CELEX: 62003TJ0095
Valtiontuet
Lainsäädäntö, jossa säädetään kiireellisistä toimenpiteistä kilpailun lisäämiseksi öljytuotteiden vähittäisjakelun alalla
Päätös olla esittämättä huomautuksia
Tutkittavaksi ottaminen
Oikeushenkilöt
Erikseen oikeushenkilöitä koskevat toimet
Ilmeinen arviointivirhe
Perusteluvelvollisuus
Velvollisuus aloittaa muodollinen tutkintamenettely
Kohtuullinen aika

Asian tausta
1.
Espanjan lainsäädäntö
Espanjan perustuslain 47 §:n 2 momentissa säädetään, että ”yhteisö saa osansa arvonnoususta, joka on seurausta julkisen vallan
päättämistä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevista toimenpiteistä [jäljempänä kaupunkisuunnittelutoimenpiteet]”.
Ley 6/1998 sobre Régimen del Suelo y Valoracionesin (maata koskevista säännöistä ja sen arvostamisesta annettu laki, jäljempänä
LRSV) 3, 7, 8, 14 ja 18 §:ssä säädetään seuraavaa:
”3 §
Yhteisö saa osansa arvonnoususta, joka on seurausta julkisen vallan päättämistä kaupunkisuunnittelua koskevista toimenpiteistä,
siten kuin tässä laissa ja muissa asiaan sovellettavissa laeissa säädetään.
– –
7 §
Tätä lakia sovellettaessa maa luokitellaan tontteihin, joilla on kunnallistekniikka, asemakaavassa rakennusmaaksi osoitetuiksi
mutta rakentamattomiksi tonteiksi ja asemakaavassa muuksi kuin rakennusmaaksi osoitetuksi maaksi tai vastaaviin luokkiin,
joista säädetään kaupunkisuunnittelua koskevassa lainsäädännössä.
8 §
Tässä laissa tontilla, jolla on kunnallistekniikka, tarkoitetaan
a)      maata, johon on jo kohdistettu toimenpiteitä, siten, että sillä on vähintään tieyhteys sekä vesi-, jätevesi- ja sähköliittymä,
tai siten, että se on konsolidoitu rakentamalla kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevassa lainsäädännössä asetettujen
vaatimusten ja muiden edellytysten mukaisesti;
b)       maa-alueita, joihin on kohdistettu kaupunkisuunnittelutoimenpiteitä kaavaa toteutettaessa ja sen mukaisesti.
– –
14 §
1.       Kaupunkisuunnittelutoimenpiteitä varten konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajien on omalla kustannuksellaan
saatettava loppuun kaupunkisuunnittelun edellyttämät toimenpiteet, jotta näistä maa-alueista tulee – jos ne eivät jo sitä
ole – rakennuskelpoisia maa-alueita, ja heidän on siinä tapauksessa, että maa-alueet sijaitsevat sellaisella alueella, joiden
osalta asemakaavassa on säädetty tällainen velvoite, rakennettava ne vaaditussa määräajassa ja kaavan mukaisesti.
2.      Konsolidoimattomien tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajilla on seuraavat velvoitteet:
– –
c)      velvollisuus luovuttaa vastikkeetta toimivaltaiselle viranomaiselle sellainen osuus maa-alueesta, joka vastaa 10:tä prosenttia
vastaavasta alueesta saadusta edusta; tätä prosenttiosuutta, joka on yläraja, voidaan alentaa kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa
koskevalla lainsäädännöllä; samoin mainitulla lainsäädännöllä voidaan alentaa toimivaltaisen viranomaisen osuutta mainittuun
maa-alueeseen liittyvistä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevista menoista.
– –
18 §
Asemakaavassa rakennusmaaksi osoitetun mutta rakentamattoman tontin muuntamisesta aiheutuu tällaisen maan omistajalle seuraavat
velvoitteet:
– –
4)      velvollisuus luovuttaa vastikkeetta toimivaltaiselle viranomaiselle sellainen osuus maa-alueesta, joka vastaa 10:tä prosenttia
vastaavasta alueesta saadusta edusta; tätä prosenttiosuutta, joka on yläraja, voidaan alentaa kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa
koskevalla lainsäädännöllä; samoin mainitulla lainsäädännöllä voidaan alentaa toimivaltaisen viranomaisen osuutta mainittuun
maa-alueeseen liittyvistä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevista menoista.
– – ”
Real Decreto Ley 6/2000, de Medidas Urgentes de Intensificación de la Competencia en Mercados de Bienes y Serviciosissa (kuninkaan
asetus kiireellisistä toimenpiteistä kilpailun lisäämiseksi tavara- ja palvelumarkkinoilla, jäljempänä asetus) olevassa ensimmäisessä
siirtymäsäännöksessä (jäljempänä SS 1) säädetään seuraavaa:
”[Suurmyymälöillä], jotka ovat toiminnassa [asetuksen] voimaantulopäivänä ja joilla on tätä varten kunnan myöntämä avauslupa,
voi olla [asetuksen] 3 §:n mukaisesti sellaisia laitteita öljytuotteiden tarjoamista varten, jotka vastaavat seuraavaa kuvausta:
a)       Tilaa, jonka [kyseessä olevien tuotteiden] tarjoamiseksi välttämättömät laitteet ja varusteet vievät, ei oteta huomioon laskettaessa
rakennuspinta-alaa tai käyttöpinta-alaa.
b)       Kunnan katsotaan myöntäneen laitteiden rakentamiseen ja niiden toimintaan vaadittavat luvat, jos se ei ole ottanut kantaa
asiaan, siinä tapauksessa, että se ei ole antanut tiedoksi nimenomaista päätöstä 45 päivän kuluessa hakemuksen jättämispäivästä
lukien.
c)       Kaupallisen laitoksen on joka tapauksessa toteutettava infrastruktuuri, jolla öljytuotteiden tarjoamiseen liittyvät laitteet
liitetään yleisiin ulkoisiin järjestelmiin, ja vastattava siihen liittyvistä kustannuksista [asema]kaavassa annettujen määräysten
ja edellytysten mukaisesti.”
Ley 16/1989 de Defensa de la Competencian (kilpailunrajoituslaki) 19 §:n 1 momentissa säädetään, että ”tämän artiklan säännöksiä
sovelletaan, ellei [EY] 87–[EY] 89 artiklasta – – tai [EY 88 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä
22.3.1999] annetusta neuvoston asetuksesta (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) muuta johdu”.
2.
Asetus ja SS 1
Espanjan hallitus antoi 23.6.2000 asetuksen, jonka tavoitteena oli lisätä kilpailua Espanjan tavara- ja palvelumarkkinoilla
ja erityisesti öljytuotteiden vähittäisjakelumarkkinoilla. Asetuksesta, johon SS 1 sisältyi, ei tehty komissiolle EY 88 artiklan
3 kohdan mukaista ennakkoilmoitusta.
3.
Menettely komissiossa
Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid (Madridin itsehallintoalueen huoltoasemayrittäjien
yhdistys), Federación Catalana de Estaciones de Servicio (Katalonian huoltoasemaliitto) ja Confederación Española de Estaciones
de Servicio (Espanjan huoltoasemaliitto) tekivät komissiolle 20.7.2000 asetuksen N:o 659/1999 20 artiklassa tarkoitetun kantelun.
Kantelijat väittivät, että SS 1:n hyväksymisessä oli kyse EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen myöntämisestä
suurmyymälöiden omistajille, ja pyysivät komissiota määräämään, että näiden tukien maksaminen on keskeytettävä, sekä aloittamaan
asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun muodollisen tutkintamenettelyn.
Kantelijat toimittivat komissiolle vuosina 2000 ja 2001 useita kertoja lisätietoja ja lisäperusteluja. Mainittuna aikana kantelijoiden
lailliset edustajat ja komission virkamiehet kävivät myös puhelinkeskusteluja ja tapasivat.
Komissio kehotti Espanjan kuningaskuntaa 28.12.2000 ottamaan kantaa kantelun kohteeseen ja toimittamaan sille täydentäviä
tietoja. Espanjan kuningaskunta vastasi 13.2.2001 päivätyllä kirjeellä.
Komissio ilmoitti 8.2.2002 päivätyllä kirjeellä kantelijoille, että käytettävissä oleviin tietoihin perustuvan alustavan arvioinnin
jälkeen se katsoi, että SS 1:tä ei ollut rahoitettu julkisin varoin ja että tutkinnan jatkamiseen ei näin ollen ollut riittäviä
syitä.
Kantelijat esittivät lisähuomautuksia 8.3.2002 päivätyllä kirjeellä. Kantelijat pyysivät komissiota 18.9.2002 EY 232 artiklaan
nojautuen tekemään asetuksen N:o 659/1999 13 artiklan mukaisen päätöksen.
4.
Riidanalainen päätös
Komissio teki 13.11.2002 päätöksen K(2002) 4355 lopullinen, jossa todettiin, että kyseessä ei ollut valtiontuki (jäljempänä
riidanalainen päätös).
Komission näkemys SS 1:n a momentista on ensinnäkin, että mainitulla säännöksellä muutetaan maankäyttösuunnitelmassa vahvistettuja
maata koskevia sääntöjä, koska sillä annetaan suurmyymälöille, jotka ovat käyttäneet kokonaan mainitussa kaavassa määrätyn
rakennuspinta-alan enimmäismäärän, oikeus rakentaa huoltoasema velvoittamatta niitä purkamaan jo olemassa olevaa rakennusta
tai rakennelmaa. Näin ollen niiden tahojen, jotka saavat etua SS 1:stä, ei tarvitse enää neuvotella kunnan kanssa sellaisten
maata koskevien sääntöjen muuttamiseksi, jolle ne aikovat sijoittaa huoltoaseman. Komissio katsoo kuitenkin LRSV:n 8 ja 14
§:n perusteella, että koska suurmyymälät sijaitsevat konsolidoiduilla tonteilla, joilla on kunnallistekniikka, niiden omistajilla
ei ole Espanjan oikeuden mukaan velvollisuutta luovuttaa paikallishallinnolle osaa lisärakennusmahdollisuudesta johtuvasta
arvonnoususta. Näin ollen SS 1 ei komission mukaan vapauta suurmyymälöiden omistajia velvollisuudesta valtiolle tehtävään
luovutukseen. Tribunal Constitucionalin (Espanjan perustuslakituomioistuin) tuomio nro 54/2002 (jäljempänä tuomio nro 54/2002),
jonka mukaan kansallisessa lainsäädännössä kielletään se, että konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajilla
on velvollisuus luovuttaa rakennusoikeuden laajentamisesta johtuva arvonnousu, tukee komission mukaan tätä kantaa.
Toiseksi komissio katsoo, että SS 1:n a momentilla ei muuteta sen maan käyttötarkoitusta, jolle suurmyymälät on asianomaisen
kunnan kaavan mukaan sijoitettu. Komission mukaan tämä säännös koskee nimittäin ainoastaan rakennuspinta-alaa ja käytön rajoituksia.
Näin ollen jos maan käyttötarkoitus ei salli huoltoaseman sijoittamista sille, sen omistajan on komission mukaan pyydettävä
käyttötarkoituksen muuttamista säädetyn hallinnollisen menettelyn mukaisesti.
Komissio katsoo lisäksi, että SS 1:n b momentilla ainoastaan lyhennetään aikaa, jonka hallinto voi olla ottamatta kantaa,
mutta ei poiketa rakennusluvan haltijan velvollisuudesta maksaa luvan myöntämiseen liittyviä maksuja.
Lopuksi komissio väittää, että suurmyymälöiden omistajien on saatava tarvittavat luvat öljytuotteiden vähittäismyyntilaitteiden
rakentamista ja käyttämistä varten ja että näiden laitteiden on oltava voimassa olevien teknisten normien mukaisia. Komissio
päättelee tästä, että tältä osin suurmyymälöiden omistajia ei kohdella muita alan toimijoita edullisemmin.
