CELEX: 62005CJ0081
Socialinė politika
Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam
Direktyva 80/987/EEB
Iš dalies keičianti Direktyva 2002/74/EB
Taikinimo procedūros metu nustatyta kompensacija dėl atleidimo iš darbo
Garantijų institucijos užtikrintas mokėjimas
Teismo sprendimo priėmimas, kaip mokėjimo sąlyga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų,
susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283, p. 23) pirminės redakcijos (toliau – Direktyva 80/987)
bei 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB (OL L 270, p. 10, toliau – iš dalies pakeista
Direktyva 80/987) iš dalies pakeistos redakcijos išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp A. Cordero Alonso ir Darbo užmokesčio garantijų fondo (
Fondo de Garantía Salarial
; toliau –
Fogasa
), kuris, būdamas subsidiariai atsakingas, atsisakė ieškovui išmokėti kompensaciją nutraukus darbo sutartį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 80/987 1 straipsnio 1 dalis nustato, kad „ši direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių
ar darbo santykių ir pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams“.
Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalis pabrėžia, kad ji nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamų sąvokų „darbuotojas“,
„darbdavys“, „darbo užmokestis“, „neatidėliotina teisė“ ir „būsimoji teisė“.
Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis numato:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų
darbdavio neapmokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusių su darbo užmokesčiu už laikotarpį
iki nustatytos datos, apmokėjimą.“
Pagal Direktyvos 80/987 4 straipsnį valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų atsakomybę,
įpareigodamos apmokėti darbuotojų reikalavimus už apibrėžtą laikotarpį arba nustatydamos mokėjimo įsipareigojimų ribą.
Šios direktyvos 9 straipsnis nustato, kad ji „nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius
įstatymus ir kitus teisės aktus“.
Tos pačios direktyvos 10 straipsnio a punkte įtvirtinta, kad ji nepažeidžia valstybių narių teisės „imtis būtinų priemonių
piktnaudžiavimams išvengti“.
Iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 3 straipsnis numato:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų
darbuotojams nesumokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta
nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
Reikalavimai, kuriuos perėmė garantijų institucija, yra neapmokėti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai už laikotarpį iki
valstybių narių nustatytos datos ir (arba), kai kuriais atvejais, po jos.“
Pagal 3 straipsnį Direktyva 2002/74 įsigaliojo jos paskelbimo Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje dieną, t. y. 2002 m.
spalio 8 dieną.
Šios direktyvos 2 straipsnis nurodo:
„1.      Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2005 m. spalio 8 d., įgyvendina šią direktyvą.
Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.
Pirmojoje pastraipoje minėtas nuostatas jos taiko bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, atsiradusiai po šių nuostatų įsigaliojimo
dienos.
Valstybės narės, patvirtindamos šias priemones, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai
skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.
2.      Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų nuostatų tekstus.“

Nacionalinės teisės aktai
Ispanijos Konstitucijos 14 straipsnis įtvirtina pagrindinę lygybės prieš įstatymą teisę.
1995 m. kovo 24 d. Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 1/1995, patvirtinančio pakeisto Įstatymo dėl darbuotojų statuto tekstą
(
Estatuto de los Trabajadores
; 1995 m. kovo 29 d. BOE Nr. 75, p. 9654), su pakeitimais, padarytais 1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymu Nr. 60/1997 (1997 m.
gruodžio 20 d. BOE Nr. 304, p. 37453; toliau – Darbuotojų statutas), 26 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:
„1.      Darbo užmokestis yra bet kokia ekonominė nauda, kurią darbuotojai gauna pinigais ar natūra kaip atlygį už jų teikiamas kitų
asmenų naudai profesines paslaugas ir kuri, nepaisant užmokesčio formos, suteikiama darbuotojams už atliktą darbą arba už
darbui prilyginamus poilsio laikotarpius. <...>
2.      Į darbo užmokesčio sąvoką nepatenka sumos, kurios darbuotojui buvo išmokėtos kaip kompensacija už išlaidas, susijusias su
profesine veikla, socialinio draudimo išmokos bei pašalpos ir kompensacijos už perkėlimą, laikiną nušalinimą ar atleidimą
iš darbo.“
Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1, 2 ir 8 dalys nurodo:
„1.      Darbo užmokesčio garantijų fondas prie Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos yra nepriklausoma juridinio asmens statusą
ir teisę veikti siekiant įgyvendinti savo tikslus turinti organizacija, kuri darbdavių nemokumo, mokėjimų sustabdymo, bankroto
ar mokumo atkūrimo teismine tvarka atvejais išmoka darbuotojams priklausančias darbo užmokesčio sumas.
