CELEX: 62006TJ0223
Apeliacinis skundas
Ieškinio pareiškimas, advokato pasirašytas antspaudu
Ieškinio nepriimtinumas

Savo apeliaciniu skundu, pateiktu pagal Teisingumo Teismo statuto priedo 9 straipsnį, Parlamentas prašo panaikinti 2006 m.
liepos 13 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (antroji kolegija) nutartį
Eistrup prieš Parlamentą
(F‑102/05, dar nepaskelbtą Rinkinyje, toliau – ginčijama nutartis), kuria Tarnautojų teismas atmetė Parlamento prieštaravimą
dėl priimtinumo, pareikštą pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą,
mutatis mutandis
taikomą Tarnautojų teismui pagal 2004 m. lapkričio 2 d. Tarybos sprendimo 2004/752/EB, Euratomas, įsteigiančio Europos Sąjungos
tarnautojų teismą, (OL L 333, p. 7) 3 straipsnio 4 dalį, dėl to, kad ieškinio pareiškimas buvo tik patvirtintas antspaudu,
perteikiančiu ieškovo pirmojoje instancijoje advokato parašą, tačiau nebuvo pastarojo ranka pasirašytas.

Dėl proceso pirmojoje instancijoje
2005 m. spalio 20 d. Pirmosios instancijos teisme pareikštu pradiniu ieškiniu O. Eistrup prašė, pirma, panaikinti 2004 m.
gruodžio 13 d. Sprendimą, kuriuo Parlamentas nustatė, ieškovo nuomone, nepakankamą žalos atlyginimo sumą, kuri jam turėjo
būti pervesta dėl pavėluoto jo reintegravimo po atostogų dėl asmeninių priežasčių, ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimą atmesti
skundą dėl 2004 m. gruodžio 13 d. Sprendimo bei, antra, priteisti iš Parlamento atlyginti ieškovo patirtą žalą.
Nustačius, kad ieškinys patvirtintas O. Eistrup advokato parašą perteikiančiu antspaudu, Pirmosios instancijos teismo kanceliarija
2005 m. spalio 25 d. laišku pasiūlė šiam advokatui pateikti savo pastabas dėl to, ar laikytasi Procedūros reglamento 43 straipsnio
1 dalies pirmosios pastraipos, pagal kurią „kiekvieno procesinio dokumento originalą turi pasirašyti šalies atstovas arba
advokatas“, nuostatų.
Atsakydamas O. Eistrup advokatas 2005 m. lapkričio 5 d. pažyma patvirtino, kad jis pasirašė ieškinį. Jis pridūrė, kad pagal
Danijos teisę toks parašas pripažįstamas.
Tada Pirmosios instancijos teismo kanceliarija pranešė Parlamentui apie ieškinio pareiškimą su minėtos pažymos kopija.
2005 m. gruodžio 15 d. pateiktu atskiru dokumentu Parlamentas pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos
teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį. 2006 m. balandžio 10 d. ieškovas pateikė savo pastabas dėl šio prieštaravimo.
2005 m. gruodžio 15 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas pagal Sprendimo 2004/752 3 straipsnio 3 dalį perdavė šią bylą
Tarnautojų teismui. Šio teismo kanceliarija įregistravo ieškinį numeriu F‑102/05.
2006 m. birželio 16 d. O. Eistrup advokatas Tarnautojų teismo prašymu šio teismo kanceliarijai pateikė savo ranka pasirašytą
ieškinį.
Šiomis aplinkybėmis Tarnautojų teismas ginčijama nutartimi atmetė Parlamento pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo.

Dėl ginčijamos nutarties
Priminęs, kad 2000 m. vasario 24 d. Nutartyje
FTA ir kt. prieš Tarybą
(T‑37/98, Rink. p. II‑373, toliau – nutartis FTA, 26 punktas) Pirmosios instancijos teismas išaiškino, jog pagal jo Procedūros
reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą reikalaujama, kad ieškovo advokatas pasirašytų ranka, Tarnautojų teismas
pripažino, jog tai, kad O. Eistrup advokatas naudojosi savo parašą perteikiančiu antspaudu, buvo pažeidimas. Vis dėlto, Tarnautojų
teismo nuomone, šis pažeidimas, nustatytas pateikiant ieškinį, atsižvelgiant į bylos aplinkybes negalėjo lemti ieškinio nepriimtinumo
(ginčijamos nutarties 22–24 punktai).
