CELEX: 62005TJ0024
Konkurencija
Karteliai
Ispanijos žaliavinio tabako supirkimo ir pirminio perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo pripažintas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas ir rinkos pasidalijimas
Pareiga motyvuoti
Galimybė inkriminuoti neteisėtus veiksmus
Vienodas požiūris

Ginčo aplinkybės
1.
Ieškovės ir administracinė procedūra

World Wide Tobacco España, SA
(toliau – WWTE) yra viena iš keturių žaliavinio tabako pirminio perdirbimo įmonių Ispanijoje (toliau – perdirbėjai arba Ispanijos
perdirbėjai).
Kiti trys Ispanijos perdirbėjai yra šie:
Compañia española de tabaco en rama, SA
(toliau –
Cetarsa
),
Agroexpansión, SA
ir
Tabacos Españoles, SL
(toliau –
Taes
).
Nuo 1995 m. iki 1998 m. gegužės 5 d. dvi trečiąsias WWTE kapitalo valdė
Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd
(toliau – TCLT), t. y. dukterinė bendrovė, kurią 100 % valdė
Standard Commercial Tobacco Co., Inc.
(toliau – SCTC), o ši – 100 % valdoma JAV tarptautinės bendrovės
Standard Commercial Corp.
(toliau – SCC) dukterinė bendrovė. Likusią vieną trečiąją valdė WWTE pirmininkas ir du jo šeimos nariai.
1998 m. gegužės 5 d. TCLT jai priklausančią WWTE kapitalo dalį padidino iki 86,94 %, likusios akcijos buvo WWTE (9,73 %) ir
fizinio asmens (3,33 %) nuosavybė. 1998 m. spalio mėn. WWTE įsigijo šio asmens akcijų, o SCC tiesiogiai įsigijo 0,04 % WWTE
akcijų. 1999 m. gegužės mėn. TCLT ir SCC joms priklausančias WWTE kapitalo dalis atitinkamai padidino iki 89,64 % ir 0,05 %,
o likusią dalį valdė pati WWTE.
SCC, SCTC ir TCLT yra ieškovės šioje byloje. Bendrovių grupė, kuriai jos priklauso, toliau bus vadinama
Standard
grupe.
Gavusi informacijos, kad Ispanijos žaliavinio tabako perdirbėjai ir augintojai tariamai padarė EB 81 straipsnio pažeidimus,
Europos Bendrijų Komisija 2001 m. spalio 3 d. ir 4 d. atliko patikrinimus pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17,
Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [EB 82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnį šių trijų perdirbėjų, t. y.
Cetarsa
,
Agroexpansión
ir WWTE bei
Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco
(toliau –
Anetab
) patalpose.
Komisija taip pat atliko patikrinimus 2001 m. spalio 3 d. –
Maison des métiers du tabac
(Tabako pramonės rūmai) ir
Fédération européenne des transformateurs de tabac
(Europos tabako perdirbėjų federacija) patalpose, o 2001 m. spalio 5 d.
– Federación nacional de cultivadores de tabaco
(Nacionalinė tabako augintojų federacija, toliau – FNCT) patalpose.
Per 2002 m. sausio ir vasario mėnesius perdirbėjai ir
Anetab
Komisijai pateikė tam tikros informacijos. Paskui Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, jiems ir FNCT išsiuntė
kelis prašymus pateikti informacijos. Taip pat Komisija Ispanijos žemės ūkio, žuvininkystės ir maisto ministerijos paprašė
informacijos apie Ispanijos teisės aktus, susijusius su žemės ūkio produktais.
2003 m. gruodžio 11 d. Komisija pradėjo procedūrą, dėl kurios iškelta ši byla, ir priėmė pranešimą apie kaltinimus, skirtą
20 įmonių ar asociacijų, tarp kurių buvo Ispanijos perdirbėjai,
Anetab
, FNCT, ieškovės, ir
Deltafina SpA
.
Deltafina
– pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – pirminis žaliavinio tabako perdirbimas Italijoje ir
perdirbto tabako pardavimas. Ji priklauso tai pačiai bendrovių grupei kaip ir
Taes
, t. y. tai, kuriai vadovauja JAV bendrovė
Universal Corp.
Suinteresuotosios įmonės ir asociacijos galėjo susipažinti su Komisijos tyrimo medžiaga, kurios kopija, įrašyta į CD, joms
buvo išsiųsta, ir atsakydamos į šios pateiktus kaltinimus perdavė rašytines pastabas.
2004 m. kovo 29 d. įvyko posėdis.
Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir monopolijų patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas
nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2004 m. spalio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2004) 4030 galutinis dėl procedūros pagal
[EB] 81 straipsnio 1 dalį (Byla COMP/C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio
santrauka paskelbta 2007 m. balandžio 19 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 102, p. 14).
2.
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamas sprendimas susijęs su dviem horizontaliais karteliais, sudarytais ir įgyvendintais Ispanijos žaliavinio tabako
rinkoje.
Pirmojo kartelio, kurį įgyvendinant dalyvavo perdirbėjai ir
Deltafina
, tikslas buvo kiekvienais metais nuo 1996 m. iki 2001 m. nustatyti vidutinę (maksimalią) kiekvienos veislės visų rūšių kokybės
žaliavinio tabako pristatymo kainą ir pasidalyti kiekvienos veislės žaliavinio tabako kiekiais, kuriuos kiekvienas perdirbėjas
galėjo supirkti iš augintojų (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 74–76 ir 276 konstatuojamąsias dalis). Nuo 1999 m. iki
2001 m. perdirbėjai ir
Deltafina
taip pat buvo susitarę dėl kainos svyravimo ribų, taikomų kiekvienos veislės žaliaviniam tabakui pagal kokybės klasę, nurodytų
„auginimo sutarčių“ prieduose esančiose lentelėse, bei dėl „papildomų sąlygų“, t. y. vidutinės minimalios augintojo ir augintojų
grupės kainos (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 77–83 ir 276 konstatuojamąsias dalis).
Šio sprendimo 14 punkte apibūdintas kartelis toliau vadinamas „perdirbėjų karteliu“.
Įgyvendinant antrąjį ginčijamame sprendime nurodytą kartelį dalyvavo trys Ispanijos žemės ūkio sąjungos:
Asociación agraria de jóvenes agricultores
(toliau – ASAJA),
Unión de pequeños agricultores
(toliau – UPA) ir
Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos
(toliau – COAG) bei
Confederación de cooperativas agrarias de España
(toliau – CCAE). Šio kartelio tikslas buvo kiekvienais metais nuo 1996 m. iki 2001 m. nustatyti kainos svyravimo ribas, taikomas
kiekvienos veislės žaliaviniam tabakui pagal kokybės klasę, nurodytas „auginimo sutarčių“ prieduose esančiose lentelėse, bei
„papildomas sąlygas“ (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 77–83 ir 277 konstatuojamąsias dalis).
Šio sprendimo 16 punkte apibūdintas kartelis toliau vadinamas „augintojų atstovų karteliu“.
Ginčijamame sprendime Komisija padarė išvadą, jog kiekvienas šių kartelių sudaro atskirą ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies
pažeidimą (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 275–277 konstatuojamąsias dalis).
Šio sprendimo 1 straipsnyje atsakomybę už perdirbėjų kartelį ji priskyrė Ispanijos perdirbėjams,
Deltafina
,
Dimon Inc
. – grupės, kuriai priklauso
Agroexpansión
, patronuojančiai bendrovei, ir ieškovėms, o dėl augintojų atstovų kartelio – ASAJA, UPA, COAG ir CCAE (toliau kartu vadinamos
– augintojų atstovai).
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija nurodė šioms įmonėms ir augintojų atstovams nedelsiant nutraukti 1 straipsnyje
nurodytus pažeidimus, jeigu jie to dar nepadarė, ir susilaikyti nuo bet kokių ribojančių veiksmų, turinčių identišką ar panašų
tikslą arba poveikį.
Ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje skirtos šios baudos:
–
Deltafina
: 11 880 000 eurų,
–
Cetarsa
: 3 631 500 eurų,
–        WWTE: 1 822 500 eurų,
–
Agroexpansión
: 2 592 000 eurų,
–
Taes
: 108 000 eurų,
–        ASAJA: 1 000 eurų,
–        UPA: 1 000 eurų,
–        COAG: 1 000 eurų,
–        CCAE: 1 000 eurų.
Be to, iš ginčijamo sprendimo 3 straipsnio matyti, kad ieškovės solidariai atsako už WWTE paskirtos baudos sumokėjimą, o
Dimon
– už
Agroexpansión
paskirtos baudos sumokėjimą.
3.
Ginčijamo sprendimo adresatai
Ginčijamo sprendimo 2.4 punktas skirtas adresatams (ginčijamo sprendimo 357–400 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma Komisija jame nurodo, jog nustatyta, kad Ispanijos perdirbėjai ir
Deltafina
tiesiogiai dalyvavo įgyvendinant perdirbėjų kartelį, o ASAJA, UPA, COAG ir CCAE – augintojų atstovų kartelį, todėl kiekviena
iš šių įmonių ir asociacijų „turi atsakyti už pažeidimą ir yra [ginčijamo sprendimo] adresatė“ (ginčijamo sprendimo 357 ir
358 konstatuojamosios dalys). Šio sprendimo 359–369 konstatuojamosiose dalyse Komisija konkrečiau įvertina
Deltafina
vaidmenį įgyvendinant perdirbėjų kartelį.
Toliau Komisija nagrinėja galimybę inkriminuoti dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus patronuojančiai bendrovei ir pažymi,
kad šiuo atveju kyla trijų bendrovių, t. y.
Agroexpansión,
WWTE ir
Taes
atsakomybė (ginčijamo sprendimo 370–400 konstatuojamosios dalys).
Pirmiausia šiuo klausimu Komisija primena, jos nuomone, šioje srityje taikomus principus (ginčijamo sprendimo 371–374 konstatuojamosios
dalys).
Konkrečiau kalbant, ji nurodo:
–        nustatant, ar dukterinės bendrovės neteisėtas elgesys gali būti inkriminuojamas patronuojančiai bendrovei, būtina įrodyti,
kad dukterinė bendrovė „negali savarankiškai priimti sprendimų dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės turi vykdyti patronuojančios
bendrovės nurodymus“ (1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
, 48/69, Rink. p. 619, 132 ir 133 punktai),
–        pagal nusistovėjusią teismo praktiką tuo atveju, kai patronuojanti bendrovė kontroliuoja 100 % dukterinės bendrovės kapitalo,
galima daryti pagrįstą prielaidą, kad patronuojanti bendrovė iš tiesų turi lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams
(1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 50 punktas ir 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 29 punktas; 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamas
PVC II
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 961 ir 984 punktai),
–        šią prielaidą gali patvirtinti „tam tikroms byloms būdingi ypatingi veiksniai“,
–        tais atvejais, kai patronuojanti bendrovė dukterinės bendrovės nekontroliuoja 100 %, Teisingumo Teismo nuomone, patronuojanti
bendrovė gali daryti įtaką savo dukterinės bendrovės politikai, jei pažeidimo padarymo momentu ji valdo didžiąją dalį pastarosios
kapitalo (minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
136 punktas) arba jeigu ji yra „nuolat“ informuojama apie minėtos dukterinės bendrovės veiksmus ir tiesiogiai lemia jos elgesį
(minėto Sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
52 punktas),
–        pagal nusistovėjusią teismo praktiką sąvoka „įmonė“, kalbant apie konkurencijos teisę, turi būti suprantama kaip reiškianti
ekonominį vienetą atsižvelgiant į nagrinėjamo susitarimo dalyką, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas
fizinių ar juridinių asmenų (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 66 punktas, kuriame daroma nuoroda į 1984 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hydrotherm Gerätebau
, 170/83, Rink. p. 2999, 11 punktą).
Antra, prieš išsamiau nagrinėdama
Agroexpansión
ir WWTE atvejus Komisija ginčijamo sprendimo 375 konstatuojamojoje dalyje pažymi:
„Šiuo atveju trys iš keturių Ispanijos žaliavinio tabako perdirbėjų yra kontroliuojami (100 % ar 90 %) JAV tarptautinių bendrovių.
Be to, yra kitų faktinių aplinkybių, patvirtinančių prielaidą, kad
Agroexpansión
ir WWTE veiksmai turi būti inkriminuojami jų atitinkamoms patronuojančioms bendrovėms. Tokiu atveju abi bendrovės, t. y. patronuojanti
bendrovė ir dukterinė bendrovė, turi būti laikomos solidariai atsakingomis už <...> [ginčijamame] sprendime konstatuotus pažeidimus.“
Ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria:
„[Tačiau] išsiuntus pranešimą apie kaltinimus ir išklausius šalis paaiškėjo, kad byloje esantys įrodymai nepateisina panašios
išvados dėl
Universal
<…> ir
Universal Leaf
[
Tobacco Co. Inc.
] turimų dalių bendrovėse
Taes
ir
Deltafina
. Iš tikrųjų, [išskyrus] patronuojančių bendrovių ir jų dukterinių bendrovių socialinį ryšį, byloje visiškai neminimas
Universal
<…> ir
Universal Leaf
realus dalyvavimas [ginčijamame sprendime] nagrinėjamomis aplinkybėmis. Todėl šioje byloje šios bendrovės neturi būti laikomos
sprendimo adresatėmis. Tokia pati išvada darytina ir bent jau dėl
Intabex
[
Netherlands BV
], nes ji
Agroexpansión
100 % valdė tik finansiškai.“
Ginčijamo sprendimo 377–386 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja
Agroexpansión
atvejį. Be kita ko, ji pažymi, kad nuo 1997 m. antro pusmečio šią bendrovę visiškai kontroliavo
Dimon
, ši tai darė per savo 100 % valdomą dukterinę bendrovę
Intabex Netherlands BV
(toliau –
Intabex
). Remdamasi tuo Komisija daro išvadą, kad galima daryti pagrįstą prielaidą, jog bent jau nuo šio momento
Dimon
darė lemiamą įtaką
Agroexpansión
veiksmams. Komisija priduria, kad kitos aplinkybės jos byloje, kurias ji aprašo ginčijamo sprendimo 379 ir 380 konstatuojamosiose
dalyse, patvirtina šią prielaidą. Be to, ji atmeta tam tikrus
Dimon
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktus teiginius, visų pirma teiginį, kad ją laikydama atsakinga už dukterinės bendrovės
neteisėtus veiksmus, nors
Cetarsa
patronuojančios bendrovės, t. y.
