CELEX: 62004CJ0156
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 83/182/EMÜ
Transpordivahendite ajutine importimine
Maksuvabastused
Alaline elukoht liikmesriigis

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Kreeka Vabariik:
—
kohaldas oma territooriumil teistes liikmesriikides registreeritud sõidukite ajutise kasutamise puhul kolmandatest riikidest pärit sõidukite ajutise impordi tolliprotseduuri sätteid nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/182/EMÜ ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses (
EÜT L 105, lk 59
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 112; edaspidi „direktiiv”) sätete asemel;
—
kohaldas ajutiselt oma territooriumile imporditud sõidukite deklareerimisega seotud rikkumiste korral karistamise eeskirju, mis koosmõjus ametiasutuste järjepideva praktikaga, mille kohaselt määratletakse sõidukit importiva üksikisiku alalise elukohana Kreeka, on ilmselgelt ebaproportsionaalsed;
—
kohaldas järjepidevalt sõidukite alalise importimise maksu juhtudel, kui samalt üksikisikult varastatakse teine ajutiselt imporditud sõiduk;
siis on Kreeka Vabariik rikkunud EÜ artiklist 90 ja direktiivist, eelkõige selle artiklist 1 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi põhjenduste 1 ja 2 kohaselt tuleb kõrvaldada isikute liikumisvabaduse ja siseturu rajamise takistused, mis tulenevad liikmesriikide maksukorraldustest seoses teatavate transpordivahendite ajutise importimisega.
Direktiivi põhjenduses 3 on märgitud et „teatavatel juhtudel peab olema võimalik lõplikult kindlaks määrata, kas isik on tegelikult antud liikmesriigi resident”.
Direktiivi artikli 1 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid vabastavad direktiivis sätestatud tingimustel teisest liikmesriigist ajutiselt imporditud maantee-mootorsõidukid maksust, eelkõige kumuleeruvast käibemaksust, aktsiisist ja mis tahes muust tarbimismaksust. Direktiivi artikli 1 lõige 3 välistab kommertsveokite maksuvabastuse.
Direktiivi artikli 3 alusel vabastatakse ajutine isiklikuks kasutamiseks mõeldud erasõidukite importimine maksudest ajavahemikuks, mis järjest või muul viisil ei ületa kuut kuud iga 12 kuu kohta. Samade sõidukite ajutine äriotstarbeliseks kasutamiseks mõeldud importimine vabastatakse direktiivi artikli 4 alusel maksudest ajavahemikuks, mis järjest või muul viisil kestab kuus kuni seitse kuud iga 12 kuu kohta.
Nii direktiivi artiklid 3 kui ka 4 võimaldavad maksuvabastust tingimusel, kui sõiduki importinud üksikisik „omab alalist elukohta liikmesriigis, mis ei ole liikmesriik, kuhu ajutiselt imporditakse”, juhul kui üksikisik, kes impordib sõiduki äriotstarbeliseks kasutamiseks, täidab teatud eritingimused.
Direktiivi artiklis 7 „Elukoha kindlaksmääramise üldeeskirjad” täpsustatakse „alalise elukoha” mõistet järgmiselt:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „alaline elukoht” kohta, kus isik tavaliselt elab iga kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva seoses isiklike ja tööalaste sidemetega või, kui tööalased sidemed puuduvad, seoses isiklike sidemetega, millest ilmneb nimetatud isiku märkimisväärne seos tema elukohaga.
Kui isiku tööalased ja isiklikud sidemed on eri kohtades ning ta elab seetõttu järgemööda kahes või enamas liikmesriigis asuvates eri kohtades, loetakse tema alaliseks elukohaks isiklike sidemetega seotud kohta, kui ta sinna korrapäraselt tagasi pöördub. Viimati nimetatud tingimus ei pea olema täidetud, kui isik elab liikmesriigis kindla kestusega ülesande täitmiseks. Ülikoolis või koolis õppimine ei tähenda alalise elukoha muutust.
2.   Oma alalise elukoha tõendamiseks kasutavad isikud asjakohaseid vahendeid, näiteks isikutunnistust või mis tahes muud kehtivat dokumenti.
3.   Kui impordiliikmesriigi pädevatel asutustel on kahtlusi seoses vastavalt lõikele 2 esitatud väidetega alalise elukoha kohta või kui nad soovivad teha teatavat erikontrolli, võivad nad nõuda mis tahes lisateabe või -tõendite esitamist.”
Direktiivi artikli 9 lõikes 1 on ette nähtud, et liikmesriigid võivad eelkõige importija taotluse korral lubada ajutist importi pikemaks ajavahemikuks, kui on osutatud selle direktiivi artiklites 3 ja 4.
Direktiivi artikli 9 lõikega 2 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel ei tohi liikmesriigid mingil juhul kohaldada ühenduses maksuvabastust, mis on vähem soodne maksuvabastusest, mida nad annaksid kolmandast riigist pärineva transpordivahendite impordi korral.”
Lõpuks on direktiivi artikli 10 lõikes 2 kindlaks määratud:
„Kui käesoleva direktiivi praktilise rakendamisega tekivad raskused, teevad asjaomaste liikmesriikide pädevad asutused vastastikusel kokkuleppel vajalikud otsused, võttes eelkõige arvesse konventsioone ja ühenduse direktiive vastastikuse abi kohta.”
Siseriiklikud õigusnormid
Rahandusministri 1. märtsi 1988. aasta määruse D 247/13 (muudetud seadusega 2187/94; edaspidi „1. märtsi 1988. aasta määrus”), millega direktiiv võeti üle siseriiklikku õigusesse, artikli 1 alusel on lubatud ajutine eratranspordivahendite vastavatest tollimaksudest ja teistest maksudest vabastatud import, kommertsveokitele seda tolliprotseduuri ei kohaldata.
1. märtsi 1988. aasta määruse artikkel 3 määratleb sõidukit importiva üksikisiku „alalise elukoha” mõiste samaselt või sisuliselt samaselt direktiivi artikli 7 lõikega 1.