Šiuo atžvilgiu Tarnautojų teismas ginčijamos nutarties 25 punkte nusprendė, kad O. Eistrup advokato pateikti paaiškinimai,
atsakant į 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijos laišką, nepaliko jokių abejonių, jog šis advokatas
pasirašė ieškinį. Šiomis aplinkybėmis Tarnautojų teismas rėmėsi 2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Le Levant 001 ir kt. prieš Komisiją
(T‑34/02, Rink. p. II‑267, 56 punktas) dėl įgaliojimų pareikšti ieškinį, kuriuos juridinio asmens atstovas suteikė advokatui
pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 5 dalies b punktą, t. y. įgaliojimų, pasirašytų antspaudu.
Ginčijamos nutarties 26 punkte Tarnautojų teismas priminė, kad O. Eistrup advokatui pateikus paaiškinimus, Pirmosios instancijos
teismo kanceliarija pranešė Parlamentui apie ieškinio pareiškimą. Be to, 27 punkte jis pridūrė, kad gavo iš O. Eistrup jo
advokato ranka pasirašytą ieškinio pareiškimo redakciją.
Ginčijamos nutarties 28 punkte Tarnautojų teismas nustatė, kad Parlamentas nepateikė jokio įrodymo, jog pripažinus ieškinį
priimtiną Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipos reikalavimų atžvilgiu būtų pažeistos gynybos teisės.
Tarnautojų teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į bylos aplinkybes ieškinio pripažinimas nepriimtino dėl to, kad jis neatitiko
tokio procedūrinio formalumo, kuris nedaro jokios reikšmingos įtakos teisingumo vykdymui, padarytų neproporcingą žalą O. Eistrup
pagrindinei teisei kreiptis į teismą, ypač pirmąja instancija (ginčijamos nutarties 29 punktas).
2006 m. liepos 17 d. Parlamentui buvo pranešta apie ginčijamą nutartį.

Dėl apeliacinio skundo

Procesas
2006 m. rugpjūčio 23 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje Parlamentas pareiškė šį apeliacinį skundą.
Procedūros reglamento 146 straipsnis nurodo, kad pateikus pareiškimus Pirmosios instancijos teismas, vadovaudamasis teisėjo
pranešėjo pranešimu ir išklausęs generalinį advokatą bei šalis, gali nuspręsti priimti sprendimą dėl apeliacinio skundo nagrinėjimo
be žodinės proceso dalies, išskyrus atvejus, kai viena iš šalių pateikia prašymą, kuriame išdėstomi motyvai, dėl kurių ji
pageidauja būti išklausyta. Šis prašymas pateikiamas per mėnesį po to, kai šaliai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies
pabaigą.
2006 m. lapkričio 10 d. pateiktame atsiliepime į apeliacinį skundą O. Eistrup paprašė Pirmosios instancijos teismo surengti
žodinį nagrinėjimą, „atsižvelgiant į šio proceso etapo lemiamą pobūdį (jo) ir jo ieškinio prieš Parlamentą atžvilgiu“.
Šį prašymą reikia atmesti, pirma, kaip per anksti pateiktą pagal Procedūros reglamento 146 straipsnį ir, antra, kaip nenurodantį
jokio konkretaus ir specifinio motyvų, dėl kurių O. Eistrup pageidauja būti išklausytas, įrodymo.
2006 m. gruodžio 6 d. laišku Parlamentas, remdamasis Procedūros reglamento 143 straipsniu, paprašė leisti jam pateikti dubliką.
2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimu šis prašymas buvo atmestas. Tą pačią dieną buvo baigta rašytinė proceso dalis.
Pagal teisėjo pranešėjo pranešimą Pirmosios instancijos teismo (apeliacinių skundų kolegija) nustatė, kad nė viena šalis nepateikė
prašymo surengti žodinį nagrinėjimą per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, ir nusprendė
pagal Procedūros reglamento 146 straipsnį priimti sprendimą be žodinės proceso dalies.

Šalių reikalavimai
Parlamentas Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        Panaikinti ginčijamą nutartį.
–        Priimti galutinį bylos sprendimą, pripažįstant prieštaravimą dėl priimtinumo pagrįstą.
–        Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
–        Priimti sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų, atsižvelgiant į tam tikras taisykles.
O. Eistrup Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        Pirma, atmesti apeliacinį skundą.
–        Nepatenkinus šio prašymo, grąžinti bylą Tarnautojų teismui.
–        Priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.

Šalių argumentai
Grįsdamas apeliacinį skundą, Parlamentas nurodo vienintelį pagrindą – kad Tarnautojų teismas nesilaiko Bendrijų teisės. Šis
pagrindas padalytas į dvi dalis, apimančias atitinkamai Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos
pažeidimą ir teisinio saugumo principo pažeidimą.