Sociedad estatal de participaciones industriales
(toliau –
Sepi
), nelaikė atsakinga už jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, Komisija pažeidė nediskriminavimo principą. Komisija
šį nevienodą vertinimą pateisina tuo, kad, priešingai nei tvirtina
Dimon
, „[jos] bylos medžiagoje <...> nėra informacijos apie
Cetarsa
ir
Sepi
tiesioginį bendravimą dėl šios bylos dalyko“ ir kad, „atrodo,
Sepi
dalyvauja valdant
Cetarsa
iš esmės tik finansiškai, o tai toks pats ryšys kaip tarp
Intabex
ir
Agroexpansión
“, kad „
Cetarsa
, priešingai nei
Agroexpansión
, vykdo visą grupės
Sepi
tabako perdirbimo veiklą ir dėl šios priežasties akivaizdu, kad yra valdoma atskirai“ bei galiausiai, kad „
Cetarsa
nėra 100 %
Sepi
valdoma dukterinė bendrovė“ (ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamoji dalis).
Iš šių 30 punkte nurodytų aplinkybių Komisija daro išvadą, kad
Dimon
„turi būti laikoma solidariai atsakinga kartu su
Agroexpansión
už šios [ginčijamame sprendime] nurodytus veiksmus per laikotarpį nuo 1997 m. antrojo pusmečio iki 2001 m. rugpjūčio 10 dienos“
(ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 387–400 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja WWTE atvejį.
Ji mano, kad reikia atskirti du laikotarpius, t. y. pirmąjį – nuo 1995 m. iki 1998 m. gegužės mėn. ir antrąjį – nuo 1998 m.
gegužės mėn. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos.
Kalbėdama apie pirmąjį laikotarpį Komisija ginčijamo sprendimo 388–390 konstatuojamosiose dalyse pirmiausia pateikia tokias
išvadas:
–        dvi trečiąsias WWTE kapitalo valdė SCC per TCLT, kuri buvo SCTC dukterinė bendrovė,
–        likusią WWTE kapitalo dalį valdė trys fiziniai asmenys, t. y. WWTE pirmininkas ir du jo šeimos nariai,
–        WWTE visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimams priimti reikėjo ne mažiau kaip 75 % kapitalo turinčių akcininkų balsų „už“,
–        WWTE valdybą sudarė keturi nariai, skiriami visuotinio akcininkų susirinkimo,
–        du šių narių, kurių vienas – WWTE pirmininkas, turintis lemiamą balsą, atstovavo akcininkų mažumai,
–        vienas iš likusių dviejų narių – SCC pirmininko pavaduotojas M. V., atsakingas už grupės veiklą Europoje,
–        WWTE valdybos sprendimai priimami paprasta valdybos narių balsų dauguma.
Remdamasi tuo, kas pasakyta, ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, kad per pirmąjį laikotarpį
WWTE kartu kontroliavo SCC (per SCTC ir TCLT) bei WWTE pirmininkas ir jo šeima.
Toliau toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia keletą aplinkybių, nurodytų bylos medžiagoje, įrodančių, kad
per šį laikotarpį SCC „ir (arba) jos dukterinės įmonės“ darė realų poveikį WWTE veiksmams Ispanijoje.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 392 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, jog atsižvelgiant į minėtas aplinkybes „reikia
daryti išvadą, kad nuo 1996 m. iki 1998 m. gegužės mėn., nors SCC per savo dukterines bendroves TCLT ir SCTC kontroliavo tik
dvi trečiąsias WWTE kapitalo, vis dėlto ji nustatė tam tikrus mechanizmus, kurie kartu jai leido žinoti apie savo dukterinės
bedrovės veiklą Ispanijoje ir todėl realiai kontroliuoti šios įmonės prekybos politiką“.
Kalbėdama apie antrąjį laikotarpį ginčijamo sprendimo 393–398 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo tam tikras aplinkybes,
įrodančias, kad nuo 1998 m. gegužės mėn. SCC tiesiogiai arba per SCTC ir TCLT turėjo išimtinę WWTE kontrolę ir darė lemiamą
įtaką šios bendrovės prekybos politikai. Aplinkybės yra tokios:
–        1998 m. gegužės mėn. TCLT savo dalį WWTE kapitale padidino iki 86,94 %, o likusios akcijos buvo WWTE (9,73 %) ir fizinio asmens
(3,33 %) nuosavybė,
–        1998 m. spalio mėn. WWTE įsigijo minėto fizinio asmens akcijų, o SCC tiesiogiai įsigijo 0,04 % WWTE akcijų,
–        1999 m. gegužės mėn. TCLT ir SCC padidino savo akcijų dalį WWTE kapitale atitinkamai iki 89,64 % ir 0,05 %,
–        balsavimo taisyklės WWTE visuotiniame akcininkų susirinkime nepasikeitė, todėl nuo 1998 m. gegužės mėn. SCC kontroliavo sprendimų
priėmimą šiame visuotiniame akcininkų susirinkime,
–        akcininkų mažumai atstovaujantys du WWTE valdybos nariai atsistatydino ir juos pakeitė visuotinio akcininkų susirinkimo paskirti
du nauji nariai,
–        nuo 1998 m. gegužės mėn. WWTE valdybos sprendimams priimti reikia trijų iš jos keturių narių balsų „už“,
–        nuo 1998 m. M. V. dalyvauja sudarant auginimo sutartis tarp WWTE ir augintojų grupių,
–        2000 m. WWTE „Vidaus kontrolės procedūrų ir sistemų vadove“ (toliau – WWTE vadovas) minima, kad „pirmininkas ir pirkimų direktorius
yra tiesiogiai atsakingi už [sutarčių sudarymo procedūrą], prieš kurią turi būti gautas patronuojančios bendrovės, kuri kiekvienų
prekybos metų biudžetą patvirtina kovo mėn., išankstinis leidimas“.
Ginčijamo sprendimo 399 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad „atsakyme į pranešimą apie kaltinimus SCC pateikti argumentai
neleidžia daryti kitokios išvados šiuo klausimu“. Visų pirma, Komisijos nuomone, „tai, kad dukterinė bendrovė Ispanijoje turi
vietos administraciją, [nepaneigia išvados, kad] SCC šiai dukterinei bendrovei darė lemiamą įtaką“.
Atsižvelgdama į visas šias aplinkybes Komisija ginčijamo sprendimo 400 konstatuojamojoje dalyje daro išvadą, kad bent jau
nuo 1996 m. „SCC ir (arba) jos dukterinės bendrovės SCTC ir TCLT“ darė lemiamą įtaką WWTE prekybos politikai ir kad todėl
jos turi solidariai atsakyti už veiksmus, kuriais kaltinama ši bendrovė, ir turi būti nurodytos tarp ginčijamo sprendimo adresatų.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje 2005 m. sausio
21 dieną.
Tą pačią dieną WWTE pareiškė ieškinį dėl ginčijamu sprendimu jai skirtos baudos sumažinimo (byla T‑37/05).
2005 m. sausio 22 d.
Agroexpansión
taip pat pareiškė ieškinį dėl ginčijamu sprendimu jai skirtos baudos sumažinimo (byla T‑38/05).
2005 m. sausio 28 d.
Dimon
pareiškė ieškinį dėl dalies ginčijamo sprendimo panaikinimo arba, nepatenkinus šio reikalavimo, dėl šiuo sprendimu jai skirtos
baudos sumažinimo (byla T‑41/05).
2005 m. rugpjūčio 1 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu laišku ieškovės paprašė sujungti šią bylą su bylomis T‑37/05,
T‑38/05 ir T‑41/05.
2005 m. rugsėjo 7 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktame laiške Komisija Teismui nurodė, kad mano, jog
sujungus keturias bylas procedūros veiksmingumas labai nepagerės ir kad Teismas turi nuspręsti, ar tenkinti prašymą sujungti
bylas.
Teismas šio prašymo sujungti bylas netenkino.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones pagal savo Procedūros reglamento 64 straipsnį, paprašė Komisijos pateikti
dokumentą ir atsakyti į tam tikrus klausimus. Komisija tai padarė per nustatytą terminą.
Per 2009 m. birželio 17 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus.
Ieškovės Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su jomis susijęs,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdamos savo ieškinį ieškovės pateikia du ieškinio pagrindus. Pirmąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirma dalis susijusi
su EB 81 straipsnio 1 dalies ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų
Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2t.,
p. 205) 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu. Antra dalis, kuri pateikta subsidiariai, susijusi su nepakankamu motyvavimu. Antrasis
ieškinio pagrindas susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu. Kadangi šie abu ieškinio pagrindai glaudžiai susiję, juos
reikia nagrinėti kartu.
1.
Šalių argumentai
Pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalimi ieškovės teigia, kad laikydama jas atsakingomis už WWTE padarytą pažeidimą Komisija
pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį.
Jos pažymi, kad pagal teismo ir Komisijos sprendimų priėmimo praktiką tam, kad įmonę būtų galima laikyti atsakinga už kitos
įmonės pažeidimą, turi būti tenkinamos dvi kumuliacinės sąlygos: pirmoji įmonė turi ne tik pajėgti daryti lemiamą įtaką kitos
įmonės veiksmams, bet ir iš tikrųjų tokią įtaką padaryti.
Kalbėdamos apie pirmąją sąlygą ieškovės tvirtina, kad iki 1998 m. gegužės mėn. TCLT negalėjo daryti lemiamos įtakos WWTE prekybos
politikai ir neturėjo tokių administracinių galių jos atžvilgiu, kad ši visiškai netektų realaus savarankiškumo nustatydama
savo veiklos rinkoje kryptį. Todėl jos mano, kad Komisija klaidingai priskyrė atsakomybę TCLT, o todėl ir SCTC bei SCC už
WWTE padarytą pažeidimą per minėtą laikotarpį.
Grįsdamos savo teiginius ieškovės, be kita ko, nurodo aplinkybę, kad SCTC ir SCC tik netiesiogiai dalyvavo WWTE kapitale,
kad WWTE kartu kontroliavo, viena vertus, TCLT ir, kita vertus, WWTE pirmininkas ir jo šeima ir kad „bylos medžiagoje esančios
aplinkybės“, kuriomis Komisija remiasi ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje, neįrodo, jog jos WWTE galėjo daryti
lemiamą įtaką.
Ieškovės mano, kad 2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (EB Susijungimų
reglamentas) (OL L 24, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 40) minima „bendros kontrolės“ sąvoka
nereiškia galios daryti lemiamą įtaką. Šiuo klausimu jos tvirtina, pirma, kad šis reglamentas negali būti taikomas pagal analogiją
šioje byloje. Antra, jos teigia, kad netgi darant prielaidą, jog minėtame reglamente galima rasti nuorodų, „galiai daryti
lemiamą įtaką dukterinės bendrovės prekybos politikai“ apibrėžti tinkamesnė „išimtinės kontrolės“, o ne „bendros kontrolės“
sąvoka.
Kalbėdamos apie laikotarpį po 1998 m. gegužės mėn. ieškovės pripažįsta, kad jos galėjo daryti lemiamą įtaką WWTE.
Kalbėdamos apie antrąją sąlygą ieškovės pirmiausia tvirtina, jog tam, kad ši sąlyga būtų įvykdyta, pirma, patronuojanti bendrovė
dukterinei bendrovei turi būti davusi tiesioginius nurodymus daryti pažeidimą arba tiesiogiai dalyvavusi jį darant. Grįsdamos
šį teiginį jos, be kita ko, remiasi ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje padaryta Komisijos išvada, kad „[išskyrus]
patronuojančių bendrovių ir jų dukterinių bendrovių ryšį, byloje nėra jokių nuorodų į
Universal
<…> ir
Universal Leaf
realų dalyvavimą [ginčijamame sprendime] nagrinėjamomis aplinkybėmis.“
Ieškovių nuomone, Komisija klysta tvirtindama, kad pakanka įrodyti, jog dukterinė bendrovė nėra visiškai savarankiška nustatydama
savo veiklos rinkoje kryptį, – ir tam nereikia nurodyti konkretaus ryšio su neteisėtais veiksmais, kad būtų įrodyta, jog iš
tikrųjų daroma lemiama įtaka. Viena vertus, jos mano, kad tokios Komisijos nuomonės nepagrindžia jos nurodyta teismų praktika.
Kita vertus, ieškovės tvirtina, kad minėta įtaka turi daryti poveikį „su pažeidimu susijusiai prekybos politikai“. Tačiau
šiuo atveju pažeidimas padarytas žaliavinio tabako supirkimo rinkoje, t. y. rinkoje, kurioje WWTE visiškai savarankiška ir
kuri nesusijusi su „prekybos ar pardavimo politika“. Taip pat ieškovės nesutinka su tuo, kad įrodymai, kuriais remiasi Komisija,
susiję tik su tabako finansavimu ir pardavimu, o ne su žaliavinio tabako supirkimu.
Antra, ieškovės teigia, kad vertikaliai integruotoje bendrovių grupėje atsakomybė už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus
savaime neturi būti priskiriama grupei vadovaujančiai bendrovei. Tokią atsakomybę galima priskirti tik patronuojančiai bendrovei,
kuri atitinkamai dukterinei bendrovei davė nurodymus arba iš esmės vadovavo jos veiksmams.
Trečia, ieškovės tvirtina, jog būtent Komisija turi įrodyti, kad jos davė nurodymus WWTE. Jos teigia, jog negalima daryti
prielaidos, kad jeigu bendrovė 100 % valdo kitos bendrovės kapitalą, ji realiai daro lemiamą poveikį tos bendrovės prekybos
politikai. Be kita ko, jos pažymi, kad bylose, kuriose priimti šio sprendimo 27 punkte minėti Sprendimai
AEG‑Telefunken prieš Komisiją ir PVC II
, Bendrijos teismas neapsiribojo tik tokia prielaida, bet ir išsamiai nagrinėjo, ar patronuojanti bendrovė dalyvavo darant
pažeidimą.
Ieškovių nuomone, bet kuriuo atveju Komisija nesirėmė minėta prielaida nei pranešime apie kaltinimus, nei ginčijamame sprendime.
Todėl ji negali jos nurodyti pirmą kartą atsiliepime į ieškinį. Ieškovės priduria, jog ginčijamo sprendimo 18 ir 376 konstatuojamosiose
dalyse Komisija pažymėjo, kad net tuo atveju, jei dukterinės bendrovės kapitalas valdomas 100 %, ji turi pateikti papildomų
įrodymų, kad šią dukterinę bendrovę patronuojančią bendrovę būtų galima laikyti atsakinga už dukterinės bendrovės veiksmus.
