CELEX: 62005CJ0001
Sloboda usadiť sa
Článok 43 ES
Smernica 73/148/EHS
Štátny príslušník členského štátu usadený v inom členskom štáte
Právo na pobyt priameho predka manžela, pričom tento priamy predok a manžel sú štátnymi príslušníkmi tretej krajiny
Povinnosť priameho predka mať legálny pobyt v členskom štáte v čase, keď sa začleňuje do svojej rodiny v členskom štáte usadenia
Dôkazy, ktoré treba predložiť, aby mohol byť považovaný za závislého priameho predka

Predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad smernice Rady 73/148/EHS z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia
pohybu a pobytu v rámci spoločenstva pre štátnych príslušníkov členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie
služieb (Ú. v. ES L 172, s. 14, Mim. vyd. 05/001, s. 167) a článku 43 ES.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Jia, čínskou štátnou príslušníčkou na dôchodku, a Migrationsverket (úrad pre
migráciu), ktorého predmetom je zamietnutie žiadosti o získanie povolenia na dlhodobý pobyt vo Švédsku, ktorú podala dotknutá
osoba, uvedeným úradom.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 1 ods. 1 smernice 73/148 stanovuje:
„Členské štáty konajúc tak, ako je to stanovené v tejto smernici, zrušia obmedzenia pohybu a pobytu:
a)      štátnych príslušníkov členských štátov, ktorí sa usadili, alebo ktorí majú záujem sa usadiť v inom členskom štáte na účely
pokračovania v činnosti ako súkromí podnikatelia, alebo ktorí majú záujem poskytovať služby v tom štáte;
…
d)      príbuzní takých štátnych príslušníkov v líniách predkov alebo potomkov [priami predkovia a priami potomkovia takýchto štátnych
príslušníkov –
neoficiálny preklad
]
a
ich manželky/manželia, ktorí sú na nich závislí, bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť.“
Článok 3 tejto smernice je sformulovaný takto:
„1.      Členské štáty poskytnú osobám uvedeným v článku 1 právo vstupu na ich územie jedine na základe platného identifikačného preukazu
alebo pasu.
2.      Od rodinných príslušníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členských štátov, nesmú byť požadované žiadne vstupné víza alebo
na nich kladené rovnocenné požiadavky. Členské štáty budú poskytovať takým osobám všetky prostriedky potrebné pre získanie
akýchkoľvek potrebných víz.“
Článok 4 ods. 3 zmienenej smernice stanovuje:
„Členovi rodiny, ktorý nie je štátnym príslušníkom členského štátu, bude vydaný dokument o pobyte, ktorý bude mať tú istú
platnosť ako ten, ktorý je vydaný štátnemu príslušníkovi, na ktorom je rodinný príslušník závislý.“
Článok 6 tej istej smernice uvádza:
„Členský štát môže požadovať od žiadateľa o povolenie na pobyt alebo práva na pobyt iba:
a)      preukaz totožnosti alebo pas, s ktorým vstúpil/la na jeho územie;
b)      dôkaz, že on alebo ona prišli ako osoby zaradené do [patriace do –
neoficiálny preklad
] určitej triedy uvádzanej v článkoch 1 a 4.“
Článok 8 smernice 73/148 stanovuje:
„Členské štáty sa neodchýlia z ustanovení tohto nariadenia s výnimkou dôvodov na základe verejného poriadku, verejnej bezpečnosti
alebo verejného zdravia.“

Vnútroštátna právna úprava
Z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že švédske cudzinecké právo je v podstate založené na zákone 1989:529 o cudzincoch (utlänningslagen,
ďalej len „zákon“) a na dekréte 1989:547 o cudzincoch (utlänningsförordningen, ďalej len „dekrét“). V tejto súvislosti uvedené
rozhodnutie obsahuje nasledujúce údaje.
Kapitola 1 zákona určuje, že cudzinec, ktorý vstupuje na územie Švédska alebo sa tu zdržiava, musí mať víza, ak nemá povolenie
na pobyt alebo nie je štátnym príslušníkom jednej zo severských krajín. Vláda môže stanoviť iné výnimky z vízovej povinnosti.
Cudzinec, ktorý sa zdržiava na území Švédska viac ako tri mesiace, musí mať povolenie na pobyt s výnimkou toho prípadu, že
je štátnym príslušníkom severskej krajiny.