Komissio katsoo loppupäätelmänään LRSV 14 §:ään ja Tribunal Constitucionalin siitä tekemään tulkintaan nojaten, että Espanjan
lainsäädännössä kielletään asettamasta konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajille, kuten sellaisille
suurmyymälöiden omistajille, joita SS 1:ssä tarkoitetaan, minkäänlaisia velvollisuuksia luovuttaa osaa arvonnoususta. Komissio
päättelee tästä, että SS 1:teen ei sisälly minkäänlaista julkisten varojen menetystä tai niiden perimisestä luopumista ja
että näin ollen kyseessä on valtion lainsäädäntöpäätös, johon ei liity minkäänlaista valtion varojen suoraa tai välillistä
siirtämistä. Tästä syystä se katsoo, että SS 1:ssä ei ole kyse EY 87 artiklassa tarkoitetusta valtiontuesta.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid ja Federación Catalana de Estaciones
de Servicio nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 8.3.2003 jätetyllä
kannekirjelmällä.
Espanjan kuningaskunta toimitti 19.6.2003 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen
vastaajan vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennetun toisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi mainitun
väliintulon 22.9.2003 antamallaan määräyksellä. Espanjan kuningaskunta jätti väliintulokirjelmänsä 5.12.2003. Muut osapuolet
luopuivat oikeudestaan esittää huomautuksia tästä kirjelmästä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.9.2003 jättämällään asiakirjalla kantajat luopuivat oikeudestaan jättää
vastauskirjelmä.
Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED, Suurten jakeluyritysten kansallinen yhdistys) toimitti 11.3.2004
väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen vastaajan vaatimuksia. Vastaaja esitti huomautuksensa
tästä hakemuksesta 25.3.2004, ja kantajat esittivät huomautuksensa mainitusta hakemuksesta 31.3.2004. Koska hakemus oli toimitettu
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kuuden viikon määräajan päättymisen
jälkeen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toisen laajennetun jaoston puheenjohtaja antoi 17.5.2004 annetulla määräyksellä
työjärjestyksen 116 artiklan 6 kohdan mukaisesti ANGEDille oikeuden esittää huomautuksensa suullisessa käsittelyssä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi kantajia, komissiota ja Espanjan kuningaskuntaa 13.6.2005 päivätyllä kirjeellä
toimittamaan sille erään asiakirjan ja vastaamaan tiettyihin kysymyksiin. Asianosaiset ja muut osapuolet vastasivat tähän
pyyntöön asetetussa määräajassa.
Komissio toimitti 5.10.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle kaksi Tribunal Superior de Justicia de Madridin vuoden
2005 touko- ja heinäkuussa antamaa tuomiota, joilla sen mukaan oli merkitystä asian ratkaisun kannalta. Komissio ilmoitti,
että se on saanut tietää näistä tuomioista vuoden 2005 syyskuun lopussa.
Kantajat esittivät huomautuksensa komission esittämistä Tribunal Superior de Justicia de Madridin tuomioista 14.10.2005. Huomautustensa
liitteenä kantajat esittivät otteita toiseen Tribunal Superior de Justicia de Madridin tuomioista liittyvästä hallinnollisesta
asiakirjavihosta sekä useita kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevia sopimuksia, joita yksityiset olivat tehneet
Espanjan paikallisviranomaisten kanssa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuuli asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat sekä niiden vastaukset tuomioistuimen
esittämiin kysymyksiin 18.10.2005 pidetyssä istunnossa.
Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        ottaa kantaa kanteen tutkittavaksi ottamiseen
–        hylkää kanteen perusteettomana
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Espanjan kuningaskunta ja ANGED vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tutkittavaksi ottaminen
1.
Kantajien 14.10.2005 esittämien huomautusten liitteenä olevien tiettyjen asiakirjojen tutkittavaksi ottaminen
Kantajat ovat toimittaneet 14.10.2005 päivättyjen huomautustensa, jotka koskevat komission esittämiä Tribunal Superior de
Justicia de Madridin tuomioita, liitteenä Espanjan itsehallintoalueiden virallisista tiedotteista, jotka on päivätty 9.5.2003,
17.2.2004, 28.3.2005 ja 1.7.2005, useita otteita, jotka koskevat tiettyjä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevia
sopimuksia, joita yksityiset tahot ovat tehneet paikallisviranomaisten kanssa.
Ensinnäkin on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, nämä asiakirjat eivät liity komission esittämiin Tribunal Superior
de Justicia de Madridin tuomioihin eikä niitä tästä syystä voida pitää vastauksena siihen, että komissio on toimittanut mainitut
tuomiot.
Toiseksi on todettava, että kantajat ovat kannekirjelmässään, kuten muuten myös komissiolle tekemässään kantelussa, vedonneet
siihen, että senkaltaisia kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevia sopimuksia, joista toimitetuissa otteissa
oli kyse, oli olemassa. Näin ollen kantajat eivät voi väittää, että toimittaessaan mainitut otteet ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimelle ne vastasivat sellaiseen uuteen väitteeseen, jonka komissio olisi tehnyt 5.10.2005 esittämissään huomautuksissa.
Kolmanneksi on todettava, että kantajat eivät esitä mitään syytä, jonka vuoksi ne eivät olisi voineet esittää kyseessä olevia
otteita aiemmin.
Edellä esitetyn johdosta ne otteet Espanjan itsehallintoalueiden virallisista tiedotteista, jotka on toimitettu kantajien
14.10.2005 jättämien huomautusten liitteenä, on työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdan mukaan jätettävä pois asiakirjavihosta,
koska ne on esitetty liian myöhään.
2.
Kanteen tutkittavaksi ottaminen

Asianosaisten lausumat
Komissio ei ole tehnyt tutkimatta jättämistä koskevaa väitettä erillisellä asiakirjalla, mutta se katsoo, että kanne tulisi
jättää tutkimatta.
Oikeuskäytännön nojalla komissio katsoo, että kantajien, jotka ovat yritysten muodostamia yhdistyksiä, nostama kanne voidaan
ottaa tutkittavaksi vain kahdessa tilanteessa. Ensimmäinen tilanne on sellainen, jossa kantajien jäsenet voivat myös erikseen
nostaa kanteen. Toisessa tilanteessa riidanalaisen päätöksen on vaikutettava kantajien asemaan neuvottelijoina. Komission
mukaan kantajien nostama kanne ei täytä kumpaakaan näistä edellytyksistä.
Komissio on ensinnäkin sitä mieltä, että riidanalainen päätös ei koske kantajien jäseniä suoraan ja erikseen. Riidanalainen
päätös vaikuttaa sen mukaan kantajien jäsenten kilpailutilanteeseen ainoastaan välillisesti ja mahdollisesti. Näin ollen kantajien
jäsenillä ei ole komission mukaan oikeutta nostaa kumoamiskannetta riidanalaisesta päätöksestä. Toiseksi komissio katsoo,
että riidanalaisella päätöksellä ei ollut vaikutusta kantajien asemaan neuvottelijoina eikä niiden rooliin tärkeänä keskustelukumppanina.
Istunnossa komissio lisäsi, että kantajat eivät ole esittäneet täsmällisiä tietoja, jotka koskisivat SS 1:n huomattavaa vaikutusta
niiden jäsenten asemaan.
Komissio vastasi väitteeseen kansallisten muutoksenhakukeinojen puuttumisesta, että Ley de Defensa de la Competencian 19 §:ssä
säädetty mekanismi, jonka tehokkuuden kantajat kyseenalaistavat, koskee vain valtiontukia koskevien kansallisten säännösten
soveltamista. Komission mukaan kantajat olisivat kuitenkin voineet vedota Espanjan tuomioistuimissa EY 88 artiklan 3 kohdan
välittömään oikeusvaikutukseen tuoden esiin sen, että kyse oli lainvastaisista tuista. Näin ollen kantajilta ei ole riistetty
tehokasta oikeussuojaa.
Espanjan kuningaskunta yhtyy komission väitteisiin. Se korostaa, että Confederación Española de Estaciones de Servicio, joka
on kansallinen yhdistys, ei ole osallisena käsiteltävänä olevassa kanteessa, vaikka se oli osallisena komissiossa käydyssä
hallinnollisessa menettelyssä, mikä sen mukaan osoittaa kantajien asiavaltuuden puuttumisen. Istunnossa Espanjan kuningaskunta
esitti, että kantajilla on käytettävissään tehokkaita kansallisia oikeussuojakeinoja ja että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa
ei voida soveltaa asiassa C-198/91, Cook vastaan komissio, 19.5.1993 annetulla tuomiolla (Kok. 1993, s. I-2487, Kok. Ep. XIV,
s. I-211) ja asiassa C‑225/91, Matra vastaan komissio, 15.6.1993 annetulla tuomiolla (Kok. 1993, s. I-3203, Kok. Ep. XIV,
s. I-233) muodostunutta oikeuskäytäntöä, koska esillä olevassa asiassa kantajat eivät ole vedonneet menettelyllisten oikeuksiensa
rikkomiseen.
Kantajat katsovat, että niiden kanne on otettava tutkittavaksi. Ne katsovat ensinnäkin, että niillä on asiavaltuus, koska
riidanalainen päätös vaikuttaa suoraan niiden oikeuksiin. Koska Espanjan kuningaskunta ei ollut antanut SS 1:tä tiedoksi,
komissio on kantajien mukaan tehnyt tutkimuksensa niiden kantelun perusteella. Lisäksi kantajat ovat olleet jatkuvasti yhteydessä
komission virkamiehiin ja selvittäneet asiaa, ne ovat esittäneet huomautuksensa komissiolle ja ne ovat ohjanneet komissiota
sen SS 1:tä koskevassa arvioinnissa. Kantajat väittävät myös, että komission 8.2.2002 päivätty kirje (ks. edellä 9 kohta),
johon komission alustava kanta sisältyi, oli osoitettu vain niille ja että riidanalainen päätös, jossa ne on useita kertoja
mainittu, on annettu niille sen jälkeen, kun se oli lähetetty Espanjan kuningaskunnalle. Lopuksi kantajat väittävät toimineensa
aiemmin komissiossa puolustaakseen jäsentensä ammatillisia etuja niiden säännöissä määrätyillä tavoin.
Toiseksi kantajat väittävät, että riidanalainen päätös koskee niiden jäseniä, jotka ovat niiden tahojen suoria kilpailijoita,
jotka saavat etua SS 1:stä. Kantajien mukaan SS 1:n soveltamisesta on suurmyymälöiden vaikutusalueella vakavaa vahinkoa sinne
sijoitettujen huoltoasemien omistajille tai sellaisten huoltoasemien omistajille, joita ollaan juuri sijoittamassa tällaiselle
alueelle. Se, että niillä tahoilla, jotka saavat etua SS 1:stä, ei ole velvollisuutta huoltoaseman avatakseen tehdä luovutusta
valtiolle, on niiden saama kilpailuetu muihin toimijoihin nähden.
Viimeiseksi kantajat väittävät, että niillä ei ole Espanjassa mitään toimintamahdollisuutta valtiontukien myöntämisestä ilmoittamiseksi.
Ainoalla olemassa olevalla keinolla, eli Ley de Defensa de la Competencian 19 §:ssä säädetyllä mekanismilla, ei ole käytännössä
mitään tehoa, koska sen mukaan yksityisten tahojen ei ole mahdollista ilmoittaa myönnetyistä tuista eikä osallistua menettelyyn
väliintulijoina. Lisäksi Tribunal de Defensa de la Competencialla on kantajien mukaan harkintavalta tehdä tukia koskeva päätös
ja antaa raportti, joka ei kuitenkaan sido Espanjan hallitusta riidanalaisten toimenpiteiden muuttamisen tai poistamisen osalta.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännön mukaan päätös voi koskea erikseen muita kuin niitä, joille se on osoitettu, ainoastaan silloin, kun tämä päätös
vaikuttaa niihin niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne
erottuvat kaikista muista, ja ne voidaan näin ollen yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu, on yksilöity
(ks. asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok. 1963, s. 197, 223, Kok. Ep. I, s. 181; em. asia Cook v. komissio,
tuomion 20 kohta; em. asia Matra v. komissio, tuomion 14 kohta ja asia C-78/03 P, komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und
Eigentum, tuomio 13.12.2005, Kok. 2005, s. I-10737, 33 kohta).
Samoin yritysten kollektiivisia etuja ajava yhdistys voi pääsääntöisesti nostaa kumoamiskanteen valtiontukea koskevasta komission
lopullisesta päätöksestä ainoastaan, jos myös kyseiset yritykset voivat nostaa erikseen tällaisen kanteen tai jos se voi vedota
omaan intressiinsä pysyttää kanne, erityisesti koska kumoamiskanteen kohteena oleva toimi vaikuttaa sen asemaan neuvottelijana
(asia T-55/99, CETM v. komissio, tuomio 29.9.2000, Kok. 2000, s. II-3207, 23 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle kuuluu siis ensinnäkin sen tarkastaminen, voidaanko nyt käsiteltävänä olevassa asiassa
katsoa, että riidanalainen päätös koskee erikseen kantajien jäseniä tai ainakin joitakin niistä.