Be to, ieškovės atkreipia dėmesį į tai, kad Komisija turi pateikti įrodymų, jog darytas lemiamas poveikis, kiekvienos iš jų
atžvilgiu. Šiomis aplinkybėmis jos pirmiausia tvirtina, kad Komisija negali teigti, jog M. V. „užėmė pareigas grupės valdymo
lygiu“ minėto 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
(T‑31/99, Rink. p. II‑1881) 37 punkto prasme. Jos pažymi, kad M. V. nebuvo SCC paskirtas darbuotojas, todėl jis negali būti
prilygintas šiame sprendime minėtiems „aukštus postus užimantiems vadovams“, ir kad jis nebuvo asmuo, atsakingas už visą
Standard
grupės veiklą tam tikrame regione ar šalyje, arba kuriam minėtoje grupėje pavestas visų atitinkame sektoriuje veikiančių
įmonių komercinis administravimas pasaulio lygiu. Ieškovės patikslina, kad M. V. atliko
Standard Commercial Tobacco Services Ltd
(toliau – SCTL) atstovo Europoje vaidmenį, bet šie įgaliojimai kilo iš vietos dukterinių bendrovių, tarp kurių ir WWTE, valdybos
nario pareigų, o ne iš SCC suteikto statuso. M. V. pareigos apėmė tik perdirbto tabako pardavimo per
Standard
grupės tarptautinio pardavimo tinklą koordinavimą.
Ketvirta, ieškovės nurodo laikotarpį iki 1998 m. gegužės mėnesio. Jos teigia, kad Komisija nepateikė pakankamai įrodymų ,
jog per šį laikotarpį kuri nors iš jų būtų davusi nurodymą WWTE imtis antikonkurencinių veiksmų. Ypač ginčijamo sprendimo
391 konstatuojamojoje dalyje minėti įrodymai šiuo atžvilgiu nėra pakankami.
Visų pirma, šiuo klausimu ieškovės tvirtina, kad Komisija nepateikė jokio įrodymo ir jokio argumento dėl TCLT. Jos, be kita
ko, pažymi, kad TCLT yra savo veiklos neturinti įmonė, o jos dalyvavimas WWTE yra tik finansinio pobūdžio.
Antra, ieškovės teigia, kad M. V. dirbo SCTL, o ne SCC. Be to, jos tvirtina, kad Komisijos teiginys, jog M. V. buvo bendrai
atsakingas už
Standard
grupės veiklą Europoje ir veikė kaip SCC atstovas, yra labai bendro pobūdžio ir todėl visiškai nepagrįstas. Bet kuriuo atveju
šios aplinkybės neįrodo, kad SCTC davė tiesioginius nurodymus WWTE atlikti antikonkurencinius veiksmus.
Trečia, ieškovės tvirtina, jog Komisijos teiginys, kad M. V. buvo „atsakingas už WWTE ir patronuojančių bendrovių ryšius“
(ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamoji dalis), taip pat yra labai bendro pobūdžio ir todėl visiškai nepagrįstas. Be kita
ko, jos tvirtina, jog Komisija neįrodė, kad minėti „ryšiai“ apėmė nurodymų WWTE davimą.
Ketvirta, ieškovės teigia, jog ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje minėtame 1996 m. kovo 25 ir 26 dienomis vykusio
WWTE valdybos susirinkimo protokole nurodyta tik SCTC, todėl Komisijos su šiuo protokolu susiję argumentai negali būti taikomi
SCC ir TCLT. SCTC priduria, kad šis protokolas neįrodo, jog ji WWTE davė nurodymus imtis antikonkurencinių veiksmų. Iš tikrųjų
su SCTC turi būti konsultuojamasi ir ji duoda leidimą tik dėl klausimų, nesusijusių su žaliavinio tabako supirkimu, t. y.
būtent dėl perdirbto tabako pardavimo ir nepaprastųjų išlaidų.
Penkta, TCLT pažymi, jog Komisija neminėjo, kad ji buvo susijusi su kuria nors iš ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje
dalyje minėtų faksogramų. SCC teigia, kad šios faksogramos buvo atsiųstos SCTC pavaldžios bendrovės darbuotojui, o ne jai
pačiai. Tam tikrose iš minėtų faksogramų nurodytas pavadinimas
Standard Commercial UK
yra siuntėjo klaida, nes SCC neturi atstovybės Jungtinėje Karalystėje. Taip pat SCC metinėse ataskaitose klaidingai nurodyta,
kad M. V. yra SCC pirmininko pavaduotojas. SCTC savo ruožtu pažymi, jog aptariamose faksogramose tik nurodyta, kad gali būti,
jog M. V. buvo informuotas apie WWTE veiksmus, ir mano, kad remiantis tuo negalima daryti išvados, jog SCTC davė nurodymus
WWTE atlikti antikonkurencinius veiksmus.
Penkta, ieškovės nurodo laikotarpį po 1998 m. gegužės mėnesio. Jos teigia, jog Komisija nepateikė pakankamai įrodymų , kad
per šį laikotarpį kuri nors iš jų davė nurodymus WWTE imtis antikonkurencinių veiksmų.
Šiuo klausimu jos pirmiausia nurodo, kad ginčijamo sprendimo 396 ir 398 konstatuojamosiose dalyse esančios išvados susijusios
tik su SCTC.
Antra, ieškovės nesutinka su ginčijamo sprendimo 398 konstatuojamojoje dalyje ir 313 išnašoje Komisijos pateiktomis išvadomis.
Pirmiausia jos mano, kad „su Ispanijos augintojais sudarytos ilgalaikės tiekimo sutartys“, kurios nurodytos šioje išnašoje,
niekaip nesusijusios su atitinkamais pažeidimais ir todėl jomis negalima remtis įrodinėjant, kad kuri nors iš jų davė nurodymus
WWTE imtis antikonkurencinių veiksmų. Paskui, ieškovės tvirtina, kad Komisija negali remtis ir su WWTE vadovu susijusiu argumentu.
Šiuo klausimu, viena vertus, jos tvirtina, kad šis vadovas neįrodo, jog SCTC davė nurodymus WWTE daryti konkurencijos taisyklių
pažeidimą. Kita vertus, jos nurodo, jog minėtame vadove „numatyta, kad SCTC duoda leidimą prieš prasidedant sutarčių sudarymo
procedūrai“, o tai praktiškai reiškia, kad ji „duoda leidimą dėl Ispanijoje supirktino tabako kiekio“. Jos patikslina, kad
šis leidimas duodamas tvirtinant metinį biudžetą ir kad tai nėra leidimas pirkti už nustatytą kainą arba nustatyti kainą pagal
atitinkamą metodą ar formulę. Atsižvelgdama į SCTC leidžiamas išlaidų ribas WWTE „visiškai savarankiškai įgyvendina nepriklausomą
pirkimo politiką“. Jos priduria, kad vadovas priimtas 2000 m., todėl juo negalima remtis įrodinėjant, kad SCTC darė lemiamą
įtaką WWTE nuo 1998 m. gegužės mėnesio.
Šešta, ieškovių nuomone, jos teisiškai įrodė, kad tuo metu, kai buvo padarytas EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas, WWTE
rinkoje veikė savarankiškai, o ne jų nurodymu.
Šiuo atžvilgiu jos pažymi, pirma, kad Komisija neginčijo, jog WWTE turi savo vietos administraciją.
Antra, jos nurodo tai, kad WWTE turėjo savo aktyvus ir personalą.
Trečia, jos pakartoja, kad SCTC dalyvavo platinant ir parduodant perdirbtą tabaką, o WWTE vienintelė buvo atsakinga už žaliavinio
tabako supirkimą.
Ketvirta, ieškovės nurodo, jog
Standard
grupės struktūra decentralizuota ir kad „Ispanijos tabako rinka yra labai maža grupės bendrosios veiklos dalis“.
Penkta, dublike ieškovės pažymi, kad TCLT turėjo tik finansinių išteklių, nevykdė veiklos ir nesamdė darbuotojų. Jos nurodo,
kad TCLT iš WWTE perdirbtą tabaką supirko tik „formaliai“, „kad WWTE buhalterinės apskaitos dokumentuose įregistruotų pelną“,
ir kad SCTC visai nebuvo suinteresuota WWTE pirkimo strategija, už kurią iš esmės buvo atsakingas tik WWTE pirmininkas.
Iš visų pateiktų samprotavimų ieškovės daro išvadą, kad Komisija pakankamai neįrodė, jog kuri nors iš jų davė nurodymus WWTE
imtis antikonkurencinių veiksmų. Todėl Komisija klaidingai pritaikė EB 81 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalį.
Pirmojo ieškinio pagrindo antroje dalyje, kuri pateikta subsidiariai, ieškovės tvirtina, kad Komisija pažeidė EB 253 straipsnį,
nes nepakankamai motyvavo savo vertinimą, kad jos turi būti laikomos solidariai atsakingomis už WWTE veiksmus.
Kalbant apie antrąjį ieškinio pagrindą, ieškovės nurodo, kad, pirma, Komisija naudojo du skirtingus kriterijus darydama išvadą,
jog
Universal, Universal Leaf Tobacco Co. Inc.
(toliau –
Universal Leaf
) ir
Sepi
neatsakė už savo atitinkamų dukterinių bendrovių neteisėtus veiksmus. Iš tikrųjų ji patikrino, ar bylos medžiagoje buvo,
pirma, „nuorodų, kad
Universal
ir
Universal Leaf
realiai dalyvavo [ginčijamame sprendime] nagrinėjamomis aplinkybėmis“ (ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamoji dalis) ir,
antra, „tiesioginis bendravimas tarp
Cetarsa
ir
Sepi
dėl šios bylos dalyko“ (ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamoji dalis).
Tačiau Komisija nepateikė nei SCC, SCTC ar TCLT realaus dalyvavimo WWTE padarytame pažeidime įrodymo, nei bent menkiausio
tiesioginio bendravimo tarp šių įmonių ir WWTE dėl šios bylos dalyko įrodymo.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija palankiau vertino ir
Intabex
nei TCLT. Jos kritikuoja tai, kad TCLT, skirtingai nei
Intabex
, buvo nurodyta tarp ginčijamo sprendimo adresatų ir laikoma atsakinga už savo dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, nors
ji šioje bendrovėje dalyvauja tik finansiškai, ir kad Komisija nepateikė jokių jos realaus dalyvavimo aplinkybėmis, kuriomis
kaltinama WWTE, įrodymų.
Ieškovės mano, kad aplinkybė, jog TCLT atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nepaminėjo, kad ji WWTE dalyvauja tik finansiškai,
yra nesvarbi. Jos pažymi, kad būtent Komisija turėjo įrodyti, jog TCLT gali būti pripažinta atsakinga. Be to, jos mano, kad
Komisija negali pagrįstai teigti, jog TCLT buvo pagrindinė WWTE pirkėja nuo 1996 m. iki 1999 metų. Iš tikrųjų, pirma, buvo
perkama išimtinai dėl su mokesčiais susijusių priežasčių, o realiai TCLT tabakas visai nebuvo tiekiamas. Antra, ginčijamame
sprendime Komisija nepateikė šio argumento.
Trečia, ieškovės pabrėžia, kad nesiremia savo naudai neteisėtumu, suteikusiu naudos trečiajam asmeniui. Konkrečiau kalbant,
ieškovės nurodo, kad jos netvirtina, jog Komisija neteisėtai netaikė atsakomybės
Universal
,
Universal Leaf
,
Sepi
ar
Intabex
ar joms neadresavo ginčijamo sprendimo. Jos teigia, kad jei remdamasi konkrečiu kriterijumi Komisija mano, jog viena įmonė
neturi būti ginčijamo sprendimo adresatė, ji nediskriminuodama turi taikyti tą patį kriterijų ir visoms kitoms susijusioms
įmonėms.
Komisija mano, kad pirmasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Visų pirma Komisija pritaria ieškovių nuomonei, jog tam, kad patronuojanti bendrovė galėtų būti laikoma atsakinga už vienos
iš savo dukterinių bendrovių atliktus veiksmus, reikia, pirma, kad ji galėtų daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės
veiksmams prekybos srityje, ir, antra, kad ji iš tikrųjų tokią įtaką būtų padariusi.
Kalbėdama apie pirmąją sąlygą Komisija nurodo, kad teisės aktų leidėjas ją pakankamai tiksliai apibrėžė Reglamente Nr. 139/2004.
Konkrečiai kalbant, ji daro nuorodą į šio reglamento 3 straipsnio 2 ir 3 dalis. Be to, ji atmeta ieškovių teiginį, kad įtaka
yra „lemiama“ tik jeigu ji yra „išimtinė“ (žr. šio sprendimo 57 punktą).
Kalbėdama apie šio sprendimo 88 punkte minėtą antrąją iš dviejų sąlygų Komisija ginčija ieškovių nuomonę, jog pagal šią sąlygą
reikalaujama, kad patronuojanti bendrovė savo dukterinei bendrovei būtų davusi nurodymą pažeisti EB 81 straipsnį arba tiesiogiai
dalyvavusi darant pažeidimą. Komisija tvirtina, kad apibrėžiant šį reikalavimą teismų praktikoje nuolat nurodomas dukterinės
bendrovės savarankiškumo nustatant savo veiklos rinkoje kryptį nebuvimas ir tam nereikia įrodyti konkretaus ryšio su neteisėtais
veiksmais.
Komisija tvirtina, jog tarp įrodymų, kad dukterinės bendrovės politika iš tikrųjų buvo kontroliuojama, nurodyta aplinkybė,
kad patronuojančiai bendrovei buvo atstovaujama minėtos dukterinės bendrovės valdyboje. Komisija priduria, kad dukterinė bendrovė
turi mažiau savarankiškumo, kai ji veikia toje pačioje ar glaudžiai susijusioje rinkoje kaip ir jos patronuojanti bendrovė.
Be šių bendrų aplinkybių tam tikros konkrečios aplinkybės leidžia įrodyti, kad patronuojanti bendrovė dalyvauja savo dukterinės
bendrovės prekybos politikoje ar kad ji nustatė mechanizmus, leidžiančius prižiūrėti šios veiklą.
Be to, Komisija teigia, jog teismų praktikoje pripažinta, kad jei dukterinė bendrovė yra 100 % valdoma patronuojančios bendrovės,
yra preziumuojama, kad ši įgyvendino savo teisę daryti įtaką dukterinės bendrovės elgesiui. Šią prezumpciją patronuojanti
bendrovė gali nuginčyti pateikusi įrodymų, kad minėta dukterinė bendrovė realiai rinkoje veikia savarankiškai.
Komisija pažymi, kad pateikta prezumpcija taikoma ir tais atvejais, kai patronuojanti bendrovė tiesiogiai 100 % valdo dukterinę
bendrovę, ir tais atvejais, kai ši bendrovė 100 % valdo tik netiesiogiai.
Antra, Komisija nagrinėja laikotarpį iki 1998 m. gegužės mėnesio.
Visų pirma, šiuo klausimu ji pažymi, jog ginčijamo sprendimo 388, 390 ir 391 konstatuojamosiose dalyse teisiškai įrodė, kad
per šį laikotarpį ieškovės turėjo galimybę daryti lemiamą įtaką WWTE.