Selle määruse artikkel 4, mis puudutab erinevalt kommertsveokitest isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõidukite ajutist importimist, näeb ette ajavahemiku, mis järjest või muul viisil ei ületa kuut kuud iga 12 kuu kohta, millal see sõiduk võib asuda riigi territooriumil. Selles artiklis on kindlaks määratud, et seda ajavahemikku võib pikendada 9 kuu võrra, v.a juhul, kui sõidukit importiv üksikisik teeb kutsealast tööd Kreekas, sel juhul on pikendamisvõimalus maksimaalselt 3 kuud.
1. märtsi 1988. aasta määruse artikkel 5 määrab põhimõtteliselt kindlaks kutsealuse töö tegemiseks erasõiduki ajutise importimise ajavahemiku, mis järjest või muul viisil ei või ületa kuut kuud iga 12 kuu kohta, millal see sõiduk võib asuda Kreekas. Maksuvabastust ei anta, kui seda sõidukit kasutatakse tasu eest või tasuta sõitjate või kauba veoks või ettevõtte majandustegevuse raames.
Nii selle määruse artikkel 4 kui ka artikkel 5 näevad ette maksuvabastuse tingimusel, et huvitatud isiku alaline elukoht ei ole Kreekas.
1. märtsi 1988. aasta määruse artikli 15 kolmas ja neljas lõik on alalise elukoha tõendamise osas samaselt või sisuliselt samaselt sõnastatud direktiivi artikli 7 lõigetega 2 ja 3.
Seaduse 1165/1918 tollikoodeksi kohta (FEK A’ 73) artikli 133 lõikes 2 on vaidluse aluseks oleva kohtueelse menetluse ajal kehtinud redaktsioonis sätestatud:
„Ühenduse sõidukid võivad ajutiselt asuda riigi territooriumil ilma, et neilt nõutaks registreerimismaksu ja käibemaksu tasumist. Sellise ajutise maksuvabastuse […] andmise tähtajad ja tingimused tulenevad
mutatis mutandis
kolmandatest riikidest pärinevate sõidukite ajutise impordi tolliprotseduuri sätetest tingimusel, et need sõidukid reeksporditakse.”
Seaduse 1165/1918 artiklis 18 on vaidluse aluseks oleva kohtueelse menetluse ajal kehtinud redaktsioonis sätestatud:
„A. Ühenduse sõidukid
1.
Käesoleva seaduse artiklites 10 ja 11 nimetamata juhtudel ühenduse sõidukite omamine või kasutamine Kreekas elavate isikute poolt on salakaubavedu, millele kohaldatakse tollikoodeksi salakaubaveo sätteid (seadus 1165/1918, […]). Kriminaalmenetlust ei algatata juhul, kui asjaomased isikud tasuvad kõrgeima maksumäära viidatud sättes nimetatud miinimumsummalt ja kui nad ei kasuta selle maksu kohaldamisel selles õigusaktis ette nähtud õiguskaitsevahendeid. Selles lõikes viidatud juhtudel ei kohaldata käesoleva artikli lõikes A4 sätestatud rahatrahve.
[…]
4.
Eelnimetatud õigusrikkumisi käsitletakse kergete tollieeskirjade rikkumistena, mille eest on karistusena ette nähtud vastavalt järgmised rahatrahvid:
[…]
d)
sõiduki hilinenud eksportimisel […] määratakse iga hilinenud päeva kohta rahatrahv järgmiselt: erasõidukid ja maastikuautod töömahuga kuni 1600 cm
– 29 eurot; alates töömahust 1601 cm
– 59 eurot. Veoautod sõltumata silindrite arvust – 29 eurot. Mootorrattad sõltumata silindrite arvust – 14 eurot.
[…]
f)
maksuvabastuse õiguseta isiku poolt […] riigi territooriumil sõiduki juhtimise eest määratakse rahatrahv 733 eurot, kui maksuvabastust kasutav isik viibis rikkumise toimepanemise hetkel riigi territooriumil. Eelnimetatud sõiduki kasutamine maksuvabastuse õiguseta isiku poolt toob kaasa käesoleva seaduse artikli 14 lõikes 2 viidatud tolliprotseduuri tühistamise hetkel, kui rikkumine toime pandi, juhul kui maksuvabastust kasutav isik ei asu riigi territooriumil ja maksuvabastuse õiguseta isiku suhtes kohaldatakse käesoleva artikli lõike A1 sätteid.”
Seaduse 2682/1999 artikkel 18 C „Ühenduse ja kolmandate riikide sõidukid” täpsustab:
„1.   Lisaks eelnevas lõikes A4 viidatud rahatrahvide määramisele […] võib sõiduki kasutamist ajutiselt takistada tolli otsusega, milles tuvastatakse õigusrikkumine ja nende kasutamist lubatakse pärast määratud trahvide ja võimalike teiste võlgnetavate tasude maksmist […].
[…]”
Seaduse 2682/1999 artikli 10 lõike 5 sõnastuse kohaselt:
„Ühenduse sõidukeid võib reeksportida teistesse Euroopa Liidu liikmesriikidesse või kolmandatesse riikidesse enne võlgnetava registreerimismaksu kindlaksmääramist”.
Lõpuks näeb 1. märtsi 1988. aasta määruse artikli 12 lõike 1 punkt d „Sõiduki vargus” ette:
„1.   Maksuvabastust kasutav isik, kes teatab ajutiselt imporditud […] sõiduki vargusest, ei ole kohustatud maksma tollimakse või teisi varastatud sõidukiga seotud tasusid […] tingimusel, et maksuvabastust kasutav isik ei kasuta seda sõidukit edaspidi Kreekas ebaseaduslikult ja kui on täidetud kõik järgmised tingimused:
[…]
d)
maksuvabastust kasutav isik ei ole teatanud eelnevalt mõne teise ajutiselt imporditud erasõiduki vargusest.”
Kohtueelne menetlus
Mitmete kaebuste tõttu, mille kohaselt kujutavad teatud transpordivahendite Kreekasse ajutise importimise eeskirjad tõsist ühenduse residentide liikumisvabaduse takistamist selles liikmesriigis, saatis komisjon 17. mail 1999 Kreeka ametivõimudele märgukirja, milles ta juhtis nende tähelepanu sellele, et siseriiklikud õigusnormid ei ole kooskõlas direktiivi ja EÜ artikli 90 sätetega.