Kapitola 2 § 4 ods. 1 bod 3 zákona stanovuje, že povolenie na pobyt môže byť vydané cudzincovi blízkemu členovi rodiny osoby
usadenej vo Švédsku alebo osobe, ktorá získala povolenie na pobyt a ktorá s touto osobou žije v spoločnej domácnosti. Podľa
§ 5 tej istej kapitoly cudzinec, ktorý má v úmysle sa zdržiavať vo Švédsku, musí získať povolenie na pobyt pred vstupom na
územie krajiny. Žiadosti o vydanie povolenia na pobyt nemôže byť vyhovené potom, ako žiadateľ vstúpi na švédske územie. Keď
dotknutý cudzinec vstúpi na územie Švédska, môže napriek tomu získať takéto povolenie najmä vtedy, ak podľa kapitoly 2 § 4
ods. 1 bodu 3 tohto istého zákona existuje úzky vzťah medzi žiadateľom a osobou usadenou vo Švédsku a keď nemožno od neho
rozumne vyžadovať, aby sa tento cudzinec vrátil do inej krajiny preto, aby tam podal žiadosť o povolenie na pobyt.
Na základe kapitoly 2 § 14 zákona môže vláda prijať ustanovenia, ktoré určujú, že žiadosti o povolenie na pobyt možno vyhovieť,
ak to vyplýva z dohody uzavretej s cudzím štátom. Dekrét obsahuje takéto ustanovenia v kapitole 3 § 5a, 5b a 7a.
Takto kapitola 3 § 7a dekrétu stanovuje, že žiadosti o povolenie na pobyt možno vyhovieť, aj keď je podaná alebo skúmaná,
hoci sa cudzinec nachádza na území Švédska, ak je štátnym príslušníkom členského štátu Európskeho hospodárskeho priestoru
(ďalej len „EHP“) alebo Švajčiarska. Podľa kapitoly 3 § 5b dekrétu je to tak isto, pokiaľ ide o žiadosť, ktorú podal člen
rodiny tohto cudzinca. Na základe kapitoly 3 § 5a dekrétu je povolenie na pobyt vydané cudzincovi, ktorý predloží platný pas
alebo identifikačný preukaz, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu EHP alebo Švajčiarska a ktorý splní podmienky uvedené
v bodoch 2 až 7 alebo bode 10 tohto istého §. Podľa bodu 2 samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá môže preukázať prostredníctvom
dokumentu, že má takýto charakter, môže získať povolenie na pobyt na obdobie piatich rokov, ktorého platnosť možno predĺžiť.
Nakoniec podľa kapitoly 3 § 5b dekrétu povolenie na pobyt je vydané cudzincovi, ktorý je v zmysle bodov 1 až 5 tohto článku
členom rodiny štátneho príslušníka členského štátu EHP.
Podľa vnútroštátneho rozhodnutia povolenie na pobyt sa vydáva za rovnakých podmienok ako štátnym príslušníkom EHP v zahraničí,
ktorí majú vzťah s týmto štátnym príslušníkom na základe predloženia platného pasu alebo identifikačnej karty, potvrdenia
o príbuzenskom pomere alebo dokumentu potvrdzujúceho, že sú závislí na štátnom príslušníkovi dotknutého členského štátu EHP
alebo na jeho manželovi. Cudzinec musí tiež v početných prípadoch predložiť dokumenty alebo predložiť dôkazy, ktoré môžu preukázať
existenciu rodinného vzťahu so štátnym príslušníkom EHP v zmysle bodov 1 až 5 kapitoly 3 § 5b dekrétu. Bod 1 tohto článku
stanovuje, že preto, aby bol cudzinec považovaný za člena rodiny samostatne zárobkovo činnej osoby, musí preukázať existenciu
jedného z nasledujúcich príbuzenských vzťahov so štátnym príslušníkom EHP: manžel alebo manželka, dieťa, ktorého vek nie je
viac ako 21 rokov alebo je závislé, alebo rodič (bezprostredne predchádzajúca generácia), ktorý je závislý na štátnom príslušníkovi
štátu EHP alebo na jeho manželovi (alebo manželke).
Podľa kapitoly 4 § 1 ods. 1 bodu 2 zákona cudzinec môže byť vyhostený, ak nemá víza, povolenie na pobyt alebo iný dokument,
ktorý sa vyžaduje na vstup, na pobyt alebo na výkon práce vo Švédsku.