Antra, Komisija teigia, jog ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė tam tikras aplinkybes, įrodančias,
kad WWTE patronuojančios bendrovės nustatė atitinkamus mechanizmus, leidžiančius joms iš tikrųjų daryti lemiamą įtaką WWTE
veiksmams prekybos srityje. Šiomis aplinkybėmis Komisija nurodo, kad aplinkybė, jog lemiama įtaka buvo realiai daroma, yra
geriausias objektyvus kriterijus nustatant, ar patronuojanti bendrovė galėjo daryti tokią įtaką.
Dėl minėtų aplinkybių Komisija pirmiausia atkreipia dėmesį į M. V. vaidmenį ir atsakomybę
Standard
grupėje. Pirmiausia ji mano, jog netinkamas ieškovių argumentas, kad M. V. nebuvo SCC, SCTC ar TCLT darbuotojas ir nėjo „corporate
officer“ pareigų kurioje nors iš šių bendrovių. Svarbu tik žinoti, ar jis „užėmė pareigas grupės valdymo lygiu“ (šio sprendimo
64 punkte minėto Sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
37 punktas).
Paskui Komisija daro nuorodą į 1996 m. kovo 25 ir 26 dienomis vykusio WWTE valdybos susirinkimo protokolą.
Be to, Komisija teigia, kad ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje minėta korespondencija įrodo, jog WWTE pirmininkas
informavo M. V. ne tik apie šios bendrovės tabako supirkimo veiklą, bet ir apie su kitais perdirbėjais sudarytus susitarimus
dėl kainų ir kiekių.
Trečia, Komisija tvirtina, jog tai, kad
Standard
grupėje vienintelė bendrovė TCLT tiesiogiai valdo WWTE, nekliudo SCC ir SCTC daryti lemiamos įtakos šiai bendrovei. Komisija
teigia, kad ryšio tarp WWTE ir ieškovių egzistavimą įrodo keletas aplinkybių. Šiuo klausimu, be kita ko, ji pažymi, kad TCLT
paskyrė du iš keturių WWTE valdybos narių ir buvo pagrindinė jos klientė 1996–1999 metais, kad SCTC veikia tabako perdirbimo
ir prekybos sektoriuje ir yra pagrindinė WWTE klientė nuo 2000 m. ir kad SCC pirmininko pavaduotojas, atsakingas už veiklą
tabako sektoriuje Europoje, yra WWTE valdybos narys. Ji pažymi, kad šioje grupėje kiekviena bendrovė atlieka apibrėžtą vaidmenį:
WWTE perka žaliavinį tabaką Ispanijoje ir jį perdirba, paskui jos produkciją tiesiogiai perka TCLT ir SCTC, paskui šios bendrovės
tą produkciją parduoda per SCC pardavimo tinklą, o ši koordinuoja įvairių grupėje veikiančių bendrovių veiklą.
Iš viso to, kas pasakyta, Komisija daro išvadą, kad nepadarė jokios teisės klaidos nuspręsdama, jog per laikotarpį iki 1998 m.
gegužės mėn. WWTE ir
Standard
grupė sudarė ekonominį vienetą ir dėl to ieškoves reikėjo pripažinti solidariai atsakingomis už baudos mokėjimą.
Trečia, Komisija nagrinėja laikotarpį po 1998 m. gegužės mėnesio.
Visų pirma, šiuo klausimu ji pažymi, kad ieškovės neginčija, jog per šį laikotarpį galėjo daryti lemiamą įtaką WWTE.
Antra, Komisija nurodo, kad nuo 1998 m. gegužės mėn.
Standard
grupė turi išimtinę WWTE kontrolę, o nuo 1998 m. spalio mėn. – valdo 100 % jos kapitalo. Todėl Komisija mano, kad pagrįstai
galėjo daryti prielaidą, jog ieškovės darė lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės prekybos politikai.
Komisija nesutinka su ieškovių teiginiu, kad ginčijamame sprendime jas laikydama atsakingomis už WWTE neteisėtus veiksmus
ji nesirėmė šia prielaida. Pirmiausia ji atmeta ieškovių pateiktą ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamosios dalies aiškinimą
(žr. šio sprendimo 59 punktą), tvirtindama, jog iš ginčijamo sprendimo šios konstatuojamosios dalies ir 18 konstatuojamosios
dalies matyti, kad „priežastis, dėl kurios [ji šio sprendimo] neadresavo
Intabex
ir
Universal
, buvo jų pastabos, pateiktos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ir per posėdį, kurių pakako nuginčyti bet kokią prezumpciją
dėl realios kontrolės, grindžiamos savo dukterinių bendrovių kapitalo valdymu“. Komisija nurodo, kad minėta prielaida ji negalėjo
remtis
Taes
atžvilgiu, nes šios patronuojančios bendrovės, t. y.
Universal
ir
Universal Leaf
, valdė tik 90 % jos kapitalo. Kalbėdama apie
Deltafina
, kuri 100 % buvo valdoma
Universal
ir
Universal Leaf
, Komisija teigia, kad šioms bendrovėms pavyko nuginčyti minėtą prezumpciją ir kad ieškovės niekada netvirtino, jog bylos
medžiagoje buvo aplinkybių, įrodančių, kad tos patronuojančios bendrovės darė lemiamą įtaką minėtos dukterinės bendrovės elgesiui.
Trečia, Komisija pažymi, jog ginčijamo sprendimo 395–398 konstatuojamosiose dalyse ji nurodo papildomas aplinkybes, pagrindžiančias
jos išvadą, kad ieškovės iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE prekybos politikai.
Be kita ko, Komisija remiasi tam tikromis SCTC vykdomojo komiteto memorandumo, siųsto M. V., ištraukomis dėl „su Ispanijos
augintojais sudarytų ilgalaikių tiekimo sutarčių“ (ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamoji dalis ir 313 išnaša).
Kita Komisijos nurodyta aplinkybė, minima ginčijamo sprendimo 398 konstatuojamojoje dalyje ir 314 išnašoje, yra tai, kad WWTE
metinį biudžetą tvirtina valdyba, „atsižvelgusi į patronuojančios bendrovės siūlomus pakeitimus“.
Be to, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 398 konstatuojamojoje dalyje jos padarytas išvadas, susijusias su WWTE
vadovu. Be kita ko, Komisija pažymi, kad ieškovės pripažįsta, jog SCTC turėjo patvirtinti tabakui pirkti skirtą biudžetą prieš
WWTE pirmininkui pradedant sutarčių sudarymo procedūrą.
Komisija priduria, kad jos bylos medžiagoje yra daug kitų pavyzdžių, įrodančių, jog ieškovės darė lemiamą įtaką WWTE.
Ketvirta, Komisija mano, kad ieškovių nurodytos aplinkybės, kurios pakartotos šio sprendimo 75–79 punktuose, neįrodo, jog
WWTE rinkoje veikė savarankiškai.
Kalbėdama apie antrąjį ieškinio pagrindą Komisija ginčija, kad pažeidė vienodo požiūrio principą.
Pirmiausia Komisija primena, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio principo paisymas turi būti suderinamas
su teisėtumo principu, pagal kurį niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, suteikusiu naudos kitam asmeniui. Ji mano,
kad net jei paaiškėtų, jog ginčijamas sprendimas nebuvo adresuotas tam tikroms įmonėms, nors jos ir buvo tokioje pačioje padėtyje
kaip ir ieškovės, ši aplinkybė nėra svarbi tiek, kiek tai susiję su pastarųjų atsakomybės vertinimu.
Paskui pirmiausia Komisija teigia, kad ieškovių padėtis skiriasi nuo
Universal
,
Universal Leaf
ir
Sepi
, todėl šiuo atveju negalima kalbėti apie vienodo požiūrio principo pažeidimą. Konkrečiau kalbant, nukreipdama į ginčijamo
sprendimo 18, 375, 376, 384 ir 385 konstatuojamąsias dalis Komisija tvirtina, jog neturėjo pakankamai įrodymų padaryti išvadą,
kad
Taes
,
Deltafina
ir
Cetarsa
prekybos srityje neveikė savarankiškai nuo jų atitinkamų patronuojančių bendrovių.
Pirma, dėl
Taes
ir
Deltafina
Komisija nurodo, kad iš pradžių ji išsiuntė pranešimą apie kaltinimus ne tik šioms, bet ir jų patronuojančioms bendrovėms.
Tačiau savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ir per posėdį tos patronuojančios bendrovės vis dėlto pateikė „išsamių ir
įtikinamų“ argumentų, kurie Komisijai leido nuspręsti, kad jos su
Taes
ir
Deltafina
nesudarė ekonominio vieneto.
Komisija teigia, kad ieškovių nurodyta ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamosios dalies ištrauka (žr. šio sprendimo 59 ir
82 punktus) turi būti aiškinama „atsižvelgiant į 18 konstatuojamąją dalį ir į visą [šį] sprendimą“. Ji atkreipia dėmesį į
tai, kad ginčijamame sprendime ji visai netvirtina, jog tam, kad patronuojanti bendrovė būtų laikoma atsakinga už dukterinės
bendrovės padarytą pažeidimą, reikia įrodyti, kad ta patronuojanti bendrovė „iš tikrųjų dalyvavo“ darant pažeidimą. Ginčijamo
sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje nurodydama „realaus dalyvavimo <...> šiame sprendime nagrinėjamomis aplinkybėmis“ nebuvimą
ji remiasi tuo, jog „nėra faktinių aplinkybių, įrodančių, kad daryta lemiama įtaka“. Tačiau tokių faktinių aplinkybių yra
ieškovių atveju.
Konkrečiau kalbėdama apie
Deltafina
ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad ji tik siekė pažymėti, jog
Universal
ir
Universal Leaf
pateikė argumentų, įrodančių jų dukterinės bendrovės savarankiškumą prekybos srityje, todėl „prezumpciją nuginčijo“. Ji teigia,
kad „gali būti, jog [šios konstatuojamosios dalies formuluotė nepatenkinama]“, tačiau, jos nuomone, dėl to ieškovės negalėjo
manyti, kad ji
Universal
ir
Universal Leaf
galėjo laikyti atsakingomis už
Deltafina
veiksmus tik pateikusi įrodymų, kad jos tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą.
Taikant proceso organizavimo priemones (žr. šio sprendimo 48 punktą) pakviesta į Bendrąjį Teismą pateikti paaiškinimus dėl
šio sprendimo 115 punkte minėtų „išsamių ir įtikinamų“ argumentų Komisija vis dėlto pripažino, priešingai nei nurodė savo
rašytiniuose dokumentuose, kad ji
Universal
ir
Universal Leaf
nelaikė atsakingomis už neteisėtą
Deltafina
elgesį ne dėl tos aplinkybės, kad per administracinę procedūrą joms pavyko nuginčyti prezumpciją, kylančią iš to, kad jos
valdo 100 %
Deltafina
akcijų. Komisija pažymėjo, kad dabar yra daug teismų praktikos, patvirtinančios jos teiginį, jog to, kad dukterinės bendrovės
kapitalas valdomas 100 % „vien tik ir savaime“ pakanka, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė realiai daro lemiamą
įtaką šios dukterinės bendrovės veiksmams. Vis dėlto tada, kai priėmė ginčijamą sprendimą, ji stengėsi „atsargiai naudoti
šią prezumpciją ir kiek įmanoma pagrįsti savo išvadas, susijusias su patronuojančių bendrovių atsakomybe, dviem pagrindais:
taikyti prezumpciją 100 % valdomų dukterinių bendrovių atveju ir įveikti bet kokį mėginimą nuginčyti prezumpciją, konkrečiai
įrodant realią lemiamą įtaką pasitelkiant papildomus įrodymus“. Be to, Komisija teigia, kad atsižvelgusi į tai, jog bylos
medžiagoje nėra jokių konkrečių įrodymų, kad
Universal
ir
Universal Leaf
realiai darė tokią įtaką
Deltafina
veiksmams prekybos srityje, ji nusprendė šių bendrovių nelaikyti atsakingomis už pastarosios padarytą pažeidimą. Komisija
patikslino, kad ji dar mažiau buvo linkusi remtis minėta prezumpcija
Deltafina
atveju dėl to, kad ši neveikė Ispanijos žaliavinio tabako supirkimo ir pirminio perdirbimo rinkoje.
Antra, kalbėdama apie
Cetarsa
Komisija pažymi, kad ši bendrovė priklauso
Sepi
, t. y. valstybės kontroliuojamai bendrovei, dalyvaujančiai Ispanijoje vykstančiame valstybės subsidijuojamų pramonės bendrovių
privatizavime, ir kuri yra pavaldi Ispanijos ekonomikos ir finansų ministrui. Komisija tvirtina, kad bylos medžiagoje nėra
jokių aplinkybių, rodančių, kad
Cetarsa
neveikė visiškai savarankiškai prekybos srityje, ir primena ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu
padarytas išvadas (žr. šio sprendimo 30 punktą). Ji priduria, jog ši konstatuojamoji dalis neturi būti aiškinama taip, kad
ji reiškia, jog priežastis, dėl kurios
Sepi
nebuvo laikoma atsakinga už
Cetarsa
elgesį, yra įrodymų, kad šios dvi bendrovės tiesiogiai bendravo, nebuvimas. Komisija pažymi, kad šioje konstatuojamojoje
dalyje ji atsako į konkrečius
Dimon
argumentus, pateiktus per administracinę procedūrą, ir todėl koncentruoja dėmesį į skirtumus tarp šios bendrovės ir
Sepi
.
Antra, Komisija tvirtina, kad TCLT padėtis skyrėsi nuo
Intabex
.
Komisija nurodo, jog ginčijamame sprendime ji nusprendė, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Intabex
įrodė, jog atsižvelgiant į tai, kad ji
Agroexpansión
dalyvauja tik finansiškai, ji negalėjo šiai daryti nė menkiausios lemiamos įtakos. Tačiau TCLC savo atsakyme į pranešimą apie
kaltinimus šiuo klausimu nepateikė jokio argumento. Komisija priduria, kad bet kuriuo atveju 1996–1999 metais TCLT buvo pagrindinė
WWTE klientė ir todėl jos padėtis buvo kitokia nei
Intabex
.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas

Pirminės pastabos dėl galimybės inkriminuoti dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus patronuojančiai bendrovei
Reikia priminti, kad Bendrijos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 59 punktas) ir kad sąvoka „įmonė“
apima bet kurį ekonominę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2005 m. birželio
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 112 punktas).
Teismo praktikoje taip pat yra pažymėta, kad sąvoka „įmonė“ turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei
teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (2006 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, C‑217/05, Rink. p. I‑11987, 40 punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DaimlerChrysler prieš Komisiją
, T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 85 punktas).
Kai toks ekonominis subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, pagal asmeninės atsakomybės principą jis turi atsakyti už
šį pažeidimą (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 145 punktą; 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 78 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ETI ir kt.