Tältä osin on todettava, että EY 88 artiklassa määrätyssä valtiontukien valvomista koskevassa menettelyssä on erotettava toisistaan
tämän artiklan 3 kohdalla käyttöön otettu, tukia koskeva alustava tutkintavaihe, jonka tarkoituksena on vain antaa komissiolle
mahdollisuus muodostaa alustava mielipide siitä, onko kyseessä oleva tuki osittain tai kokonaan yhteismarkkinoille soveltuva,
ja tämän saman artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tutkintavaihe. Vasta tässä viimeksi mainitussa vaiheessa, jonka tarkoituksena
on sen mahdollistaminen, että komissio saa täydelliset tiedot kaikista asiaan liittyvistä seikoista, komissiolla on EY:n perustamissopimuksen
mukaan velvollisuus antaa asianomaisille tilaisuus esittää näkemyksensä (em. asia Cook v. komissio, tuomion 22 kohta; em.
asia Matra v. komissio, tuomion 16 kohta; asiaC-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1719, 38 kohta ja em. asia komissio v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 34 kohta).
Kun komissio toteaa EY 88 artiklan 2 kohdassa määrättyä muodollista tutkintamenettelyä aloittamatta kyseisen artiklan 3 kohdan
perusteella tehdyllä päätöksellä, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille, niillä, joiden hyväksi mainitun artiklan 2 kohdassa
määrätyt menettelylliset takeet on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne
voivat riitauttaa 3 kohtaan perustuvan päätöksen yhteisöjen tuomioistuimissa (em. asia Cook v. komissio, tuomion 23 kohta;
em. asia Matra v. komissio, tuomion 17 kohta; em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 40 kohta ja em. asia
komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 35 kohta).
Tällä perusteella yhteisöjen tuomioistuimet ottavat tutkittavaksi kanteen, jossa vaaditaan EY 88 artiklan 3 kohdan perusteella
tehdyn päätöksen kumoamista ja jonka on nostanut EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli, jota asia koskee, jos kyseinen
kantaja pyrkii kanteen nostamisella turvaamaan viimeksi mainittuun määräykseen perustuvat menettelylliset oikeutensa (em.
asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 35 kohta; ks. myös vastaavasti em. asia Cook v. komissio,
23–26 kohta ja em. asia Matra v. komissio, 17–20 kohta).
EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja osapuolia, joita asia koskee ja joilla siis on EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaisesti
oikeus nostaa kumoamiskanne, ovat sellaiset henkilöt, yritykset tai yhteenliittymät, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa
vaikuttaa, eli erityisesti tuensaajien kilpailijayritykset ja etujärjestöt (em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France,
tuomion 41 kohta ja em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 36 kohta).
Jos kantaja sitä vastoin kyseenalaistaa sen, onko tuen arviointia koskeva päätös sellaisenaan perusteltu, pelkästään se seikka,
että kantajaa voidaan pitää EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna osapuolena, jota asia koskee, ei riitä siihen, että kanne
otettaisiin tutkittavaksi. Kantajan on siis osoitettava, että sillä on erityinen asema edellä mainitussa asiassa Plaumann
vastaan komissio annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla. Asia on näin erityisesti silloin, kun kyseessä olevan päätöksen
kohteena oleva tuki vaikuttaa huomattavasti kantajan asemaan markkinoilla (em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht
und Eigentum, tuomion 37 kohta).
Nyt käsiteltävänä olevalla kanteella kantajat riitauttavat riidanalaisen päätöksen oikeellisuuden. Näin ollen on arvioitava
sitä, ovatko kantajat ilmoittaneet relevantit syyt, joiden vuoksi SS 1 on omiaan vaikuttamaan olennaisesti ainakin joidenkin
niiden jäsenten asemaan öljytuotteiden vähittäisjakelumarkkinoilla Espanjassa.
Tältä osin on todettava, että toisin kuin komissio väittää, kantajien istunnossa antamia täsmennyksiä erityisesti joidenkin
niiden jäsenten tilanteesta ei voida pitää työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla myöhässä esitettyinä.
Ne nimittäin kuuluvat asianosaisten välillä jatkuneeseen näkemystenvaihtoon (ks. vastaavasti asia T-199/99, Sgaravatti Mediterranea
v. komissio, tuomio 26.9.2002, Kok. 2002, s. II-3731, 67 ja 70 kohta), koska vastauksena komission esittämiin väitteisiin
siitä, että kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, niissä vain täydennetään kannekirjelmässä esitettyjä perusteluja, joiden
mukaan SS 1:llä on kielteinen vaikutus sellaisten kantajien jäsenten kaltaisten yritysten kilpailuasemaan, jotka pitävät huoltoasemia.
Koska yhteisöjen tuomioistuin voi joka tapauksessa koska tahansa tarkastaa viran puolesta kanteen tutkittavaksi ottamisen
edellytykset, mikään ei estä sitä ottamasta huomioon istunnossa esitettyjä täydentäviä tietoja.
Kantajien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antaman kirjallisen vastauksen, jonka paikkansapitävyyttä
ei ole kiistetty, mukaan niiden jäseninä on yli neljäsosa kaikista Espanjassa olevista huoltoasemista ja erityisesti 85 prosenttia
Madridin itsehallintoalueella olevista huoltoasemista sekä 70 prosenttia Kataloniassa olevista huoltoasemista.
Lisäksi on todettava, kuten Espanjan kuningaskunta on ilmoittanut, että SS 1:n tarkoitus oli helpottaa suurmyymälöiden tuloa
öljytuotteiden vähittäisjakelumarkkinoille Espanjassa, jotta kilpailu näillä markkinoilla lisääntyisi. Kilpailun lisääntyminen
on kuitenkin omiaan olennaisesti muuttamaan kilpailutilannetta markkinoilla tiettyjen muiden huoltoaseman pitäjien kannalta
epäsuotuisalla tavalla.
Komission ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esittämistä tiedoista ilmenee sitä paitsi, että suurmyymälöiden yhteydessä
toimivien huoltoasemien lukumäärä kasvoi vuosien 2001 ja 2003 välisenä aikana 80:stä 157:ään. Vaikka viimeksi mainittu luku
onkin, kuten komissio on istunnossa huomauttanut, prosentuaalisesti vain pieni osuus kaikista Espanjassa olevista huoltoasemista,
joita oli noin 8 600, ei suurmyymälöiden yhteyteen avattujen huoltoasemien lukumäärän huomattava lisääntyminen kuitenkaan
vastaa huoltoasemien kokonaismäärän kehitystä, sillä tämä määrä on kyseessä olevana aikana noussut vain hieman eli noin yhden
prosentin. Espanjan kuningaskunnan istunnossa antamien tietojen mukaan mainittu suurmyymälöiden yhteydessä olevien huoltoasemien
määrän yleisestä poikkeava kehitys johtui ainakin osittain SS 1:stä.
Lopuksi kantajat ovat istunnossa tuoneet esiin, muiden osapuolten tätä kiistämättä, useiden huoltoasemien, joita niiden jäsenet
pitivät, tilanteen, sillä huoltoasemien myyntimäärät ovat merkittävästi laskeneet, mikä on joissain tapauksissa johtanut niiden
toiminnan lopettamiseen sen johdosta, että viereiseen suurmyymälään on avattu huoltoasema. Kantajat ovat myös huomauttaneet,
että suurmyymälöiden yhteydessä olevien huoltoasemien myymien öljytuotteiden määrä on huomattavasti lisääntynyt.
Kun nämä seikat otetaan huomioon, on todettava, että riidanalainen valtion toimenpide oli omiaan olennaisesti vaikuttamaan
tiettyjen kantajien jäsenten kilpailutilanteeseen ja että niillä on näin ollen asiavaltuus riidanalaisen päätöksen osalta.
Näillä perusteilla kanne on otettava tutkittavaksi eikä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ole tarpeen ottaa
kantaa kantajayhdistysten itsenäiseen asiavaltuuteen, jonka ne väittävät perustuvan siihen, että riidanalainen päätös olisi
vaikuttanut niiden asemaan neuvottelijoina, eikä myöskään väitteeseen siitä, että Espanjan kansallisessa oikeudessa ei ole
muutoksenhakukeinoja.

Pääasia
1.
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu siihen, että Espanjan lainsäädäntöä on arvioitu ilmeisen väärin

Ensimmäinen osa, joka perustuu siihen, että arvonnousun luovutusvelvollisuutta on arvioitu ilmeisen väärin
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että todetessaan riidanalaisessa päätöksessä, että SS 1:ssä ei vapautettu suurmyymälöiden omistajia velvollisuudesta
valtiolle tehtävään luovutukseen, komissio ei ottanut huomioon kaupunkisuunnittelutoimenpiteistä johtuvan arvonnousun yleistä
luovutusvelvollisuutta, joka perustuu Espanjan perustuslakiin, kansalliseen lainsäädäntöön, itsehallintoalueiden lainsäädäntöihin
sekä hallintokäytäntöön. Suurmyymälöiden omistajat on kantajien mukaan nimittäin vapautettu SS 1:llä tästä velvollisuudesta,
ja niillä on näin ollen pääsy öljytuotteiden vähittäisjakelumarkkinoille ilman että niille aiheutuu sellaisia kustannuksia,
jotka muiden talouden toimijoiden on maksettava.
Kantajien mukaan edellä mainitun velvollisuuden johdosta kaikenlaisten maa-alueiden omistajien, joihin myös konsolidoitujen
tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajat kuuluvat, on luovutettava paikallishallinnolle osa maa-alueidensa arvonnoususta,
joka johtuu mainitun paikallishallinnon tekemistä kaupunkisuunnittelutoimenpiteistä, riippumatta siitä, millaisia nämä toimenpiteet
tarkalleen ottaen ovat. Tästä velvollisuudesta säädetään kantajien mukaan Espanjan perustuslain 47 §:n 2 momentissa, jota
ei ole pantu täytäntöön ainoastaan LRSV:n 14 §:ssä säädetyillä luovutusvelvollisuuksilla; LRSV:n 14 § on ainoa säännös, jota
riidanalaisessa päätöksessä on tarkasteltu, ja se koskee ainoastaan maa-alueiden osien pakollista luovuttamista kaupunkisuunnittelussa.
Tältä osin kantajat väittävät, että komissio on tulkinnut tuomiota 54/2002 väärin, kun se on todennut riidanalaisen päätöksen
34 perustelukappaleessa, että mainitun tuomion mukaan kansallisessa lainsäädännössä kielletään konsolidoituihin tontteihin,
joilla on kunnallistekniikka, liittyvän arvonnousun pakolliset luovutukset, ja kiistänyt siten yleisen luovutusvelvollisuuden
olemassaolon. Ne väittävät, että mainitun tuomion tarkoituksena ei ollut määritellä LRSV:n 14 §:n soveltamisalaa ja että se
koski ainoastaan mainitussa säännöksessä säädettyä maa-alueen luovutusvelvollisuutta. Näin ollen mainittu tuomio ei kantajien
mukaan koskenut yleisempää luovutusvelvollisuutta, johon ne vetoavat.
Kantajat huomauttavat edelleen, että Espanjan perustuslaissa annetaan valtiolle oikeus vaatia arvonnousun luovuttamista ja
viime kädessä velvollisuus vaatia sitä. Kantajat selittävät, että Espanjan perustuslain 47 §:n 2 momentissa valtiolle asetetaan
kiistaton velvollisuus, joka on pantava täytäntöön lainsäädännöllä, oikeuskäytännöllä ja julkisen vallan toimilla. Kantajat
täsmentävät, että se, että tämän velvollisuuden noudattamisen vaatimisesta on luovuttu tietyssä yksittäistapauksessa, voi
olla muita syrjivää suosivaa kohtelua ja sitä voidaan tästä syystä pitää lainvastaisena.
Kantajat siteeraavat väitteensä tueksi itsehallintoalueiden lainsäädäntötoimia, jotka niiden mukaan heijastavat mainittua
yleistä velvollisuutta ja joissa täsmennetään samalla tavat, joilla sitä käytetään, muun muassa määrittelemällä eri tavat,
joilla arvonnousu voidaan luovuttaa.