Pirmesnės pastraipos tikslais darbo užmokesčiu yra laikoma taikos sutartimi arba teisminės institucijos sprendimu, remiantis
26 straipsnio 1 dalyje nustatytu apibrėžimu, pripažinta suma bei papildoma kompensacija, kurią prireikus kompetentinga teisminė
institucija pripažįsta kaip „
salarios de tramitación
“, atsižvelgiant į tai, kad Fondas, kad ir koks būtų pagrindas, nei kartu, nei atskirai nemoka sumos, viršijančios dvigubą
įstatymu nustatytą minimalų dienos darbo užmokestį, padaugintą iš dienų, už kurias nebuvo sumokėtas darbo užmokestis, skaičiaus,
bet ne daugiau kaip už 120 dienų.
2.      Darbo užmokesčio garantijų fondas pirmesnėje dalyje nurodytais atvejais, neviršydamas maksimalios metinės išmokos ir atsižvelgdamas
į tai, kad dienos darbo užmokestis, kuriuo remiantis apskaičiuojamos kompensacijos, negali viršyti dvigubo minimalaus darbo
užmokesčio, moka teismo arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams priteistą kompensaciją dėl atleidimo iš darbo
arba dėl sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 straipsnius ir 52 straipsnio c punktą.
Tik atleidimo iš darbo arba sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50 straipsnį atveju Darbo užmokesčio garantijų fondo išmokama
kompensacijos suma yra apskaičiuojama imant 25 kiekvienų visų tarnybos metų dienas ir negali viršyti pirmesnėje pastraipoje
nustatytos ribos.
<…>
8.      Tuo atveju, kai įmonėse dirba mažiau nei dvidešimt penki darbuotojai, Darbo užmokesčio garantijų fondas išmoka 40 % įstatymu
numatytų kompensacijų darbuotojams, kurių darbo santykiai nutrūko pradėjus procedūrą pagal šio įstatymo 51 straipsnio nuostatas
arba dėl 52 straipsnio c punkte numatytos priežasties.
<...>“
Darbuotojų statuto 52 straipsnio c punktas, kuris išvardija darbo sutarties pasibaigimo „dėl objektyvių priežasčių“ sąlygas,
nurodo:
„Darbo sutartis baigiasi
<....>
c)      dėl objektyviai pripažinto būtinumo panaikinti darbo vietas dėl vienos iš šio įstatymo 51 straipsnio 1 dalyje numatytų priežasčių
ir neviršijant tame pačiame straipsnyje nustatyto skaičiaus.
Šiuo atveju darbdavys priima sprendimą nutraukti sutartį dėl ekonominių priežasčių, siekdamas padėti pataisyti sunkią ekonominę
padėtį arba dėl techninio, organizacinio ar gamybinio pobūdžio priežasčių, siekdamas pašalinti kliūtis geram įmonės funkcionavimui
arba dėl pastarosios konkurencinės padėties rinkoje, arba dėl su prašymu susijusių reikalavimų dėl geresnio išteklių organizavimo.“
Darbo sutarties nutraukimas dėl objektyvių priežasčių reikalauja, kad darbdavys laikytųsi tam tikrų Darbuotojų statuto 53 straipsnio
1 dalyje apibrėžtų įpareigojimų, tarp kurių
„<...>
b)      išmokėti darbuotojui <...> 20 dienų kompensaciją už kiekvienus tarnybos metus, kuri apskaičiuojama proporcingai mėnesių skaičiui
už trumpesnius nei vienerių metų laikotarpius, bet negali viršyti dvylikos mėnesių.