, C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 39 punktą).
Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos
baudos. Komisijos sprendimų konkurencijos teisės srityje taikymo ir vykdymo tikslu adresatas turi būti subjektas, turintis
teisinį subjektiškumą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
PVC II
978 punktą).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiai bendrovei,
be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl
savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus (šio sprendimo 27 punkte minėto Teisingumo
Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
132 ir 133 punktai; 1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Geigy prieš Komisiją
, 52/69, Rink. p. 787, 44 punktas ir 1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
, 6/72, Rink. p. 215, 15 punktas), visų pirma atsižvelgiant į šių dviejų teisės subjektų ekonominius, organizacinius ir teisinius
ryšius (pagal analogiją žr. šio sprendimo 122 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
117 punktą ir šio sprendimo 124 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
49 punktą).
Iš tiesų tokioje situacijoje patronuojanti ir dukterinė bendrovės yra vienas ekonominis vienetas ir todėl viena įmonė šio
sprendimo 122 ir 123 punktuose minėtos teismų praktikos prasme. Taigi ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė kurstė dukterinę
bendrovę padaryti pažeidimą, arba
a fortiori
ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o todėl, kad jos sudaro vieną įmonę EB 81 straipsnio prasme,
Komisija gali adresuoti sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, patronuojančiai bendrovei (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 58 punktas).
Taip pat iš teismo praktikos matyti, kad Komisija negali tik konstatuoti, jog patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės elgesiui, bet ir turi patikrinti, ar ši įtaka realiai padaryta (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 27 punkte
minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industrines prieš Komisiją
137 punktą ir šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
AEG‑Telefunkenprieš Komisiją
50 punktą).
Tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios jos dukterinės
bendrovės 100 % akcijų, viena vertus, ši patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
136 ir 137 punktus) ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą
įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
50 punktą ir šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
PVC II
, 961 ir 984 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas
tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką jos prekybos politikai. Tada Komisija gali pripažinti,
kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojanti bendrovė,
kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
29 punktą).
Nors tiesa, kad šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas, be to, kad patronuojanti bendrovė turi turėti 100 % dukterinės bendrovės kapitalo,
nurodė ir kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojanti bendrovė darė įtaką savo dukterinės bendrovės
prekybos politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes
Teisingumo Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus elementus, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas grindė
savo motyvus, o ne tam, kad nustatytų šio sprendimo 129 punkte minėtai prezumpcijai taikyti reikalavimą pateikti papildomų
įrodymų, kad patronuojanti bendrovė iš tikrųjų darė įtaką (2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 57 punktas).
Galiausiai reikia pažymėti, kad prezumpcija, susijusi su viso kapitalo valdymu, gali būti taikoma ne tik tada, kai yra tiesioginis
ryšys tarp patronuojančios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės, bet ir tada, kai šis ryšys netiesioginis, t. y. tarp jų
įsiterpia kita dukterinė bendrovė, kaip yra šiuo atveju.

Dėl ginčijamame sprendime Komisijos taikytų kriterijų patronuojančiai bendrovei priskiriant atsakomybę už dukterinės bendrovės
padarytą pažeidimą
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad patronuojančiai bendrovei priskirdama atsakomybę už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą
ir paskui ją kartu su dukterine bendrove nurodydama tarp asmenų, kuriems skirtas šis sprendimas, ir pripažindama solidariai
atsakinga už tai dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, Komisija rėmėsi toliau pateiktais argumentais.
Iš pradžių Komisija darė prielaidą, kad tokią atsakomybę galima priskirti, kai patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė
sudaro vieną ekonominį vienetą ir todėl yra viena įmonė EB 81 straipsnio prasme (žr. ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamąją
dalį).
Pagrindinis elementas, kuriuo rėmėsi Komisija įrodydama, kad patronuojanti ir dukterinė bendrovės yra tokioje padėtyje, –
pastarosios bendrovės savarankiškumo nebuvimas, kiek tai susiję su jos elgesiu rinkoje (žr. ginčijamo sprendimo 371 konstatuojamąją
dalį), o šis savarankiškumo nebuvimas kyla iš to, kad patronuojanti bendrovė daro „lemiamą įtaką“ savo dukterinės bendrovės
elgesiui (žr. ginčijamo sprendimo 18, 372, 373, 378, 380, 381, 383, 391, 392, 397, 399, 400, 422 ir 441 konstatuojamąsias
dalis).
Šiuo klausimu Komisija nusprendė, kad ji negalėjo vien konstatuoti, jog patronuojanti bendrovė galėjo daryti lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės elgesiui, bet ir turėjo įrodyti, kad ši įtaka iš tikrųjų buvo padaryta (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo
18, 376, 384, 391, 392, 397, 399 ir 400 konstatuojamąsias dalis).
Todėl, kaip matyti, be kita ko, iš ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamosios dalies, nors Komisija nusprendė, kad
Sepi
neturėjo atsakyti už savo dukterinės bendrovės
Cetarsa
padarytą pažeidimą, – o vis dėlto valdė beveik 80 % jos kapitalo, – taip atsitiko būtent dėl to, kad Komisijos bylos medžiagoje
nebuvo jokių aplinkybių, leidžiančių įrodyti, kad pastaroji savarankiškai nenustato savo elgesio rinkoje. Priešingai nei teigia
ieškovės (žr. šio sprendimo 82 punktą), šioje konstatuojamojoje dalyje padaryta išvada, kad minėtoje bylos medžiagoje nėra
„tiesioginio bendradarbiavimo tarp
Cetarsa
ir
Sepi
dėl šios bylos dalyko nuorodų“, neturi būti aiškinama taip, kad Komisija
Sepi
nepriskyrė atsakomybės savaime dėl šios aplinkybės. Iš tikrųjų Komisija šia išvada pirmiausia siekė atsakyti į argumentą,
Dimon
pateiktą atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, kad
Dimon
buvo diskriminuojama, palyginti su
Sepi
, nes ši, nors, kaip ir
Dimon
, tariamai buvo visiškai informuota apie nagrinėjamus neteisėtus veiksmus, nebuvo laikoma atsakinga už savo dukterinės bendrovės
neteisėtus veiksmus. Be to, reikia pridurti, kad ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia tris papildomus
argumentus, kad atskirtų
Dimon
ir
Sepi
padėtį ir pagrįstų savo sprendimą pastarosios nelaikyti atsakinga.
Taip pat iš ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamosios dalies matyti, kad priežastis, dėl kurios Komisija nei
Universal
, nei jos 100 % valdomos dukterinės bendrovės
Universal Leaf
nelaikė atsakingomis už pastarosios 90 % valdomos dukterinės bendrovės
Taes
neteisėtus veiksmus, yra ta, jog Komisija neturėjo pakankamai įrodymų, kad jos iš tikrųjų šiai darė lemiamą įtaką.
Tuos pačius principus Komisija taikė ir ieškovių atveju, kiek tai susiję su laikotarpiu iki 1998 m. gegužės mėnesio. Todėl
iš pradžių ji siekė įrodyti, kad ieškovės kontroliavo WWTE kartu su jos pirmininku ir dviem jo šeimos nariais, taip leisdama
suprasti, kad jos galėjo daryti lemiamą įtaką šios bendrovės elgesiui (žr. ginčijamo sprendimo 388–391 konstatuojamąsias dalis).
Vėliau Komisija stengėsi įrodyti, kad ieškovės WWTE elgesiui iš tikrųjų darė tokią įtaką (žr. ginčijamo sprendimo 391, 392 ir
400 konstatuojamąsias dalis).
Be to, Komisija pažymėjo, kad ypatingu atveju, kai patronuojanti bendrovė valdo visą dukterinės bendrovės kapitalą, pagal
teismų praktiką galima preziumuoti, kad pirmoji iš tikrųjų daro lemiamą įtaką antrosios elgesiui (žr. ginčijamo sprendimo
372 konstatuojamąją dalį).
Vis dėlto šioje byloje tam, kad tokioje padėtyje esančioms patronuojančioms bendrovėms priskirtų atsakomybę už jų dukterinės
bendrovės padarytą pažeidimą, Komisija nusprendė neapsiriboti šia prielaida, o remtis ir faktinėmis aplinkybėmis, kad įrodytų,
jog šios patronuojančios bendrovės iš tikrųjų darė lemiamą įtaką savo dukterinei bendrovei, ir todėl patvirtinti minėtą prezumpciją
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 372, 375, 376 ir 378 konstatuojamąsias dalis).
Todėl iš ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad, nors Komisija
Deltafina
vadovaujančios ir tarpinės patronuojančių bendrovių, t. y.
Universal
ir
Universal Leaf
, nelaikė atsakingomis už jų dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, nepaisant to, kad jos pirmąją kontroliavo 100 %, ji
tai darė dėl tos priežasties, jog neturėjo pakankamai įrodymų, kad jos iš tikrųjų darė lemiamą įtaką minėtai dukterinei bendrovei.
Taip pat reikia aiškinti ir ieškovių nurodytą ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamosios dalies ištrauką (žr. šio sprendimo
59 ir 82 punktus). Tiesa, ši ištrauka suformuluota kiek dviprasmiškai. Vis dėlto skaitoma kartu su šio sprendimo 18 konstatuojamąja
dalimi ir atsižvelgiant į šio sprendimo kontekstą ji negali būti aiškinama taip, kad priežastis, dėl kurios Komisija šioms
dviem patronuojančioms bendrovėms, – ar bet kurioms kitoms patronuojančioms bendrovėms, – netaikė atsakomybės, yra ta, kad
jos nedalyvavo darant pažeidimą.
Taip pat iš ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad priežastis, dėl kurios Komisija
Agroexpansión
tarpinei patronuojančiai bendrovei, t. y.
Intabex
, netaikė atsakomybės už jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, nors ši pirmąją kontroliavo 100 %, yra ta, kad nebuvo
pakankamai įrodymų, jog
Intabex
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką minėtai dukterinei bendrovei, nes ji dalyvavo tik finansiškai (taip pat žr. ginčijamo sprendimo
376 konstatuojamąją dalį).
Tačiau būtent dėl to, kad tokių įrodymų buvo tiek, kiek tai susiję su
Dimon
, t. y.
Agroexpansión
vadovaujančia patronuojančia bendrove, vėliau įsigijusia 100 %
Agroexpansión
kapitalo, Komisija nusprendė šią patronuojančią bendrovę laikyti atsakinga už pažeidimą (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo
375 ir 378–380 konstatuojamąsias dalis).
Komisija tokio pat požiūrio laikėsi ir ieškovių atveju, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 1998 m. gegužės mėn. iki ginčijamo
sprendimo priėmimo datos. Todėl pripažindama, kad šios yra atsakingos už WWTE neteisėtus veiksmus, Komisija ne tik rėmėsi
prezumpcija, kylančia dėl to, kad jos valdė visą (arba tik keletą mėnesių – beveik visą) WWTE kapitalą (žr. ginčijamo sprendimo
375 ir 393 konstatuojamąsias dalis), bet ir atsižvelgė į tam tikras papildomas aplinkybes, įrodančias, kad šios iš tikrųjų
darė lemiamą įtaką šios bendrovės elgesiui (žr. ginčijamo sprendimo 375, 396 ir 398 konstatuojamąsias dalis). Komisija pridūrė,
kad SCC atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateikti argumentai mėginant įrodyti, kad WWTE rinkoje veikė savarankiškai, neįtikinami
(žr. ginčijamo sprendimo 399 konstatuojamąją dalį).
Reikia pažymėti, kad Komisija tokį požiūrį taikė ne tik vadovaujančioms patronuojančioms bendrovėms, bet ir tarpinėms patronuojančioms
bendrovėms, kaip tai įrodo, kalbant apie pastarąsias,
Universal Leaf
,
Intabex
, SCTC ir TCLT atvejai.
Galiausiai reikia pažymėti, kad atsakyme į vieną iš Bendrojo Teismo raštu pateiktų klausimų bei per posėdį Komisija patvirtino,
kad ginčijamame sprendime dukterinių bendrovių, 100 % kontroliuojamų patronuojančių bendrovių, atveju ji nusprendė ne tik
remtis šio sprendimo 129, 130 ir 140 punktuose minėta prezumpcija, patronuojančioms bendrovėms priskirdama atsakomybę už tų
dukterinių bendrovių padarytą pažeidimą, bet ir atsižvelgti į papildomas aplinkybes, įrodančias, kad iš tikrųjų buvo daroma
lemiama įtaka. Iš esmės Komisija tokį požiūrį pagrindė tuo, kad atsižvelgusi į ginčijamo sprendimo priėmimo metu galiojusią
atitinkamą teismų praktiką ji nusprendė, jog patronuojančių bendrovių atsakomybę apdairiau nustatyti remiantis tokiu „dvigubu
pagrindu“.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies
Visų pirma reikia išnagrinėti pirmojo ieškinio pagrindo antrą dalį, kurioje ieškovės tvirtina, kad Komisija nepakankamai motyvavo
sprendimą joms taikyti atsakomybę už WWTE antikonkurencinius veiksmus.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie atitinkamo
teisės akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai atspindėti tą teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotosios
šalys galėtų susipažinti su priimtos priemonės pagrįstumu, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Reikalavimas motyvuoti
turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes – visų pirma į teisės akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir adresatų
bei kitų asmenų, su kuriais teisės aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama
motyvuojant išvardyti visų susijusių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar teisės akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jų formuluotę, bet ir į aplinkybes bei visas atitinkamą klausimą
reglamentuojančias teisės taisykles (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir nurodytą teismų praktiką bei 2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 58 punktą).
Taip pat pagal nusistovėjusią teismų praktiką, jeigu taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais
ir kyla pažeidimo inkriminavimo problemų, jis turi būti pakankamai motyvuotas kiekvieno adresato atžvilgiu, visų pirma tų,
kurie, remiantis šiuo sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą (1994 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AWS Benelux prieš Komisij
ą, T‑38/92, Rink. p. II‑211, 26 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389, 93 punktas).
Šioje byloje iš ankstesniuose 25–40 punktuose pateiktos ginčijamo sprendimo dalies, susijusios su jo adresatais, santraukos
bei iš ankstesniuose 133–145 punktuose pateiktų išvadų matyti, kad minėtame sprendime Komisija pakankamai motyvavo priežastis,
dėl kurių nusprendė priskirti atsakomybę ieškovėms už WWTE padarytą pažeidimą. Darydama nuorodą į Teisingumo Teismo ir Bendrojo
Teismo praktiką Komisija nurodė principus, kuriuos ketino taikyti nustatydama minėtas adresates. Konkrečiau kalbant, kiek
tai susiję su ieškovėmis, ji išskyrė du laikotarpius, kurių pirmasis – nuo 1995 m. iki 1998 m. gegužės mėn., o antrasis –
nuo 1998 m. gegužės mėn. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos. Kalbėdama apie pirmąjį laikotarpį Komisija, pažymėjusi, jog
tuo metu WWTE buvo bendrai kontroliuojama, pirma, ieškovių ir, antra, savo pirmininko ir dviejų jo šeimos narių, nusprendė,
kad turi faktines aplinkybes, įrodančias, kad ieškovės iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui, bei nurodė šias aplinkybes.