Lisäksi kantajat väittävät, että kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevien sopimusten tekeminen yksityisten
tahojen ja paikallishallinnon kesken on Espanjassa yleinen hallintokäytäntö. Tällainen sopimus, joka on luonteeltaan hallinnollinen
ja jonka tekemisestä ja johon sovellettavasta järjestelmästä säädetään itsehallintoalueiden lainsäädännössä, tehdään kantajien
mukaan silloin, kun yksityinen taho haluaa paikallishallinnon tekevän tietyn kaupunkisuunnittelutoimenpiteen, joka merkitsee
voimassa olevan kaavan muuttamista. Vastineeksi kyseessä olevan paikallishallinnon sitoutumisesta siihen, että se hyväksyy
pyydetyn toimenpiteen, toinen sopimuspuoli sitoutuu suorittamaan paikallishallinnolle rahana tai muutoin määrän, joka vastaa
osaa kyseessä olevasta toimenpiteestä seuraavasta arvonnoususta.
Kantajat lisäävät, että sellaisen sääntelyn puutetta, jossa säädettäisiin kyseessä olevan maa-alueen omistajan luovutusvelvollisuutta
koskevista täsmällisistä menettelytavoista ja tämän velvollisuuden määrästä jokaisessa tapauksessa, ei voida tulkita siten,
että se todistaisi, että mainitunlaista velvollisuutta ei ole. Se, ettei tällaista sääntelyä ole, johtuu kantajien mukaan
sellaisten kaupunkisuunnittelutoimenpiteiden heterogeenisestä luonteesta, jotka voivat johtaa mainitunlaisen velvollisuuden
syntymiseen, ja siitä, että lainsäädännössä ei voida säätää kaikista mahdollisista tapauksista. Tästä syystä paikallisviranomaiset
määrittävät ja neuvottelevat tapauskohtaisesti yksityiskohtaiset menettelytavat ja niitä vastaavat määrät vahvistaakseen ne
sen jälkeen siten, että kyseessä olevan yksityisen tahon kanssa allekirjoitetaan kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa
koskeva sopimus. Kantajat korostavat, että SS 1:n johdosta suurmyymälöiden omistajien, jotka haluavat avata huoltoaseman,
ei tarvitse enää noudattaa mainittua menettelyä eli neuvotella paikallishallinnon kanssa pyydetyn kaupunkisuunnittelutoimenpiteen
ehdoista, kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevan sopimuksen tekemisestä eikä siitä, että hallinnolle luovutetaan
arvonnousua sopimuksessa sovitulla tavalla.
Kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevien sopimusten laillisuus ja pätevyys sekä yleinen luovutusvelvollisuus,
jota ne ilmentävät, on kantajien mukaan vahvistettu useita kertoja Espanjan tuomioistuimissa. Lisäksi se, että kaupungin suunnittelua
ja kunnallistekniikkaa koskevista sopimuksista on olemassa vakiomalleja, ja se, että aihetta on käsitelty useissa tieteellisissä
kirjoituksissa, todistavat kantajien mukaan, että tämä käytäntö on yleinen.
Kantajien mukaan myös Tribunal de Defensa de la Competencia on tunnustanut mainitun hallinnollisen käytännön neuvottelumekanismina,
jolla hallinto saadaan muuttamaan asemakaavaa. Lisäksi myös espanjalaisten yritysten johtajat ovat todenneet mainitun käytännön
olemassaolon sekä sen erittäin haitalliset vaikutukset.
Kantajat katsovat lisäksi, että pelkkä SS 1:n olemassaolo on todiste siitä, että niiden väittämä yleinen luovutusvelvollisuus
on olemassa. Jos nimittäin rakennusoikeuden laajentamiseen ei liittyisi mitään kustannuksia, ei riidanalaisella toimenpiteellä
olisi niiden mukaan mitään merkitystä. Ne lisäävät, että koska lainsäädännössä säädetään hallinnon velvollisuudesta korvata
yksityisille tahoille kaupunkisuunnittelutoimenpiteestä heille mahdollisesti aiheutuva vahinko, on oltava olemassa myös vastaava
oikeus eli oikeus vaatia yksityisiltä tahoilta osa kaupunkisuunnittelutoimenpiteestä aiheutuvasta arvonnoususta.
Kantajat huomauttavat lopuksi, että jos komission tulkinta tuomiosta 54/2002 olisi oikea, tonttimaan arvonnoususta kannettava
vero olisi laiton konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajien osalta. Näin ei kuitenkaan ole.
Komissio kiistää sellaisen kaupunkisuunnitteluun liittyvän arvonnousun luovutusvelvollisuuden olemassaolon, jonka kantajat
väittävät olevan olemassa ja jota sovellettaisiin konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajiin ja siis
suurmyymälöiden omistajiin. Se huomauttaa, että voimassa olevassa Espanjan lainsäädännössä ei säädetä senkaltaisesta velvollisuudesta
eikä sellaista voida asettaa itsehallintoalueen lain eikä hallintokäytännön nojalla.
Espanjan kuningaskunta kiistää, että olisi olemassa muita tapoja, joilla valtio saa osansa arvonnoususta, kuin se, josta säädetään
LRSV:n 14 §:ssä. Se esittää, että kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevia sopimuksia koskeva käytäntö ei ole
yleinen eikä pakollinen, koska se kuuluu Espanjan oikeusjärjestyksessä tunnustetun paikallishallinnon toimintavapauden piiriin.
Espanjan kuningaskunnan mukaan mainittuun käytäntöön ei näin ollen voida vedota sen perustelemiseksi, että valtio ei saa osuutta
arvonnoususta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
On tutkittava kantajien väite, jonka mukaan kaikenlaisten maa-alueiden omistajiin sovellettavasta kaupunkisuunnittelusta johtuvan
arvonnousun yleisestä luovutusvelvollisuudesta yhtäältä säädetään Espanjan perustuslain 47 §:n 2 momentissa, kansallisessa
lainsäädännössä ja itsehallintoalueiden lainsäädännössä ja toisaalta tällainen velvollisuus seuraa hallinnollisesta käytännöstä
tehdä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevia sopimuksia.
–       Sellaisten säännösten olemassaolo, joissa säädetään arvonnousun luovutusvelvollisuudesta
Ensimmäiseksi on huomattava, että Espanjan perustuslain 47 §:n 2 momentti, jonka mukaan ”yhteisö saa osansa arvonnoususta,
joka on seurausta julkisen vallan päättämistä kaupunkisuunnittelutoimenpiteistä”, on muotoiltu yleisluonteisesti ja abstraktisti.
On siis selvää, kuten komissio ja Espanjan kuningaskunta ovat esittäneet, että tämä säännös on pantava täytäntöön lainsäädännöllä.
Asiakirjavihosta ilmenevien seikkojen perusteella on todettava, että tämä täytäntöönpano on tapahtunut LRSV:llä. LRSV:n 3
§:ssä toistetaan nimittäin perustuslain sanamuoto, kun siinä säädetään, että ”yhteisö saa osansa arvonnoususta, joka on seurausta
julkisen vallan päättämistä kaupunkisuunnittelutoimenpiteistä, siten kuin tässä laissa ja muissa asiaan sovellettavissa laeissa
säädetään”.
LRSV:n 3 §:ssä säädetään siis, että arvonnousun luovutusvelvollisuuksista säädetään mainitun lain säännöksillä tai mahdollisesti
jollain muulla kansallisella lailla. Koska kantajat eivät ole vedonneet muihin kansallisiin lakeihin, joissa säädettäisiin
arvonnousun luovutusvelvollisuuksista, ainoastaan LRSV:n asiaa koskevat säännökset on tutkittava.
LRSV:n 14 ja 18 § koskevat erilaisten maa-alueiden omistajien velvollisuuksia. Arvonnousun luovutusvelvollisuuksista säädetään
14 §:n 2 momentin c kohdassa ja 18 §:ssä. Näistä 14 §:n 2 momentin c kohdassa säädetyt velvollisuudet koskevat sellaisten
konsolidoimattomien tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajia ja 18 §:ssä säädetyt velvollisuudet asemakaavassa rakennusmaaksi
osoitetun mutta rakentamattoman tontin omistajia. Sitä vastoin 14 §:n 1 momentissa, jossa luetellaan konsolidoitujen tonttien,
joilla on kunnallistekniikka, omistajien velvollisuudet, ei säädetä minkäänlaisesta arvonnousua koskevasta luovutusvelvollisuudesta.
Koska esillä olevassa asiassa ei ole kiistetty sitä, että suurmyymälät sijaitsevat konsolidoiduilla tonteilla, joilla on kunnallistekniikka,
on todettava, että LRSV:ssä ei aseteta viimeksi mainittujen omistajille minkäänlaista arvonnousua koskevaa luovutusvelvollisuutta.
Toiseksi LRSV:n 3 §:n analyysistä, joka on tehty edellä 72 kohdassa, ilmenee, että itsehallintoalueet eivät voi säätää konsolidoitujen
tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajiin sovellettavia arvonnousua koskevia lisäluovutusvelvollisuuksia. Tätä toteamusta
tukee tuomio 54/2002, jonka mukaan itsehallintoalueet eivät voi millään tavalla muuttaa sitä, että LRSV:n 14 §:n 1 momentin
mukaan velvollisuus luovuttaa kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskeva arvonnousu ei koske konsolidoituja tontteja,
joilla on kunnallistekniikka. Joka tapauksessa on todettava, että kantajien esittämän itsehallintoalueiden lainsäädäntöjen
tarkastelun perusteella ei voida katsoa, että konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajille olisi asetettu
velvollisuus luovuttaa kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskeva arvonnousu. Näiden lainsäädäntöjen tavoitteena
on siis säätää LRSV:ssä säädettyjen velvollisuuksien täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä pikemminkin
kuin asettaa arvonnousun lisäluovutusvelvollisuus, jota sovellettaisiin kaikenlaisiin maa-alueisiin.
Tästä seuraa, että kantajat eivät ole osoittaneet, että Espanjan lainsäädännössä on yleinen kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa
koskevan arvonnousun luovutusvelvollisuus, jota sovelletaan sellaisiin konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka,
omistajiin kuin suurmyymälöiden omistajat.
Tältä osin on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan sellaisen sääntelyn puutetta, jossa säädettäisiin luovutusvelvollisuutta
koskevista täsmällisistä menettelytavoista ja tämän velvollisuuden määrästä, ei voida tulkita siten, että se paljastaisi sen,
että väitetynlaista yleistä luovutusvelvollisuutta ei ole. Kuten edellä on esitetty, lainsäätäjä ei nimittäin ole jättänyt
säätämättä ainoastaan mainitun velvollisuuden käyttöä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja sen määrästä, vaan myös
itse velvollisuudesta. Lisäksi tuomion 54/2002 lukemisen perusteella se, että lainsäätäjä ei ole tästä säätänyt, vaikuttaa
olevan tarkoituksellista. Tribunal Constitucional on huomauttanut, että valtiolla on laaja harkintavalta yhteisön kaupungin
suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevasta arvonnoususta saaman osan osalta ja että tämän harkintavallan rajoissa se saattoi
oikeutetusti säätää, että tämän osan saa vain tietynlaisista maa-alueista.
Kantajien väitettä, joka perustuu siihen, että kun arvonnousu luovutetaan, maanomistajalta voidaan edellyttää erityyppisiä
vastikkeita, ei myöskään voida hyväksyä. Vaikka LRSV:n asiaa koskevissa säännöksissä säädetään, että velvollisuus täytetään
luovuttamalla osa maa-alueesta, tiettyjen itsehallintoalueiden lainsäädännöissä, joita kantajat ovat siteeranneet, säädetään
kuitenkin mahdollisuudesta korvata maa-alueen osan luovutus muunlaisella vastikkeella. Edellä 74 kohdassa on lisäksi todettu,
että itsehallintoalueet eivät voi säätää arvonnousun lisäluovutusvelvollisuuksista. Näin ollen on selvää, että vastikkeen
eri muodot ovat vain LRSV:ssä säädettyjen luovutusvelvollisuuksien ilmentymiä ja että tämä seikka ei siten voi osoittaa sellaisen
yleisen luovutusvelvollisuuden olemassaoloa, jonka kantajat väittävät olevan olemassa.