Na záver vnútroštátne rozhodnutie zdôrazňuje, že kapitola 4 § 6 zákona určuje, že ak je zamietnutá žiadosť o povolenie na
pobyt alebo ak je takéto povolenie zrušené, hoci sa cudzinec nachádza vo Švédsku, súčasne sa rozhodne, okrem výnimočných dôvodov,
o vyhostení dotknutej osoby.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Syn pani Jia, Shenzhi Li, čínsky štátny príslušník, žije vo Švédsku so svojou manželkou Svanjou Schallehn od roku 1995. Pani
Schallehn, nemecká štátna príslušníčka, vykonáva vo Švédsku samostatnú zárobkovú činnosť. Pani Schallehn bolo vydané povolenie
na pobyt s platnosťou do 3. júla 2006, ako štátnej príslušníčke členského štátu. Pánovi Shenzhi Li ako manželovi štátnej príslušníčky
Spoločenstva bolo vydané povolenie na pobyt s platnosťou na rovnaké obdobie ako povolenie jeho manželke.
Dňa 2. mája 2003 veľvyslanectvo Švédska v Pekingu vydalo pani Jia turistické víza s platnosťou do 21. augusta 2003 s jedným
vstupom do schengenského priestoru a pre pobyt maximálne na 90 dní. Pani Jia vstúpila do schengenského priestoru cez letisko
Stockholm-Arlanda 13. mája 2003. Dňa 7. augusta 2003 podala žiadosť o vydanie povolenia na pobyt na úrade Migrationsverket,
dôvodiac svojím príbuzenským vzťahom so štátnym príslušníkom členského štátu.
S cieľom získať uvedené povolenie na pobyt pani Jia uviedla najmä tieto tvrdenia: v Čínskej ľudovej republike jej vyplácajú
starobný dôchodok mesačne vo výške 1 166 švédskych korún a jej manželovi Yupu Li je vyplácaný starobný dôchodok mesačne vo
výške 1 000 švédskych korún; on a jej manžel žijú vo veľmi ťažkých podmienkach v Číne; nedokážu uhrádzať svoje potreby bez
hospodárskej podpory jej syna a jeho manželky; nemôžu si uplatňovať nároky na žiadnu hospodársku pomoc zo strany čínskych
úradov. Na podporu svojej žiadosti pani Jia predložila potvrdenie o príbuzenskom vzťahu so Shenzhi Li vydané Beijing Notary
Public Office, ako aj potvrdenie jej bývalého štátneho zamestnávateľa China Forestry Publishing House, ktoré potvrdzuje, že
je hospodársky závislá od svojho syna a od svojej nevesty.
Dňa 7. apríla 2004 Migrationsverket zamietol žiadosť pani Jia z dôvodu, že uvádzaná situácia hospodárskej závislosti nebola
dostatočne preukázaná a poslal žiadateľku do krajiny jej pôvodu okrem prípadu, ak by preukázala, že iná krajina ju môže prijať.
Dňa 14. mája 2004 pani Jia napadla odvolaním uvedené rozhodnutie v konaní pred Utlänningsnämnden (komisia pred odvolania podané
cudzincami).
Z vnútroštátneho rozhodnutia tiež vyplýva, že Migrationsverket vydal 3. septembra 2003 vnútroštátne víza pánovi Yupu Li, platné
na vstup do Švédska na pobyt maximálne na 180 dní. Dňa 10. marca 2004 dotknutá osoba podala žiadosť o povolenie na pobyt z toho
istého dôvodu, ako uviedla pani Jia. Dňa 17. septembra 2004 Migrationsverket zamietol túto žiadosť rozhodnutím, ktoré Yupu
Li napadol odvolaním v konaní pred Utlänningsnämnden. Podľa vnútroštátneho rozhodnutia posledný uvedený úrad ešte neskúmal
opravný prostriedok podaný pánom Yupu Li v čase, keď bol Súdnemu dvoru podaný tento návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Podľa Migrationsverket pojem závislosť na štátnom príslušníkovi Spoločenstva (alebo na jeho manželovi) obsahuje existenciu
skutočnej potreby finančnej alebo inej podpory poskytovanej opakovane členmi rodiny, usadenými v členskom štáte. Nemožno teda
zohľadniť iba príležitostnú potrebu alebo podporu, ktorá nie je skutočne nevyhnutná na výživu dotknutej osoby. Tiež je dôležité
vziať do úvahy potrebu podpory v krajine pôvodu a nie potrebu zistenú v čase prípadnej emigrácie do členského štátu. Rovnako
je potrebné preukázať závislosť potvrdením alebo akýmkoľvek iným dokumentom a právo Spoločenstva nebráni tomu, aby sa vyžadoval
dôkaz o existencii závislosti. Nie je nevyhnutné, aby dotknutý subjekt dokázal predložiť potvrdenie o závislosti vydané orgánmi
krajiny pôvodu, keďže takéto potvrdenie je citované len ako príklad medzi dokumentmi, ktoré umožňujú konštatovať realitu hospodárskej
závislosti. Iba prísľub štátneho príslušníka Spoločenstva alebo jeho manžela uspokojovať potreby svojich rodičov nestačí na
to, aby sa konštatovala existencia závislosti, ktorá sa vyžaduje pri vydávaní povolenia na pobyt.