Kalbėdama apie antrąjį laikotarpį Komisija pirmiausia pažymėjo, kad tuo metu ieškovės valdė beveik visą (kelis mėnesius),
o vėliau – visą WWTE kapitalą ir todėl vykdė jos išimtinę kontrolę. Paskui ji nusprendė, kad įrodyta, jog ieškovės iš tikrųjų
darė lemiamą įtaką WWTE prekybos politikai, šiuo atžvilgiu remdamasi ne tik prezumpcija, kylančia iš to, kad valdomas visas
(ar beveik visas) dukterinės bendrovės kapitalas, bet ir minėtą prezumpciją patvirtinančiomis tam tikromis papildomomis aplinkybėmis.
Galiausiai Komisija nusprendė, kad nė vienas SCC atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktas argumentas neleidžia daryti
kitokios išvados.
Todėl pirmojo ieškinio pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl šioje byloje Komisijos taikyto metodo teisėtumo ir antrojo ieškinio pagrindo
Atsižvelgiant į EB 81 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį reikia įvertinti šioje byloje Komisijos
taikyto metodo, kaip jis apibūdintas šio sprendimo 134–136, 140, 141 ir 146 punktuose, teisėtumą, siekiant nustatyti, ar patronuojančiai
bendrovei turi būti priskirta atsakomybė už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad minėtas metodas, – nenagrinėjant klausimo, ar jis buvo teisingai taikomas ieškovėms,
nes šis klausimas bus nagrinėjamas vėliau, – visiškai atitinka teismų praktikoje šioje srityje nustatytus principus, kurie
priminti šio sprendimo 122–132 punktuose.
Tiesa, kad kalbant apie ypatingą atvejį, kai patronuojanti bendrovė 100 % valdo savo dukterinės bendrovės, padariusios Bendrijos
konkurencijos taisyklių pažeidimą, kapitalą, Komisija dėl atsargumo rėmėsi ne tik teismų praktikoje nustatyta prezumpcija
(žr. šio sprendimo 129 ir 130 punktus), kad įrodytų, jog pirmoji iš tikrųjų daro lemiamą įtaką antrosios prekybos politikai,
bet ir atsižvelgė į kitas faktines aplinkybes, patvirtinančias, kad tokia įtaka daroma. Vis dėlto taip elgdamasi Komisija
tik padidino įrodymų patikimumą, reikalingą tam, kad nuspręstų, jog sąlyga, susijusi su realiu lemiamos įtakos darymu, įrodyta,
visiškai laikydamasi pagrindinės ekonominio vieneto sąvokos, kuri teismų praktikoje visada siejama su atsakomybės už pažeidimus
taikymu vieną įmonę sudarantiems juridiniams asmenims.
Galiausiai pažymėtina, kad tais atvejais, kai byloje, kurioje nagrinėjamas kelių atskirų įmonių padarytas pažeidimas, Komisija
remdamasi teismų praktika nustato tam tikrą metodą, kad išsiaiškintų, ar reikia taikyti atsakomybę tiek realiai šį pažeidimą
padariusioms dukterinėms bendrovėms, tiek jų patronuojančioms bendrovėms, tam, išskyrus ypatingas aplinkybes, Komisija turi
remtis tais pačiais kriterijais visų įmonių atžvilgiu.
Komisija privalo laikytis vienodo požiūrio principo, pagal kurį, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, reikalaujama, kad
panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas
(1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).
Beje, reikia konstatuoti, kad Komisija irgi laikosi tokios nuomonės, nes ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamojoje dalyje
ji pažymi, kad „nors konkrečios aplinkybės, dėl kurių [ji] <…> patronuojančią bendrovę gali laikyti atsakinga už dukterinės
bendrovės veiksmus, kiekvienu atveju gali skirtis, tačiau vienodo požiūrio principas nepažeidžiamas, jeigu atsakomybės pricipai
taikomi nuosekliai“.
Iš šio sprendimo 137–139 ir 142–145 punktuose padarytų išvadų matyti, kad ginčijamame sprendime nustatydama, ar taikytina
atsakomybė už dukterinių bendrovių padarytą pažeidimą, Komisija taikė tuos pačius principus visoms susijusioms patronuojančioms
bendrovėms. Visų pirma, priešingai nei teigia ieškovės, šiuo klausimu matyti, kad Komisija jų padėties nevertino skirtingai,
palyginti su
Universal
,
Universal Leaf
,
Sepi
ar
Intabex
.
Todėl antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su vienodo požiūrio principo pažeidimu, reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ieškovių ir WWTE sudaromo vieno ekonominio subjekto egzistavimo
Lieka išnagrinėti, ar Komisija kiekvienai iš ieškovių teisingai taikė šio sprendimo 134–136, 140, 141 ir 146 punktuose nurodytus
kriterijus, darydama išvadą, kad ieškovės ir WWTE sudaro vieną ekonominį subjektą, ir todėl jas laikė solidariai atsakingomis
už pažeidimą ir baudos sumokėjimą bei jas nurodė tarp ginčijamo sprendimo adresatų. Paskui gali prireikti patikrinti, ar šio
sprendimo 74–79 punktuose pakartoti argumentai patvirtina jų teiginį, kad WWTE rinkoje veikė savarankiškai per pažeidimo darymo
laikotarpį.
Kaip ir Komisija ginčijamame sprendime, reikia atskirti du laikotarpius, pirmąjį – nuo 1996 m. kovo 13 d., t. y. perdirbėjų
kartelio pradžios datos, iki 1998 m. gegužės 5 d., ir antrąjį – apimantį laikotarpį nuo šios datos iki ginčijamo sprendimo
priėmimo datos.
Dėl laikotarpio nuo 1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 5 dienos
Šalys sutaria, kad iš bylos medžiagos, būtent iš ginčijamo sprendimo 388–390 konstatuojamosiose dalyse minėtų aplinkybių,
kurios pakartotos šio sprendimo 34 punkte, matyti, jog per laikotarpį nuo 1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 4 d. imtinai
WWTE kartu kontroliavo, pirma, SCC (per TCLT ir SCTC) ir, antra, WWTE pirmininkas ir du jo šeimos nariai.
Priešingai nei teigia ieškovės, tokia padėtis visiškai nereiškia, kad negali būti tenkinama sąlyga, susijusi su galimybe daryti
lemiamą poveikį dukterinės bendrovės elgesiui (žr. šio sprendimo 128 punktą). Visų pirma tam nebūtina, kad patronuojanti bendrovė
išimtinai kontroliuotų dukterinę bendrovę.
Kai įmonę bendrai kontroliuoja dvi ar daugiau kitų įmonių ar asmenų, šios įmonės ar asmenys paprastai turi galimybę daryti
lemiamą įtaką pirmajai įmonei. Vis dėlto to nepakanka, kad joms būtų priskiriama atsakomybė už jų kartu kontroliuojamos įmonės
padarytą konkurencijos taisyklių pažeidimą, nes tokiam priskyrimui reikia, kad būtų tenkinama ir sąlyga, susijusi su realiu
lemiamos įtakos darymu (žr. šio sprendimo 128 punktą). Tokiu atveju kartu kontroliuojantys atskiros įmonės ar asmenys gali
būti laikomi atsakingais už dukterinės bendrovės neteisėtą elgesį, kaip tai matyti iš 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
(T‑314/01, Rink. p. II‑3085), kuriame šis teismas patvirtino Komisijos sprendimo priskirti atsakomybę dviem bendrovėms, kurių
kiekviena valdė po 50 % dukterinės bendrovės ir turėjo bendrus įgaliojimus vadovauti jos verslo valdymui, už tos dukterinės
bendrovės neteisėtą elgesį pagrįstumą. Jeigu paaiškėtų, kad iš tikrųjų tik viena iš kartu kontroliuojančių įmonių ar asmenų
realiai daro lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui ar tai būtų grindžiama kitomis ypatingomis aplinkybėmis, Komisija
gali laikyti solidariai atsakinga už šios dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą tik šią įmonę ar asmenį.
Bet kuriuo atveju, kaip teisingai pabrėžia Komisija savo rašytiniuose dokumentuose, jeigu šioje byloje reikėtų įrodyti, kad
per laikotarpį nuo 1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 4 d. imtinai, ieškovės iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui,
tai neišvengiamai reikštų, kad jos galėjo tai daryti.
Todėl reikia atsakyti į pagrindinį klausimą, ar ginčijamame sprendime Komisijos nurodytos aplinkybės teisiškai įrodo, kad
per nagrinėjamą laikotarpį ieškovės iš tikrųjų darė tokią įtaką.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia atmesti argumentą, kuriuo ieškovės daugiausia grindžia savo samprotavimus, susijusį su tuo,
kad Komisija nepakankamai įrodė, kad jos WWTE davė nurodymą daryti pažeidimą ar kad tiesiogiai dalyvavo jį darant.
Iš tikrųjų, kaip tai jau pažymėta šio sprendimo 127 punkte, ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė kurstė dukterinę bendrovę
padaryti pažeidimą, arba
a fortiori
ne dėl to, kad patronuojanti bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, bet todėl, kad jos sudaro vieną įmonę EB 81 straipsnio prasme,
Komisija gali adresuoti sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, patronuojančiai bendrovei. Dėl šio sprendimo 142 punkte nurodytų
motyvų šios išvados nepaneigia ieškovių nurodyta nagrinėjama ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamosios dalies ištrauka (žr.
šio sprendimo 59 ir 82 punktus).
Taip pat reikia atmesti ieškovių argumentą, kad lemiama įtaka, kurią turi daryti patronuojanti bendrovė, kad ji būtų laikoma
atsakinga už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, turi būti susijusi su šios veikla prekybos politikos srityje tiesiogine
prasme ir, maža to, kuri tiesiogiai susijusi su minėtu pažeidimu, t. y. šiuo atveju – žaliavinio tabako supirkimu (žr. šio
sprendimo 60, 69, 73 ir 77 punktus).
Iš tikrųjų, kaip jau pažymėta šio sprendimo 126 punkte, aiškinantis, ar dukterinė bendrovė savo elgesį rinkoje nustato savarankiškai,
reikia atsižvelgti į visas svarbias aplinkybes, susijusias su dukterinę bendrovę ir patronuojančią bendrovę vienijančiais
ekonominiais, organizaciniais ir teisiniais ryšiais, kurie kiekvienu atveju gali skirtis ir todėl neturi būti išsamiai išvardyti.
Aplinkybės, kuriomis Komisija remiasi ginčijamame sprendime darydama išvadą, kad per nagrinėjamą laikotarpį ieškovės iš tikrųjų
darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui rinkoje, nurodytos to sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje ir susijusios su trimis atskiromis
kategorijomis.
–       Dėl M. V. pareigų
Standard
grupėje
Visų pirma Komisija nurodo tris aplinkybes, susijusias su M. V. pareigomis
Standard
grupėje.
Reikia pripažinti, kaip ieškovės tai nurodė atsakyme į prašymą pateikti informaciją, kurį Komisija joms atsiuntė per administracinę
procedūrą ir kaip jos tai patvirtino savo rašytiniuose dokumentuose, M. V. buvo vienas iš keturių WWTE valdybos narių bent
jau nuo pažeidimo laikotarpio pradžios. Tame pačiame atsakyme ieškovės patikslino, kad skirtingais laikotarpiais nuo 1989 m.
rugsėjo 30 d. M. V. buvo ir grupės
Standard
, kitų keturių dukterinių bendrovių, įsteigtų Italijoje ir Graikijoje, valdybos narys. Ši informacija visiškai sutampa su
ieškovių atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nurodytu argumentu, kuris pakartotas ir dublike, kad M. V. atliko „atstovo Europoje
vaidmenį“, kurį įgyvendino būdamas šių atskirų dukterinių bendrovių valdybos nariu, ir kad Europoje jam buvo pavesta „koordinuoti
perdirbto tabako pardavimą per SCC tarptautinio pardavimo tinklą“.
Taip pat reikia konstatuoti, kad ieškovės neginčija Komisijos teiginio, nurodyto ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje
dalyje, kad M. V. buvo „bendrai atsakingas už grupės
Standard
veiklą Europoje“. Jos tik tvirtina, kad, pirma, M. V. padėtis negali būti prilyginta tai, kurioje buvo šio sprendimo 64 punkte
minėtame Pirmosios instancijos teismo sprendime
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
aptariami vadovai, todėl Komisija negali remtis to sprendimo argumentais, ir, antra, kad toks teiginys yra labai bendras
ir neįrodo, jog SCC davė nurodymą WWTE imtis antikonkurencinių veiksmų. Reikia pridurti, kad ieškinyje pačios ieškovės nurodo
M. V. kaip „už grupės veiklą Europoje atsakingą vadovą“.
Be to, ieškovės rašytiniuose dokumentuose neginčija Komisijos teiginio, kuris yra ir ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje
dalyje, kad M. V. veikė kaip SCC atstovas ir buvo „atsakingas už WWTE ir jos patronuojančių bendrovių ryšius“. Jos tik dar
kartą tvirtina, kad šis teiginys yra labai bendras ir neįrodo, kad jos davė nurodymą WWTE imtis antikonkurencinių veiksmų.
Tiesa, kad M. V. nebuvo samdomas nė vienos iš ieškovių, – tik SCLT, 100 % valdomos SCTC, – ir nebuvo minimas SCC „corporate
directors“ ar „corporate officers“ sąraše, kurį ši atsiuntė Komisijai per administracinę procedūrą. Tačiau grupėje
Standard
užimamos pareigos ir atsakomybė buvo labai aukšto lygio ir ypač tiek, kiek jos susijusios su šios grupės vienu iš dviejų
pagrindinių veiklos sektorių bei visa Europos teritorija.
M. V. vaidmens grupėje
Standard
svarbą dar labiau pabrėžia tai, kad 1999–2001 metų SCC metinėse ataskaitose jis nurodomas kaip šios bendrovės tabako skyriaus
„pirmininko pavaduotojas ir regioninis direktorius Europoje“. Neįtikinamas ieškovių teiginys, kad šios pareigos realiai neegzistavo
ir M. V. buvo paskirtos tik siekiant suteikti geresnį įvaizdį.