Myös väite, jonka mukaan lainsäädännössä säädetään hallinnolle velvollisuus korvata yksityisille tahoille kaupunkisuunnittelutoimenpiteestä
heille mahdollisesti aiheutuva vahinko, on hylättävä. Tästä seikasta ei nimittäin väistämättä seuraa, että valtiolla olisi
oikeus tai velvollisuus vaatia yksityisiltä tahoilta osa kaupunkisuunnittelutoimenpiteestä aiheutuvasta arvonnoususta. Tältä
osin on todettava, että kuten edellä 76 kohdassa on esitetty, tuomiosta 54/2002 ilmenee, että Espanjan valtio saattoi oikeutetusti
olla perimättä tietynlaista maa-aluetta koskevaa arvonnousua ja että se voi näin ollen olla säätämättä vastaavaa luovutusvelvollisuutta.
Lopuksi kantajien väite, joka koskee tonttimaan arvonnoususta kannettavaa veroa, on myös hylättävä. Asiassa ei ole kiistetty
sitä, että SS 1:llä suurmyymälöiden omistajia ei ole vapautettu kyseisen veron maksamisesta missään määrin. On myös huomattava,
että mainittu vero ei kohdistu nimenomaisesti kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevaan arvonnousuun vaan kaikkien
tonttien, joilla on kunnallistekniikka, arvonnousuun sen aiheuttajasta riippumatta. Näin ollen mainittua veroa ei voida katsoa
kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevan arvonnousun luovutukseksi. Viimeiseksi on todettava, että kansallisessa
lainsäädännössä, joka esillä olevassa asiassa on Ley 39/1988, Reguladora de las Haciendas Locales (laki paikallistalouden
sääntelystä), säädetään mainitun veron kantamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Vaikka tätä veroa siis tarkasteltaisiin
kaupunkisuunnittelua koskevan arvonnousun luovutuksen kannalta, sen kantaminen olisi sopusoinnussa edellä 72 ja 74 kohdassa
esitettyjen LRSV:n säännösten ja sen tavan, jolla niitä on tuomiolla 54/2002 tulkittu, kanssa, sillä niissä ei suljeta pois
sitä, että kansallisessa lainsäädännössä voidaan säätää lisävelvollisuuksista.
–       Sellaisen hallinnollisen käytännön olemassaolo, jolla valtiolle annetaan oikeus vaatia arvonnousun luovutusta
Hallinnollisesta käytännöstä, johon kantajat ovat vedonneet, on todettava, että asiakirjavihkoon sisältyvistä seikoista sekä
asianosaisten ja muiden osapuolten kirjelmistä ilmenee, että paikallisviranomaisilla on mahdollisuus muuttaa kaavaa yksityisten
tahojen kanssa tehdyillä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevilla sopimuksilla. Edellä 74 kohdassa esitetyn
Tribunal Constitucionalin LRSV:n asiaa koskevista säännöksistä esittämän tulkinnan perusteella voidaan kuitenkin olettaa,
että silloin kun mainitunlainen sopimus koskee konsolidoitua tonttia, jolla on kunnallistekniikka, paikallisviranomainen ei
voi vaatia yksityiseltä taholta vastiketta.
Missään tapauksessa kantajien esittämien seikkojen perusteella ei ole mahdollista todeta, että olisi olemassa yleinen hallinnollinen
käytäntö, jonka mukaan paikallisviranomaiset sitoutuisivat järjestelmällisesti muuttamaan sovellettavaa kaavaa konsolidoidun
tontin, jolla on kunnallistekniikka, omistajan hyväksi vastineena tästä muutoksesta aiheutuvan arvonnousun osan luovutuksesta.
Ensinnäkin kantajien esittämissä itsehallintoalueiden lainsäädännöissä säädetään vain yleisluonteisesti kaikenlaisten kaupungin
suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevien sopimusten tekoa ja täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
Pelkästään sillä perusteella, että tällaiset oikeudelliset puitteet ovat olemassa, ei kuitenkaan ole mahdollista todeta, että
paikallisviranomaiset käyttävät niitä yleisesti tai että niitä käytettäisiin kaupunkisuunnittelua koskevan arvonnousun luovutuksen
vaatimiseen konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajilta. Tältä osin on huomattava, että kantajien
siteeraamissa säännöksissä ei säädetä, että paikallisviranomaisten olisi tehtävä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa
koskeva sopimus tai että tällaisessa sopimuksessa olisi välttämättä määrättävä yksityinen taho suorittamaan vastiketta.
Toiseksi samat huomiot soveltuvat kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevaan doktriiniin ja sitä koskeviin sopimusmalleihin.
Doktriinissa vahvistetaan yleisesti ottaen se, että paikallisviranomaisilla on mahdollisuus tehdä kaupungin suunnittelua ja
kunnallistekniikkaa koskevia sopimuksia voimassa olevan kaavan muuttamiseksi ja että mallit osoittavat muodon, joka näillä
sopimuksilla voi olla. Näiden seikkojen avulla ei kuitenkaan voida varmistua siitä, missä määrin paikallisviranomaisille annettua
mahdollisuutta on käytetty, eikä myöskään niistä tavoista, joilla sitä on sovellettu.
Kolmanneksi kannekirjelmän liitteenä olleista kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevia sopimuksia koskevista
esimerkeistä ja Espanjan tuomioistuinten oikeuskäytännöstä on todettava, että merkittävä osa näistä seikoista perustuu LRSV:tä
edeltäneeseen kansalliseen lainsäädäntöön. Näin ollen niihin ei sellaisinaan voida vedota riidanalaisen päätöksen perustelujen
riitauttamiseksi, koska riidanalainen päätös perustuu pääasiassa viimeksi mainittuun lakiin ja Tribunal Constitucionalin siitä
tekemään tulkintaan. Toimitetut sopimukset ja tuomiot koskevat lisäksi useimmissa tapauksissa muunlaisia maa-alueita kuin
konsolidoituja tontteja, joilla on kunnallistekniikka, tai niiden perusteella ei voi määrittää, millaista maa-aluetta ne koskevat.
Niiden perusteella ei siis voida vahvistaa konsolidoituja tontteja, joilla on kunnallistekniikka, koskevan hallinnollisen
käytännön olemassaoloa.
Neljänneksi ja viimeiseksi on todettava, että Tribunal de Defensa de la Competencian raportit ja yritysjohtajien huomautukset
koskevat Espanjan voimassa olevaan kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevaan järjestelmään liittyviä yleisiä
ongelmia ja sitä, miten paikallisviranomaiset mainittua järjestelmää soveltavat. Ne kohdat, joita kantajat ovat näistä asiakirjoista
siteeranneet, keskittyvät kuitenkin käsittelemään pikemminkin kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevaa menettelyä
kuin sellaisten maa-alueiden käyttöehtojen muuttamista, joihin on jo kohdistettu kaupunkisuunnittelutoimenpiteitä, eikä niissä
esitetä kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevien sopimusten tekemiseen liittyvää ongelmanasettelua riittävän
yksityiskohtaisesti.
Tästä seuraa, että kantajat eivät ole osoittaneet oikeudellisesti riittävällä tavalla sellaisen yleisen hallinnollisen käytännön
olemassaoloa, jonka mukaan paikallisviranomaiset vaatisivat kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevalla sopimuksella
sellaisten konsolidoitujen tonttien, joilla on kunnallistekniikka, omistajilta kuin suurmyymälöiden omistajat mainittujen
maa-alueiden käyttöehtojen muuttamisesta aiheutuvan kaupungin suunnittelua ja kunnallistekniikkaa koskevan arvonnousun luovutusta.
Yhteenvetona on todettava, että SS 1:n tarkoitus on helpottaa suurmyymälöiden tuloa öljytuotteiden jakelumarkkinoille poistamalla
tiettyjä kaupunkisuunnitteluun liittyviä rajoituksia ja keventämällä huoltoaseman perustamiseen liittyviä hallinnollisia menettelyjä.
Kantajat eivät ole kuitenkaan osoittaneet, että suurmyymälöiden omistajat olisi näillä toimenpiteillä vapautettu jostain sellaisesta
velvollisuudesta valtiolle tehtävään luovutukseen, josta asiaan sovellettavassa Espanjan lainsäädännössä säädetään tai joka
olisi seurausta paikallisviranomaisten yleisestä hallinnollisesta käytännöstä. Tästä seuraa, että komissio ei ole tehnyt ilmeistä
virhettä katsoessaan, että SS 1:een ei sisältynyt julkisten varojen suoraa tai välillistä siirtämistä ja että sitä ei näin
ollen voitu katsoa valtiontueksi. Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

Toinen osa, joka perustuu maan käyttötarkoituksen muuttamisen ilmeisen väärään arviointiin
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että toisin kuin komissio on riidanalaisen päätöksen 37 perustelukappaleessa väittänyt, SS 1:llä muutetaan
maan käyttötarkoitusta. Ne tuovat tältä osin esiin sen, että SS 1:n mukaan suurmyymälöiden omistajilla on oikeus sijoittaa
huoltoasema aiemmin viheralueeksi tai pysäköintialueeksi kaavoitetulle maa-alueelle. Näin ollen kyseessä olevan maa-alueen
käyttötarkoitusta muutetaan. Ne lisäävät, että komission 5.10.2005 esittämät Tribunal Superior de Justicia de Madridin tuomiot
osoittavat tämän seikan. Nämä tuomiot nimittäin vahvistavat sen, että suurmyymälöiden yhteyteen voidaan liittää huoltoasema
kyseessä olevan maan käyttötarkoituksesta riippumatta ja maksamatta valtiolle vastiketta.
Komissio kiistää kantajien väitteen. Se katsoo, että koska maan käyttötarkoitusta ei ole mainittu SS 1:ssä, sillä ei voida
tätä käyttötarkoitusta muuttaa. Tällä kysymyksellä ei muutenkaan ole komission mielestä merkitystä esillä olevassa asiassa,
koska missään tapauksessa LRSV:n 14 §:ssä säädettyä velvollisuutta ei sovelleta konsolidoituihin tontteihin, joilla on kunnallistekniikka.
Komissio, jota väliintulijat tukevat, lisää, että sen 5.10.2005 toimittamat Tribunal Superior de Justicia de Madridin tuomiot
tukevat sen väitettä, jonka mukaan SS 1 ei vaikuta maan käyttötarkoitukseen. Se selittää tältä osin, että mainittujen tuomioiden
mukaan SS 1:ssä ei ole kyse kyseessä olevan maan käyttötarkoituksen muuttamisesta ja että sillä ei tästä syystä muuteta eikä
rikota maankäyttösuunnitelmia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kysymys siitä, muutetaanko SS 1:llä maan käyttötarkoitusta, voisi olla käsiteltävän asian kannalta merkityksellinen ainoastaan,
jos olisi osoitettu, että suurmyymälöiden omistajien olisi tällaisen muutoksen johdosta luovutettava osa vastaavista maa-alueista
aiheutuvasta arvonnoususta. Kuten edellä 87 kohdassa kuitenkin on todettu, kantajat eivät ole osoittaneet minkäänlaisen suurmyymälöiden
omistajiin sovellettavan luovutusvelvollisuuden olemassaoloa. Näin ollen SS 1:llä ei voida vapauttaa suurmyymälöiden omistajia
luovutusvelvollisuudesta valtion hyväksi eikä siihen siten sisälly julkisten varojen suoraa tai välillistä siirtämistä eikä
sillä, että siinä mahdollisesti säädetään maan käyttötarkoituksen muuttamisesta, ole merkitystä.
Näin ollen toinen osa on hylättävä tehottomana. Koska ensimmäisen kanneperusteen kumpikin osa on hylätty, ensimmäinen kanneperuste
on kokonaisuudessaan hylättävä.
2.
Toinen kanneperuste, joka perustuu valtiontuen käsitteelle tunnusomaisten ominaisuuksien virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen

Asianosaisten lausumat
Ensinnäkin kantajat väittävät, että komissio on virheellisesti katsonut riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappaleessa, että
jotta valtion varojen välillinen siirtäminen, jossa on kyse siitä, että valtio on jättänyt perimättä tuloja, voitaisiin todeta,
kyseessä olevan luovutusvelvollisuuden on oltava laissa säädetty. Kantajat tuovat esiin tältä osin, että EY:n perustamissopimuksesta
ja yhteisöjen tuomioistuimen asiaa koskevasta oikeuskäytännöstä ei kummastakaan seuraa, että julkisten varojen välillisessä
siirtämisessä voi olla kyse ainoastaan siitä, että valtio luopuu sellaisista tuloista, jotka sillä lain mukaan on oikeus saada.
