasutavate sissemaksete summa nüüd väiksem sellest, mida maksavad sama pensioni saavad Madalmaades elavad pensionärid,
kuna sellele kohaldatakse elukohaliikmesriigi elukalliduse alusel arvutatud koefitsienti.
Nagu väidavad põhikohtuasja kaebajad, ei saa küll välistada, et määruse nr 1408/71 kohaselt elukohaliikmesriigis antavad mitterahalised
haigushüvitised on nii kulude kui ka kvaliteedi poolest ebasoodsamad kui need, mida pakutakse Madalmaade residentidele ZVW
alusel.
Niisugust erinevust haigusriski vastu ette nähtud kaitse tasemes liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide vahel ei saa
siiski käesoleva kohtuotsuse punktides 99 ja 100 viidatud kohtupraktika kohaselt pidada ELTL artikli 21 lõike 1 kohaldamisalasse
kuuluvaks piiranguks, kuna see erinevus on tingitud sellest, et liidu õigus on antud valdkonnas ühtlustamata. Vastupidi sellele,
mida J. A. van Delft ja J. M. van Willigen on väitnud, ei oma siinjuures tähtsust, et nad asusid teise liikmesriiki elama
enne, mitte aga pärast ZVW jõustumist.
Lisaks ei kohusta põhikohtuasjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid pensionäre, kes elavad muus liikmesriigis kui Madalmaad,
tasuma sotsiaalkindlustussüsteemi sissemakseid ilma, et neile pakutaks vastavat sotsiaalkaitset.
Isegi kui isikutele, kes saavad pensioni Madalmaade õigusaktide alusel, ei saa elukohaliikmesriigis registreerimata jätmise
korral mitterahalisi haigushüvitisi maksta, annab sissemaksete tasumine Madalmaades kõnealustele kindlustatud isikutele siiski
õiguse saada nende elukohaliikmesriigis vastavaid hüvitisi Madalmaade kulul.
Eelnevast lähtuvalt tuleb märkida, et käesoleval juhul põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormide eesmärk ei ole üksnes
see, et laiendada seadusjärgset kohustuslikku ravikindlustussüsteemi kõikidele Madalmaade residentidele ja määruse nr 1408/71
kohaselt sätestada, et Madalmaade õigusaktide alusel pensioni saavad isikud, kes elavad muus liikmesriigis kui Madalmaad,
saavad viimasena nimetatud riigis sissemakse tasumise teel mitterahalisi haigushüvitisi elukohaliikmesriigis. Selle kõrval
on samade õigusnormidega veel ette nähtud nende kindlustuslepingute automaatne lõpetamine alates 1. jaanuarist 2006, mis mitteresidendid
on Madalmaades asuva kindlustusseltsiga enne nimetatud kuupäeva sõlminud, kui asjaomaste lepingute alusel on tekkinud õigused,
mis on vastavuses määruse nr 1408/71 kohaldamisest tulenevate õigustega.
J. A. van Delft, J. M. van Willigen ja O. Fokkens väidavad, et ZVW artiklis 2.5.2 sätestatud automaatne lõpetamine kahjustas
olulisel määral õigusi, mille Madalmaade õigusaktide alusel pensioni saavad mitteresidendid varem kehtinud seadusjärgse korra
kohaselt Madalmaades asuvate kindlustusseltsidega sõlmitud kindlustuslepingute alusel olid omandanud. Sellise seadusest tuleneva
automaatse lepingu lõpetamise tõttu olid asjaomased mitteresidendid sunnitud nendest lepingutest tuleneva üldise kaitse taseme
jätkuvuse tagamiseks sõlmima pärast 1. jaanuari 2006 uued kindlustuslepingud, et täiendada elukohaliikmesriigi antavaid põhihüvitisi.
Nende vanust arvestades oli niisuguseid uusi lepinguid võimalik sõlmida vaid eriti ebasoodsate tariifitingimustega.
J. A. van Delft ja J. M. van Willigen leiavad, et residente ja mitteresidente koheldi selles osas ebavõrdselt. Praktikas vastasid
tariifitingimused uutes kindlustuslepingutes, mis residendid pärast ZVW jõustumist sõlmisid, sisuliselt neile tingimustele,
millega nad olid nõustunud ZFW kehtivuse ajal sõlmitud kindlustuslepingute raames, samas kui mitteresidentide puhul olid pärast
nimetatud seaduse jõustumist kindlustusseltside pakutud tingimused seevastu oluliselt ebasoodsamad võrreldes nendega, mida
varem nende eelnevate lepingute raames kohaldati.