<...>“
1995 m. balandžio 7 d. Karaliaus įstatyminio dekreto Nr. 2/1995, patvirtinančio pakeistą įstatymo dėl darbo procedūros tekstą
(
Ley de Procedimiento laboral
, 1995 m. balandžio 11 d. BOE Nr. 86, p. 10695, toliau – LPL), 84 straipsnis nustato, kad nepavykus iš anksto susitarti taikinimo
procedūros administracinėje tarnyboje metu taikant to paties dekreto 63 straipsnį, nauja taikinimo procedūra turi būti privalomai
vykdoma kompetentingoje teisminėje institucijoje.
Iki prašymo priimti prejuducinį sprendimą pateikimo dienos Ispanijos Karalystė nepriėmė jokios nuostatos, kurioje būtų daroma
nuoroda į Direktyvą 2002/74, bei neinformavo Komisijos apie šios direktyvos perkėlimą.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
A. Cordero Alonso dirbo mažiau nei 25 darbuotojus turinčioje įmonėje. Jis buvo atleistas iš darbo dėl su įmonės ekonomine
situacija susijusios priežasties. A. Cordero Alonso pateikus ieškinį teisme dėl šio atleidimo iš darbo, buvo sudaryta taikos
sutartis su atsakove pagrindinėje byloje dalyvaujant pirmosios instancijos teismo teisėjui, kuris ją galiausiai patvirtino,
šiai sutarčiai suteikdamas teismo sprendimo galią, kad ji būtų privalomai vykdoma jos nevykdymo atveju. Šioje sutartyje šalys
sutarė pritarti darbo santykių nutraukimui dėl darbdavio nurodytų priežasčių, nustatant darbuotojui 5 540,06 EUR kompensaciją,
kurią turi sumokėti darbdavys.
Kadangi darbdavys savanoriškai nesumokėjo taikos sutartyje numatytų reikalavimų, A. Cordero Alonso paprašė, kad ši sutartis
būtų vykdoma priverstine teismine tvarka, dėl ko, nesant išieškotino ir parduotino turto, kad būtų galima sumokėti darbuotojui
priklausančias sumas, 2003 m. balandžio 24 d. darbdavys buvo pripažintas nemokiu.
A. Cordero Alonso paprašė
Fogasa
sumokėti nagrinėjamus reikalavimus.
Fogasa
pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnio 8 dalį jam išmokėjo 40 % atleidimo iš darbo kompensacijos, tačiau atsisakė sumokėti
likusius 60 %, remdamasis tuo, kad kompensacija buvo patvirtinta taikos sutartimi, o ne teismo ar administraciniu sprendimu.
Ieškovas pagrindinėje byloje pateikė skundą prieš
Fogasa
Juzgado de lo Social de Palencia
, reikalaudamas sumokėti sumą, atitinkančią 60 % kompensacijos, nustatytos teismo patvirtintoje taikos sutartyje. Šis teismas
atmetė prašymą tuo pagrindu, kad pagal teisės aktus
Fogasa
gali mokėti kompensacijas dėl darbo sutarties nutraukimo, tik kai šios kompensacijos buvo patvirtintos teismo ar administraciniu
sprendimu, o ne kai šalys jas nustatė taikos sutartyje. A. Cordero Alonso pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Aukščiausiojo
Kastilijos ir Leono teismo (
Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
) socialinius klausimus nagrinėjančiai kolegijai.
Šis teismas pastebi, kad Konstitucinis teismas (
Tribunal Constitucional
) 1993 m. spalio 25 d. Sprendime Nr. 306/1993 išnagrinėjo Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalies atitiktį Ispanijos Konstitucijos
14 straipsniui. Konstitucinio teismo manymu, nėra grėsmės lygybės prieš įstatymą principui, nes panašios situacijos nėra vertinamos
skirtingai. Atsižvelgdamas į 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimą
Rodríguez Caballero
(C‑442/00, Rink. p. I‑11915), prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iškelia klausimą dėl Bendrijos teisės viršenybės
poveikio ir būtent dėl savo galimybės netaikyti nacionalinio Bendrijos teisę pažeidžiančio įstatymo, kai nėra jam tokią kompetenciją
suteikiančių Ispanijos procesinių normų.