Yhteisöjen tuomioistuin ja komissio ovat päinvastoin vakiintuneessa käytännössään tunnustaneet sen, että tällaisesta välillisestä
siirtämisestä voi olla kyse myös muissa tilanteissa kuten tilanteessa, jossa valtio jättää perimättä sopimukseen perustuvan
velan, tai kuten esillä olevassa asiassa tilanteessa, jossa vapautetaan vakiintuneessa ja laillisessa hallinnollisessa käytännössä
asetetusta velvollisuudesta.
Toiseksi kantajat väittävät, että toisin kuin yhdistetyissä asioissa C‑72/91 ja C-73/91, Sloman Neptun, 17.3.1993 annetussa
tuomiossa (Kok. 1993, s. I-887, Kok. Ep. XIV, s. I-47), yhdistetyissä asioissa C-52/97–C-54/97, Viscido ym., 7.5.1998 annetussa
tuomiossa (Kok. 1998, s. I-2629) ja asiassa C‑379/98, PreussenElektra, 13.3.2001 annetussa tuomiossa (Kok. 2001, s. I-2099)
kyseessä olleissa tilanteissa valtiolle edun myöntämisestä aiheutuvat kustannukset eivät esillä olevassa asiassa ole puhtaasti
liitännäisiä sellaiseen toimenpiteeseen nähden, jolla on olennaisesti eri kohde. SS 1:llä tavoitellaan päinvastoin nimenomaan
suurmyymälöiden vapauttamista velvollisuuksista, jotka niillä olisi sovellettavan Espanjan oikeuden mukaan ollut.
Lopuksi kantajat väittävät, että ratkaiseva seikka, jonka perusteella valtiontuen olemassaolo voidaan todeta, on se, että
valtio on myöntänyt edun. Tästä syystä vaatimus julkisten varojen suorasta tai välillisestä siirtämisestä on niiden mukaan
tähän keskeiseen arviointiperusteeseen nähden toissijainen. Kantajat päättelevät tästä, että toimenpiteitä, jotka voivat olla
valtiontukea, on arvioitava siihen nähden, miten ne vaikuttavat kilpailuun. Näin ollen mainitunkaltaisten toimenpiteiden on
niiden mukaan katsottava kuuluvan EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, jos ne vääristävät kilpailua. Sillä, onko valtion
laissa säädetty maksajan rooli aktiivinen tai passiivinen, ei siten ole kantajien mukaan merkitystä esillä olevassa asiassa.
Komissio katsoo, että kantajien lähtökohtana on riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappaleen virheellinen lukeminen. Mainitusta
perustelukappaleesta ei asiayhteydessään luettuna ilmene, että valtion varojen välillinen siirtäminen EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetulla tavalla edellyttäisi kansallisessa lainsäädännössä säädetyn perimisvelvollisuuden olemassaoloa tai että tällainen
siirtäminen ei voisi perustua pelkkään hallinnolliseen perimiskäytäntöön. Mainitussa perustelukappaleessa todetaan vain, että
esillä olevassa asiassa Espanjan valtiota ei voida vaatia perimään rahamäärää tai esinettä, johon sillä ei ole oikeutta.
Espanjan kuningaskunta väittää, että SS 1 ei suosi tiettyjä yrityksiä, että se ei vaikuta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
ja että viime kädessä se ainoastaan lisää kilpailua öljytuotteiden vähittäisjakelumarkkinoilla.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäistä väitettä käsiteltäessä on aluksi toistettava riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappaleen täsmällinen sanamuoto,
jonka mukaan ”valtio voi luopua perimästä varoja vain, jos lainsäädännössä asetetaan velvollisuus maksaa ne”.
Seuraavaksi on huomattava, että sanamuodon mukaisen tulkinnan mukaan mainittu muotoilu näyttää vahvistavan kantajien väitteen.
Riidanalaisen päätöksen asiayhteys puhuu kuitenkin mainitun tulkinnan hyväksymistä vastaan.
Jos 49 perustelukappaletta ei oteta lukuun, mikään riidanalaisessa päätöksessä ei anna aihetta katsoa, että komissio olisi
kiistänyt hallinnollisen käytännön merkityksen tutkittaessa sitä, onko valtion varoja siirretty välillisesti.
Se, että komissio on kieltäytynyt ottamasta huomioon kantelijoiden väittämää hallinnollista käytäntöä, on perusteltu riidanalaisen
päätöksen 52 perustelukappaleessa, jonka mukaan ”komissio ei voi katsoa, että varoja olisi menetetty tai että niiden perimisestä
olisi luovuttu, koska voimassa olevassa Espanjan laissa ([LRSV]) kielletään nimenomaisesti konsolidoituihin tontteihin, joilla
on kunnallistekniikka, liittyvän arvonnousun luovutuksen verottaminen”. Siten komission mukaan ”suurmyymälöiden omistajia
– – ei voida pakottaa maksamaan mitään määrää maan arvonnousun perusteella”. Näin ollen komissio ei ole perustanut päätöstään
siihen, että hallinnollisilla käytännöillä ei lähtökohtaisesti olisi merkitystä sen kannalta, onko valtion varoja siirretty
välillisesti, vaan siihen, että sellainen hallinnollinen käytäntö, johon kantelijat olivat vedonneet, olisi asiaan sovellettavan
kansallisen lainsäädännön vastainen.
Kun kaikki riidanalaisen päätöksen perustelut otetaan huomioon, komissio ei näin ollen ole perustanut päätöstään olla vastustamatta
SS 1:tä siihen, että jotta valtion varojen välillinen siirtäminen siten, että valtio on jättänyt perimättä tuloja, voidaan
todeta, kyseessä olevasta luovutusvelvollisuudesta on säädettävä lailla. Ensimmäinen väite ei siten ole perusteltu.
Seuraavaksi on todettava, että komission päätelmä, joka koskee sitä, että valtion varoja ei ole siirretty suoraan tai välillisesti,
ei perustu siihen, että SS 1:n antamisesta valtiolle seuraavat rasitteet olisivat luonteeltaan puhtaasti liitännäisiä. Näin
ollen kantajien toinen väite, jossa tämä liitännäinen luonne riitautetaan, on tehoton.
Kolmannella väitteellä kantajat väittävät, että valtiontukien arvioinnissa varojen suoralla tai välillisellä siirrolla on
vain toissijainen merkitys, ja tältä osin voidaan todeta vain, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettuna valtiontukena on pidettävä ainoastaan suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä etuja (em. yhdistetyt
asiat Sloman Neptun, tuomion 19 kohta; em. yhdistetyt asiat Viscido ym., tuomion 13 kohta ja em. asia PreussenElektra, tuomion
58 kohta). Näin ollen valtion toimenpidettä, johon ei liity valtion varojen suoraa tai välillistä siirtämistä, ei voida pitää
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena, vaikka se täyttäisi muut mainitussa määräyksessä määrätyt edellytykset
(ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Viscido ym., tuomion 14–16 kohta).
Koska mitään kantajien väitteistä ei voida hyväksyä, toinen kanneperuste on hylättävä.
3.
Kolmas kanneperuste, joka perustuu perusteluvelvollisuuden rikkomiseen
Kantajat huomauttavat, että komission oli esitettävä syyt, joiden vuoksi niiden kantelussa esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset
seikat eivät olleet riittäviä osoittamaan valtiontuen olemassaoloa. Ne huomauttavat, että komissio ei ole ottanut kantaa niiden
esiin nostamiin kysymyksiin, että se on nojautunut puutteellisiin perusteluihin, että se esittää perusteettomia väitteitä,
joita todisteet eivät tue, että se tulkitsee kansallista lainsäädäntöä virheellisesti ja että sen argumentaatio ei ole johdonmukaista
vaan siinä on aukkoja. Ne lisäävät, että ainoa selkeä peruste, joka riidanalaisessa päätöksessä on esitetty, eli se, että
LRSV:n 14 §:ää ei voida soveltaa SS 1:ssä tarkoitettujen suurmyymälöiden omistajiin, on virheellinen. Kantajat päättelevät
tästä, että riidanalaista päätöstä ei ole perusteltu riittävästi.
Tältä osin on aluksi todettava, että perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta
paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen päätöksen aineellista lainmukaisuutta (asia C-17/99, Ranska
v. komissio, tuomio 22.3.2001, Kok. 2001, s. I-2481, 35 kohta). Tästä seuraa, että kantajien väitteillä, jotka koskevat sitä,
onko riidanalainen päätös asianmukainen, ja jotka lisäksi on jo tutkittu käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen ja toisen
kanneperusteen yhteydessä, ei ole merkitystä nyt käsiteltävän kanneperusteen osalta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen toimenpiteen luonteen
mukaan ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että
niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Perusteluvaatimusta on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut
EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt.
Erityisesti silloin, kun kyseessä on komission päätös, jossa todetaan, ettei kantelijan ilmoittama toimenpide ole valtiontuki,
komissiolla on velvollisuus selostaa kantelijalle riittävän tarkoin ne syyt, joiden vuoksi kantelussa esitetyt tosiseikat
ja oikeudelliset seikat eivät ole riittäneet osoittamaan, että kyseessä on valtiontuki. Komissiolla ei kuitenkaan ole velvollisuutta
ottaa kantaa sellaisiin kysymyksiin, jotka eivät selvästi mitenkään liity asiaan tai ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia
(ks. em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 63 ja 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sitä, onko nyt käsiteltävänä oleva kanneperuste perusteltu, on tarkasteltava näiden sääntöjen valossa.
Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, ettei kyse ole valtiontuesta, sillä perusteella, että yksi EY 87 artiklan 1 kohdassa
säädetyistä edellytyksistä ei täyty. Komission mukaan SS 1:een ei nimittäin sisälly julkisten varojen suoraa tai välillistä
siirtämistä, koska toisin kuin kantelijat väittävät, siinä ei vapauteta suurmyymälöiden omistajia mistään velvollisuudesta
valtiolle tehtävään arvonnousun luovutukseen (riidanalaisen päätöksen 43–53 perustelukappale).
SS 1:n a momentissa rakennuspinta-alan ja käyttöpinta-alan rajoituksista säädetyn poikkeuksen osalta komissio on nojautunut
seuraaviin perusteisiin, jotka on esitetty riidanalaisen päätöksen 30–35 ja 50–52 perustelukappaleessa, päätellessään, että
mainitussa säännöksessä ei vapauteta suurmyymälöiden omistajia mistään velvollisuudesta valtiolle tehtävään arvonnousun luovutukseen:
–        LRSV:ssä säädettyjä arvonnousun luovutusvelvollisuuksia ei sovelleta suurmyymälöihin, jotka sijaitsevat konsolidoiduilla tonteilla,
joilla on kunnallistekniikka.
–        Espanjan kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä muista arvonnousun luovutusvelvollisuuksista, joita sovellettaisiin suurmyymälöiden
omistajiin siinä tapauksessa, että on olemassa sellainen poikkeus, josta säädetään SS 1:n a momentissa.
–        Tästä syystä suurmyymälöiden omistajilla ei SS 1:stä riippumatta ole velvollisuutta luovuttaa valtiolle arvonnousua.
–        Tällaisen velvollisuuden asettaminen suurmyymälöiden omistajille sovellettavaa kansallista lainsäädäntöä muuttamatta olisi
lisäksi perustuslain vastaista.
Riidanalaisessa päätöksessä vastataan kantelijoiden muihin väitteisiin, että SS 1:llä ei muuteta maan käyttötarkoitusta, että
sen ajan lyhentäminen, jonka hallinto voi olla ottamatta kantaa, ei vapauta suurmyymälöiden omistajia hallinnollisten maksujen
maksamisesta ja että mainittujen omistajien on saatava kaikki tarvittavat luvat huoltoasemien avaamiseen ja pitämiseen (riidanalaisen
päätöksen 36–42 perustelukappale).