Pirmoje ieškinio pagrindo dalyje Parlamentas teigia, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, nepripažindamas O. Eistrup
pareikšto ieškinio nepriimtino dėl Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos pažeidimo, nepaisydamas
to, kad O. Eistrup advokatas ieškinio pareiškimo nepasirašė ranka.
Dėl nuorodos į minėtą Tarnautojų teismo sprendimą
Le Levant 001 ir kiti prieš Komisiją
Parlamentas pabrėžia, kad šis sprendimas buvo susijęs su Procedūros reglamento 44 straipsnio 5 dalies b punktu, o ne su jo
43 straipsnio 1 dalies pirmąja pastraipa. 44 straipsnio 5 dalies b punkto nesilaikymas galėjo būti ištaisytas pagal 44 straipsnio
6 dalį, tačiau nenumatyta jokios nuostatos, pagal kurią būtų galima pataisyti 43 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos,
susijusios su šalies advokato originalaus parašo procesiniuose dokumentuose reikalavimu, nesilaikymą. Todėl minėtas sprendimas
neturi reikšmės šiuo atveju.
Kadangi Tarnautojų teismas ginčijamos nutarties 25 punkte konstatavo, kad „ieškovo advokatas yra ir ieškinį pasirašęs asmuo“
– iš to galima suprasti, kad advokatas pasirašė ieškinį pats uždėdamas savo parašo antspaudą ant ieškinio originalo, – Parlamentui
kyla klausimas dėl būtinybės suinteresuotajam asmeniui dalyvaujant naudoti antspaudą vietoj parašo ranka. Bet kuriuo atveju
dabar neįmanoma patikimai patikrinti, ar ieškinio išsiuntimo metu advokatas iš tiesų patvirtino ieškinio tekstą.
Antra pagrindo dalimi Parlamentas kaltina Tarnautojų teismą, kad jis pažeidė teisinio saugumo principą, nesilaikydamas Procedūros
reglamento nuostatų, susijusių su ieškinio priimtinumu. Iš tiesų jokia Bendrijos teisės nuostata nenustato, kad Procedūros
reglamento pažeidimu galima remtis tik tais atvejais, kai šis pažeidimas daro žalą gynybos teisėms. Parašo reikalavimas yra
ieškinio priimtinumo sąlyga, kaip ir procesinių terminų laikymasis, todėl Tarnautojų teismas negalėjo remtis proporcingumo
ir teisės kreiptis į teismą principais, kad išvengtų Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos taikymo.
O. Eistrup atsako, kad nei Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamentas, nei susiję tekstai nepatikslina, ką reiškia
„parašas“. Be to, nei nutartis
FTA
, nei joks kitas teismo sprendimas aiškiai neapibrėžia šios sąvokos ir sąvokos „parašas ranka“. Taip pat tam tikrose teisinėse
sistemose, pavyzdžiui, Danijos teisinėje sistemoje, antspaudo naudojimas procesiniuose dokumentuose yra visuotinai priimtinas.
Kad ir kaip būtų, šiuo atveju padaryta atleistina klaida, todėl ieškinys negali būti pripažintas nepriimtinu.
Šiuo aspektu O. Eistrup pirmiausia teigia, kad Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalis nepatikslina, ar parašas ieškinyje
turi atitikti tam tikrus formalumus. Jis priduria, kad pagal Praktinius nurodymus šalims (OL L 87, 2002, p. 48) (I 2 punktas)
Pirmosios instancijos teismas siuntimo elektroniniu paštu atveju nepriima parašo kopijos „kompiuteriu“. Tačiau šis tekstas
nedraudžia parašo kopijos, padėtos ranka. Dėl 1994 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos teismo kanclerio nurodymų (OL L 78,
p. 32), paskutinį kartą iš dalies pakeistų 2002 m. birželio 5 d. (OL L 160, p. 1), 6 straipsnio 3 dalies, kurioje nurodyta,
kad kancleris gali priimti tik dokumentus su originaliu atitinkamos šalies advokato ar atstovo parašu, O. Eistrup mano, jog
ši nuostata aiškiai nenurodo, kaip reikia suprasti „parašą“ arba „originalų“ parašą.
