CELEX: 62002TJ0026
Konkurenca
Omejevalni sporazumi v sektorju vitaminskih izdelkov
Smernice za določitev globe
Določitev izhodiščnega zneska globe
Olajševalne okoliščine
Obvestilo o ugodni obravnavi

Dejansko stanje
Z Odločbo 2003/2/ES z dne 21. novembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva
COMP/E-1/37.512 − Vitamini) (UL 2003, L 6, str. 1, v nadaljevanju: Odločba) je Komisija v členu 1 ugotovila, da je več podjetij
kršilo člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma o Europskem gospodarskem prostoru (EGP) s tem, da je sodelovalo v več ločenih
sporazumih, ki so vplivali na dvanajst različnih trgov vitaminskih izdelkov, in sicer vitaminov A, E, B1, B2, B5, B6, folne
kisline, vitaminov C, D3, H, betakarotena in karotenoidov. Zlasti iz uvodne izjave 2 Odločbe izhaja, da naj bi zadevna podjetja
v okviru teh sporazumov določala cene za posamezne izdelke in pridobila prodajne kvote, se soglasno odločala in zviševala
cene, objavljala cene v skladu s sporazumi, prodajala izdelke po dogovorjenih cenah, vzpostavila mehanizem nadzora in varovanja
spoštovanja sporazumov ter sodelovala na rednih srečanjih za izvajanje načrtov.
K tem podjetjem sodi tudi japonsko podjetje Daiichi Pharmaceutical Co. Ltd (v nadaljevanju: družba Daiichi ali tožeča stranka),
pri kateri so bile ugotovljene kršitve, ki so vplivale na trge Skupnosti in EGP vitamina B5 in vitamina B6 (člen 1(1)(g) Odločbe).
V členu 1(2)(f) Odločbe je Komisija ugotovila, da so kršitve, pri katerih naj bi sodelovala družba Daiichi, nastale med septembrom
1991 in februarjem 1994 oziroma med januarjem 1991 in junijem 1994.
S členom 2 Odločbe je bilo podjetjem, ki so bila spoznana za odgovorna za ugotovljene kršitve, odrejeno, naj nemudoma prenehajo
kršitve, če tega še niso storila, in se v prihodnje vzdržijo vsakršnih dejanj in ravnanj, ki imajo isti ali enakovreden namen
oziroma učinek.
Komisija je naložila globe za kršitve, ugotovljene na trgih vitaminov A, E, B2, B5, C, D3, betakarotena in karotenoidov, ni
pa naložila glob za kršitve, ugotovljene na trgih vitaminov B1, B6, H in folne kisline (člen 3 Odločbe).
Iz uvodnih izjav od 645 do 649 Odločbe namreč izhaja, da so kršitve, ki so bile ugotovljene na teh trgih, prenehale več kot
pet let pred začetkom preiskave Komisije in da je za te kršitve veljal člen 1 Uredbe Sveta (EGS) št. 2988/74 z dne 26. novembra
1974 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v transportnem pravu in pravu konkurence Europske gospodarske skupnosti
(UL L 319, str. 1).
Tako zlasti družbi Daiichi ni bila odrejena globa za njeno sodelovanje pri kršitvi v zvezi z vitaminom B6.
Nasprotno je bila družbi Daiichi in tudi dvema drugima podjetjema, odgovornima za kršitev glede vitamina B5 (pantotenska kislina,
imenovana tudi ‚calpan‘), namreč družbi F. Hoffmann La Roche AG (v nadaljevanju: družba Roche) in družbi BASF AG, naložena
globa zaradi njunega sodelovanja pri tej kršitvi (člen 3(f) Odločbe).
Znesek te globe je Komisija določila na podlagi svojih Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2)
Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice) in svojega obvestila o nenalaganju
ali zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).
Komisija je v uvodnih izjavah 657 in 658 Odločbe zapisala splošna merila, na podlagi katerih je določila globe. Navedla je,
da je treba upoštevati vse okoliščine primera, zlasti težo in trajanje kršitve – to sta merili, ki ju izrecno predvideva člen
15(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str.
204) –, da bi se v vsakem posameznem primeru presodila vloga vsakega podjetja pri kršitvah, da bi se pri določitvi zneska
globe upoštevale predvsem morebitne oteževalne ali olajševalne okoliščine in da bi se, po potrebi, uporabilo obvestilo o ugodni
obravnavi.