On todettava, että nämä perustelut selvittävät niille, joita asia koskee, ymmärrettävällä tavalla seikat, joihin riidanalainen
päätös perustuu, koska niissä esitetään selkeästi ja yksiselitteisesti päättely, joka on saanut komission toteamaan, että
edellytys siitä, että julkisia varoja on siirretty suoraan tai välillisesti, ei täyty, ja siten päättämään, että se ei vastusta
toimenpidettä. Tältä osin on huomautettava, että kannekirjelmän sanamuodon mukaan kantajat vaikuttavat ymmärtäneen mainitussa
päätöksessä ilmaistut perustelut. Ensimmäisessä kanneperusteessaan ne nimittäin saattavat kyseenalaisiksi edellä 111 kohdassa
esitetyt perusteet sekä väitteen, jonka mukaan SS 1:llä ei muuteta maan käyttötarkoitusta. Niiden toisella kanneperusteella
taas riitautetaan sellainen yleinen yhteisön oikeuteen perustuva SS 1:n tarkastelu, jonka komissio on tehnyt riidanalaisessa
päätöksessä ja joka on tiivistetty edellä 110 kohdassa.
Riidanalaisen päätöksen perustelut mahdollistavat sen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi myös tutkia mainitun
päätöksen laillisuuden. Tästä seuraa, että riidanalaista päätöstä on perusteltu riittävästi ja että kolmas kanneperuste on
näin ollen hylättävä.
4.
Neljäs kanneperuste, joka perustuu hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen sekä EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o
659/1999 4 artiklan 4 kohdan rikkomiseen

Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät ensinnäkin, että komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta, koska se ei ole tutkinut niiden kantelua
huolellisesti ja puolueettomasti.
Kantajat toteavat tältä osin, että komissio on selvittänyt asiaa pitkään, mistä on aiheutunut vahinkoa sekä kantajille itselleen
että niiden jäsenille. Selvittämisvaiheen, joka on kestänyt lähes kaksi ja puoli vuotta, aikana SS 1:llä on ollut täysimääräiset
vaikutukset, mikä on mahdollistanut sen, että suurmyymälät ovat avanneet lukuisia huoltoasemia. Kantajat muistuttavat tässä
yhteydessä siitä, että yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytännön mukaan komissio ei voi pitkittää alustavaa tutkintavaihetta
yli sen ajan, jonka kuluessa sen on mahdollista muodostaa alustava näkemys siitä, miten riidanalaiset toimenpiteet on luokiteltava
ja miten ne soveltuvat yhteismarkkinoille. Niiden mukaan esillä olevassa asiassa se, että komissio tutki asian yksityiskohtaisesti,
ei kuitenkaan selitä kulunutta aikaa, joka oli yli 27 kuukautta. Kantajat pohtivat erityisesti sitä, miksi komission alustavan
kannan sisältävän 8.2.2002 päivätyn kirjeen ja riidanalaisen päätöksen, joka on annettu 13.11.2002, välillä on kulunut yhdeksän
kuukautta.
Toiseksi kantajat katsovat, että komissio ei ole toiminut systemaattisesti ja että se on esittänyt suurimmassa osassa tapauksista
perustelemattomia toisistaan poikkeavia näkemyksiä. Niiden mukaan komissio ei myöskään ole vastannut sellaisiin kantajien
esittämiin asiakirjoihin, jotka koskivat kysymyksiä, jotka antoivat aihetta epäilyihin.
Kolmanneksi kantajat katsovat, että kieltäytyessään aloittamasta muodollista tutkintamenettelyä huolimatta siitä, että oli
olemassa vakavia epäilyjä SS 1:n soveltumisesta yhteismarkkinoille, komissio on rikkonut EY 88 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen
N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohtaa.
Ne katsovat tältä osin, että komissio ei esillä olevassa asiassa ole alustavan tutkinnan perusteella voinut ratkaista kaikkia
niitä ongelmia, jotka koskevat SS 1:n luokittelua valtiontueksi. Sen lisäksi, että kantajat väittävät alustavan tutkimuksen
kestäneen liian kauan, myös merkittävät muutokset komission kannassa osoittavat niiden mukaan, että vaikeuksia on ollut. Koko
selvitysvaiheen ajan komissio on nimittäin väittänyt, että SS 1:ssä oli kyse valtiontuesta, ja sen jälkeen se on kantajien
mukaan myöntänyt, että kyseessä oli vaikutukseltaan valtiontukea vastaava toimenpide. Komissio on esittänyt varauksia ainoastaan
siltä osin, onko valtion varoja siirretty suoraan tai välillisesti. Lopuksi komissio ei ole kantajien mukaan ennen riidanalaista
päätöstä koskaan viitannut LRSV:n 14 §:ään, vaikka mainittu säännös oli sen tiedossa.
Komissio katsoo, että se on tutkinut kantelun huolellisesti ja puolueettomasti ja että kantajat eivät ole esittäneet sellaisia
tosiseikkoja, jotka voisivat saattaa tämän kyseenalaiseksi. Se lisää, että kantajat eivät ole selittäneet, miten niitä olisi
vahingoitettu tai millaista vahinkoa niille olisi aiheutunut asian selvittämisen johdosta, ja että SS 1:llä voi oikeutetusti
olla vaikutuksensa, koska mainitusta säännöksestä ei löydy kaikkia valtiontuelle tunnusomaisia ominaisuuksia. Komissio väittää
myös, että selvittämiseen kulunut aika ei niinkään johdu sillä olleista epäilyistä, vaan pikemminkin siitä, että jokainen
kantajien esittämä väite ja lisätieto on tutkittu, analysoitu ja otettu huomioon.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tutkintaan kulunut aika
Jos asianomainen jäsenvaltio ei ole antanut tietoa riidanalaisista valtion toimenpiteistä, komissiolla ei oikeuskäytännön
mukaan ole velvollisuutta aloittaa näitä toimenpiteitä koskevaa alustavaa tutkintaa tietyn määräajan kuluessa. Kun kolmannet
henkilöt, joita asia koskee, ovat kannelleet komissiolle valtion toimenpiteistä, joita ei ole ilmoitettu, toimielimellä on
EY:n perustamissopimukseen sisältyvien perustavanlaatuisten valtiontukimääräysten moitteettoman soveltamisen turvaamiseksi
kuitenkin velvollisuus EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyssä alustavassa käsittelyvaiheessa tutkia kantelut huolellisesti ja
puolueettomasti. Tästä seuraa muun muassa, että komissio ei voi pitkittää loputtomasti kantelun kohteena olevien valtion toimenpiteiden
alustavaa tutkintaa, koska tämän tutkinnan ainoa tarkoitus on se, että komissio voi muodostaa alustavan näkemyksen niiden
toimenpiteiden, jotka on saatettu sen arvioitaviksi, luokittelusta ja siitä, soveltuvatko ne yhteismarkkinoille (ks. asia
T-46/97, SIC v. komissio, tuomio 10.5.2000, Kok. 2000, s. II-2125, 103, 105 ja 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Alustavan tutkintamenettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava tapauskohtaisesti ja arvioinnissa on otettava huomioon etenkin
asiayhteys, ne eri menettelyvaiheet, joita komission on noudatettava, asian vaikeusaste ja asian merkitys eri osapuolille
(asia T-95/96, Gestevisión Telecinco v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II-3407, 75 kohta).
Esillä olevassa asiassa on todettava, että kantelussaan ja myöhemmissä huomautuksissaan kantelijat esittivät komissiolle väitteitä,
jotka koskivat SS 1:een liittyviä eri näkökohtia ja joiden tueksi ne esittivät oikeudellisia analyysejä, viittauksia Espanjan
lainsäädäntöön ja espanjalaiseen oikeuskäytäntöön sekä lukuisia asiakirjoja. Tältä osin komissio on oikeassa huomauttaessaan,
että sen oli tutkittava kaikki tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka kantelijat olivat saattaneet sen tietoon.
Nämä seikat eivät kuitenkaan oikeuta komission suorittaman alustavan tutkinnan kestoa, joka oli lähes 28 kuukautta.
Ensinnäkin vaikka kantelijoiden ilmoittamia seikkoja olikin melko paljon, ei niitä kokonaisuudessaan kuitenkaan ollut niin
paljon, että se voisi selittää tutkintaan kuluneen ajan. Tältä osin on lisättävä, että kantelijoiden kantelun jälkeen esittämien
huomautusten tarkoituksena oli pääasiallisesti kehitellä, täsmentää tai selittää tiettyjä hallinnollisessa menettelyssä käsiteltyjä
kysymyksiä pikemminkin kuin esittää uusia SS 1:tä koskevia väitteitä. Näin ollen näiden huomautusten esittäminen ei myöskään
voinut olla syynä alustavan tutkinnan huomattavaan pitkittymiseen.
Komission alustavan kannan sisältävän 8.2.2002 päivätyn kirjeen ja 13.11.2002 tehdyn lopullisen päätöksen välillä kuluneesta
ajasta on todettava, että vaikka kantajat olivat reagoineet komission alustavaan kantaan lähettämällä komissiolle 8.3.2002
noin 20 sivua huomautuksia useine liitteineen, nämä huomautukset olivat kuitenkin yhteenveto keskeisistä seikoista, joihin
kantelijat olivat vedonneet koko hallinnollisen menettelyn ajan. Näin ollen se, että komission oli huolellisesti tutkittava
mainitut seikat, ei voi olla perusteena kuluneelle ajalle, joka oli yli yhdeksän kuukautta.
Toiseksi komission menettelystä on todettava, että sen lisäksi, että kantelijoiden edustajien kanssa oli kokouksia ja puhelinkeskusteluja,
komissio pyysi joulukuussa 2000 Espanjan kuningaskunnalta tietoja. Espanjan kuningaskunta vastasi tähän pyyntöön helmikuussa
2001 yleisluonteisilla huomautuksilla, jotka perustuivat yksinomaan sovellettavan Espanjan lainsäädännön tulkintaan. Komission
toimenpiteet eivät siis myöskään voi olla perusteena tutkinnan kestolle.
Kolmanneksi ei ole mitään syytä katsoa, että kyseessä oleva asia olisi niin monitahoinen, että se olisi edellyttänyt yli kaksi
vuotta kestävää alustavaa tutkintaa. Siltä osin kuin komission päätelmä, jonka mukaan julkisia varoja ei ollut siirretty suoraan
tai välillisesti, perustui pääasiallisesti sovellettavan Espanjan lainsäädännön tutkimiseen, komissio ei joutunut tarkistamaan
laajamittaisesti tosiseikkoja tai tekemään muita sellaisia toimenpiteitä, jotka vaativat paljon aikaa. Myös se, että komission
alustavan kannan sisältävä kirje ja riidanalainen päätös ovat melko lyhyitä, näyttäisi puhuvan sitä vastaan, että kyseessä
olevaa asiaa voitaisiin pitää erityisen monitahoisena.
Tästä seuraa, että koska komissio on tutkinut kantelua alustavasti lähes 28 kuukauden ajan, se ei ole tehnyt riidanalaista
päätöstä kohtuullisessa ajassa eikä se näin ollen ole noudattanut velvollisuuttaan suorittaa tutkinta huolellisesti.
Vaikka kohtuullisen käsittelyajan noudattaminen hallinnollisten menettelyjen toimittamisessa on yhteisön oikeuden yleinen
oikeusperiaate, jota sovelletaan menettelyyn, jossa tutkitaan, onko jokin toimenpide valtiontukea, ja jonka noudattamista
yhteisöjen tuomioistuimet valvovat, pelkästään se, että päätöstä ei tehty kohtuullisessa ajassa, ei tee lainvastaista siitä
komission päätöksestä, jonka se teki EY 88 artiklan 3 kohdan nojalla toimittamansa alustavan tutkinnan päätteeksi (ks. vastaavasti
asia T‑378/02 R, Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio, määräys 1.8.2003, Kok. 2003, s. II-2921, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä kantajat vetoavat kahteen seikkaan, joita ne väittävät poikkeuksellisiksi. Ne huomauttavat, että yhtäältä
SS 1:n soveltamisesta tutkinnan aikana aiheutui vahinkoa niille itselleen ja niiden jäsenille. Komission toimittaman alustavan
tutkinnan kohtuuttoman pitkä kesto osoittaa niiden mukaan toisaalta, että komissiolla oli ollut vakavia vaikeuksia, jotka
kantajien mukaan perustelivat EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen.
Väite, joka perustuu kantajille ja niiden jäsenille aiheutettuun vahinkoon, on tehoton nyt käsiteltävänä olevassa asiassa,
jossa on kyse ainoastaan riidanalaisen päätöksen kumoamisesta ja siis ainoastaan mainitun päätöksen lainmukaisuuden valvonnasta.