O. Eistrup nuomone, todėl reikia nagrinėti fizinio parašo tikslą. Juo siekiama užtikrinti pasirašyto teksto autentiškumą,
integralumą ir neginčijamą pobūdį, būtent įtikinti asmenį, kuriam skirtas dokumentas, kad pasirašė tam tikras asmuo, t. y.
parašo autorius. O. Eistrup daro išvadą, kad antspaudo naudojimas, bent jau Danijoje, turi būti laikomas atitinkančiu šias
sąlygas ir todėl prilygstančiu parašui ranka, padėtam šratinuku arba automatiniu plunksnakočiu. Be to, Vidaus rinkos derinimo
tarnyba (prekių ženklams ir dizainui) (VRDT) taip pat mano, kad parašo kopijos naudojimas yra priimtinas pasirašymo būdas
(2006 m. rugsėjo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DEF-TEC Defense Technology prieš VRDT – Defense Technology
(FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T‑6/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 3 punktas).
Dėl piktnaudžiavimo tokiu antspaudu pavojaus Danijos teisė šią problemą išsprendė įpareigodama parašo kopijos savininką įrodyti,
kad tam tikru atveju buvo piktnaudžiauta. Todėl antspaudu padėtam parašui taikoma autentiškumo prezumpcija. Kitaip tariant,
su antspaudo naudojimu susijusi rizika tenka parašo kopijos autoriui. Be to, parašo suklastojimo pavojus kyla ne tik naudojant
antspaudus, bet ir pasirašant šratinuku.
Šiomis aplinkybėmis O. Eistrup pabrėžia, jog Parlamentas niekada neginčijo to, kad O. Eistrup advokatas buvo įgaliotas jam
atstovauti, kad šis advokatas tikrai parengė ieškinį ir kad parašo kopiją padėjo tas pats advokatas.
Antra, O. Eistrup prieštarauja Parlamento teiginiui, kad negalima remtis minėtu sprendimu
Le Levant 001 ir kiti prieš Komisiją
, nes jis susijęs su aktu, kurio trūkumus buvo galima, kitaip nei šiuo atveju, pataisyti pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio
6 dalį. Jis pabrėžia, kad šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas, visiškai nenurodydamas būtinybės pataisyti trūkumus,
nusprendė, jog Procedūros reglamento 44 straipsnio 5 dalies nuostata nebuvo pažeista, nes antspaudu padėtas parašas, remiantis
advokatui klientų suteiktais įgaliojimais, buvo visiškai galiojantis. Šis sprendimas tinkamas nagrinėjamu atveju, nes iš Kanclerio
nurodymų 7 straipsnio 3 dalies aiškiai matyti, kad tarp pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 5 dalies a ir b punktus
pateikiamų dokumentų turi būti advokatui suteiktas įgaliojimas, „pasirašytas“ susijusio juridinio asmens atstovo. Kad būtų
galiojantis, toks įgaliojimas turi atitikti pasirašymo reikalavimus. Taigi Pirmosios instancijos teismui byloje, kurioje priimtas
minėtas sprendimas
Le Levant 001 ir kiti prieš Komisiją
, antspaudo naudojimas buvo priimtinas.
Dėl nutarties
FTA
O. Eistrup tvirtina, kad byloje, kurioje ši nutartis priimta, buvo svarbiausia išsiaiškinti, ar kitas asmuo, nesantis ieškovų
advokatu, galėjo jo vardu tinkamai pasirašyti ieškinį, o ne kaip tokį parašą reikėjo padėti. Taigi tai buvo
obiter dictum
, kai Pirmosios instancijos teismas išaiškino Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalį kaip reikalaujančią „parašo ranka“.
Be to, Pirmosios instancijos teismas, neišaiškinęs, kaip reikia suprasti „parašą ranka“, nepriėmė sprendimo, ar antspaudo
naudojimą buvo galima laikyti tinkamu pasirašymo būdu.
Trečia, O. Eistrup tvirtina, kad antspaudo naudojimas, bent jau Danijoje, turi būti laikomas tinkamu fiziniu pasirašymu, prilygstančiu
pasirašymui rašikliu. Būtent taip būtų pateikiant procesinius dokumentus Danijos teismams.
Ketvirta, jis tvirtina, jog bet kuriuo atveju tai, kad jo advokatas naudojosi antspaudu, reikia laikyti atleistina klaida.