Jeigu tokius įgaliojimus jis turėtų pagal Bendrijos teisę, reikėtų nustatyti, ar tuo atveju, kai Direktyva 80/987 aiškiai nenumato kompensacijų dėl darbo sutarties nutraukimo, Bendrijos teisė vis dėlto yra taikytina šioje byloje. Tuo atveju,
kai kalbama apie Bendrijos teisės taikymą, abejotina, kad jos viršenybė prieš nacionalinę teisę galiotų ir pagrindines teises
reglamentuojančioms normoms. Jeigu taip, tuomet reikėtų išsiaiškinti, ar skirtingas šioje byloje nagrinėjamas poveikis yra
pateisinamas. Šis klausimas negali būti visiškai išspręstas pasiremiant minėtu sprendimu
Rodríguez Caballero
, nes pagrindinėje byloje kalbama apie kompensaciją dėl darbo sutarties nutraukimo. Jeigu būtų nuspręsta, kad tokios kompensacijos
nepatenka į Direktyvos 80/987 taikymo sritį, reikėtų išnagrinėti, ar Ispanijos valstybė jau taiko Direktyvą 2002/74, t. y. ar jos turinys jau perkeltas į Ispanijos teisę. Teigiamai atsakius į šį klausimą, tie patys klausimai, kiek jie susiję
su pagrindine lygybės prieš įstatymą teise, pateikiami ir tuo atveju, jeigu būtų nuspręsta, kad Ispanijos valstybė, nagrinėdama
A. Cordero Alonso atvejį, turi taikyti Direktyvą 80/987.
Tokiomis aplinkybėmis Aukščiausiasis Kastilijos ir Leono teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui
pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar valstybių narių įpareigojimas imtis visų atitinkamų bendrų ar specialių priemonių, kad užtikrintų Sutarties ir Bendrijos
institucijų nustatytų pareigų vykdymą (EB 10 straipsnis), bei Bendrijos teisės viršenybės prieš nacionalinę teisę principas, kai nėra būtinos aiškios nacionalinės teisės nuostatos,
reiškia, kad nacionalinėms teisminėms institucijoms suteikiami įgaliojimai netaikyti bet kokio pobūdžio nacionalinės teisės
normų, kurios prieštarauja Bendrijos teisei, neatsižvelgiant į šių normų vietą teisės normų sistemoje (reglamentai, įstatymai
ar net Konstitucija)?
2)      a)     Ar Ispanijos administracinės ir teisminės institucijos, priimdamos sprendimą dėl darbuotojo, kurio darbdavys buvo pripažintas
nemokus, teisės nacionalinės teisės aktuose įtvirtintos garantijos darbdavio nemokumo atveju pagrindu iš (
Fogasa
) gauti dėl darbo sutarties nutraukimo jam mokėtinas kompensacijas, turi taikyti Bendrijos teisę, nors Direktyvos 80/987 1 ir 3 straipsniai aiškiai nenumato kompensacijų nutraukus darbo sutartį?
b)       Jei taip, ar Ispanijos administracinės ir teisminės institucijos, taikydamos Direktyvą 80/987 ir nacionalinės teisės nuostatas,
perkeliančias šios direktyvos nuostatas, turi paisyti iš Bendrijos teisės kylančio lygybės prieš įstatymą ir bet kokios diskriminacijos
draudimo principo, kurio taikymo sritį išaiškino Teisingumo Teismas <...>, nors šis išaiškinimas neatitinka analogiškos Ispanijos
Konstitucijoje pripažintos pagrindinės teisės aiškinimo, kurį pateikia Ispanijos Konstitucinio teismo praktika?
c)      Jei taip, ar iš Bendrijos teisės kylanti pagrindinė lygybės prieš įstatymą teisė nustato pareigą vienodai vertinti atvejus,
kai darbuotojo teisė į kompensaciją nutraukus darbo sutartį buvo nustatyta teismo sprendimu, ir tuos, kai ši teisė kyla iš
sutarties tarp darbuotojo ir darbdavio, sudarytos dalyvaujant teisėjui bei patvirtintos teisminės institucijos?