Glede teže kršitve je Komisija zaradi narave preiskovanih kršitev, njihovega učinka na različne zadevne trge vitaminskih izdelkov
in dejstva, da je vsaka izmed njih zadevala celotni skupni trg in po njegovem nastanku celotni EGP, presodila, da so podjetja,
ki so naslovniki Odločbe, storila zelo resne kršitve člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP, za vsako izmed njih pa je
treba naložiti globo najmanj 20 milijonov eurov (uvodne izjave od 662 do 674 Odločbe).
Komisija je za določitev izhodiščnega zneska glob, potem ko je izpostavila, da je upoštevala velikost različnih zadevnih trgov
vitaminskih izdelkov, opozorila, da „v kategoriji zelo resnih kršitev predvidena lestvica višine glob omogoča različno obravnavanje
podjetij z namenom, da bi se upoštevala dejanska gospodarska zmožnost vsakega izmed njih, da povzroči večjo škodo konkurenci,
in določila globa na ravni, ki zagotavlja dovolj odvračilen učinek“. Ugotovila je, da „je to še posebej nujno, kadar – kot
v tem primeru – med podjetji, ki so sodelovala pri kršitvi, obstaja znatna razlika v velikosti“. Dalje je navedla, da „[j]e
v okoliščinah tega primera, ki vključuje več podjetij, za določitev osnovnega zneska globe nujno upoštevati specifično težo
vsakega izmed njih in tako dejanski vpliv njegovega nezakonitega ravnanja na konkurenco“ (uvodne izjave 675, 678 in 679 Odločbe).
V ta namen je Komisija presodila, da lahko zadevna podjetja razdeli v različne kategorije „glede na relativen pomen vsakega
podjetja na različnih zadevnih trgih vitaminskih izdelkov“, in dodala, da „se lahko razporeditev podjetja v določeno kategorijo
po potrebi spremeni, da bi se še posebej upoštevala potreba, da se zagotovi odvračilen učinek“. Komisija je za primerjavo
relativnega pomena različnih podjetij na vsakem predmetnem trgu vitaminskih izdelkov presodila kot primerno, da za osnovo
upošteva promet z zadevnim izdelkom na svetovni ravni. Komisija je namreč opozorila, da „so bili vsi omejevalni sporazumi
globalni in da je bil njihov namen predvsem razdeliti trge na svetovni ravni in s tem preprečiti popolno konkurenčnost v EGP“
in da „svetovni promet vsakega udeleženca posameznega omejevalnega sporazuma kaže tudi na njegov doprinos k učinkovitosti
tega kot celote oziroma, nasprotno, k nestabilnosti, ki bi prizadela ta omejevalni sporazum, če pri njem ne bi sodeloval“.
Komisija je tudi navedla, da je zadevni promet določila na podlagi „zadnjega celotnega koledarskega leta kršitve“ (uvodni
izjavi 680 in 681 Odločbe).
Komisija je tako glede kršitve v zvezi z vitaminom B5 ugotovila, da „sta bili družbi Roche in Daiichi najpomembnejši proizvajalki
vitamina B5 na svetovnem trgu“, in ju je zato uvrstila v prvo kategorijo, medtem ko je družbo BASF, „katere tržni delež na
svetovnem trgu je bil znatno manjši (skoraj polovico manjši od tržnega deleža družbe Roche)“, uvrstila v drugo kategorijo.
Izhodiščni znesek globe za to kršitev je „ob upoštevanju kategorij, določenih na osnovi merila relativnega pomena podjetij
na tem trgu“ zato določila na 20 milijonov eurov za družbi Roche in Daiichi ter na 14 milijonov eurov za družbo BASF (uvodni
izjavi 689 in 690 Odločbe).
Komisija je za zagotovitev dovolj odvračilnega učinka globe in da bi upoštevala velikost in globalna sredstva teh podjetij,
izhodiščni znesek globe, izračunan za družbi Roche in BASF, povečala za 100 % (uvodne izjave od 697 do 699 Odločbe).
Komisija je glede trajanja kršitve navedla, da so družbe Roche, Daiichi in BASF v tem primeru storile dolgotrajno kršitev
– v tem primeru je trajala osem let –, in za vsako izmed njih za 80 % povečala znesek, ki ga je dobila z operacijama, navedenima
v predhodnih dveh točkah. Osnovni znesek globe, naložene tožeči stranki, je tako znašal 36 milijonov eurov (uvodni izjavi
706 in 711 Odločbe).