Madalmaade valitsus, kellele esitati kohtuistungil sellesisuline küsimus, rõhutas, et ZVW nägi ette Madalmaades asuvate kindlustusseltsidega
enne ZVW jõustumist sõlmitud kindlustuslepingute automaatse lõpetamise alates 1. jaanuarist 2006 vaid sellisel juhul, „kui”
asjaomaste lepingute alusel olid tekkinud mitterahaliste haigushüvitistega seotud õigused, mis on vastavuses nendega, millele
huvitatud isikud võisid tugineda pärast asjaomast seaduse jõustumist määruse nr 1408/71 sätete kohaselt. Seega ei puuduta
kõnealune automaatne lõpetamine kindlustuslepingute kogu sisu, vaid üksnes seda osa, mis vastab elukohaliikmesriigis kehtestatud
seadusjärgsele põhisüsteemile, et vältida topeltkindlustamist ja seega sissemaksete topelt tasumist.
Madalmaade valitsus möönab, et praktikas lõpetati asjaomased kindlustuslepingud enamikel juhtudel täies ulatuses, mis sundis
asjaomaseid isikuid, kes soovisid pärast 1. jaanuari 2006 säilitada haigusriski vastu täiendava kaitse võrreldes seadusjärgse
põhisüsteemiga, sõlmima uued kindlustuslepingud. Sellest hoolimata koheldi residente ja mitteresidente siinkohal võrdselt.
Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole tõlgendada eelotsusemenetluses siseriiklikke õigusnorme ega
hinnata põhikohtuasja ümbritsevat faktilist konteksti, kuna see ülesanne kuulub üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohtu pädevusse
(vt selle kohta eelkõige 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑378/07−C‑380/07: Angelidaki jt, EKL 2009, lk I‑3071,
punkt 48).
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohus see, kes peab tuvastama, kas ja millisel määral näevad põhikohtuasjas kõne all olevad
siseriiklikud õigusnormid ette residentide ja mitteresidentide erineva kohtlemise.
Kui sellega seoses peaks leitama, et kõnealused õigusnormid sisaldavad meetmeid, mille eesmärk on tagada enne ZVW jõustumist
sõlmitud kindlustuslepingutest tuleneva üldise kaitse jätkuvus, ning et meetmed puudutavad vaid neid lepinguid, mille on sõlminud
residendid, kujutab selline mitteresidentide erinev kohtlemine endast liidu kodanike liikumisvabaduse piirangut ELTL artikli 21
lõike 1 mõttes, nagu on märkinud kohtujurist oma ettepaneku punktis 79, kuna see võib käesoleva kohtuotsuse punktis 97 viidatud
kohtupraktika kohaselt sundida Madalmaade õigusaktide alusel pensioni saavaid isikuid – nagu põhikohtuasja kaebajad – loobuma
oma elukoha säilitamisest muus liikmesriigis kui Madalmaad. Madalmaade valitsus ega CVZ ei ole käesolevas eelotsusemenetluses
esitanud ühtegi asjaolu, mis võib sellist erinevat kohtlemist õigustada.
Et hinnata, kas tegemist on piiranguga ELTL artikli 21 mõttes, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus ennekõike võtma arvesse
Euroopa Kohtule esitatud toimikust tulenevad järgmised asjaolud.
Esiteks tuleneb ZVW artikli 2.5.2 lõikest 2, et sellega nähakse ette vaid nende kindlustuslepingute automaatne lõpetamine,
mille on sõlminud mitteresidendid. Residentide sõlmitud kindlustuslepinguid see säte aga ei puuduta.
Selleks et teha kindlaks, kas see säte põhjustab residentide ja mitteresidentide erinevat kohtlemist, millele selle sõnastus
näib viitavat, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastama, kas põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid sisaldavad
mõnda muud õigusnormi, mis näeb samamoodi ette enne ZVW jõustumist residentide sõlmitud kindlustuslepingute automaatse lõpetamise,
nagu on väitnud Madalmaade valitsus.