Atsižvelgiant į šias įvairias aplinkybes, M. V. pagrįstai galėjo būti laikomas priklausančiu grupės
Standard
vadovybei. Todėl Komisija pagrįstai nusprendė, kad tarp šios grupės vadovaujančios patronuojančios bendrovės, t. y. SCC, ir
M. V. buvo tiesioginis ryšys.
Ši aplinkybė ir tai, kad M. V. buvo vienas iš keturių WWTE valdybos narių, yra ryškus požymis, kad SCC iš tikrųjų darė lemiamą
įtaką WWTE elgesiui rinkoje.
–       Dėl 1996 m. kovo 25 ir 26 d. WWTE valdybos susirinkimo protokolo
Antra, Komisija remiasi 1996 m. kovo 25 ir 26 d. WWTE valdybos susirinkimo protokolu, kuris surašytas ir ispanų, ir anglų
kalbomis.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš šio protokolo tam tikrų ištraukų, pateiktų 2 punkte „Su valdybos susirinkimais susijusi procedūra“,
matyti, kad per šį susirinkimą abu grupės
Standard
paskirti WWTE valdybos nariai primygtinai akcentavo aplinkybę, kad ši bendrovė negali veikti nepriklausomai nuo SCTC. Todėl
M. V. pažymėjo, kad nors WWTE turi „savo tapatybę / yra subjektas“, ji taip pat yra „ir SCTC dukterinė bendrovė“ ir todėl
privalo „gerbti SCTC organizacinę kultūrą“. M. C. savo ruožtu pabrėžė, kad „nors visi [WWTE] valdybos nariai turi įgaliojimus
ir atsakomybę, jie gali laisvai priimti ne visus sprendimus ir daugeliu atvejų turi konsultuotis su aukštesnėmis SCTC instancijomis“.
Iš kitų protokolo ištraukų matyti, kad dėl daugelio klausimų ir išlaidų WWTE turėjo konsultuotis su SCTC ar gauti jos išankstinį
leidimą.
Todėl, pirma, 3 punkte „Pardavimo procedūros“ minima, kad „joks tabako kiekis negali būti eksportuojamas neturint nustatytos
formos dviejų asmenų pasirašyto dokumento, kurio forma bus parengta po [M. F., vieno iš nagrinėjamame WWTE valdybos susirinkime
pakviestų dalyvauti asmenų] šią savaitę vyksiančio vizito“ į Godlmingą, [SCTC veiklos Jungtinėje Karalystėje buveinę], ir
kad „ši forma turės būti tinkamai užpildyta [M. D., vieno iš WWTE valdybos narių], pieš tai visus svarbius duomenis patikrinus
susisiekiant su Godlminge esančiu [M. A.]“.
Antra, dėl ilgalaikio finansavimo jame nurodyta: „Šiuo metu negalime veikti, nes SCTC nurodymu negalime įkeisti aktyvų.“ Taip
pat pažymima, kad M. F. atvyks į Godlmingą išnagrinėti šio klausimo visų pirma su M. M. Reikia patikslinti, kad šis asmuo
per visą pažeidimo darymo laikotarpį buvo vienas iš SCC „corporate officers“ ir vienas iš pirmininko pavaduotojų bei šios
bendrovės iždininkas.
Trečia, protokolo 10 punkte pateiktoje lentelėje išvardyti tam tikri investiciniai projektai, kuriems reikalingas „SCTC galutinis
patvirtinimas“. Kiek tai susiję su svarbiausiu projektu, t. y. – naujo sandėlio statyba, M. V. ir M.M. pažymėjo, kad „gali
būti labai sunku gauti šių išlaidų patvirtinimą iš SCTC per kitus biudžetinius metus“. 10 punkte pažymėta, kad investicija,
susijusi su „centrų“ perkėlimu iš vienos naudojimo vietos į kitą, „greičiausiai turėtų būti SCTC patvirtinta labai greitai,
atsižvelgiant į tai, kad šis projektas reikalingas tuoj pat“.
Šio sprendimo 182–186 punktuose pakartotos aplinkybės yra ryškūs požymiai, kad SCTC iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui
rinkoje. Ieškovių teiginys, kad su SCTC reikėjo konsultuotis ir reikėjo jos pritarimo tik dėl klausimų, nesusijusių su žaliavinio
tabako supirkimu, t. y. be kita ko, perdirbto tabako pardavimu, yra nesvarbus dėl šio sprendimo 170 ir 171 punktuose išdėstytų
motyvų. Jų teiginys, kad SCTC išankstinio patvirtinimo buvo reikalaujama tik nepaprastųjų išlaidų atveju, neturi faktinio
pagrindo, nes protokolo 10 punkte pateiktoje lentelėje nurodyti investiciniai projektai, kurių sąnaudos nuo 1 120 iki 1 056 911 JAV dolerių
(USD), įskaitant ir tokias nedideles sumas, kaip antai 4 800, 5 600 ar 6 504 USD.
Šio sprendimo 187 punkte padarytą išvadą patvirtina kiti nagrinėjamame protokole pateikti rodikliai. Iš jo 4 punkto matyti,
viena vertus, kad SCTC darbuotojų elgesio kodeksas taikomas ir WWTE darbuotojams, turint omeny, kad po tam tikrų WWTE pirmininko
prieštaravimų buvo nuspręsta jį išversti iš anglų kalbos į ispanų kalbą. Kita vertus, iš minėto protokolo 7 punkto matyti,
kad WWTE valdyba išnagrinėjo SCTC ekonominę ir komercinę padėtį.
Taip pat pažymėtina, kad nagrinėjamame protokole nurodyta, jog WWTE valdyba parengė 1996 m. Ispanijos žaliavinio tabako derliaus
pirkimo strategiją. Šiomis aplinkybėmis 1996 m. kovo 13 d. Madride vykęs perdirbėjų kartelio susitikimas konkrečiai minimas
taip:
„Prieš kelias dienas Madride vyko susitikimas, kuriame dalyvavo visos supirkimo įmonės, siekiant sudaryti keletą susitarimų,
susijusių su sutarčių dėl [1996 m.] derliaus sudarymo strategija. Labai įtemptoje aplinkoje buvo sudaryti tik tokie žodiniai
susitarimai:
1) minimali kaina – 3 [Ispanijos pesetos (ESP)] už kilogramą FCV [
flue cured Virginia
];
2) sužinota kiekvienos bendrovės numatoma vidutinė kaina.
Deja, nepavyko pasiekti jokio sutarimo dėl Ispanijos tabako paskirstymo tarp keturių supirkimo įmonių.“
Taigi matyti, kad WWTE valdybos susirinkime posėdžiavę
Standard
grupės atstovai buvo informuoti apie perdirbėjų kartelį. Maža to, kaip tai bus išsamiau išdėstyta 192 ir 193 punktuose, iš
kitų Komisijos bylos medžiagoje esančių dokumentų matyti, kad M. V. apie tam tikrus šio kartelio aspektus buvo informuotas
ne tik per WWTE susirinkimą, bet ir asmeniškai. Šalys sutaria, kad minėti atstovai šiems veiksmams niekada neprieštaravo ir
kad SCC, nepaisydama dėl tokio elgesio gresiančio persekiojimo ar trečiųjų asmenų ieškinių dėl žalos atlyginimo, WWTE atžvilgiu
nesiėmė jokių priemonių, kad sukliudytų jos tolesniam dalyvavimui darant pažeidimą. Iš to Komisija galėjo pagrįstai daryti
išvadą, kad SCC konkliudentiniais veiksmais pritarė minėtam dalyvavimui ir nusprendė, kad toks veikimo būdas yra papildomas
požymis, jog daroma lemiama įtaka dukterinės bendrovės elgesiui.
–       Dėl WWTE pirmininko M. V. siųstų faksogramų
Trečia, Komisija nurodo WWTE pirmininko M. S. keturias faksogramas, adresuotas M. V.
Pirmojoje 1996 m. spalio 28 d. faksogramoje, atsiųstoje SCTC ir adresuotoje M. V., M. S. šį asmenį, be kita ko, informuoja
apie tabako supirkimo rezultatus per 1996 prekybos metus ir apie kiekvieno Ispanijos perdirbėjo mokėtas vidutines kainas,
taip pateikdamas išsamesnės informacijos apie tam tikrus perdirbėjų kartelio aspektus. Antrojoje 1997 m. spalio 6 d. faksogramoje,
adresuotoje „
Standard Commercial – UK
“, o visiškai aišku, kad ši nuoroda turi būti suprantama kaip nurodanti SCTC, – kuri veikė Jungtinėje Karalystėje (žr. šio
sprendimo 184 punktą) ir buvo bendrovės, kurioje dirbo M. V. patronuojanti bendrovė (žr. šio sprendimo 177 punktą), – M. S.
pateikia išsamią informaciją apie praėjusio rugsėjo mėnesio pabaigoje vykusį WWTE,
Cetarsa
ir
Agroexpansión
susirinkimą, per kurį šios bendrovės susitarė keistis informacija apie žaliavinio tabako supirkimo kainas ir kiekius. Trečiojoje
1997 m. spalio 8 d. faksogramoje, atsiųstoje „
Standard Commercial – UK
“, M. S. atsiuntė M. V. laiško, kurį pirmasis tą pačią dieną išsiuntė
Cetarsa
pirmininkui, kopiją ir kuriame skundžiasi, kad ši bendrovė nesilaiko perdirbėjų sudarytų susitarimų dėl kainų. Galiausiai
ketvirtojoje 1997 m. spalio 10 d. faksogramoje, atsiųstoje „
Standard Commercial – UK
“, M. S. pateikia informacijos apie perdirbėjų supirkto žaliavinio tabako kiekius ir sumokėtas kainas.
Dėl ankstesniame 190 punkte nurodytų motyvų aplinkybė, kurios šioje byloje ieškovės neginčijo, kad WWTE pirmininkas asmeniškai
informavo M. V. apie tam tikrus perdirbėjų kartelio aspektus, pagrįstai galėjo būti laikoma papildomu požymiu, kad SCC darė
lemiamą įtaką WWTE elgesiui.
–       Išvada dėl laikotarpio nuo 1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 5 dienos
Iš ankstesniuose 173–193 punktuose pateiktų aplinkybių matyti, jog Komisija teisiškai įrodė, kad per laikotarpį nuo 1996 m.
kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 4 d. imtinai SCC ir SCTC iš tikrųjų darė lemiamą poveikį WWTE elgesiui.
Tačiau reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai pabrėžia ieškovės, jokia ginčijamame sprendime Komisijos nurodyta aplinkybė
neleidžia nuspręsti, kad TCLT, kuri, anot ieškovių, yra savo veiklos neturinti bendrovė ir dalyvauja WWTE tik finansiškai,
per minėtą laikotarpį iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui rinkoje. Iš esmės šios aplinkybės susijusios tik su SCC
ir SCTC.
Bendrasis Teismas neturi atsižvelgti į aplinkybę, kad 1996–1999 m. TCLT buvo pagrindinė WWTE klientė, nes Komisija ją pirmą
kartą paminėjo tik atsiliepime į ieškinį, mėgindama TCLT priskirti atsakomybę už jos dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus.
Be to, iš 1996 m. kovo 25 ir 26 d. vykusio WWTE valdybos susirinkimo protokolo matyti, kad tik dėl su buhalterine apskaita
ir mokesčiais susijusių priežasčių iš WWTE supirktas perdirbtas tabakas buvo priskirtas TCLT: „Anksčiau [už minėtus pirkimus
iš WWTE mokėjo TCLT], kad WWTE buhalterinėje apskaitoje būtų užregistruotos pajamos“. Realiai TCLT perdirbtas tabakas visai
nebuvo tiekiamas. Bet kuriuo atveju tokios aplinkybės, nors ji gali rodyti TCLT suinteresuotumą WWTE prekybos politika, savaime
nepakanka įrodyti, kad ji iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui.
Iš to darytina išvada, kad Komisija neturėjo pagrindo TCLT laikyti atsakinga už WWTE neteisėtus veiksmus per laikotarpį nuo
1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 4 d. imtinai ir dėl to ją laikyti solidariai atsakinga už baudos sumokėjimą tiek, kiek
tai susiję su minėtu laikotarpiu.
Dėl laikotarpio nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos
Atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 393 konstatuojamojoje dalyje minėtas aplinkybes (žr. šio sprendimo 38 punkto tris pirmąsias
įtraukas) galima spręsti, kad ieškovės valdė beveik visą WWTE kapitalą nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki 1998 m. spalio mėn. ir
visą kapitalą nuo šios datos iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos.
Be to, dar reikia turėti omeny aplinkybę, kad nuo 1998 m. gegužės 5 d. ieškovės sudaro reikalaujamą daugumą WWTE visuotinio
akcininkų susirinkimo sprendimams priimti (ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamoji dalis) ir kad WWTE valdybai priklauso WWTE
visuotinio akcininkų susirinkimo paskirti du nauji nariai, pakeičiantys ankstesnius mažumą turėjusius akcininkams atstovavusius
narius.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 198 ir 199 punktuose išdėstytas aplinkybes aišku, kad nuo 1998 m. gegužės 5 d. ieškovės galėjo
daryti lemiamą įtaką WWTE elgesiui. Šiuo atveju rašytiniuose dokumentuose ieškovės aiškiai pripažįstą šią faktinę padėtį.
Todėl reikia išnagrinėti, ar per laikotarpį nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos sąlyga, susijusi
su realiu lemiamos įtakos darymu, buvo tenkinama, kiek tai susiję su kiekviena iš ieškovių, kaip tvirtina Komisija.
Šiuo klausimu primintina, kad rašytiniuose dokumentuose tvirtinusi kitaip (žr. šio sprendimo 105 punktą) po to, kai Bendrasis
Teismas raštu pateikė klausimą, Komisija pripažino, kad ginčijamame sprendime, kiek tai susiję su dukterinėmis bendrovėmis,
kurias 100 % valdo patronuojančios bendrovės, pastarosioms priskirdama atsakomybę už dukterinių bendrovių padarytą pažeidimą
ji nusprendė ne tik remtis šio sprendimo 129, 130 ir 140 punktuose minėta prezumpcija, bet ir atsižvelgti į papildomas aplinkybes,
įrodančias, kad iš tikrųjų daryta lemiama įtaka (žr. šio sprendimo 118 ir 147 punktus). Iš tam tikrų ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų
dalių matyti, kad Komisija šioje byloje iš tikrųjų laikėsi tokio požiūrio (žr. šio sprendimo 141–145 punktus).
Todėl reikia patikrinti, ar ginčijamame sprendime Komisijos nurodytos aplinkybės teisiškai įrodo, kad per nagrinėjamą laikotarpį
ieškovės iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui. Šios aplinkybės pateiktos ginčijamo sprendimo 396 ir 398 konstatuojamosiose
dalyse bei to sprendimo 313 ir 314 išnašose.