Medtem ko je Komisija za družbi Roche in BASF upoštevala oteževalno okoliščino vloge vodje ali pobudnika kršitve predvsem
pri kršitvi v zvezi z vitaminom B5 in je osnovni znesek njune globe povečala za 50 % oziroma 35 % (uvodne izjave od 712 do
718 Odločbe), pri tožeči stranki ni ugotovila nobene oteževalne ali olajševalne okoliščine.
Ta je v upravnem postopku zahtevala priznanje olajševalne okoliščine, ker se ni sistematično uskladila z dogovorjenimi cenami
in količinami, tako da naj bi bil zmanjšan vpliv sporazumov na trg. Komisija je v uvodnih izjavah 728 in 729 Odločbe ta zahtevek
tožeče stranke zavrnila iz naslednjih razlogov:
„(728) Komisija opaža, da se pri izvajanju sporazumov o ciljnih cenah nujno ne zahteva, da se uporabijo točno te cene. O izvedbi
sporazumov se lahko govori, kadar stranke določijo svoje cene na način, da jih približajo dogovorjenim ciljnim cenam. To je
bil primer omejevalnih sporazumov, ki so vplivali na trga vitaminov C in B5. Dejstvo, da podjetje, za katerega je dokazano,
da je s svojimi konkurenti sodelovalo pri usklajevanju cen, na trgu ni ravnalo tako, kot je bilo dogovorjeno s temi konkurenti,
nujno ne pomeni olajševalne okoliščine za določitev globe, ki jo je treba naložiti. Podjetje, ki kljub usklajevanju s svojimi
konkurenti nadaljuje bolj ali manj samostojno politiko na trgu, lahko enostavno poskuša omejevalni sporazum izrabiti v svojo
korist (zadeva Cascades SA proti Komisiji, T-308/94, Recueil, str. II-925, točka 230).
(729) Glede izvajanja sporazumov o količinah je jasno, da so udeleženci omejevalnih sporazumov njim dodeljene količine ocenili
kot minimalne količine. Če so stranke lahko prodale vsaj količino, ki jim je bila dodeljena, se je sporazum spoštoval. To
je veljalo v primeru omejevalnih sporazumov, ki so vplivali na trga vitaminov C in B5.“
Nazadnje je Komisija glede uporabe obvestila o ugodni obravnavi menila, da sta bili družbi Roche in BASF prvi, ki sta ji z
dokumenti, poslanimi njenim službam med 2. junijem in 30. julijem 1999, posredovali odločilne podatke za dokazovanje obstoja
usklajevalnih sporazumov predvsem v zvezi z vitaminom B5, s čimer je bilo tožeči stranki preprečeno, da bi izpolnila pogoj,
ki je določen v oddelku B(b) obvestila o ugodni obravnavi. Ker pa sta družbi Roche in BASF imeli vodilno ali odločilno vlogo
pri nezakoniti dejavnosti predvsem v zvezi z vitaminom B5, Komisija meni, da nista izpolnili pogoja iz oddelka B(e) obvestila
o ugodni obravnavi. Nobenemu izmed treh podjetij, ki jih zadevajo sporazumi v zvezi z vitaminom B5, torej ni bilo odobreno
zmanjšanje globe na podlagi oddelkov B ali C tega obvestila (uvodne izjave od 743 do 745 Odločbe).
Vendar je bilo vsakemu izmed njih priznano zmanjšanje globe na podlagi oddelka D obvestila o ugodni obravnavi. Komisija je
namreč menila, da je osem podjetij, ki so naslovniki Odločbe – med njimi so družbe Roche, BASF in Daiichi –, „sodelovalo s
Komisijo, še preden je bilo poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, prispevalo k ugotovitvi obstoja kršitev, pri
katerih [so] sodelovala in/ali ni izpodbijalo dejanskega stanja, na katerega je Komisija oprla svoje obtožbe“ (uvodna izjava
754 Odločbe).
Komisija je še posebej navedla, da sta družbi Roche in BASF, ker sta posredovali dokaze o organizacijski sestavi usklajevalnih
sporazumov predvsem v zvezi s trgom vitamina B5, odločilno prispevali k ugotovitvi ali potrditvi nekaterih bistvenih vidikov
te kršitve. Tako je Komisija sklenila, da sta družbi Roche in BASF izpolnili pogoje, določene v oddelku D(2), prva alinea,
obvestila o ugodni obravnavi, in jima odobrila 50-odstotno zmanjšanje globe, ki bi jima morala biti naložena, če ne bi sodelovali
s Komisijo (uvodne izjave 747, 748, 760 in 761 Odločbe).