Pärast Kreeka Vabariigi saadetud 1. septembri 1999. aasta vastuses selle märgukirja kohta esitatud märkuste hindamist saatis komisjon 29. novembril 2000. aastal nimetatud liikmesriigile põhjendatud arvamuse, mis sisaldas üheksat väidet, mille tõttu asjaomased õigusnormid ei ole eelnimetatud ühenduse õigusnormidega kooskõlas.
Leides, et Kreeka Vabariigi 21. veebruari 2001. aasta vastuses selle põhjendatud arvamuse kohta esitatud selgitused ei ole piisavad, esitas komisjon käesoleva hagi, jäädes siiski vaid mõne põhjendatud arvamuses esitatud väite juurde.
Hagi
Esimene väide
Poolte argumendid
Komisjon heidab Kreeka Vabariigile ette selle territooriumil teistes liikmesriikides registreeritud sõidukite ajutisele kasutamisele kolmandatest riikidest pärit sõidukite ajutise importimise tolliprotseduuri sätete kohaldamist tugevama liikmesriikide integreerimise vajadusel põhinevate direktiivi sätete asemel.
Samadel põhjustel heidab komisjon Kreeka ametivõimudele ette, et nad leiavad, et alates impordimaksude põhimõtte kaotamisest liikmesriikide vahelistes suhetes 1. jaanuaril 1993 on direktiiv, mis näeb ette maksuvabastuse „impordilt”, oma õigusmõju ja eseme kaotanud.
Kreeka valitsus vastab, et komisjoni väited ei ole täpsed, kuna direktiiv on siseriiklikku õigusesse üle võetud juba tükk aega tagasi ja seda kohaldatakse järjepidevalt. Komisjon ei viita konkreetsete direktiivist tulenevate kohustuste rikkumisele ja algatatud vaidlus on teoreetilise iseloomuga ning Kreeka ametivõimud taotlevad seda, et komisjon algataks direktiivi muutmise selleks, et direktiiv vastaks õiguslikule olukorrale, mis tekkis alates 1. jaanuarist 1993, kui mõiste „importimine” kadus liikmesriikide vahelistest suhetest.
Kreeka valitsus kinnitab, et igal juhul kohaldab ta direktiivi ühendusesisetele suhetele.
Euroopa Kohtu hinnang
Komisjon väidab, et Kreeka tegelikult ei kohalda direktiivi.
Kreeka valitsus täpsustab, et vaidlus komisjoniga sai alguse Kreeka ametivõimude märkustest, mis tehti pideva komisjoniga suhtlemise käigus seoses vajadusega ajakohastada mõistet „importimine” sisaldav direktiiv olukorraga, mis tekkis alates 1. jaanuarist 1993, mil see mõiste kaotati liikmesriikidevahelistest suhetest. Kreeka valitsus on seisukohal, et see vaidlus ei ole mõjutanud Kreeka Vabariigi poolt direktiivi kohaldamist.
Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on 12. juuli 2001. aasta otsuses kohtuasjas
C-262/99: Louloudakis (EKL 2001, lk I-5547
, eelkõige punktid 20–25) viidanud Kreeka õigusnormidele, mis lubavad ajutist eratranspordivahendite vastavatest tollimaksudest ja teistest maksudest vabastatud importimist. Neid õigusnorme on uuesti käsitletud käesoleva otsuse punktides 11-16. Neist õigusnormidest tuleneb eelkõige, et need määratlevad sõidukit importiva üksikisiku „alalise elukoha” mõiste samaselt või sisuliselt samaselt direktiivi artikli 7 lõikega 1 nii, et vastavalt direktiivile on lubatud maksuvabastus kuueks kuuks iga 12 kuu kohta ja need õigusnormid on alalise elukoha tõendamise osas samaselt või sisuliselt samaselt sõnastatud direktiivi artikli 7 lõigetega 2 ja 3.
Samuti nagu sedastatakse eespool viidatud kohtuotsuses Louloudakis Kreeka kohtu esitatud eelotsuse küsimuse osas, millega taotleti Euroopa Kohtu poolset direktiivi tõlgendamist selleks, et lahendada käsilolev kohtuvaidlus, tuleb märkida, et see tõendab asjaolu, et direktiivi kohaldatakse.
Lisaks on ka komisjon ise oma hagi punkti 21 kolmandas lõikes tõdenud, et Kreeka õigusnormid vastavad alalise elukoha määramise seisukohalt direktiivi asjaomases sättes esitatud tingimustele.
Lõpuks tuleb rõhutada, et liikmesriikidel on õigus kohaldada kolmandatest riikidest pärit sõidukite ajutise kasutamise korral sama tolliprotseduuri, nagu kohaldatakse direktiivi alusel teistest liikmesriikidest pärit sõidukite puhul. Ainus erand selles osas on sõnastatud direktiivi artikli 9 lõikes 2, mille kohaselt ei tohi liikmesriigid mingil juhul kohaldada ühenduses maksuvabastust, mis on vähem soodne maksuvabastusest, mida nad annaksid kolmandast riigist pärineva transpordivahend impordi korral.
Igatahes on komisjon sõnastanud täpsed etteheited teatud direktiivi kohaldamisvaldkondade kohta, kuid ta ei ole tõendanud, et Kreeka vabariik ei kohalda direktiivi ennast.
Euroopa Kohus ei saa esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise tõendamisel põhjenduseks teoreetilisi hinnanguid ja võimalikke vaidlusi seoses vajadusega muuta direktiivi selleks, et see vastaks õiguslikule olukorrale, mis tekkis alates 1. jaanuarist 1993, mis on olnud pideva liikmesriikide ametiasutuste ja komisjoni vahelise suhtlemise teemaks.
Seega on esimene väide põhjendamata.
Teine väide
Selle väitega vaidlustab komisjon Kreeka ametivõimude kohaldatavad karistamise eeskirjad.