Šiuo atžvilgiu jis nurodo šiuos dalykus:
–        nei „parašo“, nei „originalaus“ parašo sąvokos nebuvo aiškiai apibrėžtos Bendrijos teisėje,
–        Praktiniai nurodymai šalims aiškiai draudžia tik parašo kopiją kompiuteriu,
–        pagal Bendrijų teismų praktiką procesiniai dokumentai gali būti pasirašyti antspaudu, jei nekyla jokių abejonių, kad parašo
autorius patvirtino dokumento turinį ir yra tinkamai įgaliotas,
–        šiuo atveju nėra jokių abejonių dėl ieškinio autoriaus tapatybės,
–        Danijoje parašo antspaudo naudojimas yra priimtinas,
–        šio ieškinio pripažinimas nepriimtino būtų labai griežtas veiksmas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Apeliaciniame skunde Parlamentas tvirtina, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, taikydamas Procedūros reglamento 43 straipsnio
1 dalies pirmąją pastraipą, išaiškintą teisinio saugumo principo atžvilgiu.
Pagal šią procesinę nuostatą „kiekvieno procesinio dokumento originalą turi pasirašyti (atitinkamos) šalies atstovas arba
advokatas“.
Šią nuostatą reikia aiškinti kaip reikalaujančią, kad ieškinio pareiškimo originalas būtų ranka pasirašytas ieškovo įgalioto
advokato (nutarties
FTA
23, 26 ir 27 punktai). Šiuo išaiškinimu pagrįsti Pirmosios instancijos teismo kanclerio nurodymai, kurių 6 straipsnio 3 dalis
nurodo kancleriui priimti tik dokumentus, patvirtintus „originaliu advokato parašu“.
Todėl Tarnautojų teismas teisingai nusprendė ginčijamos nutarties 24 ir 25 punktuose, jog tai, kad pateikdamas ieškinį O. Eistrup
advokatas naudojosi savo parašą perteikiančiu anspaudu, neatitiko taisyklių, nes parašas antspaudu nėra tiesioginis pasirašymas,
kurio reikalaujama pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą. Iš tiesų, nors nagrinėjamas antspaudas
perteikė advokato parašo formą, šis pasirašymo būdas yra netiesioginis, ir ieškinys nebuvo patvirtintas originaliu advokato
parašu.
Jokie O. Eistrup argumentai nepaneigia šios išvados.
Taigi, pirma, reikia atmesti kaip neveiksmingą argumentą, kurį O. Eistrup stengiasi pagrįsti minėtu sprendimu
Le Levant 001 ir kiti prieš Komisiją
, t. y. kad šis sprendimas, parašo antspaudą advokatui suteiktame įgaliojime pareikšti ieškinį pagal Procedūros reglamento
44 straipsnio 5 dalies b punktą pripažindamas galiojantį, apibrėžė sąvoką „parašas“ Kanclerio nurodymų 7 straipsnio 3 dalies
prasme ir kad šis apibrėžimas yra tinkamas ir šiuo atveju (žr. šio sprendimo 34 punktą).
Šiuo aspektu reikia priminti, kad Procedūros reglamento 44 straipsnio 5 dalies b punktas reikalauja tik „įrodymo, kad ieškovo
advokato įgaliojimai jam buvo tinkamai suteikti“. Toks įrodymas nebūtinai turi būti įgaliotojo ranka pasirašytas dokumentas.
Nors Kanclerio nurodymų 7 straipsnio 3 dalies reikalauja „įgaliojimo (...), pasirašyto juridinio asmens atstovo“, šios nuostatos
negalima aiškinti kaip iš dalies pakeičiančios Procedūros reglamento 44 straipsnio 5 dalies b punkto nuostatą – kurios, beje,
negalima pakeisti Kanclerio nurodymais, – ją reikia suprasti kaip nurodančią pačią įprasčiausią įgaliojimo suteikimo formą,
neatmetant visų kitų galimybių įrodyti, kad įgaliojimai buvo tinkamai suteikti. Atvirkščiai, pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio
1 dalies pirmosios pastraipos formuluotę, net jei pateiktas įrodymas, kad ieškinio tekstas patvirtintas, leidžiama priimti
tik advokato arba atstovo, kurio vardu ieškinys pateikiamas, ranka pasirašytą ieškinį.
Antra, formalaus reikalavimo, numatyto Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmąja pastraipa, atžvilgiu rėmimasis
minėtu sprendimu FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, kuriame nurodytas VRDT vidaus sprendimas, leidžiantis naudoti VRDT
atsakingų tarnautojų parašo kopiją sprendimui, pranešimui arba jų paskelbimui, šiuo atveju yra neveiksmingas. Bendrai aplinkybė,
kad galima naudotis faksu, teleksu, telegramomis ar elektroniniu paštu srityse, kurioms netaikomi griežti formos reikalavimai,
pavyzdžiui, pranešimams Bendrijos prekių ženklo srityje (1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto
įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1), 55 ir 79–82 taisyklės), neturi
reikšmės.