Komisija je glede tožeče stranke ugotovila, da ji je z izjavo z dne 9. julija 1999 predložila informacije o organizaciji in
sestavi kartela pri vitaminu B5, ki so bistveno pripomogle k ugotovitvi ali k potrditvi pomembnih vidikov kršitve. Komisija
je tako sklenila, da je tožeča stranka izpolnila pogoje iz oddelka D(2), prva alinea, obvestila o ugodni obravnavi in ji odobrila
35-odstotno zmanjšanje globe, ki bi ji bila naložena, če ne bi sodelovala s Komisijo (uvodne izjave 749, 750 in 764 Odločbe).
Tako je za kršitve v zvezi z vitaminom B5 v členu 3 Odločbe naložila naslednje globe:
–        družbi Roche: 54 milijonov eurov;
–        družbi BASF: 34,02 milijona eurov;
–        družbi Daiichi: 23,4 milijona eurov.

Postopek in predlogi strank
Z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. februarja 2002, je tožeča stranka vložila to tožbo.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (četrti senat) odločilo, da začne ustni postopek, in je v
okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje, pisno zastavilo določena vprašanja
strankama, ki sta na njih odgovorili v določenem roku.
Stranki sta na obravnavi 23. februarja 2005 podali ustne navedbe in odgovorili na ustna vprašanja, ki jima jih je postavilo
Sodišče prve stopnje.
Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        člen 3(f) Odločbe razglasi za ničnega;
–        podredno, znatno zmanjša znesek globe, naložene tožeči stranki;
–        toženi stranki naloži plačilo stroškov.
Tožena stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravno stanje
Tožeča stranka ne ugovarja dejstvom, ki so v zvezi z njo ugotovljena v Odločbi, in sklepu Komisije, da ta dejstva pomenijo
kršitve člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP. Navaja, da želi s svojim predlogom doseči, primarno, da bi se člen 3(f)
Odločbe v celoti razglasil za ničnega, ker bi ji Komisija morala odobriti popolno imuniteto na podlagi oddelka B obvestila
o ugodni obravnavi in ker je Komisija pri določitvi zneska globe tožeči stranki storila več napak. Podredno navaja, da te
napake upravičujejo najmanj to, da Sodišče prve stopnje v okviru svoje neomejene pristojnosti znatno zmanjša naloženo globo.
Tožeča stranka v podporo predlogom uveljavlja tri tožbene razloge. S prvim tožbenim razlogom zatrjuje, da je pri določitvi
izhodiščnega zneska njej naložene globe na 20 milijonov eurov podana kršitev pooblastila za odločanje po prostem preudarku,
„nepravilna uporaba prava glede na dejansko stanje“, kršitev Smernic ter načela enakega obravnavanja in načela sorazmernosti.
Z drugim tožbenim razlogom navaja, da je Komisija kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, „nepravilno uporabila
pravo glede na dejansko stanje“ in kršila Smernice, ker ji je zavrnila priznanje olajševalne okoliščine, da je tožeča stranka
le delno izvajala usklajevalne sporazume v zvezi z vitaminom B5. S tretjim tožbenim razlogom uveljavlja kršitev pooblastila
za odločanje po prostem preudarku, „nepravilno uporabo prava glede na dejansko stanje“, kršitev obvestila o ugodni obravnavi
in kršitev načela enakega obravnavanja pri presoji Komisije njenega sodelovanja v upravnem postopku.
1.
Prvi tožbeni razlog: določitev izhodiščnega zneska globe

Trditve strank
Ta tožbeni razlog se nanaša na določitev izhodiščnega zneska globe, naložene tožeči stranki, na 20 milijonov eurov (glej točke
od 12 do 14 zgoraj) in se deli na tri dele.
S prvim delom tožeča stranka navaja, da je Komisija kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, „nepravilno uporabila
pravo glede na dejansko stanje“ in kršila Smernice, ker tožeče stranke pri določanju izhodiščnega zneska globe glede na težo
ni uvrstila v tretjo kategorijo, za družbama Roche in BASF.
Tožeča stranka zlasti opozarja, da je v skladu s Smernicami (točka 1A, četrti odstavek) pri presoji teže „treba upoštevati
dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom“.
V zvezi s tem tožeča stranka očita Komisiji, da je določila enak izhodiščni znesek zanjo kot za družbo Roche, višjega od izhodiščnega
zneska za družbo BASF, ne da bi upoštevala dejstva, da sta bili obe ti družbi sposobni, da povzročita znatno večjo škodo konkurentom
kot tožeča stranka, čeprav je bilo to dejstvo Komisiji znano.