–       Dėl M. V. vaidmens sudarant auginimo sutartis
Pirmoji Komisijos nurodyta aplinkybė, minėta ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamojoje dalyje, yra tai, kad nuo 1998 m. M. V.
„atlieka < ...> tam tikrą vaidmenį WWTE sudarant auginimo sutartis su augintojų grupėmis“. Ginčijamo sprendimo 313 išnašoje
šiuo klausimu daroma nuoroda į SCTC vykdomojo komiteto M. V. siųstą 1998 m. pradžios memorandumą, susijusį su „su Ispanijos
augintojais sudarytomis ilgalaikėmis tiekimo sutartimis“.
Reikia konstatuoti, kad iš tikrųjų šio memorandumo tikslas yra leisti M. V., kurio pareigos – „vadovas Europos regione“, „sudaryti
su augintojais tiekimo sutartis dėl tabako tiekimo [WWTE]“. Šiame dokumente labai konkrečiai nurodyta, kokiomis sąlygomis
M. V. gali sudaryti šias sutartis, t. y. superkami kiekiai, pirkimo kainos, priemokos už kokybę ir avansai, kurie gali būti
skiriami augintojams, taip pat „avansų garantijos“, kurių iš jų gali būti reikalaujama.
Minėtas memorandumas ne tik prieštarauja ieškovių teiginiui, kad M. V. rūpinosi tik perdirbto tabako pardavimu, bet ir aiškiai
įrodo, kad SCTC aktyviai dalyvavo WWTE žaliavinio tabako supirkimo politikoje ir todėl iš tikrųjų darė lemiamą įtaką šios
bendrovės elgesiui rinkoje.
Taip pat šis memorandumas įrodo, kad SCC iš tikrųjų tokią įtaką darė. Šiuo atžvilgiu, viena vertus, reikia konstatuoti, kad
jį turėjo pasirašyti M. H., šios bendrovės pirmininkas ir generalinis direktorius, ir M. V. – vienas iš trijų šios bendrovės
vykdomojo komiteto narių. Kita vertus, M. V., turėjęs įgaliojimus sudaryti tam tikras žaliavinio tabako tiekimo sutartis,
tuo metu vis dar buvo kartu ir WWTE valdybos narys bei tiesiogiai susijęs su SCC, kurioje jis buvo vienas iš pirmininko pavaduotojų
(žr. šio sprendimo 174–179 punktus).
Šių išvadų nepaneigia ieškovių argumentas, kad pažeidimai, dėl kurių priimtas ginčijamas sprendimas, buvo susiję tik su vienų
metų auginimo sutartimis, o SCTC vykdomojo komiteto 1998 m. memorandume minimos sutartys buvo sudarytos trejiems metams ar
ilgiau. Iš tikrųjų patronuojančiai bendrovei priskiriant atsakomybę už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus nereikia įrodyti,
kad patronuojanti bendrovė daro įtaką savo dukterinės bendrovės politikai konkrečioje srityje, kurioje padarytas pažeidimas
(žr. šio sprendimo 170 ir 171 punktus).
Dėl tų pačių priežasčių, nurodytų šio sprendimo 168 ir 169 punktuose, nesvarbus ir ieškovių argumentas, jog su Ispanijos augintojais
sudarytos ilgalaikio tiekimo sutartys neįrodo, kad jos davė nurodymus WWTE daryti pažeidimą.
–       Dėl WWTE vadovo
Antroji Komisijos nurodyta aplinkybė, pateikta ginčijamo sprendimo 398 konstatuojamojoje dalyje, yra tai, kad WWTE vadove
numatyta, jog „pirmininkas kartu su pirkimų direktoriumi yra tiesiogiai atsakingi už [sutarčių sudarymo procedūrą], prieš
tai gavus patronuojančios bendrovės, kiekvienų metų kovo mėn. tvirtinančios prekybos metų biudžetą, išankstinį leidimą“.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, remiantis pačių ieškovių paaiškinimais, pagal šią nuostatą SCTC, tvirtindama WWTE metinį
biudžetą ir prieš pradedant sutarčių sudarymo procedūrą, turi duoti leidimą dėl maksimalių žaliavinio tabako kiekių, kuriuos
ši gali nupirkti Ispanijoje (žr. šio sprendimo 73 punktą). Kitaip tariant, SCTC turi patvirtinti žaliavinio tabako pirkimo
biudžetą ir WWTE pirmininkas prieš tai negali pradėti sutarčių sudarymo procedūros. Ši aplinkybė aiškiai patvirtina, kad SCTC
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui rinkoje.
Kalbant apie ieškovių argumentą, kad WWTE vadovas nėra įrodymas, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki
2000 m., nes jis priimtas tik 2000 m., pakanka pažymėti, kad šis vadovas yra įrodymas kartu su šio sprendimo 204 punkte minėtu
SCTC vykdomojo komiteto M. V siųstu memorandumu, kuris įrodo, kad jau nuo1998 m. WWTE nebuvo savarankiška prekybos srityje
(žr. šio sprendimo 206 ir 207 punktus).
Galiausiai ieškovių argumentą, jog WWTE vadovas pakankamai neįrodo, kad SCTC šiai bendrovei davė nurodymą imtis antikonkurencinių
veiksmų, reikia atmesti dėl tų pačių priežasčių, kokios nurodytos šio sprendimo 168 ir 169 punktuose.
–       Dėl 2000 m. sausio 20 d. WWTE valdybos susirinkimo protokolo
Trečioji aplinkybė, kurią Komisija nurodo ginčijamame sprendime, paminėta jo 314 išnašoje, yra tai, kad iš 2000 m. sausio
20 d. WWTE valdybos susirinkimo protokolo matyti, jog šios bendrovės 2001 mokestinių metų veiklos programa patvirtinta „atsižvelgiant
į patronuojančios bendrovės siūlomus pakeitimus“, t. y. į SCTC siūlomus pakeitimus, kaip nurodė pačios ieškovės.
Ši aplinkybė patvirtina, kad SCTC iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui.
Pažymėtina, kad šio sprendimo 214 punkte minėtame protokole yra ir kitų aplinkybių, įrodančių, kad WWTE prekybos politiką
kontroliavo tam tikros patronuojančios bendrovės. Jame minima, jog „M. [V.] patvirtino, kad įsipareigoja atsiųsti auginimo
planą į
Wilson
, [t. y. į SCC ir SCTC buveinės vietą], ir tikėjosi, kad jis bus patvirtintas kovo mėnesį“.
–       Išvada dėl laikotarpio nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos
Iš šio sprendimo 204–216 punktuose nurodytų aplinkybių, susijusių su tuo, kad per nagrinėjamą laikotarpį SCC ir SCTC valdė
beveik visą, o vėliau – visą WWTE kapitalą, matyti, kad Komisija teisiškai įrodė, jog per šį laikotarpį minėtos dvi bendrovės
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką WWTE elgesiui.
Tačiau reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai pabrėžia ieškovės, jokia ginčijamame sprendime Komisijos nurodyta aplinkybė
neleidžia nuspręsti, kad per laikotarpį nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos TCLT iš tikrųjų darė
tokią įtaką. Šiuo klausimu Komisija negali remtis vienintele aplinkybe, kad TCLT valdė visą WWTE kapitalą, nes tokiu atveju
TCLT būtų diskriminuojama, palyginti su
Intabex
(žr. šio sprendimo 143 punktą) bei su
Universal
ir
Universal Leaf
(žr. šio sprendimo 142 punktą).
Iš to darytina išvada, kad Komisija nepagrįstai laikė TCLT atsakinga už WWTE neteisėtus veiksmus per šio sprendimo 218 punkte
minėtą laikotarpį ir todėl nepagrįstai pripažino solidariai atsakinga už baudos sumokėjimą tiek, kiek tai susiję su šiuo laikotarpiu.
Dėl ieškovių nurodytų argumentų, siekiant įrodyti, kad per pažeidimo darymo laikotarpį WWTE rinkoje veikė savarankiškai
Ieškovės teigia, kad šio sprendimo 75–79 punktuose išdėstytos aplinkybės įrodo, jog per pažeidimo darymo laikotarpį WWTE buvo
„labai“ savarankiška nuo SCTC ir „beveik visai“ nepriklausoma nuo SCC ir TCLT.
Kadangi nuspręsta, kad TCLT negalėjo būti laikoma atsakinga už WWTE neteisėtus veiksmus (žr. šio sprendimo 195–197, 218 ir
219 punktus), šio klausimo nereikia nagrinėti, kiek jis susijęs su TCLT.
Pirma, reikia konstatuoti, kad tai, jog dukterinė bendrovė turi savo vietos administraciją ir savo išteklius, savaime neįrodo,
jog savo elgesį rinkoje ji apibrėžia nepriklausomai nuo patronuojančių bendrovių. Taigi šiuo atveju, nors ir tiesa, kad WWTE
buvo tokioje padėtyje, vis dėlto ji turėjo sužinoti SCTC nuomonę ar gauti jos išankstinį leidimą dėl daugelio klausimų ir
išlaidų (žr. šio sprendimo 183–187 punktus), jos pirmininkas galėjo pradėti žaliavinio tabako pirkimo sutarčių pasirašymo
procedūrą tik SCTC patvirtinus atitinkamą biudžetą (žr. šio sprendimo 210 ir 211 punktus), o SCC ir SCTC aktyviai dalyvavo
jos žaliavinio tabako pirkimo strategijoje (žr. šio sprendimo 204–207 punktus).
Antra, kalbant apie teiginį, kad WWTE buvo išimtinai atsakinga už žaliavinio tabako pirkimą, pažymėtina, kad, kaip pačios
ieškovės pripažįsta ir kaip tai nurodyta šio sprendimo 210 ir 211 punktuose, SCTC turėjo patvirtinti žaliavinio tabako pirkimo
biudžetą prieš prasidedant sutarčių sudarymo procedūrai. Todėl aišku, kad WWTE nebuvo savarankiška žaliavinio tabako pirkimo
srityje. Bet kuriuo atveju dukterinės bedrovės savarankiškumas turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į gaminio, kurioje
padarytas pažeidimas, rinką.
Trečia, dėl tų pačių priežasčių, kokios nurodytos šio sprendimo 222 ir 223 punktuose, ieškovės negali pagrįstai remtis aplinkybe,
kad grupės
Standard
struktūra decentralizuota. Kalbant apie jų teiginį, kad WWTE veikla sudaro tik labai mažą dalį grupės
Standard
veiklos, pažymėtina, kad jis savaime neįrodo, jog SCC ir SCTC leido WWTE savarankiškai apibrėžti savo elgesį rinkoje.
Iš to, kas pasakyta, aišku, jog ieškovių nurodytos aplinkybės neįrodo, kad per pažeidimo darymo laikotarpį WWTE rinkoje veikė
savarankiškai.

Išvada
Iš visų pateiktų argumentų matyti, kad Komisija pagrįstai SCC ir SCTC laikė atsakingomis už WWTE padarytą pažeidimą ir todėl
– solidariai atsakingomis už baudos sumokėjimą bei jas nurodė tarp ginčijamo sprendimo adresatų.
Tačiau Komisija nepagrįstai tą patį nusprendė ir dėl TCLT, ir tai taikoma visam pažeidimo darymo laikotarpiui.
Todėl reikia panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su TCLT.
Šis dalinis panaikinimas neturi pasekmių baudos dydžiui, už kurios sumokėjimą SCC ir SCTC lieka solidariai atsakingos. Visų
pirma, priešingai nei ieškovės tvirtina dublike, toks panaikinimas neturi įtakos koeficientui 1,5, kurį Komisija taikė WWTE
nustatytai pradinei baudai, kad būtų užtikrintas pakankamas baudos atgrasomasis poveikis (ginčijamo sprendimo 423 konstatuojamoji
dalis), nes šis koeficientas nustatytas atsižvelgiant į SCC, vadovaujančios ekonominiam vienetui, kuriam priklauso ir WWTE,
bendrą apyvartą. Be to, priešingai nei ieškovės tvirtina dublike, toks dalinis panaikinimas neturi poveikio ir WWTE paskirtos
pradinės baudos padidinimui 50 %, taikytam už pažeidimo trukmę (ginčijamo sprendimo 432 ir 433 konstatuojamosios dalys). Iš
tikrųjų tai, kad TCLT negali būti laikoma atsakinga už pažeidimą, neturi jokio poveikio pažeidimo trukmei.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų
patenkinama, o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims.
Kadangi šioje byloje buvo patenkinta tik dalis reikalavimų, šios bylos aplinkybės būtų teisingai įvertintos nusprendžiant,
jog ieškovės padengia dvi trečiąsias savo bylinėjimosi išlaidų ir dvi trečiąsias Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų, o
Komisija padengia vieną trečiąją savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną trečiąją ieškovių patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2004 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimą C(2004) 4030 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį
(Byla COMP/C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija) tiek, kiek jis susijęs su
Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Alliance One International, Inc.
,
Standard Commercial Tobacco Co., Inc.
ir
Trans‑Continental Leaf Tobacco
padengia dvi trečiąsias savo bylinėjimosi išlaidų ir dvi trečiąsias Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų, o Komisija padengia
vieną trečiąją savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną trečiąją ieškovių patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Paskelbta 2010 m. spalio 27 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
1.  Ieškovės ir administracinė procedūra
2.  Ginčijamas sprendimas
3.  Ginčijamo sprendimo adresatai
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
Pirminės pastabos dėl galimybės inkriminuoti dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus patronuojančiai bendrovei
Dėl ginčijamame sprendime Komisijos taikytų kriterijų patronuojančiai bendrovei priskiriant atsakomybę už dukterinės bendrovės
padarytą pažeidimą
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies
Dėl šioje byloje Komisijos taikyto metodo teisėtumo ir antrojo ieškinio pagrindo
Dėl ieškovių ir WWTE sudaromo vieno ekonominio subjekto egzistavimo
Dėl laikotarpio nuo 1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 5 dienos
–  Dėl M. V. pareigų Standard grupėje
–  Dėl 1996 m. kovo 25 ir 26 d. WWTE valdybos susirinkimo protokolo
–  Dėl WWTE pirmininko M. V. siųstų faksogramų
–  Išvada dėl laikotarpio nuo 1996 m. kovo 13 d. iki 1998 m. gegužės 5 dienos
Dėl laikotarpio nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos
–  Dėl M. V. vaidmens sudarant auginimo sutartis
–  Dėl WWTE vadovo
–  Dėl 2000 m. sausio 20 d. WWTE valdybos susirinkimo protokolo
–  Išvada dėl laikotarpio nuo 1998 m. gegužės 5 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo datos
Dėl ieškovių nurodytų argumentų, siekiant įrodyti, kad per pažeidimo darymo laikotarpį WWTE rinkoje veikė savarankiškai
Išvada
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.