See väide koosneb kahest osast. Ühelt poolt heidab komisjon Kreeka Vabariigile ette halduspraktikat, mille kohaselt juhtudel, kui alalise elukoha määramise alustingimused jagunevad Kreeka ja mõne muu liikmesriigi vahel, määravad Kreeka ametivõimud asjaomaste isikute alaliseks elukohaks Kreeka, pannes neile vastupidise tõendamisel kõrgendatud tõendamiskoormuse. Teiselt poolt kritiseerib komisjon asjaolu, et selline alalise elukoha määramine Kreekas toob kaasa ebaproportsionaalsed karistused.
Halduspraktika
Poolte argumendid
Komisjon toob esile selle, et kuigi Kreeka õigusnormid vastavad direktiivis sätestatud alalise elukohariigi määramise tingimustele, määravad Kreeka ametiasutused Kreeka siiski pidevalt nende isikute alaliseks elukohaks, kellel on isiklikke ja tööalaseid sidemeid nii Kreekas kui ka teistes liikmesriikides, andes peaaegu automaatselt isiklikele sidemetele peamise tähtsuse ja eeldades praktikas, et kui huvitatud isikuteks on Kreeka kodanikud, siis nende alaline elukoht on riigi territooriumil.
Komisjon väidab selle kohta, et ametiasutused pööravad ümber tõendamiskohustuse alalise elukoha osas või kohustavad huvitatud isikuid esitama rohkem tõendeid, kui direktiivis sätestatud elukoha kindlaksmääramise eeskirjad ette näevad. Komisjon viitab teatud üksikjuhtumitele, mis tema arvates on juba iseenesest piisavad direktiivist tulenevate kohustuste rikkumise tõendamiseks. Lisaks kinnitavad sellist pidevat halduspraktikat kohtute seisukohad.
Kreeka valitsus rõhutab, et praktikas on tavaline, et Kreeka kodanike alalise elukoha kindlaksmääramisel esinevad raskused, kui nende isiklikud ja tööalased sidemed on jagunenud Kreeka ja mõne muu liikmesriigi vahel. Komisjoni viidatud üksikjuhtudel on olnud tegemist selliste olukordadega.
Sellistel juhtudel kohaldavad ametiasutused direktiivi artikli 7 lõikes 1 sätestatud tingimusi, mis annavad selles osas eesõiguse isiklikele sidemetele. Kahtluse korral on pädevatel ametiasutustel õigus kohaldada direktiivi artikli 7 lõiget 3, mille kohaselt võivad nad asjaomastelt isikutelt nõuda mis tahes lisateabe või -tõendite esitamist. Kreeka valitsus toob lõpuks esile, et tegelikult kuulub enamik ajutise importimise tolliprotseduuri kohaselt Kreekas liiklevaid sõidukeid Kreeka kodanikele, kes kasutavad oma alalist elukohta välismaal maksuvabastuse õigusliku alusena.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus on sedastanud, et direktiivi artikli 7 lõikes 1 sätestatud mõiste „alaline elukoht” kindlaksmääramise tingimused viitavad isiku tööalastele ja isiklikele sidemetele teatud kohaga ning selle sideme kestusele ja määratlevad selle mõiste kohana, mis on asjaomase isiku püsiv huvide keskus (vt eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Niisiis on alalise elukoha kindlaksmääramiseks vaja arvesse võtta nii huvitatud isiku tööalaseid kui ka isiklikke sidemeid asjaomase kohaga ning nende kestust ja juhul, kui need ei ole koondunud ainult ühte liikmesriiki, näeb direktiivi artikli 7 lõike 1 teine lõik ette, et isiklikke sidemeid eelistatakse tööalastele sidemetele. Huvitatud isiku isiklike ja tööalaste sidemete hindamise raames tuleb arvesse võtta kõiki asjassepuutuvaid tegureid, eelkõige tema ja tema pereliikmete füüsilist kohalolekut, elukoha olemasolu, kutsealase tööga tegelemise kohta ning kohta, kus asjaomane isik omab varalisi huve (vt eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punktid 52, 53 ja 55).
Esiteks on liikmesriigi pädevate ametiasutuste ülesanne hinnata ja kaaluda iga käsitletavat juhtumit iseloomustavaid asjassepuutuvaid tegureid Euroopa Kohtu praktikast tulenevaid tingimusi silmas pidades ja Euroopa Kohtu pädevuses on tuvastada liikmesriigi kohustuste rikkumine pidevalt väära või ebaseadusliku halduspraktika puhul.
Käesoleval juhul soovib komisjon teatud üksikjuhtumite alusel tõendada pidevalt väära või ebaseadusliku Kreeka ametiasutuste halduspraktika esinemist, mille tulemuseks on vastustava liikmesriigi poolt selles valdkonnas kohustuste üldise rikkumise tuvastamine. Tegelikult mainib komisjon oma hagis „mitmeid kaebusi”, kuid ta viitab konkreetselt, lakooniliselt ja täpsustamata ainult kahele üksikjuhtumile ja oma vastuses samuti mitte eriti täpselt kuuele muule juhtumile.
Sõltumata küsimusest, kas esimest korda vastuses tõenditena kuuele üksikjuhtumile viitamine on kodukorra artikli 42 lõike 1 nõuetele vastav, ilmneb siiski toimikust, et kaheksal juhul, millele komisjon viitab, on neljal juhul asjassepuutuvateks isikuteks Kreeka kodanikud ja neil on vaieldamatud tööalased ja isiklikud sidemed Kreekaga (ühel nendest ei olnud mitte mingeid sidemeid väljaspool seda liikmesriiki), kahel isikul oli kahekordne kodakondsus ja tööalased ja isiklikud sidemed Kreekaga ja ühel teisel isikul oli teise liikmesriigi kodakondsus, kuid väljakujunenud isiklikud ja tööalased sidemed Kreekaga. Toimiku materjalidest ei selgu täpselt kaheksanda juhtumi asjaolud.
Kõigi, välja arvatud viimati nimetatud üksikjuhtumite puhul tunduvad Kreeka ametivõimude esitatud selgitused põhjendatud. Igal juhul ei paista, et ametivõimud oleksid huvitatud isikute alalise elukoha kindlaksmääramisel ületanud oma pädevust.