Trečia, tas pat tinka ir argumentui, kad iš Praktinių nurodymų šalims I 2 punkto galima daryti priešingą išvadą, jog Pirmosios
instancijos teismas siuntimo elektroniniu paštu atveju leidžia parašo kopiją, padėtą ranka (žr. šio sprendimo 30 punktą).
Iš tiesų nagrinėjami nurodymai susiję tik su techninių ryšio priemonių, nurodytų Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalyje,
naudojimu. Todėl jis neturi reikšmės šio straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos išaiškinimui.
Vis dėlto tarnautojų teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, tai, jog O. Eistrup advokatas nesilaikė Procedūros
reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos reikalavimo, negalėjo padaryti ieškinio nepriimtino. Todėl jis nusprendė,
kad reikalavimo pasirašyti ranka galima netaikyti, jei to reikalauja bylos aplinkybės.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, jog tai, kad įgaliotas advokatas ranka nepasirašė ieškinio, nėra formalus trūkumas, kurį būtų
galima pataisyti pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio antrąją pastraipą, Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 44 straipsnio 6 dalį ir Pirmosios instancijos teismo kanclerio nurodymų 6 straipsnio 1, 4 ir 5 dalis.
Be to, jei Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalis, 2000 m. gruodžio 6 d. priėmus šio reglamento dalines pataisas (OL L 322,
p. 4), leidžia naudotis faksu ir elektroniniu paštu, šiomis elektroninėmis priemonėmis atlikti pranešimai galioja su sąlyga,
kad „pasirašytas dokumento originalas“ būtų pateiktas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai ne vėliau kaip po dešimties
dienų. Be to, nors 43 straipsnio 7 dalis po 2005 m. spalio 12 d. priimtų Procedūros reglamento dalinių pakeitimų (OL L 298,
p. 1) leidžia Pirmosios instancijos teismui sprendimu, kuris paskelbiamas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, nustatyti, kokiomis sąlygomis elektroniniu būdu kanceliarijai pateiktas procesinis dokumentas „pripažįstamas esant šio dokumento
originalas“, reikia konstatuoti, kad toks sprendimas dar nėra priimtas.
Taigi, pagal dabartines Bendrijos teismų proceso taisykles tai, kad ieškinio pareiškime advokato ranka padėtas parašas yra
vienintelė priemonė užtikrinti, jog ieškovui atstovauti Bendrijos teismuose įgaliotas asmuo prisiėmė atsakomybę už šio procesinio
dokumento parengimą ir turinį (šiuo aspektu žr. nutarties
FTA
25–26 punktai).
Reikalavimo pasirašyti ranka Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos prasme tikslas, siekiant teisinio
saugumo, – užtikrinti ieškinio autentiškumą ir išvengti pavojaus, kad jis, iš tiesų, galėtų būti parengtas tam neįgalioto
asmens. Todėl šį reikalavimą reikia laikyti esminiu formos reikalavimu, kurio reikia griežtai laikytis, t. y. jo nesilaikymas
lemia ieškinio nepriimtinumą.
Dėl ieškinio pareiškimo patvirtinimo ieškovo įgalioto advokato parašą perteikiančiu antspaudu reikia konstatuoti, kad vien
šis netiesioginis mechaninis „pasirašymo“ būdas neleidžia nustatyti, jog būtent pats advokatas pasirašė nagrinėjamą procesinį
dokumentą.
Dėl Tarnautojų teismo išvados ginčijamos nutarties 25 punkte, kad O. Eistrup advokato paaiškinimai nepalieka jokių abejonių,
jog šis advokatas pats pasirašė ieškinį, reikia pažymėti, kad ieškinio pateikimo metu esančio esminio jo trūkumo negalima
pataisyti paprastu vėlesniu atskirai nuo procesinio dokumento pateiktu pareiškimu, t. y. parašo ranka nebuvimas nėra formalus
trūkumas, kurį būtų galima pataisyti vykstant procesui (žr. šio sprendimo 48 punktą). Be to, vien tokio pareiškimo neužtenka
patvirtinti elektroniniu paštu arba faksu atsiųstiems dokumentams, jei vėliau nepateiktas „pasirašytas dokumento originalas“.
Reikia pridurti, kad nors O. Eistrup patvirtino, jog jo advokatas asmeniškai pasirašė ieškinį savo parašą perteikiančiu antspaudu
(ginčijamos nutarties 20 punktas), galima tik konstatuoti, kad ieškinio pasirašymo būdas patenka tik į atitinkamo advokato
kontoros vidaus sritį ir paprastai negali būti tikrinamas nei kitos šalies, nei teismo. Todėl tai nėra aplinkybė, kuri objektyviai
galėtų užtikrinti, kad O. Eistrup advokatas prisiėmė atsakomybę už ieškinio parengimą ir turinį.