Utlänningsnämnden poznamenáva najmä, že podľa judikatúry Súdneho dvora (rozsudok z 18. júna 1987, Lebon, 316/85, Zb. s. 2811,
body 20 až 22), okolnosť, že štátny príslušník Spoločenstva živí člena svojej rodiny, je rozhodujúca pre preukázanie existencie
závislosti bez toho, aby bolo nevyhnutné určiť dôvody tejto závislosti. Situáciu závislosti však nemožno presne vymedziť.
Nutné je buď predpokladať, že takáto situácia jestvuje, keď člen rodiny štátneho príslušníka Spoločenstva potrebuje jeho hospodársku
pomoc s cieľom dosiahnuť alebo zachovať želanú životnú úroveň, alebo sa domnievať, že situácia závislosti vzniká na základe
skutočnosti, že bez tejto hospodárskej podpory nie je člen rodiny schopný dosiahnuť iba takúto slušnú životnú úroveň vo svojej
krajine pôvodu alebo v krajine, kde sa zvyčajne zdržiava.
Ďalej podľa Utlänningsnämnden, v súlade s článkom 6 smernice 73/148, od žiadateľa povolenia na pobyt možno vyžadovať iba predloženie
dokumentu, na základe ktorého vstúpil na územie dotknutého členského štátu, a predloženie dôkazu, že patrí do jednej z kategórií
uvedených v článkoch 1 a 4 tejto smernice. V tejto súvislosti sa nastoľuje otázka, či možno okrem potvrdenia o príbuzenskom
vzťahu vyžadovať dôkaz o závislosti. Nemožno tvrdiť, že potvrdenie vystavené dotknutou osobou alebo štátnym príslušníkom Spoločenstva
môže byť považované samo osebe za dôkaz o závislosti.
Utlänningsnämnden rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      a)     Má sa článok 10 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 [z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES
L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15] vzhľadom na rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom vo veci C‑109/01 [rozsudok z 23. septembra
2003, Akrich, Zb. s. I‑9607] vykladať tak, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je príbuzným pracovníka, ako je to v prejednávanej
veci, musí mať legálny pobyt v Spoločenstve, aby získal právo na trvalý pobyt v tejto krajine s týmto pracovníkom? Má sa článok
1 smernice 73/148/EHS vykladať tiež tak, že právo na pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je príbuzným občana
Únie, závisí od jeho legálneho pobytu v Spoločenstve?
b)      Ak sa smernica 73/148/EHS má vykladať tak, že podmienkou na to, aby sa štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je členom rodiny
občana Únie, mohol dovolávať práva na pobyt v zmysle smernice, je skutočnosť, že má legálny pobyt v Spoločenstve, znamená
to, že táto osoba musí mať platné povolenie na pobyt, ktoré jej umožňuje alebo môže umožniť pobyt v jednom z členských štátov?
Ak nemá povolenie na trvalý pobyt, postačuje povolenie na pobyt z iného dôvodu, počas viac alebo menej dlhého obdobia, alebo
ako vo veci prejednávanej na Utlänningsnämnden stačí, aby člen rodiny, ktorý žiada o povolenie na pobyt, mal platné vízum?
c)      Ak člen rodiny občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, nemôže využiť právo na trvalý pobyt v zmysle smernice
73/148/EHS z dôvodu, že v Spoločenstve nemá legálny pobyt, predstavuje odmietnutie vydať mu povolenie na pobyt obmedzenie
práva občana Únie usadiť sa, stanoveného v článku 43 ES?
d)      Ak člen rodiny občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom tretej krajiny, nemôže využiť právo na trvalý pobyt v zmysle smernice
73/148/EHS z dôvodu, že v Spoločenstve nemá legálny pobyt, predstavuje vyhostenie členov rodiny občana Únie z toho dôvodu,
že žiadosti o vydanie vnútroštátneho povolenia na pobyt nemožno vyhovieť po vstupe do Švédska, obmedzenie práva občana Únie
usadiť sa, stanoveného v článku 43 ES?