3)      a)     Jeigu valstybė narė savo nacionalinėje teisėje iki Direktyvos 2002/74 įsigaliojimo pripažino darbuotojo teisę darbdavio nemokumo
atveju gauti garantijų institucijos apsaugą, susijusią su kompensacija nutraukus darbo sutartį, ar galima laikyti, kad nuo
šios direktyvos įsigaliojimo 2002 m. spalio 8 d. valstybė narė taiko Bendrijos teisę, nors dar nepasibaigė nustatytas maksimalus
šios direktyvos įgyvendinimo terminas, kai ji sprendžia dėl Garantijų institucijos pareigos mokėti kompensaciją nutraukus
darbo sutartį tais atvejais, kai darbdavys buvo paskelbtas nemokiu po 2002 m. spalio 8 dienos?
b)      Jei taip, ar Ispanijos administracinės ir teisminės institucijos, taikydamos Direktyvą (2002/74) ir nacionalinės teisės nuostatas,
perkeliančias šios direktyvos nuostatas, turi paisyti iš Bendrijos teisės kylančio lygybės prieš įstatymą ir bet kokios diskriminacijos
draudimo principo, kurio taikymo sritį išaiškino Teisingumo Teismas <...>, nors šis išaiškinimas neatitinka analogiškos Ispanijos
Konstitucijoje pripažintos pagrindinės teisės aiškinimo, kurį pateikia Ispanijos Konstitucinio teismo praktika?
c)      Jei taip, ar iš Bendrijos teisės kylanti pagrindinė lygybės prieš įstatymą teisė nustato pareigą vienodai vertinti atvejus,
kai darbuotojo teisė į kompensaciją dėl darbo sutarties nutraukimo buvo nustatyta teismo sprendimu, ir tuos, kai ši teisė
kyla iš sutarties tarp darbuotojo ir darbdavio, sudarytos dalyvaujant teisėjui bei patvirtintos teisminės institucijos?“

Dėl trečio klausimo
Savo trečiu klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas klausia, pirma,
dėl iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo laiko atžvilgiu (3 klausimo a punktas) ir, antra, dėl tariamos pareigos
pagal Bendrijos lygybės ir nediskriminavimo principą vienodai vertinti teismo sprendimu nustatytas kompensacijas dėl darbo
sutarties nutraukimo ir kompensacijas, kylančias iš sutarties tarp darbuotojų ir darbdavių, sudarytos dalyvaujant teisėjui
bei patvirtintos teisminės institucijos (3 klausimo b ir c punktai).

Dėl iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo laiko atžvilgiu
Remiantis Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies pirmąja pastraipa valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus,
siekdamos iki 2005 m. spalio 8 d. įgyvendinti šią direktyvą.
Šios dalies antroji pastraipa numato, kad pirmojoje pastraipoje minėtas nuostatas jos taiko bet kuriai darbdavio nemokumo
būklei, susidariusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos. Šiomis aplinkybėmis darbdavio nemokumo būklė ir jos pasekmės patenka
į iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo sritį
ratio temporis
nuo jos įsigaliojimo dienos, net prieš baigiantis Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatytam
perkėlimo terminui.
Ne tik nacionalinės teisės nuostatos, kurios turi aiškų tikslą perkelti Direktyvą 2002/74, bet ir, nuo šios direktyvos įsigaliojimo
dienos, pirmiau galiojusios nacionalinės teisės nuostatos, užtikrinančios nacionalinės teisės šiai direktyvai atitiktį, turi
būti laikomos patenkančiomis į jos taikymo sritį.
Pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmąją pastraipą valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti,
kad garantijų institucijos, laikantis tos pačios direktyvos 4 straipsnio, užtikrintų darbuotojams nesumokėtų reikalavimų,
kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines
išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
Nors iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 3 straipsnio pirmoji pastraipa nenustato valstybei narei pareigos savo nacionalinėje
teisėje, perkeliančioje Direktyvą 2002/74, numatyti išeitinių išmokų nutraukus darbo santykius išmokėjimą, reikia manyti, kad jeigu nagrinėjamame nacionaliniame įstatyme
yra nuostata, tokias išeitines išmokas siejanti su kompetentingos garantijų institucijos užtikrinama apsauga, ši nacionalinės
teisės nuostata nuo 2002 m. spalio 8 d., Direktyvos 2002/74 įsigaliojimo dienos patenka į iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987
taikymo sritį.
Iš to išplaukia, kad tokia nuostata kaip Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalis, kuri esant tam tikroms sąlygoms numato
garantijų institucijos mokamas kompensacijas darbuotojams atleidimo iš darbo atveju arba nutraukus darbo sutartį, patenka
į Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos taikymo sritį, taigi ir į šios direktyvos, kiek tai susiję
su jos taikymu įvykiams po jos įsigaliojimo.