Kohus on juba määratlenud liikmesriigi halduspraktika alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamisel kohaldatavad tingimused. Tegelikult saab sellisel juhul liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastada ainult juhul, kui on esitatud piisavalt dokumenteeritud ning üksikasjalikke tõendeid viidatud praktika kohta, see halduspraktika peab olema teatud määral juurdunud ning üldine, ja üldise ja juurdunud praktika esinemist ei saa komisjon järeldada, tuginedes suvalisele oletusele (27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-441/02: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2006, lk I-3449
, punktid 49, 50 ja 99 ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjoni esitatud tõendite alusel ei saa pidada eelnevas punktis viidatud tingimusi käesoleval juhul täidetuks. Arvestades igal aastal autoga Kreekas käivat eriti suurt hulka ühenduse kodanikke ning Kreeka kodanikke, kes elavad teistes liikmesriikides, moodustavad need kaheksa komisjoni viidatud üksikjuhtumit, isegi kui nad on põhjendatud, igal juhul täiesti ebapiisava osa, arvestades Euroopa Kohtu poolt paikapandud nõudeid pideva halduspraktikaga liikmesriigi kohustuste rikkumise kindlakstegemisel.
Lisaks heidab komisjon Kreeka kohtutele ette, et nad toetavad kirjeldatud halduspraktikat, kuid ei viita ühelegi asjaolule, mis seda tõendaks. Juhul kui komisjon soovib tõendada liikmesriigi kohustuste rikkumist kohtupraktika alusel, tuleb selleks veelgi enam kasutada Euroopa Kohtu poolt käesoleva otsuse punktis 50 määratletud tingimusi ning veelgi rangemalt.
Käesoleval juhul tuleb sedastada, et Euroopa Kohtu määratletud tingimused ei ole täidetud.
Samuti tuleb märkida, et Euroopa Kohus on võtnud arvesse siseriiklike ametiasutuste pädevust selles tundlikus valdkonnas, mis mõjutab siseriiklikku pädevust maksustamise valdkonnas, sedastades, et direktiivi artikli 10 lõike 2 alusel ametivõimudele pandud koostöökohustus ei nõua neilt koostööd igal üksikul juhul, kui selle direktiivi kohaldamine tekitab raskusi (vt eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lõpuks väidab komisjon, et Kreeka ametivõimud kohustavad huvitatud isikuid esitama rohkem tõendeid elukoha kindlaksmääramiseks ja pööravad ümber tõendamiskohustuse, kuigi selline kohustus on tavaliselt siseriiklikel ametiasutustel. Selles osas piisab meenutamisest, et vastavalt direktiivi artikli 7 lõigetele 2 ja 3 lasub alalise elukoha tõendamise kohustus huvitatud isikutel. Pädevad siseriiklikud ametiasutused võivad omalt poolt teha erikontrolli ja kahtluse korral nõuda mis tahes lisateabe või -tõendite esitamist.
Järelikult ei saa nõustuda teise väite esimese osaga.
Ebaproportsionaalsed karistused
Poolte argumendid
Komisjon viitab eelkõige Kreeka õigusaktides ette nähtud karistustele, kui pädevad ametiasutused tuvastavad, et Kreekas liikleva teise liikmesriigi numbrimärki kandva sõiduki omaniku alaline elukoht on Kreekas. Asjaomasel ajavahemikul kehtinud siseriiklikud õigusnormid käsitlevad sellist tegevust salakaubaveona, mille eest oli määratud kriminaalkaristus, sh sõiduki omaniku vangistus ja sõiduki arest, ning halduskaristusena trahvid. Lisaks pidid asjaomased isikud tasuma sõiduki alalise importimise registreerimismaksu juhul, kui nad ei nõustunud sõidukit riigi territooriumilt reeksportima.
Komisjon leiab, et need karistused koosmõjus Kreeka ametiasutuste halduspraktikaga alalise elukoha kindlaksmääramise osas ja asjaoluga, et huvitatud isiku võimaliku heausksusega ei arvestata, on ebaproportsionaalsed. Lisaks on registreerimismaksu tasumise nõue juhul, kui analoogne maks on juba tasutud teises liikmesriigis, vastuolus EÜ artikliga 90.
Samuti on komisjoni arvates karistused, mida kohaldatakse sellise kuuekuulise ajavahemiku ületamise korral, mille jooksul ühenduse sõiduk võib osaleda liikluses ajutise impordi tolliprotseduuri alusel, ebaproportsionaalsed.
Kreeka valitsus vastab, et kuna direktiivis ei nähta ette karistusi ühenduse sõidukite poolt ajutise impordi tolliprotseduuri võimalike rikkumiste korral, on liikmesriikidel õigus võtta vastu sätted, mida nad peavad maksupettuste ärahoidmiseks vajalikuks. Siiski peavad kehtestatud karistused olema taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ja vajalikud.
Käesoleval juhul puudutavad komisjoni etteheited selliseid karistusi, mis määrati isikutele, kelle alaline elukoht on Kreekas ja kes liiklesid seal teises liikmesriigis registreeritud sõidukitega ajutise impordi tolliprotseduuri kohaselt. Sellistel juhtudel, arvestades asjaolu, et registreerimismaksud on Kreekas väga kõrged, mis ajendab teatud isikuid neist mööda hiilima, ja arvestades praeguseks hetkeks tuvastatud mitmeid maksupettuse juhtumeid, ei ole ettenähtud karistused ebaproportsionaalsed taotletava eesmärgi saavutamiseks, st maksupettuste vältimiseks ja karistamiseks.