Kui see on nii, siis tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul veel kontrollida, kas sellisel automaatsel lõpetamisel on residentide
ja mitteresidentide jaoks samasugused tagajärjed, ning eelkõige seda, kas seesugune lepingute lõpetamine – nii nagu Madalmaade
valitsus on väitnud – puudutab mõlemal juhul vaid lepingu seda osa, mille alusel olid tekkinud õigused, mis on vastavuses
kohaldatavast seadusjärgsest kohustuslikust süsteemist tulenevate õigustega.
Teiseks tuleneb nii J. A. van Delfti ja J. M. van Willigeni kui ka Madalmaade valitsuse kirjalikest märkustest, et nende residentide
osas, kes olid alates 1. jaanuarist 2006 kindlustuslepingu sõlminud, kehtestati ZVW‑ga ette nähtud seadusjärgses kohustuslikus
ravikindlustussüsteemis osalevatele kindlustusseltsidele põhikohtuasjas kõne all olevate siseriiklike õigusnormidega kohustus
nõustuda kindlustama kõik nimetatud isikud kõikide nende mitterahaliste haigushüvitiste osas, mida neile asjaomaste lepingute
alusel pakuti, ehk nii ZVW‑s sätestatud õigustele vastavate põhihüvitiste kui ka seadusest tulenevate miinimumkaitset ületavate
täiendavate hüvitiste osas.
J. A. van Delft ja J. M. van Willigen leiavad seevastu, et kõnealused õigusnormid ei kehtestanud asjaomastele kindlustusseltsidele
juhtumil, kui need asuvad Madalmaades, niisugust aktsepteerimiskohustust mitteresidentide osas, kes olid enne ZVW jõustumist
nendega sõlmitud kindlustuslepingu alusel kindlustatud ning kellel on selle seaduse jõustumisest alates vastavalt määruse
nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a õigus saada elukohaliikmesriigis antavaid mitterahalisi haigushüvitisi Madalmaade kulul.
Kui need väited peaksid kinnitust leidma, mille peab välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus, tähendaks see ühtlasi
residentide ja mitteresidentide erinevat kohtlemist, asetades seetõttu viimased ZVW jõustumisel ebasoodsamasse olukorda.
Kuna puudub seadusest tulenev kohustus kindlustada mitteresidendid eelkõige nende haigushüvitiste osas, mis on täienduseks
põhihüvitistele, mida neil isikutel on õigus saada elukohaliikmesriigis, andsid kõnealused siseriiklikud õigusnormid asjaomastele
kindlustusseltsidele tõuke kasutada ZVW jõustumisel võimalust lõpetada mitteresidentidega varem sõlmitud kindlustuslepingud
täies ulatuses, kuna nende isikute vanust ja tervislikku seisundit arvestades loetakse nad „halva riski” rühma kuuluvaks,
et sellest tulenevalt viimastele pakutud tariifitingimusi uuesti hinnata ja kohandada, võttes arvesse seesuguste parameetrite
muutumist sellest ajast, kui sõlmiti esimene leping.
Kolmandaks väitsid J. A. van Delft ja J. M. van Willigen kohtuistungil, et enne ZVW jõustumist toimusid Madalmaade valitsuse
ja asjaomaste kindlustusseltside vahel tihedad läbirääkimised. Läbirääkimiste lõppedes lepiti vähemalt poliitilisel tasandil
kokku, et residentidele tuleb pakkuda mõistlikud tariifitingimused, mis on sisuliselt analoogsed nendega, mida kohaldati enne
1. jaanuari 2006 sõlmitud lepingu raames.
Madalmaade valitsus väitis sellekohasele küsimusele vastates, et enne ZVW jõustumist sõlmitud kindlustuslepingute täies ulatuses
lõpetamist ei saa talle ette heita, niivõrd kui see puudutab nii residente kui mitteresidente, kuna ZVW‑s nähti ette kohustus
vaid kõnesolevate lepingute osaliseks lõpetamiseks. Väidetavalt ebasoodsad tariifitingimused, mis põhikohtuasja kaebajatele
uute kindlustuslepingute sõlmimisel täiendava kaitse andmiseks kehtestati, tulenevad üksnes äriotsustest, mis vastavad kindlustusseltsid
ise on teinud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on välja selgitada, kas asjaomased kindlustusseltsid võtsid J. A. van Delfti ja
J. M. van Willigeni väidete kohaselt tõepoolest Madalmaade valitsuse taotlusel kohustuse tagada enne ZVW jõustumist sõlmitud
kindlustuslepingutest tuleneva üldise kaitse jätkuvuse, ning kui see on nii, siis kas niisugune tagatis puudutab ainult residente
või kohaldatakse seda ka mitteresidentidele.