2.      a)     Má sa článok 1 ods. 1 písm. d) smernice 73/148/EHS vykladať v tom zmysle, že pod pojmom „ktorí sú na nich závislí” treba chápať
to, že člen rodiny občana Únie je na ňom hospodársky závislý preto, aby vo svojej krajine pôvodu alebo v krajine, kde sa obvykle
zdržiava, dosiahol aspoň slušnú životnú úroveň?
b)      Má sa článok 6 písm. b) smernice 73/148 vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu požadovať, aby člen rodiny občana Únie,
ktorý tvrdí, že je závislý na tomto občanovi alebo na jeho manželovi/manželke, predložil dokumenty, ktoré okrem záväzku občana
Únie starať sa o túto osobu, preukazujú skutočný stav závislosti?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke písm. a) až d)
Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Spoločenstva, vzhľadom na už citovaný rozsudok Akrich, ukladá
členským štátom podmieňovať priznanie práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, členovi rodiny štátneho príslušníka
Spoločenstva, ktorý využil právo slobody pohybu, skorším legálnym pobytom tohto člena rodiny v inom členskom štáte.
V už citovanom rozsudku Akrich Súdny dvor rozhodol tak, že preto, aby štátny príslušník tretej krajiny, manžel občana Únie,
mohol mať práva zakotvené v článku 10 nariadenia č. 1612/68 v situácii, aká je v predmetnej veci, o ktorej sa rozhodlo týmto
rozsudkom, sa musí legálne zdržiavať v členskom štáte, keď sa sťahuje do iného členského štátu, v ktorom sa občan Únie usadzuje
alebo je usadený.
Vnútroštátny súd sa odvoláva na tento rozsudok a najmä sa pýta, či vyššie spomínaná podmienka skoršieho legálneho pobytu platí
tiež v prípade pani Jia.
Preto, aby sa zodpovedalo na túto otázku, je užitočné si pripomenúť skutkový stav právnej veci, o ktorej sa rozhodlo v už
citovanom rozsudku Akrich.
Vnútroštátnemu súdu v tejto právnej veci bola podaná žaloba proti zamietavému rozhodnutiu orgánov Spojeného kráľovstva o vydanie
povolenia na pobyt pánovi Akrich, štátnemu príslušníkovi tretej krajiny a ženatému so štátnou príslušníčkou Spojeného kráľovstva.
Keďže pán Akrich nemal právo na pobyt v Spojenom kráľovstve, súhlasil so svojím vyhostením do Írska, kde sa začlenil do domácnosti
svojej manželky, ktorá sa tam presťahovala o niečo skôr. Manželský pár mal v úmysle sa vrátiť do Spojeného kráľovstva, dovolávajúc
sa práva Spoločenstva na to, aby pán Akrich mohol vstúpiť do tejto krajiny ako manžel občana Únie, ktorý využil právo slobody
pohybu.
Práve vzhľadom na túto situáciu sa dotknutý vnútroštátny súd spýtal Súdneho dvora na to, ktoré opatrenia mohli členské štáty
prijať na boj proti správaniu sa členov rodiny štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorí nespĺňali podmienky stanovené vnútroštátnym
právom na vstup a pobyt v členskom štáte.
Vo veci samej sa členovi rodiny nevyčíta skutočnosť, že by sa nezákonne zdržiaval v členskom štáte, ani to, že by sa na základe
zneužitia práva snažil vyhnúť uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti prisťahovalectva. Naopak, pani Jia sa legálne
nachádzala vo Švédsku v čase, keď podala svoju žiadosť, a samotné švédske právo nebránilo, v situácii, aká je vo veci samej,
priznaniu práva na dlhodobý pobyt pod podmienkou, že uvádzaná hospodárska závislosť bude dostatočne preukázaná.
Z toho vyplýva, že podmienka skoršieho legálneho pobytu v inom členskom štáte, ako je vyjadrená v už citovanom rozsudku Akrich,
nemôže byť prenesená na túto právnu vec, a teda sa nemôže uplatniť na takúto situáciu.