Kreeka valitsus toob lõpuks esile, et registreerimismaksude tasumata jätmist karistatakse nii kodumaiste kui ka importkaupade puhul. Seega ei ole sisuliselt tegemist EÜ artikli 90 rikkumisega.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et komisjoni teise väite teine osa puudutab samuti (hagi lk 9-12) karistusi, mis tulenevad 22. novembri 2001. aasta seadusest 2960/2001 tollikoodeksi kohta (FEK A 265), millega muudetakse seaduse 2682/1999 artiklis 18 ette nähtud karistusi. Seadus 2960/2001 võeti vastu pärast 22. novembri 2000. aasta põhjendatud arvamuses antud kahekuulise tähtaja möödumist ning EÜ artikli 226 kohane kohtueelne menetlus seda ei käsitlenud. Pealegi ei ilmne toimiku materjalidest, et selle uue õigusaktiga oleks jäetud täies mahus kehtima kohtueelses menetluses vaidlustatud õigusnormidega kehtestatud kord ega ka see, et need kaks õigusnormi oleksid peaaegu identsed (vt selle kohta 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-98/03: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2006, lk I-53
, punktid 27 ja 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud praktika kohaselt võib Euroopa Kohus omal algatusel uurida, kas EÜ artiklis 226 sätestatud tingimused liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamiseks on täidetud (vt 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-199/04: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2007, lk I-1221
, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas on Euroopa Kohus alati eristanud EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse puhul kohtueelse ja kohtumenetluse etappe ja on sedastanud, et kohtueelse menetluse eesmärk on vaidluse eseme piiritlemine võimaldamaks Euroopa Kohtusse pöördumist ja selle tagamiseks, et kohtumenetluse ese oleks selgelt määratletud (vt selle kohta 15. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-230/99: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-1169
, punkt 31; 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-1/00: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-9989
, punktid 53 ja 54; 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-362/01: komisjon
vs.
Iirimaa, EKL 2002, lk I-11433
, punktid 17 ja 18, ning 5. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-145/01: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2003, lk I-5581
, punkt 17).
Samuti ei saa väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohtueelses menetluses piiritletud vaidluse eset laiendada ega muuta hagiavalduse nõudeid kohtumenetluse ajal (vt selle kohta 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-191/95: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1998, lk I-5449
, punkt 56; 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-365/97: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1999, lk I-7773
, punkt 25, ja 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-105/02: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2006, lk I-9659
, punktid 47 ja 48). Lõpuks tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigi põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi (vt 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-104/06: komisjon
vs.
Rootsi, EKL 2007, lk I-671
, punkt 28).
Juhul kui Euroopa Kohus laiendaks oma järelevalvet sellistele liikmesriigi õigusnormidele, mis ei ole olnud kohtueelse menetluse esemeks ja millele viidatakse esimest korda hagiavalduse nõuetes selleks, et komisjonil oleks kohtuistungil lihtsam, muutuks asutamislepingu loojate poolt EÜ artiklis 226 ette nähtud menetlus mõttetuks ja see tähendaks selle menetluse kuritarvitamist. Euroopa Kohtu kontroll tugineb käsitletavas asjas ainult asjaomase õigusakti nendele sätetele, mis kehtisid põhjendatud arvamuses antud tähtaja möödumise kuupäeval osas, milles nad on sõnastatud hagiavalduses piisavalt selgelt selleks, et võimaldada kohtulikku järelevalvet (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Ühendkuningriik, punkt 21).
Esiteks tuginevad komisjoni etteheited seaduse 2682/1999 artikli 18 A lõikele 1, mille kohaselt isik, kelle alaline elukoht on Kreekas ja kes omab või kasutab teises liikmesriigis registreeritud sõidukit, tegeleb salakaubaveoga, mille eest karistatakse eelkõige selliste kriminaalkaristustega nagu sõidukivaldaja vangistamine ja sõiduki arestimine.
Tuleb meenutada, et selle õigusnormiga kehtestatakse kriminaalkaristused siseriiklike tolli- ja maksusätete rikkumise eest mootorsõidukitega liiklemise valdkonnas.
Asjaomaseid karistusi kohaldatakse juhtudel, kui isikud, kelle alaline elukoht on Kreekas, kasutavad teises liikmesriigis registreeritud sõidukeid, st väljapoole direktiivi kohaldamisala jäävatel juhtudel, ja nende eesmärk on asjaomase liikmesriigi maksustamishuvi kaitsmine.
Selline siseriikliku seadusandja poolt kehtestatud kriminaalkaristus on seotud asjaomase liikmesriigi majandusliku ja sotsiaalse olukorraga ja käesoleval juhul mootorsõidukite maksustamise erilise olukorraga. Selge on, et registreerimismaksud on Kreekas eriti kõrged, mis innustab teatud isikuid liiklema seal sõidukiga, mis on registreeritud teises liikmesriigis, millega püütakse fiktiivselt luua mingit sidet. Asjaomase liikmesriigi õigusrikkumiste karistamise ja preventsiooninõuded ning maksustamishuvide kaitse õigustavad liikmesriigi poolt asjakohaste karistuste kehtestamist (vt eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 70).
Seega ei kujuta liikmesriigi kohustuste rikkumist vaid asjaolu, et üks abstraktne siseriiklik õigusnorm kvalifitseerib õigusrikkumisena tavapäraselt kohaldatavate siseriiklike tolli- ja maksusätete rikkumise. Nagu tuleneb eespool viidatud kohtuotsuse Louloudakis punktidest 69 ja 70, on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et õigusrikkumiste karistamine ja preventsiooninõuded võivad õigustada liikmesriigi poolt teatud rangusega karistuste kehtestamist, kuid ei ole võimalik välistada seda, et need karistused võivad teatud asjaoludel osutuda ebaproportsionaalseks. Seega tuleb küsimust, kas kohaldatavad karistused on proportsionaalsed või ebaproportsionaalsed, hinnata käsitletaval juhul tegelikult kohaldatud karistusi arvestades. Käesoleva kohtuotsuse punktis 48 nimetatud juhtude hindamine ei võimalda järeldada, et tegelikult määratud karistused on ebaproportsionaalsed, ning komisjon ei ole esitanud muid tõendeid, mis võimaldaksid teha teistsugust järeldust.
Seega ei ole need väited põhjendatud.
Teiseks väidab komisjon, et seaduse 2682/1999 artikli 18 A lõikes 1 käsitletud juhtudel ei esitata kriminaalsüüdistust, kui asjaomased isikud tasuvad määratud maksu ja kui nad ei kasuta selle maksu kohaldamisel siseriiklikus õiguses ette nähtud õiguskaitsevahendeid.