Šiai išvadai neprieštarauja 2007 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas
PKK ir KNK prieš Tarybą
(C‑229/05 P, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 114–119 punktai). Šiame sprendime, priimtame dėl vieno iš ieškovo advokatų, kuris
norėjo įteisinti savo iš ieškovo gautus įgaliojimus, pareiškimų galiojimo, Teisingumo Teismas nustatė, kad šių pareiškimų,
kuriuos padarė į vienos valstybės narės advokatų sąrašą įrašytas asmuo, kuriam taikomas profesinės etikos kodeksas, ypatingomis
bylos aplinkybėmis pakanka, norint įrodyti, kad ieškovas turėjo teisę įgalioti advokatus. Ši byla ypatinga tuo, kad ieškovė
buvo organizacija, neturinti juridinio asmens statuso, o tai paskatino Teisingumo Teismą pažymėti, kad nei jo statutas, nei
jo Procedūros reglamentas, nei Pirmosios instancijos teismo reglamentas nenumatė atvejo, kai ieškinį pateikia tokia organizacija.
Teisingumo Teismo nuomone, tokiomis išskirtinėmis aplinkybėmis reikia vengti pernelyg didelio formalizmo ir organizacijai
ieškovei turėjo būti leista, pateikiant bet kokį turimą įrodymą, įrodyti, jog ji turėjo teisę duoti nurodymus advokatams.
Atvirkščiai, šiuo atveju tokių išskirtinių aplinkybių nėra, nes reikalavimas pasirašyti ranka, kaip esminis formos reikalavimas
(žr. šio sprendimo 51 punktą), yra aiškiai numatytas Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies
pirmosios pastraipos nuostatose, išaiškintose minėtoje Bendrijos teismų praktikoje.
Šios išvados nepaneigia 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Thermenhotel Stoiser Franz ir kt. prieš Komisiją
(T‑158/99, Rink. p. II‑1, 42–45 punktai), nes byloje, kurioje šis sprendimas priimtas, ieškinį ieškovo advokatas buvo pasirašęs
ranka ir Pirmosios instancijos teismas galėjo patikrinti šio parašo autentiškumą, palygindamas jį su kitais to paties advokato
parašais, t. y. remdamasis objektyviais duomenimis, o ne atsižvelgdamas į jo vėlesnį atskirą nuo nagrinėjamų dokumentų pareiškimą.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, parašo ranka nebuvimo negalima laikyti trūkumu, kurį gali ištaisyti aplinkybė, kad,
pirma, apie O. Eistrup ieškinį buvo pranešta atsakovui pirmojoje instancijoje ir, antra, kad Tarnautojų teismas gavo iš O. Eistrup
ieškinio pareiškimo redakciją, kurią jo advokatas pasirašė ranka (ginčijamos nutarties 27 punktas). Iš tiesų, bet kuriuo atveju
ieškinys netampa priimtinas tik todėl, kad apie jį pranešta priešingai šaliai. Dėl naujo O. Eistrup ieškinio pateikimo gana
priminti, kad jis buvo pateiktas Tarnautojų teismui 2006 m. birželio 16 dieną. Taigi, kaip teisingai pažymėjo Parlamentas,
ieškinys pateiktas praleidus terminą pateikti ieškinį.
Galiausiai primintina, kad Tarnautojų teismas nusprendė, jog Parlamentas neįrodė žalos gynybos teisėms, kurią jis patirtų,
jei ieškinys būtų pripažintas priimtinas, o ieškinio pripažinimas nepriimtino dėl proceso formalumų nesilaikymo be esminės
žalos teisingumo vykdymui padarytų neproporcingą žalą pagrindinei teisei kreiptis į teismą (ginčijamos nutarties 28 ir 29 punktai).
Šiuo aspektu reikia pabrėžti, kad reikalavimas pasirašyti ranka pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies pirmąją
pastraipą yra esminis formos reikalavimas (žr. šio sprendimo 51 punktą). Esminio formos reikalavimo pažeidimas lemia ieškinio
nepriimtinumą (šia prasme žr. 1993 m. vasario 8 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Stagakis prieš Parlamentą
, T‑101/92, Rink. p. II‑63, 8 punktą), nesvarbu, kokios tokio pažeidimo pasekmės ir būtent ar tai, kad ieškinys nepasirašytas
ranka, padarė žalos priešingai šaliai (šiuo aspektu žr. 2000 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš ICI
, C‑286/95 P, Rink. p. I‑2341, 42 ir 52 punktai).