Siiski tuleb rõhutada, et residentide ja mitteresidentide mis tahes erinev kohtlemine, mille Madalmaade valitsus on põhjustanud
ja Madalmaades asuvad kindlustusseltsid viimase abiga on ellu rakendanud, ei jää juhul, kui erineva kohtlemise olemasolu tuvastatakse,
vastupidi Madalmaade valitsuse väidetele ELTL artiklis 21 sätestatud keelu kohaldamisalast välja ainult seetõttu, et selle
aluseks ei ole otsused, millel on nendele ettevõtjatele õiguslikult siduv toime.
Samuti ei saa liikmesriigi ametiasutuste aktid, millel puudub siduv õiguslik jõud, mõjutada ettevõtjate tegevust ja sellest
tulenevalt ohustada ELTL artikliga 21 taotletud eesmärki. Selline juhtum võib tulla kõne alla, kui kindlustusseltside hinnapoliitikaga
rakendatakse Madalmaade valitsuse määratletud „poliitilist” kokkulepet, mille eesmärk on tagada üksnes residentide üldise
kaitse jätkuvus, jättes mitteresidendid kõrvale (vt analoogia alusel 24. novembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 249/81: komisjon
vs
. Iirimaa, EKL 1982, lk 4005, punktid 27−29).
Eeltoodust lähtudes tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus
sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis sätestavad, et osutatud riigi õigusaktide alusel pensioni
saav isik, kes elab teises liikmesriigis, kus tal on õigus vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a saada viimasena
nimetatud liikmesriigi pädeva asutuse poolt antavaid mitterahalisi haigushüvitisi, peab tasuma pensionilt kinnipidamise teel
sissemakse asjaomaste hüvitiste saamiseks isegi juhul, kui ta ei ole end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerinud.
Seevastu tuleb ELTL artiklit 21 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kõnealused siseriiklikud õigusnormid, juhul kui need
põhjustavad või sisaldavad residentide ja mitteresidentide õigustamatut erinevat kohtlemist haigusriski vastu ette nähtud
üldise kaitse jätkuvuse tagamise osas, mis neil oli enne nende õigusnormide jõustumist sõlmitud kindlustuslepingute raames;
seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate
töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri
2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006) artikleid 28, 28a ja 33 koostoimes nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72,
millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate
töötajate ja nende pereliikmete suhtes rakendamise kord (muudetud komisjoni 19. märtsi 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 311/2007)
artikliga 29, tuleb tõlgendada selliselt, et nendega ei ole vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all
põhikohtuasjas, mis sätestavad, et osutatud riigi õigusaktide alusel pensioni saavad isikud, kes elavad teises liikmesriigis,
kus neil on õigus vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 28 ja 28a saada viimasena nimetatud liikmesriigi pädeva asutuse
poolt antavaid mitterahalisi haigushüvitisi, peavad tasuma pensionilt kinnipidamise teel sissemakse asjaomaste hüvitiste saamiseks
isegi juhul, kui nad ei ole end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerinud.
2.
ELTL artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas,
mis sätestavad, et osutatud riigi õigusaktide alusel pensioni saavad isikud, kes elavad teises liikmesriigis, kus neil on
õigus vastavalt määruse nr 1408/71 (muudetud määrusega nr 1992/2006) artiklitele 28 ja 28a saada viimasena nimetatud liikmesriigi
pädeva asutuse poolt antavaid mitterahalisi haigushüvitisi, peavad tasuma pensionilt kinnipidamise teel sissemakse asjaomaste
hüvitiste saamiseks isegi juhul, kui nad ei ole end elukohaliikmesriigi pädevas asutuses registreerinud.
Seevastu tuleb ELTL artiklit 21 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kõnealused siseriiklikud õigusnormid, juhul kui need
põhjustavad või sisaldavad residentide ja mitteresidentide õigustamatut erinevat kohtlemist haigusriski vastu ette nähtud
üldise kaitse jätkuvuse tagamise osas, mis neil oli enne nende õigusnormide jõustumist sõlmitud kindlustuslepingute raames;
seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.