Selles osas tuleb sedastada, et direktiiv annab teatud tingimustel liikmesriigis alalist elukohta omavatele õigussubjektidele õiguse teatud ajavahemiku jooksul sõita teistes liikmesriikides erasõidukitega, mis on suunatud ajutise maksuvabastuse tolliprotseduurile.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte ühenduse õiguse üldpõhimõte ja liikmesriikide kohtute ülesanne on tagada nende õiguste kohtulik kaitse, mis tulenevad isikutele ühenduse õigusest (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-432/05: Unibet, EKL 2007, lk I-2271
, punktid 37 ja 38 ja seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on selle põhimõtte kohaldamisel tunnustanud siseriiklike kohtute pädevust direktiivi kohaldamise tagamisel ja direktiivist tulenevate õiguste kaitsel, eelkõige alalise elukoha määramisel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punktid 57 ja 70).
Vaidlusalune siseriiklik säte võib takistada ühenduse õigusest tulenevat õigussubjektide tõhusat kohtulikku kaitset seeläbi, et neid õhutatakse kriminaalsüüdistuse vältimiseks loobuma siseriiklikus õiguses ette nähtud tavapäraste õiguskaitsevahendite kasutamisest. Seega on komisjoni asjakohased väited põhjendatud.
Kolmandaks vaidlustab komisjon seaduse 2682/1999 artikli 18 A lõike 4 punktis d kehtestatud käsitletava kuuekuulise maksuvabastusperioodi ületamise korral kohaldatavad rahalised karistused.
Tuleb märkida, et kuuekuuline maksuvabastusperiood on piisavalt pikk ja Kreeka valitsus on komisjonile vastu vaidlemata teatanud, et teatud juhtudel tehakse selle ajavahemiku osas järeleandmisi ja antakse pikendust. Samuti on Kreeka valitsus märkinud, ilma et seda oleks vaidlustatud, et kuuekuulise tähtaja järgimist ei ole võimalik rangelt kontrollida, kuna sõiduki riigi territooriumile saabumist enam ei registreerita, ja seega on selles valdkonnas täiendav ennetamine vajalik, see õigustab kehtestatud karistusi kui asjakohaseid ennetusmeetmeid. Seega ei ole rahalised karistused ebaproportsionaalsed ega kujuta endast asutamislepinguga antud vabaduste kahjustamist.
Neljandaks tuleb märkida, et seaduse 2682/1999 artikli 18 A lõike 4 punktis f ette nähtud juhtudel, kui ajutiselt maksust vabastatud sõidukit juhib Kreeka territooriumil teine isik, kellel ei ole maksuvabastuseks õigust, ei kuulu määratav rahaline karistus direktiivi kohaldamisalasse.
Samuti ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse eelmainitud sättes nimetatud juhtum, millele komisjon viiendaks viitab, s.o kui asjaomast sõidukit juhib maksuvabastuse õiguseta isik ajal, kui maksuvabastuse saaja ei asu Kreeka territooriumil.
Kuuendaks puudutavad komisjoni esitatud etteheited seaduse 2682/1999 artikli 18 C lõiget 1, mis näeb ette lisaks rahatrahvide määramisele sõiduki kasutamise ajutist takistamist ja sõidukite kasutamise lubamist pärast määratud trahvide ja võimalike teiste võlgnetavate tasude maksmist.
Sellise meetme eesmärk on takistada maksuvabastuse saajat kasutamast oma sõidukit ajavahemikul, mis võib kesta kaua, eriti siis, kui rahatrahvide määramise osas kasutatakse õiguskaitsevahendeid. Euroopa Kohus on isikute vaba liikumise seisukohast lähtudes juba rõhutanud sõiduki juhtimise õiguse tähtsust (29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-193/94: Skanavi ja Chryssanthakopoulos, EKL 1996, lk I-929
, punkt 36). Seega on selline meede taotletava maksude kogumise eesmärgi saavutamiseks ebaproportsionaalne, seda eesmärki on võimalik saavutada ühenduse õigusega enam kooskõlas olevate meetmete abil, näiteks tagatise esitamisega. Seega on need väited põhjendatud.
Seevastu ei ole põhjendatud komisjoni poolt seitsmendana esitatud väited, mis käsitlevad seaduse 2682/1999 artikli 10 lõiget 5, mille kohaselt ajutise impordi tolliprotseduuri alusel imporditud sõiduki omanik, kelle alaline elukoht on Kreekas, võib vältida registreerimismaksu tasumist, reeksportides oma sõiduki välja Kreeka territooriumilt. Selle meetmega antakse huvitatud isikule tegelikult võimalus ja isegi eelis ja see ei ole direktiiviga vastuolus.
Komisjon viitab lõpuks EÜ artiklile 90. Selle sätte esimeses lõigus on sätestatud keeld kehtestada teiste liikmesriikide toodetele riigimaksed, mis on suuremad samasugustele kodumaistele toodetele kehtestatud maksudest. Samas on Euroopa Kohus sedastanud, et ühenduse õigusega on kooskõlas see, kui liikmesriik, leides, et huvitatud isiku alaline elukoht on selle riigi territooriumil, nõuab sõiduki registreerimismaksu tasumist, sõltumata asjaolust, kas sarnane registreerimismaks on juba tasutud mõnes teises liikmesriigis (vt selle kohta 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-138/04: komisjon
vs.
Taani, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).
EÜ artikli 90 teine lõik keelab liikmesriikidel kehtestada teiste liikmesriikide toodetele selliseid riigimakse, mis võimaldaksid kodumaiste toodete kaudset kaitset. Euroopa Kohtu praktikas väljakujundatud tingimuste (18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-313/05: Brzeziński, EKL 2007, lk I-513
, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika) kohaselt ei ole komisjon suutnud tõendada, et vaidlustatud siseriiklik õigusnorm võimaldab kodumaiste toodete kaudset kaitset.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Komisjoni kolmas väide tugineb 1. märtsi 1988. aasta määruse artikli 12 lõike 1 punktile d, mille kohaselt isikud, kellelt on varastatud ajutise impordi tolliprotseduurile suunatud teine Kreekas asuv sõiduk, on kohustatud maksma registreerimismaksu. Komisjon märgib, et selle sättega kehtestatakse maksupettuse eeldus juhtudel, kui ilma vastavate tõendite olemasoluta eeldatakse, et varastatud sõiduk jääb Kreekasse. Komisjon leiab, et võimalikke maksupettuse juhtumeid tuleb uurida ükshaaval. Vaidlusalune meede on taotletava maksupettuste ennetamise eesmärgi saavutamiseks ebaproportsionaalne ja kujutab endast EÜ artikliga 90 vastuolus olevat teistes liikmesriikides registreeritud sõidukite kaudset ebavõrdset kohtlemist.