Tam neturėtų prieštarauti tai, kad pagal Direktyvos 2002/74 2 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą nacionalinės teisės aktuose,
priimtuose siekiant perkelti direktyvą, turi būti daroma nuoroda į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jų oficialaus paskelbimo
metu. Tačiau dėl tokių formalių reikalavimų neturėtų būti sumažinta Direktyvoje 2002/74 numatyta darbuotojų apsauga.
Taigi reikia atsakyti į trečio kausimo a punktą taip, kad kai valstybė narė savo nacionalinėje teisėje iki Direktyvos 2002/74
įsigaliojimo pripažįsta darbuotojui teisę gauti garantijų institucijų apsaugą darbdavio nemokumo atveju, susijusią su kompensacija
nutraukus darbo sutartį, šių teisės aktų taikymas tuo atveju, kai darbdavys tapo nemokus po to, kai įsigaliojo ši direktyva,
patenka į iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo sritį.

Dėl lygybės principo pažeidimo
Kai nacionalinės teisės aktai patenka į Bendrijos teisės reglamentavimo sritį, jie turi atitikti pagrindines teises, kurių
laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Rodríguez Caballero
31 punktą ir jame minėtą teismų praktiką).
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad kompensacijas nutraukus darbo sutartį darbdavio nemokumo atveju
Fogasa
turi mokėti, tik jei jos patvirtintos teismo ar administracinės institucijos sprendimu.
Nors kompensacijos, kurios patenka į iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo sritį, turi būti nustatytos pagal nacionalinę
teisę, pasinaudojant šia galimybe turi būti laikomasi pagrindinių teisių, įskaitant bendrąjį lygybės ir nediskriminavimo principą
(žr. šiuo klausimu 2005 m. gruodžio 13 d. Nutarties
Guerrero Pecino
, C‑177/05, Rink. p. I‑10887, 25 ir 26 punktus bei joje cituotą teismų praktiką). Šis principas reikalauja, kad panašios situacijos
nebūtų vertinamos skirtingai, jei toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas (minėto sprendimo
Rodríguez Caballero
32 punktas ir jame cituota teismų praktika).
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kai pagal atitinkamą nacionalinę teisę kompensacijos dėl neteisėto atleidimo iš
darbo, pripažintos teismo arba administracinės institucijos sprendimu, pagal nacionalinę teisę turi būti laikomos išeitinėmis
išmokomis nutraukus darbo santykius iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 3 straipsnio 1 dalies prasme, tokio paties pobūdžio
kompensacijos, nustatytos teisminės taikinimo procedūros, kuri numatyta LPL 84 straipsnyje, metu, taip pat turi būti laikomos
išeitinėmis išmokomis šios nuostatos prasme (minėtos nutarties
Guerrero Pecino
, 30 punktas).
Tas pats taikytina ir įstatyme numatytoms išmokoms, mokėtinoms nutraukus darbo sutartį.
Iš tiesų, viena vertus, visi darbuotojai, netekę darbo dėl jų darbo sutarties nutraukimo, yra panašioje situacijoje, kai jų
darbdavys dėl nemokumo negali jiems išmokėti išmokų, į kurias jie pagal įstatymą turi teisę. Kita vertus, kaip nurodo generalinis
advokatas savo išvados 36 punkte, nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei į bylą įstojusios šalys
nepateikė jokio naujo argumento dėl galimo nevienodo vertinimo pateisinimo, kurio Teisingumo Teismas dar neturėjo galimybės
įvertinti minėtame sprendime
Rodríguez Caballero
, 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendime
Olaso Valero
(C‑520/03, Rink. p. I‑12065) bei minėtoje nutartyje
Guerrero Pecino
.
Kadangi bendras lygybės ir nediskriminavimo principas yra Bendrijos teisės principas, valstybės narės yra saistomos šio principo,
išaiškinto Teisingumo Teismo. Taip yra ir tuomet, kai nagrinėjami nacionalinės teisės aktai pagal tam tikros valstybės narės
konstitucinio teismo praktiką atitinka analogišką nacionalinės teisės sistemoje pripažintą pagrindinę teisę.