Preto treba odpovedať na prvú otázku písm. a) až d) tak, že právo Spoločenstva, vzhľadom na už citovaný rozsudok Akrich, neukladá
členským štátom podmieňovať priznanie práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, členovi rodiny štátneho príslušníka
Spoločenstva, ktorý využil svoje právo slobody pohybu, skorším legálnym pobytom tohto člena rodiny v inom členskom štáte.

O druhej otázke písm. a) a b)
Článok 1 ods. 1 písm. d) smernice 73/148 sa uplatňuje len na priamych predkov manžela štátneho príslušníka členského štátu
usadeného v inom členskom štáte s cieľom výkonu samostatne zárobkovej činnosti, ktorí sú „na ňom závislí“.
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že postavenie člena rodiny, „ktorý je závislý“, vyplýva zo skutkovej situácie, ktorú charakterizuje
okolnosť, že hmotná podpora člena rodiny je zabezpečená štátnym príslušníkom Spoločenstva, ktorý využil právo slobody pohybu,
alebo jeho manželom [pozri, pokiaľ ide o článok 10 nariadenia č. 1612/68 a článok 1 smernice Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990,
o práve pobytu (Ú. v. ES L 180, s. 26; Mim. vyd. 20/001, s. 3), rozsudok Lebon, už citovaný, bod 22, ako aj rozsudok z 19. októbra
2004, Zhu a Chen, C‑200/02, Zb. s. I‑9925, bod 43].
Súdny dvor tiež rozhodol tak, že postavenie člena rodiny, ktorý je závislý, nepredpokladá právo na výživné, s výnimkou toho,
že by to podmieňovali vnútroštátne právne predpisy, ktoré sú rozdielne v každom štáte (rozsudok Lebon, už citovaný, bod 21).
Podľa názoru Súdneho dvora nie je nutné určiť dôvody, pre ktoré sa domáha tejto podpory, a pýtať sa, či dotknutá osoba dokáže
uspokojiť svoje potreby na základe výkonu odmeňovanej činnosti. Tento výklad obzvlášť vyžaduje zásada, podľa ktorej sa ustanovenia,
ktoré sa týkajú slobody pohybu pracovníkov, časť základov Spoločenstva, majú vykladať široko (rozsudok Lebon, už citovaný,
body 22 a 23).
Na určenie toho, či priami predkovia manžela štátneho príslušníka Spoločenstva sú na ňom závislí, hostiteľský členský štát
musí posúdiť, či vzhľadom na ich hospodárske a spoločenské podmienky, nedokážu priami predkovia uspokojovať svoje základné
potreby. Nutnosť hmotnej podpory musí existovať v štáte pôvodu alebo pochádzať od priamych predkov v čase, keď žiadajú o začlenenie
sa do domácnosti zmieneného štátneho príslušníka Spoločenstva.
Tento záver sa vyvodzuje vzhľadom na článok 4 ods. 3 smernice Rady 68/360/EHS z 15. októbra 1968 o odstránení prekážok pohybu
a pobytu pracovníkov členských štátov a ich rodín v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 13; Mim. vyd. 05/001, s. 27), podľa
ktorého dôkazné bremeno o tom, že je niekto priamym predkom, ktorý je závislý od pracovníka alebo od jeho manžela v zmysle
článku 10 nariadenia č. 1612/68, je znášané na základe predloženia dokumentu vydaného príslušným úradom „štátu pôvodu alebo
štátu, odkiaľ prichádzajú“, ktorý potvrdzuje, že títo priami predkovia sú závislí na pracovníkovi alebo jeho manželovi. Napriek
nepresnosti pokiaľ ide o prípustný spôsob dôkazu na preukázanie dotknutou osobou, že patrí do jednej z kategórie uvedených
v článkoch 1 a 4 smernice 73/148, nič neodôvodňuje, aby postavenie závislého priameho predka bolo posudzované rozdielne podľa
toho, či ide o člena rodiny zamestnanca alebo člena rodiny samostatne zárobkovo činnej osoby.
V súlade s článkom 6 písm. b) smernice 73/148 hostiteľský členský štát môže vyžadovať od žiadateľa, aby predložil dôkaz, že
patrí do určitej triedy uvádzanej najmä v článkoch 1 tejto smernice.