Siltä osin kuin kohtuullisen ajan ylittyminen koskee komission mahdollista velvollisuutta aloittaa muodollinen tutkintamenettely,
sen vaikutusta asiaan arvioidaan seuraavaksi tutkittavan tätä koskevan väitteen yhteydessä.
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamatta jättäminen
Kuten edellä 44 kohdassa on huomautettu, on todettava, että EY 88 artiklan osalta on erotettava toisistaan 3 kohdassa määrätty
tukien alustavan tutkinnan vaihe, jonka tarkoituksena on ainoastaan se, että komissio voi muodostaa alustavan näkemyksensä
siitä, onko kyseessä oleva toimenpide valtiontukea, sekä siitä, soveltuuko kyseessä oleva tuki yhteismarkkinoille kokonaan
tai osittain, ja 2 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely. Ainoastaan viimeksi mainitussa menettelyssä, jonka
tarkoituksena on se, että komissio saa täydelliset tiedot kaikista asiaan liittyvistä seikoista, EY:n perustamissopimuksessa
määrätään komissiolle velvollisuus antaa niille, joita asia koskee, mahdollisuus esittää huomautuksensa.
Asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdasta ja oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on velvollisuus aloittaa EY 88
artiklan 2 kohdan mukainen menettely, jos se ei ole alustavan tutkinnan avulla voinut ratkaista kaikkia niitä ongelmia, joita
liittyy sen arvioimiseen, onko sen valvontavaltaan kuuluva valtion toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea,
tai ainakin, jos se ei ole tätä alustavaa tutkintaa suorittaessaan voinut vakuuttua siitä, että kyseinen toimenpide, jos sen
oletetaan olevan tukea, joka tapauksessa soveltuu yhteismarkkinoille (asia T-11/95, BP Chemicals v. komissio, tuomio 15.9.1998,
Kok. 1998, s. II-3235, 166 kohta).
Se, että kulunut aika on huomattavasti ylittänyt EY 88 artiklan 3 kohdan määräysten nojalla suoritettavaan alustavaan tutkintaan
yleensä tarvittavan ajan, voi yhdessä muiden seikkojen kanssa johtaa siihen, että komissiolla on katsottava olleen sellaisia
vakavia arviointivaikeuksia, jotka edellyttävät EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn aloittamista (em. asia SIC v.
komissio, tuomion 102 kohta).
Kuten edellä 121–129 kohdassa on esitetty, kulunut aika on huomattavasti ylittänyt ajan, joka EY 88 artiklan 3 kohdan määräysten
nojalla suoritettavaan alustavaan tutkintaan yleensä tarvitaan. Esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että muiden
seikkojen kuin kohtuullisen ajan ylittymisen olemassaoloa ei ole osoitettu.
Epäilyistä, joita komissiolla on tuen luokittelusta kantajien mukaan ollut, on ensinnäkin todettava, että väite siitä, että
komissio olisi koko selvittämisen ajan väittänyt, että SS 1 oli tukea, ei ole perusteltu, koska sekä asiakirjavihkoon sisältyvät
seikat että hallinnollisen menettelyn kulku, sellaisena kuin kantajat sen ovat kannekirjelmässään esittäneet, puhuvat sitä
vastaan.
Toiseksi vaikka komissio on 8.2.2002 päivätyssä kirjeessään, johon sen alustava kanta sisältyi, ilmoittanut, että ”SS 1:n
säännösten voitaisiin katsoa olevan vaikutukseltaan valtiontukia vastaavia toimenpiteitä”, se on myös jatkanut tätä virkettä
todeten, että ”niitä ei [kuitenkaan] ole rahoitettu valtion varoista eikä – – [EY 87 artiklan 1 kohdassa säädetty] kielto
tästä syystä koske niitä”. Siten 8.2.2002 päivätyssä kirjeessä ilmaistu kanta vastaa riidanalaisessa päätöksessä ilmaistua
kantaa, jonka oikeellisuus on arvioitu ensimmäisen ja toisen kanneperusteen yhteydessä. Tästä seuraa, että 8.2.2002 päivätyssä
kirjeessä olevan edellä siteeratun ilmaisun perusteella ei voida katsoa, että komissiolla olisi ollut vakavia vaikeuksia alustavaa
tutkimusta toimittaessaan.
Kolmanneksi siitä, että komission kannan on väitetty muuttuneen, on todettava, että sillä perusteella, että komissio esittää
käytettävissään olevien seikkojen pohjalta epäilyjä siitä, onko valtion toimenpide valtiontuki, mutta että se ei esitä näitä
samoja varauksia enää sen jälkeen, kun kantelijat ovat toimittaneet lisätietoja, ei voi todeta, että komissio olisi kohdannut
vakavia vaikeuksia. Vaikka komissiolla ei ole harkintavaltaa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksen
osalta, jos se toteaa, että mainitunlaisia vaikeuksia on, sillä on kuitenkin tiettyä harkintavaltaa, kun se selvittää ja tutkii
yksittäistapaukseen liittyviä seikkoja sen määrittämiseksi, aiheuttavatko nämä seikat vakavia vaikeuksia. EY 88 artiklan 3 kohdan
tarkoituksen ja komissiolle kuuluvan hyvää hallintoa koskevan velvollisuuden mukaan komissio voi erityisesti aloittaa keskustelut
kantelijoiden kanssa ratkaistakseen alustavan menettelyn kuluessa mahdollisesti ilmenneet ongelmat (ks. vastaavasti asia T-73/98,
Prayon-Rupel v. komissio, tuomio 15.3.2001, Kok. 2001, s. II-867, 45 kohta). Tämä mahdollisuus merkitsee sitä, että komission
on voitava muuttaa kantaansa sen aloittamien keskustelujen tulosten mukaan, ja tämän muuttamisen ei lähtökohtaisesti ole tulkittava
osoittavan vakavien vaikeuksien olemassaoloa.
Neljänneksi ja viimeiseksi on todettava, että vaikka kantajat arvostelevat komissiota siitä, ettei se ole ennen riidanalaisen
päätöksen tekemistä nimenomaisesti viitannut LRSV:n 14 §:ään, ne eivät ole osoittaneet, että tällä seikalla olisi merkitystä
vakavien vaikeuksien olemassaoloa tarkasteltaessa. Koska komissiolla ei ole velvollisuutta kuulla kantelijoita kontradiktorisessa
menettelyssä (em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 58 ja 59 kohta), sillä ei ole velvollisuutta ilmoittaa
niille, mihin oikeudelliseen perustaan se aikoo päätöksensä perustaa. Näin ollen pelkästään se, ettei tätä seikkaa ole ilmoitettu,
ei merkitse sitä, että komissio olisi kohdannut vaikeuksia.
Komissio on lisäksi 8.2.2002 päivätyssä kirjeessä ilmoittanut, että ”komission käytettävissä olevista tiedoista ilmenee, ettei
ole olemassa sellaista lakiin perustuvaa velvollisuutta, joka edellyttäisi, että [suurmyymälän omistaja, joka pyytää sellaisen
maa-alueen käyttötarkoituksen muuttamista, jolla myymälä sijaitsee] maksaa – – korvausta”. Tästä sanamuodosta ilmenee, että
komissio on tukeutunut sovellettavan Espanjan oikeuden, jonka olennainen osa LRSV on, tutkimiseen. On siis selvää, että vaikka
komissio ei ole nimenomaisesti ilmoittanut kantajille, että sen arvio perustui LRSV:iin, se on kuitenkin ottanut mainitun
säädöksen huomioon ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Kun edellä esitetty otetaan huomioon, on todettava, että vaikka hallinnolliseen menettelyyn kulunut aika on huomattavasti
ylittänyt ajan, joka EY 88 artiklan 3 kohdan nojalla suoritettavaan alustavaan tutkintaan yleensä tarvitaan, ei kuitenkaan
ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoitettu, että komissiolla olisi ollut vakavia vaikeuksia, joiden perusteella olisi
ollut perusteltua aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätty muodollinen tutkintamenettely.
Muut puutteet komission suorittamassa tutkinnassa
Lopuksi on todettava, että siltä osin kuin kantajat väittävät, että komissio ei ole toiminut systemaattisesti, että se on
esittänyt perustelemattomia toisistaan poikkeavia näkemyksiä ja ettei se ole vastannut sellaisiin kantelijoiden esittämiin
asiakirjoihin, jotka koskivat kysymyksiä, jotka antoivat aihetta epäilyihin, kantajat ovat esittäneet vain yleisluonteisia
väitteitä, joita täydentävät tiedot tai todisteet eivät tue. Nämä väitteet on näin ollen hylättävä perusteettomina.
Koska mitään neljännen kanneperusteen yhteydessä esitetyistä väitteistä ei ole hyväksytty, mainittu kanneperuste on hylättävä.
5.
Todisteiden esittämistä koskeva pyyntö
Kantajat pyytävät, että komissio toimittaa hallinnollisen asiakirjavihkonsa, johon sisältyy myös Espanjan kuningaskunnan vastaus
komission tietojensaantipyyntöön sekä Espanjan kuningaskunnan tai kolmansien tahojen myöhemmin esittämät väitteet.
Tältä osin on todettava, että komissio on toimittanut vastineensa liitteenä Espanjan kuningaskunnan vastauksen tietojensaantipyyntöön.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on voinut tutkia kaikki kantajien kanneperusteet esillä olevan asian asiakirjavihkoon
sisältyvien asiakirjojen perusteella, komissiota ei ole tarpeen pyytää toimittamaan lisää asiakirjoja. Kantajien esittämä
todisteiden toimittamista koskeva pyyntö on siten hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella kanne on hylättävä kokonaan.

Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos siihen
on erityisiä syitä. Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että vaikka kantajat ovat hävinneet asian riidanalaisen päätöksen
kumoamista koskevan vaatimuksensa osalta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama arviointi on kuitenkin paljastanut,
että komissio on rikkonut velvollisuuttaan tutkia huolellisesti sille tehdyt kantelut. Näin ollen on päätettävä, että kantajat
vastaavat kolmesta neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan ja että ne on velvoitettava korvaamaan kolme neljäsosaa komission
oikeudenkäyntikuluista sekä kaikki ANGEDin oikeudenkäyntikulut. Komissio vastaa neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan,
ja se velvoitetaan korvaamaan neljäsosa kantajien oikeudenkäyntikuluista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka
ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Espanjan kuningaskunta vastaa näin ollen omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantajat vastaavat kolmesta neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan kolme neljäsosaa komission
oikeudenkäyntikuluista sekä kaikki Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribuciónin oikeudenkäyntikulut.
3)
Komissio vastaa neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan, ja se velvoitetaan korvaamaan neljäsosa kantajien oikeudenkäyntikuluista.
4)
Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä joulukuuta 2006.
E. Coulon

J. Pirrung
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asian tausta
1.  Espanjan lainsäädäntö
2.  Asetus ja SS 1
3.  Menettely komissiossa
4.  Riidanalainen päätös
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Tutkittavaksi ottaminen
1.  Kantajien 14.10.2005 esittämien huomautusten liitteenä olevien tiettyjen asiakirjojen tutkittavaksi ottaminen
2.  Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Pääasia
1.  Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu siihen, että Espanjan lainsäädäntöä on arvioitu ilmeisen väärin
Ensimmäinen osa, joka perustuu siihen, että arvonnousun luovutusvelvollisuutta on arvioitu ilmeisen väärin
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Sellaisten säännösten olemassaolo, joissa säädetään arvonnousun luovutusvelvollisuudesta
–  Sellaisen hallinnollisen käytännön olemassaolo, jolla valtiolle annetaan oikeus vaatia arvonnousun luovutusta
Toinen osa, joka perustuu maan käyttötarkoituksen muuttamisen ilmeisen väärään arviointiin
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Toinen kanneperuste, joka perustuu valtiontuen käsitteelle tunnusomaisten ominaisuuksien virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Kolmas kanneperuste, joka perustuu perusteluvelvollisuuden rikkomiseen
4.  Neljäs kanneperuste, joka perustuu hyvän hallinnon periaatteen loukkaamiseen sekä EY 88 artiklan 2 kohdan ja asetuksen
N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdan rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tutkintaan kulunut aika
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamatta jättäminen
Muut puutteet komission suorittamassa tutkinnassa
5.  Todisteiden esittämistä koskeva pyyntö
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.