Kreeka valitsus vastab, et ühenduse õigusest ei tulene niisuguste kaupade varguse korral, mis on suunatud ajutise maksuvabastuse tolliprotseduurile ja millelt makse ei ole tasutud, mitte mingisuguseid maksuvabastusi. Kreeka valitsus viitab selles osas nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta (
EÜT L 76, lk 1
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 179) artiklile 14, mille kohaselt on kaubad maksudest vabastatud ainult aktsiisi peatamiseprotseduuri ajal tekkinud kahjude puhul, mille põhjuseks on juhuslikud sündmused või vääramatu jõud ning mille liikmesriigi pädev asutus on kindlaks teinud. Kõigil muudel juhtudel ja ka varguse korral tuleb maksud tasuda.
Varguse korral ei ole sõiduk pöördumatult kadunud, vaid seda kasutab keegi teine. Järelikult tuleb tasuda registreerimismaks. Direktiiv ei näe varguse korral ette mitte mingit alalist maksuvabastust.
Kreeka valitsus märgib lõpuks, et esiteks nõutakse registreerimismaksu tasumist ainult juhul, kui üksikisikult varastatakse ajutise impordi tolliprotseduurile suunatud teine Kreekas asuv sõiduk, mitte esimese varguse korral ning see kujutab endast kannatanule soodustuse andmist ja teiseks, et vargus on eriti sageli esinev risk, mida peavad kandma kindlustusettevõtted, aga mitte avalik võim.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et direktiiv näeb ette liikmesriikide õiguse anda teatud tingimustel maksuvabastus väga piiratud ajavahemikuks juhul, kui üksikisik, kelle alaline elukoht on mõnes teises liikmesriigis kui asjaomane liikmesriik, kasutab ajutiselt teises liikmesriigis registreeritud transpordivahendit.
Sellise maksuvabastuse andmise eelduseks on eelkõige direktiivi artikli 3 punktides a ja b sätestatud vaieldamatute tingimuste täitmine, s.o et maksuvabastust kasutav isik kasutab selle maksuvabastuse alusel transpordivahendit isiklikuks otstarbeks, seda transpordivahendit ei saa ei loovutada ega rentida liikmesriigis, kuhu see on ajutiselt imporditud, ning seda ei saa laenata selle liikmesriigi residendile. Niisiis rõhutab direktiiv ajutist maksuvabastust kasutava üksikisiku ja selle maksuvabastuse alusel kasutatava sõiduki märkimisväärset seost.
Maksuvabastuse alusel kasutatava sõiduki varastamist ja sellise varguse tagajärgi direktiiv ei käsitle.
Siiski ei tulene direktiivist mingeid viiteid, mis võimaldaksid järeldada, et sellega on soovitud suurendada maksuvabastusi ja seega piirata liikmesriikide maksustamisalast pädevust juhtudel, kui seos maksuvabastuse kasutaja ja selle alusel kasutatava sõiduki vahel on katkenud, eelkõige varguse korral, juhul kui on eriti tõenäoline, et see sõiduk jätkab liiklemist selle liikmesriigi territooriumil ning seda juhib isik, kellel pole mingit seost maksuvabastuse saajaga. Sellist juhtumit direktiiv ei käsitle ja see kuulub liikmesriikide pädevusse.
Neil põhjustel ja arvestades asjaolu, et komisjon ei ole viidanud teistele ühenduse õiguse sätetele, ei ole võimalik tuvastada liikmesriigi kohustuste rikkumist.
Võttes arvesse käesoleva otsuse punktides 85 ja 86 Euroopa Kohtu esitatud seisukohti, ei ole vaidlustatud siseriiklik meede vastuolus ka EÜ artikliga 90.
Eelpooltoodut silmas pidades tuleb seega tõdeda, et kuna:
—
seaduse 2682/1999 artikli 18 A lõike 1 kohaselt ei esitata tavaliselt esitatavat kriminaalsüüdistust üksikisiku vastu, kelle alaline elukoht on Kreekas ja kes omab või kasutab Kreeka territooriumil teises liikmesriigis registreeritud sõidukit juhul, kui asjaomane isik tasub määratud registreerimismaksu ja kui ta samas ei kasuta selle maksu kohaldamisel siseriiklikus õiguses ette nähtud õiguskaitsevahendeid, ja
—
sama seaduse artikli 18 C lõige 1 näeb ette lisaks rahatrahvide määramisele sõidukite kasutamise ajutist takistamist ja sõidukite kasutamise lubamist pärast määratud trahvide ja võimalike teiste võlgnetavate tasude maksmist,
on Kreeka Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Jätta ülejäänud osas hagi rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõike 3 esimese lõigu alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega. Kuna nii komisjoni kui ka Kreeka Vabariigi nõuded on osaliselt rahuldamata jäetud, tuleb kohtukulud jätta kummagi poole enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Kuna:
—
seaduse 2682/1999 artikli 18 A lõike 1 kohaselt ei esitata tavaliselt esitatavat kriminaalsüüdistust üksikisiku vastu, kelle alaline elukoht on Kreekas ja kes omab või kasutab Kreeka territooriumil teises liikmesriigis registreeritud sõidukit juhul, kui asjaomane isik tasub määratud registreerimismaksu ja kui ta samas ei kasuta selle maksu kohaldamisel siseriiklikus õiguses ette nähtud õiguskaitsevahendeid, ja
—
sama seaduse artikli 18 C lõige 1 näeb ette lisaks rahatrahvide määramisele sõidukite kasutamise ajutist takistamist ja sõidukite kasutamise lubamist pärast määratud trahvide ja võimalike teiste võlgnetavate tasude maksmist,
on Kreeka Vabariik rikkunud nõukogu 28. märtsi 1983.  aasta direktiivist 83/182/EMÜ ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses tulenevaid kohustusi.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Euroopa Ühenduste Komisjon ja Kreeka Vabariik kannavad oma kohtukulud ise.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.