Členské štáty musia vykonávať svoje právomoci v tejto oblasti, dodržiavajúc základné slobody zaručené Zmluvou ES, ako aj potrebný
účinok ustanovení smerníc, ktoré obsahujú opatrenia na zrušenie vzájomných prekážok slobode pohybu osôb, preto, aby bol výkon
práva na pobyt občanmi Európskej únie a členmi ich rodiny na území každého členského štátu uľahčený (pozri analogicky rozsudok
z 25. mája 2000, Komisia/Taliansko, C‑424/98, Zb. s. I‑4001, bod 35).
Pokiaľ ide o článok 6 smernice 73/148 Súdny dvor rozhodol, že ak neexistuje presná úprava o prípustnom spôsobe dôkazu na preukázanie
dotknutou osobou, že patrí do určitej kategórie uvádzanej v článkoch 1 a 4 smernice 73/148, je potrebné vyvodiť záver, že
takýto dôkaz môže byť podaný akýmkoľvek vhodným spôsobom (pozri najmä rozsudky z 5. februára 1991, Roux, C‑363/89, Zb. s. I‑1273,
bod 16, a zo 17. februára 2005, Oulane, C‑215/03, Zb. s. I‑1215, bod 53).
Preto dokument príslušného orgánu štátu pôvodu alebo príchodu, ktorý potvrdzuje existenciu závislosti, napriek tomu, že sa
zdá obzvlášť vhodným na tento účel, nemôže byť podmienkou pre vydanie povolenia na pobyt, aj keď inak iba záväzok poskytovať
starostlivosť dotknutému členovi rodiny, vychádzajúci od štátneho príslušníka Spoločenstva alebo od jeho manžela, nemusí byť
považovaný za zakladajúci jeho skutočnú závislosť.
Za týchto podmienok treba odpovedať na druhú otázku písm. a) a b), že článok 1 ods. 1 písm. d) smernice 73/148 sa má vykladať
v tom zmysle, že pod slovným spojením „ktorí sú na nich závislí“ sa chápe skutočnosť, že člen rodiny štátneho príslušníka
Spoločenstva usadeného v inom členskom štáte v zmysle článku 43 ES vyžaduje hmotnú podporu od tohto štátneho príslušníka alebo
od jeho manžela preto, aby uspokojoval svoje základné potreby v štáte pôvodu alebo príchodu tohto člena rodiny v čase, keď
podáva žiadosť o začlenenie sa do rodiny zmienených štátnych príslušníkov. Článok 6 písm. b) tej istej smernice sa má vykladať
v tom zmysle, že dôkaz o nutnosti hmotnej podpory môže byť podaný akýmkoľvek vhodným spôsobom, aj keď iba záväzok poskytovať
starostlivosť dotknutému členovi rodiny, vychádzajúci od štátneho príslušníka Spoločenstva alebo od jeho manžela, nemusí byť
považovaný za zakladajúci jeho skutočnú závislosť.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Právo Spoločenstva, vzhľadom na rozsudok z 23. septembra 2003 Akrich (C‑109/01), neukladá členským štátom podmieňovať priznanie
práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, členovi rodiny štátneho príslušníka Spoločenstva, ktorý využil svoje
právo slobody pohybu, skorším legálnym pobytom tohto člena rodiny v inom členskom štáte.
2.
Článok 1 ods. 1 písm. d) smernice Rady 73/148/EHS z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia pohybu a pobytu v rámci spoločenstva
pre štátnych príslušníkov členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie služieb sa má vykladať v tom zmysle,
že pod slovným spojením „ktorí sú na nich závislí“ sa chápe skutočnosť, že člen rodiny štátneho príslušníka Spoločenstva usadeného
v inom členskom štáte v zmysle článku 43 ES vyžaduje hmotnú podporu od tohto štátneho príslušníka alebo od jeho manžela preto,
aby uspokojoval svoje základné potreby v štáte pôvodu alebo príchodu tohto člena rodiny v čase, keď podáva žiadosť o začlenenie
sa do rodiny zmienených štátnych príslušníkov. Článok 6 písm. b) tej istej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že dôkaz
o nutnosti hmotnej podpory môže byť podaný akýmkoľvek vhodným spôsobom, aj keď iba záväzok poskytovať starostlivosť dotknutému
členovi rodiny, vychádzajúci od štátneho príslušníka Spoločenstva alebo od jeho manžela, nemusí byť považovaný za zakladajúci
jeho skutočnú závislosť.
Podpisy
*
Jazyk konania: švédčina.