Taigi reikia atsakyti į trečio klausimo b ir c punktus taip, kad iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo srityje Bendrijos
teisės sistemoje pripažintas bendrasis lygybės principas reikalauja, kad kai pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės
teisės aktus teismo sprendimu patvirtintas įstatymu nustatytas kompensacijas, mokėtinas nutraukus darbo sutartį, darbdavio
nemokumo atveju moka garantijų institucija, to paties pobūdžio kompensacijos, nustatytos darbuotojo ir darbdavio sutartyje,
kuri sudaryta dalyvaujant teisėjui ir yra patvirtinta teisminės institucijos, turi būti vertinamos vienodai.

Dėl antro klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą į trečią klausimą, į antrą klausimą, susijusį su pirmine Direktyvos 80/987 redakcija, atsakyti nereikia.

Dėl pirmo klausimo
Pirmas klausimas iš esmės susijęs su galima pareiga prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taikant Bendrijos
teisę, išaiškintą Teisingumo Teismo, netaikyti nacionalinės teisės, neatitinkančios nei Direktyvos 80/987 pirminės, nei iš
dalies pakeistos redakcijos.
Kadangi buvo nustatyta Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija, ir tol, kol nėra priimtos vienodą vertinimą atkuriančios
priemonės, lygybės principo laikymasis gali būti užtikrintas tik neprivilegijuotai kategorijai priklausantiems asmenims suteikiant
tas pačias privilegijas kaip ir priklausantiesiems privilegijuotai kategorijai (minėto sprendimo
Rodríguez Caballero
42 punktas).
Tokiu atveju nacionalinis teismas turi netaikyti jokios diskriminacinės nacionalinės nuostatos, neprašydamas ar laukdamas,
kad įstatymų leidėjas ją pirmiau panaikintų, ir neprivilegijuotos grupės nariams taikyti tą pačią tvarką, kuri taikoma kitiems
darbuotojams (minėto sprendimo
Rodríguez Caballero
43 punktas ir jame cituota teismų praktika). Tokia pareiga jam tenka nepaisant to, ar nacionalinės teisės nuostatos suteikia
jam tokią kompetenciją.
Taigi į pirmą klausimą reikia atsakyti taip, kad nacionalinis teismas turi netaikyti nacionalinės teisės aktų, kurie, pažeisdami
Bendrijos teisės sistemoje pripažintą lygybės principą, nenumato pareigos kompetentingai garantijų institucijai mokėti kompensacijas
nutraukus darbo sutartį, nustatytas darbuotojų ir darbdavių sutartyje, kuri sudaryta dalyvaujant teisėjui bei yra patvirtinta
teisminės institucijos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Kai valstybė narė savo nacionalinėje teisėje iki 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/74/EB,
iš dalies keičiančios Direktyvą 80/987/EEB, įsigaliojimo pripažino darbuotojo teisę gauti garantijų institucijų apsaugą darbdavio
nemokumo atveju, susijusią su kompensacija nutraukus darbo sutartį, šių teisės aktų taikymas tuo atveju, kai darbdavys tapo
nemokus po šios direktyvos įsigaliojimo, patenka į Direktyva 2002/74 iš dalies pakeistos 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB
dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo taikymo sritį.
2.
Direktyva 2002/74 iš dalies pakeistos Direktyvos 80/987 taikymo srityje Bendrijos teisės sistemoje pripažintas bendrasis lygybės
principas reikalauja, kad kai pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus teismo sprendimu patvirtintas
įstatymu nustatytas kompensacijas, mokėtinas nutraukus darbo sutartį, darbdavio nemokumo atveju moka garantijų institucija,
to paties pobūdžio kompensacijos, nustatytos darbuotojo ir darbdavio sutartyje, sudarytoje dalyvaujant teisėjui ir patvirtintoje
teisminės institucijos, turi būti traktuojamos taip pat.
3.
Nacionalinis teismas turi netaikyti nacionalinės teisės aktų, kurie, pažeisdami Bendrijos teisės sistemoje pripažintą lygybės
principą, nenumato kompetentingos garantijų institucijos pareigos mokėti kompensacijas nutraukus darbo sutartį, nustatytas
darbuotojų ir darbdavių sutartyje, kuri sudaryta dalyvaujant teisėjui ir patvirtinta teisminės institucijos.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.