Iz uvodne izjave 592 Odločbe naj bi namreč izhajalo, da sta bili družbi Roche in BASF kot proizvajalki „premiksov“ (izdelek
v nadaljnjem proizvodnem procesu, namenjen uporabi v proizvodnji krmil in katerega bistvena sestavina so vitamini) in kot
dobaviteljici vitaminov drugim proizvajalcem premiksov sposobni, da zatreta marže svojih strank proizvajalcev premiksov in
dejansko ali potencialno škodujeta njihovemu poslovanju z zvišanjem cen vitaminov, ki sta jim jih prodajali. Na drugi strani
sta bili družbi BASF in predvsem Roche kot proizvajalki celotne palete vitaminov sposobni, da sta proizvajalcem edinega vitamina
zagrozili z izključitvijo iz trga s tem, da sta znižali cene tega vitamina na plenilsko raven in sta razliko subvencionirali
s ceno drugih vitaminov. Iz uvodne izjave 716 Odločbe naj bi izhajalo, da je bila globalna zmožnost družb Roche in BASF, da
izvajata in ohranjata protikonkurenčne sporazume, znatno okrepljena zaradi obsežne palete izdelkov, ki pomenijo samostojne,
a tesno povezane, trge. Komisija bi morala tožečo stranko, ki ni bila vertikalno integrirana in ni imela portfelja vitaminov,
kot sta ga imeli družbi Roche in BASF, uvrstiti v tretjo kategorijo, za tema podjetjema, in ji določiti nižji izhodiščni znesek
globe, kot ga je določila za ti podjetji.
Tožeča stranka z drugim, podredno oblikovanim delom, zatrjuje, da je Komisija kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku,
„nepravilno uporabila pravo glede na dejansko stanje“ in kršila načelo enakega obravnavanja, s tem da tožeče stranke ni uvrstila
v drugo kategorijo skupaj z družbo BASF, ko je določala izhodiščni znesek globe glede na težo.
V zvezi s tem tožeča stranka opozarja, da je Komisija v uvodni izjavi 680 Odločbe zadevna podjetja razdelila v različne kategorije
na podlagi primerjave svetovnega prometa za predmetni izdelek v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve, ki je v obravnavanem
primeru za vitamin B5 leto 1998.
Prvič, preprosta primerjava svetovnega prometa in svetovnih tržnih deležev družb Roche, BASF in tožeče stranke za ta vitamin
v letu 1998 naj bi pokazala, da bi morala biti družba Daiichi razvrščena v isto kategorijo kot družba BASF in da je Komisija
s tem kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.
Tožeča stranka namreč poudarja, da je bil glede na preglednico v zvezi z vitaminom B5, ki se nahaja v uvodni izjavi 123 Odločbe,
svetovni promet posameznih proizvajalcev tega vitamina v letu 1998 tak: družba Roche 57 milijonov eurov, družba Daiichi 43
milijonov eurov, družba BASF 34 milijonov eurov in drugi 32 milijonov eurov. Ugotavlja, da je bil njen promet za vitamin B5
za 14 milijonov eurov manjši od prometa družbe Roche in le za 9 milijonov eurov večji od prometa družbe BASF, tako je bil
torej promet družbe Roche 33 % večji od prometa tožeče stranke in promet družbe BASF 21 % manjši od prometa tožeče stranke.
Tožeča stranka tudi navaja, da so bili svetovni tržni deleži za leto 1998, izračunani na osnovi prometa, povzetega v prejšnji
točki, taki: družba Roche 34,3 %, družba Daiichi 25,9 %, družba BASF 20,5 % in drugi 19,3 %. Tako opozarja, da je bil v letu
1998 njen svetovni tržni delež za 8,4 odstotnih točk nižji od deleža družbe Roche in za komaj 5,4 odstotnih točk večji od
deleža družbe BASF.
Tožeča stranka dalje dodaja, da tudi če bi Komisija uporabila druga merila, kot so promet v EGP v letu 1998, tržni deleži
v EGP v letu 1998 ali tržni deleži v EGP za obdobje kršitev (od 1991 do 1998), bi na tej podlagi lahko ugotovila le, da se
je ne bi smelo uvrstiti v isto kategorijo kot družbo Roche, ampak bolj v skupino družbe BASF. Le na podlagi svetovnih tržnih
deležev v obdobju kršitev (od 1991 do 1998) bi bil položaj tožeče stranke za eno odstotno točko bližji položaju družbe Roche
kot položaju družbe BASF.
Glede na razmeroma podobne promet in tržne deleže tožeče stranke in družbe BASF izhodiščni znesek za globo tožeče stranke
ne bi smel presegati 14 milijonov eurov.