Todėl ieškinio pareiškimo patvirtinimas ieškovo įgalioto advokato parašą perteikiančiu antspaudu lemia ieškinio nepriimtinumą,
nepaisant aplinkybių, į kurias atsižvelgta ginčijamoje nutartyje.
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, nuspręsdamas, jog nustatytas proceso pažeidimas,
atsižvelgiant į aplinkybes, negalėjo lemti ieškinio nepriimtinumo.
Vis dėlto primintina, kad jei pirmojoje instancijoje priimto sprendimo motyvai sudaro Bendrijos teisės pažeidimą, tačiau jo
rezoliucinė dalis pagrįsta kitais teisiniais motyvais, apeliacinį skundą reikia atmesti (1992 m. birželio 9 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Lestelle prieš Komisiją
, C‑30/91 P, Rink. p. I‑3755, 28 punktas; taip pat šiuo aspektu žr. 1996 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ojha prieš Komisiją
, C‑294/95 P, Rink. p. I‑5863, 52 punktą).
Šiuo atveju O. Eistrup tvirtina, kad padaryta atleistina klaida.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad atleistina klaida galėtų lemti ne ranka nepasirašyto ieškinio pareiškimo priimtinumą, o termino
suinteresuotajam asmeniui pareikšti ieškinį eigos sustabdymą, kad tinkamai pasirašyta 2006 m. birželio 16 d. Tarnautojų teismo
kanceliarijai pateikto ieškinio redakcija būtų laikoma pateikta nepavėluotai.
Vis dėlto užtenka pažymėti, kad O. Eistrup nenurodė jokios ypatingos aplinkybės, dėl kurios jo advokatas būtų negalėjęs pasirašyti
ieškinio pareiškimo ranka, ir neįrodė, kad naudodamas parašo antspaudą jis pademonstravo visą rūpestingumą, kurio reikalaujama
iš įprastai apdairaus asmens (šia prasme žr. 1993 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Blackman prieš Parlamentą
, T‑33/89 ir T‑74/89, Rink. p. II‑249, 34 punktą ir 1997 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Fichtner prieš Komisiją
, T‑63/96, Rink. VT p. I‑A 189 ir II‑563, 25 punktą). Vis dėlto, susipažinęs su atitinkamais tekstais, būtent Kanclerio nurodymų
6 straipsnio 3 dalimi ir nutartimi
FTA
, jis, kaip rūpestingas ir apdairus profesionalas, turėjo ieškinio pareiškimą pasirašyti ranka.
Taigi atleistinos klaidos sampratos šiuo atveju negalima naudingai taikyti.
Todėl ginčijamą nutartį reikia panaikinti.

Dėl prieštaravimo dėl priimtinumo
Pagal Teisingumo Teismo statuto priedo 13 straipsnio 1 dalį, kai apeliacinis skundas yra pagrįstas, Pirmosios instancijos
teismas gali, Tarnautojų teismo sprendimo panaikinimo atveju, pats priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje
tai galima padaryti. Toks yra šios bylos atvejis.
Iš šio sprendimo 38–67 punktuose išdėstytų argumentų matyti, kad Tarnautojų teisme Parlamento pareikštam prieštaravimui dėl
priimtinumo reikia pritarti. Todėl O. Eistrup ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 148 straipsnio pirmąją pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Pirmosios instancijos
teismas priima sprendimą byloje, jis priima sprendimą dėl išlaidų.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento
144 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
Vis dėlto, remiantis Procedūros reglamento 88 straipsniu, taikomu pagal jo 144 straipsnį ir 148 straipsnio antrąją pastraipą
institucijų pateiktiems apeliaciniams skundams bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų, institucijos padengia savo išlaidas.
Šiomis aplinkybėmis kiekviena šalis padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (apeliacinių skundų kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2006 m. liepos 13 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo nutartį
Eistrup prieš Parlamentą
(F‑102/05, dar nepaskelbta Rinkinyje).
2.
Atmesti O. Eistrup Tarnautojų teisme pareikštą ieškinį byloje F‑102/05 kaip nepriimtiną.
3.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
B. Vesterdorf
M. Jaeger
J. Pirrung
M. Vilaras

H. Legal
Paskelbta viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

B. Vesterdorf
*
Proceso kalba: danų.