Drugič, po mnenju tožeče stranke je z Odločbo kršeno načelo enakega obravnavanja, ker ta po eni strani hkrati enako obravnava
različne položaje (položaj tožeče stranke in položaj družbe Roche), različno pa podobne položaje (položaj tožeče stranke in
položaj družbe BASF), brez kakršne koli možne objektivne utemeljitve, in ker je bila na drugi strani tožeča stranka uvrščena
v prvo kategorijo pri omejevalnem sporazumu v zvezi z vitaminom B5 (z izhodiščnim zneskom globe 20 milijonov eurov), medtem
ko je bila družba BASF ob v bistvu podobnem dejanskem stanju uvrščena v drugo kategorijo pri omejevalnem sporazumu v zvezi
z vitaminom B2 (z izhodiščnim zneskom globe 10 milijonov eurov).
Glede tega tožeča stranka poudarja dejstvo, da sta bila njen promet in njen tržni delež na svetovnem trgu vitamina B5 v letu
1998 manjša od prometa in tržnega deleža družbe BASF na svetovnem trgu vitamina B2, ki sta bila v Odločbi upoštevana pri razporeditvi
članov omejevalnega sporazuma v zvezi s tem vitaminom v kategorije. Navaja še, da tudi če bi se Komisija želela opreti na
svetovne tržne deleže za predmetni vitamin v celotnem obdobju kršitev – v Odločbi neuporabljeno merilo –, bi morala tožečo
stranko v skladu z načelom enakega obravnavanja uvrstiti v drugo kategorijo pri kršitvi v zvezi z vitaminom B5. Poudarja namreč,
da je bil njen povprečni tržni delež za ta vitamin v obdobju kršitev (29 %) enak povprečnemu deležu družbe BASF na trgu vitamina
B2 v obdobju kršitev na tem trgu in da sta bila tako ona kot družba BASF na teh posameznih trgih približno nekje med prvo
in tretjo kategorijo gospodarskih subjektov.
S tretjim delom, ki je oblikovan še podredneje, tožeča stranka zatrjuje, da je Komisija, ko je določila izhodiščni znesek
globe glede na težo, kršila načelo sorazmernosti, ker tožeče stranke ni uvrstila v ločeno kategorijo, med družbi Roche in
BASF, z izhodiščnim zneskom globe med zneskoma družbe Roche in BASF, vendar bližje znesku družbe BASF.
Opozarja, da Komisija v Odločbi 1999/210/ES z dne 14. oktobra 1998 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe ES (zadeva
IV/F-3/33.708 – British Sugar plc, zadeva IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc, zadeva IV/F-3/33.710 – Napier Brown Company Ltd,
zadeva IV/F-3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd) (UL L 76, str. 1, v nadaljevanju: odločba British Sugar) ni oklevala pri
razlikovanju med tremi kategorijami proizvajalcev, da bi določila izhodiščni znesek globe glede na težo. Tožeča stranka zlasti
poudarja, da je bil Tate & Lyle uvrščen v drugo kategorijo, za British Sugar, čeprav sta imela skupaj 90‑odstotni tržni delež
na obeh upoštevnih trgih (industrijski sladkor in sladkor za maloprodajo v Veliki Britaniji), British Sugar je imel med 51-
in 54-odstotnega, Tate & Lyle pa med 38- in 40-odstotni tržni delež, in da sta si bila njuna posamezna konkurenčna položaja
bližje glede na položaj drugih dveh gospodarskih subjektov na trgu, ki sta imela skupaj od 6 do 11 % trga in sta bila razporejena
v tretjo kategorijo.
Tožena stranka meni, da z uvrstitvijo tožeče stranke v prvo kategorijo pri kršitvi v zvezi z vitaminom B5 skupaj z družbo
Roche ni kršila pooblastila za odločanje po prostem preudarku niti ni kršila Smernic ter načel enakega obravnavanja in sorazmernosti.

Presoja Sodišča prve stopnje
Uvodne ugotovitve
Uvodoma je treba spomniti, da iz uvodnih izjav od 655 do 775 Odločbe izhaja, da je Komisija naložila globe za ugotovljene
kršitve člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in da je – čeprav se Odločba izrecno
ne sklicuje na Smernice – pri določitvi glob uporabila metodo, ki jo določajo Smernice.
Čeprav Komisija pri določitvi vsake globe razpolaga z diskrecijsko pravico in ni zavezana uporabiti natančne matematične formule
(sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995 v zadevi Martinelli proti Komisiji, T-150/89, Recueil, str. II‑1165, točka
59), se ne sme oddaljiti od pravil, ki si jih je sama določila (po analogiji glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra
1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711, točka 53, po pritožbi potrjena s sodbo Sodišča
z dne 8. julija 1999 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, C-51/92 P, Recueil, str. I-4235). Ker so Smernice instrument
za to, da bi se v skladu z hierarhično višjimi pravnimi pravili določila merila, ki jih namerava Komisija uporabiti pri izvrševanju
diskrecijske pravice pri določitvi glob, mora Komisija dejansko upoštevati besedilo Smernic pri odmeri globe, zlasti elemente,
ki jih te določajo kot obvezne (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi JFE Engineering in drugi proti Komisiji,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II-2501, točka 537).
Komisija na podlagi metode, določene v Smernicah, kot izhodiščno točko za izračun zneska glob, ki jih je treba naložiti zadevnim
podjetjem, vzame znesek, ki se določi glede na težo kršitve. Pri presoji teže kršitve je treba upoštevati njeno naravo, njen
dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga (točka 1A, prvi odstavek). V tem smislu
se kršitve razvrstijo v tri kategorije, namreč „manjše kršitve“, za katere so možne globe med 1000 eurov in 1 milijon eurov,
„resne kršitve“, za katere so možne globe med 1 milijonom in 20 milijoni eurov, in „zelo resne kršitve“, za katere so možne
globe nad 20 milijonov eurov (točka 1A, drugi odstavek, od prve do tretje alinee). Znotraj vsake izmed teh kategorij bo v
skladu s Smernicami predlagana lestvica višin glob omogočila uporabo različnega obravnavanja podjetij v skladu z naravo storjenih
kršitev (točka 1A, tretji odstavek). V skladu s Smernicami je treba upoštevati tudi dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev,
da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti globo na ravni, ki naj zagotavlja, da ima dovolj
odvračilen učinek (točka 1A, četrti odstavek).
Znotraj vsake izmed tako določenih treh kategorij za kršitev je morda treba v skladu s Smernicami v nekaterih primerih uporabiti
ponderje za določen znesek, da bi se upoštevala specifična teža in zato dejanski vpliv kršitev vsakega podjetja na konkurenco,
zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki storijo istovrstne kršitve, in posledično prilagoditi izhodiščni
osnovni znesek v skladu s specifično naravo vsakega podjetja (točka 1A, šesti odstavek).
V obravnavanem primeru tožeča stranka ne ugovarja niti zelo resni naravi kršitve v zvezi z vitaminom B5, ki se ji očita v
Odločbi, niti ugotovitvam, na podlagi katerih je Komisija sklepala, da je bila kršitev zelo resna, in ki zadevajo njeno naravo,
njen dejanski vpliv na trg in velikost upoštevnega geografskega trga (uvodne izjave od 662 do 674 Odločbe).
Dalje, tožeča stranka ne dvomi o merilu, ki ga je Komisija uporabila v tem primeru (uvodna izjava 675) in ki za določitev
izhodiščnega zneska globe upošteva velikost vsakega od različnih trgov vitaminskih izdelkov. To merilo se predvsem kaže v
prilagoditvi – glede na velikost vsakega posameznega trga – izhodiščnega zneska za prvo kategorijo podjetij, ki jo je Komisija
oblikovala za vsako kršitev.
Kritika, ki jo tožeča stranka podaja s tem tožbenim razlogom, zadeva različno obravnavanje udeležencev omejevalnega sporazuma
v zvezi z vitaminom B5 v skladu s točko 1A, četrti in šesti odstavek, Smernic za določitev posameznih izhodiščnih zneskov.
Iz uvodnih izjav od 679 do 681 Odločbe izhaja, da je Komisija v tem primeru to različno obravnavanje izvedla na podlagi metode
razvrstitve podjetij v kategorije, da je kot merilo za razdelitev sprejela merilo relativnega pomena posameznih podjetij na
zadevnem trgu in da se je pri uporabi tega merila sklicevala na podatke, ki temeljijo na svetovnem prometu za zadevni izdelek.
Tožeča stranka ne izpodbija načela razvrstitve udeležencev omejevalnega sporazuma v več kategorij in določitve enakega izhodiščnega
zneska globe za udeležence iz iste kategorije. Ugovarja svoji dejanski razporeditvi, to je dejstvu, da je bila uvrščena v
prvo kategorijo z družbo Roche, medtem ko je bila družba BASF uvrščena v drugo kategorijo. Primarno meni, da bi morala biti
razporejena v tretjo kategorijo, za družbama Roche in BASF (prvi del), podredno, da bi morala biti razporejena v drugo kategorijo
z družbo BASF (drugi del), in še podredneje, da bi morala biti razporejena v vmesno kategorijo, med družbama Roche in BASF
(tretji del).
Prvi del
S prvim delom tega tožbenega razloga tožeča stranka v bistvu očita Komisiji, da je kršila pooblastilo za odločanje po prostem
preudarku in merilo dejanske gospodarske zmožnosti, da se povzroči večja škoda drugim subjektom, predpisano v točki 1A, četrti
odstavek, Smernic, ko je udeležence omejevalnega sporazuma v zvezi z vitaminom B5 razporedila v kategorije. Komisija naj ne
bi upoštevala dveh vidikov, ki sta po mnenju tožeče stranke bistvenega pomena za primerjavo te zmožnosti treh zadevnih podjetij:
na eni strani dejstva, da sta bili družbi Roche in BASF, ker sta vertikalno integrirani, sposobni, da z dvigom cen vitamina
B5 sami zatreta marže konkurentov na trgu premiksov, ki je nižje v prodajni verigi; in na drugi strani dejstva, da sta ti
podjetji, ki proizvajata obsežno paleto vitaminov, sami uporabljali plenilske cene na trgu vitamina B5, s tem da sta s tem
povezane izgube subvencionirali z dvigom cen drugih vitaminov.
Glede tega je treba navesti, da analiza „dejanske gospodarske zmožnosti kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom,
zlasti potrošnikom“ – ki jo mora Komisija opraviti v skladu s točko 1A, četrti odstavek, Smernic kot „nujen“ del presoje teže
kršitve –, vključuje presojo dejanskega pomena zadevnih podjetij na prizadetem trgu, namreč njihovega vpliva na ta trg. V
tem kontekstu so tržni deleži, po obsegu ali po vrednosti, zadevnih podjetij na posameznem trgu upošteven dejavnik pri presoji,
ker omogočajo ugotovitev relativnega pomena vsakega izmed njih na tem trgu (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 17. decembra
1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 139, in sodbo Sodišča prve stopnje z
dne 9. julija 2003 v zadevi Cheil Jedang proti Komisiji, T-220/00, Recueil, str. II‑2473, točka 88).
Tožeča stranka ne nasprotuje upoštevnosti relativnega pomena podjetij na posameznem trgu za uporabo točke 1A, četrti odstavek,
Smernic v obravnavanem primeru in ne dejstvu, da se za ovrednotenje tega pomena upoštevajo promet ali ustrezni tržni deleži
na svetovnem trgu vitamina B5. V prvem delu tega tožbenega razloga ugovarja le temu, da Komisija ni upoštevala vertikalne
integracije in obsega palete vitaminov družb Roche in BASF.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da drži, da je tržni delež podjetja približen pokazatelj njegovega vpliva na trg in da so
– kot na primer pri presoji prevladujočega položaja v smislu člena 82 ES – lahko tudi druge okoliščine pomembne za popolnejše
in natančnejše razumevanje obsega takega vpliva (sodba Sodišča z dne 13. februarja 1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji,
85/76, Recueil, str. 461, točka 48).
Vendar je treba priznati, da je Komisija smela svojo presojo dejanske gospodarske zmožnosti kršiteljev, da povzročijo večjo
škodo drugim subjektom, za namene presoje teže te kršitve in določitve izhodiščnega zneska globe opreti na podatke o prometu
in o tržnih deležih na predmetnem trgu, razen če so obstajale take posebne okoliščine, kot so značilnosti tega trga, ki bi
lahko znatno zmanjšale pomen teh podatkov in bi za presojo vpliva teh podjetij na trgu lahko zahtevale, da bi se upoštevali
drugi upoštevni dejavniki.
V tem primeru tožeča stranka – ki je na obravnavi poleg tega priznala, da je razvrstitev v kategorije na podlagi svetovnega
prometa za vitamin B5 sodila v diskrecijsko pravico Komisije – ni navedla takih posebnih okoliščin.
Čeprav vertikalna integracija in obseg palete izdelkov v nekaterih okoliščinah lahko pomenita upoštevna dejavnika za presojo
vpliva, ki ga podjetje lahko izvršuje na trgu, in poleg tržnih deležev pomenita dopolnilna pokazatelja tega vpliva (glede
vertikalne integracije glej sodbo Sodišča z dne 14. februarja 1978 v zadevi United Brands proti Komisiji, 27/76, Recueil,
str. 207, točke od 67 do 72 in od 78 do 81, in glede obsega palete izdelkov sodbo Sodišča z dne 9. novembra 1983 v zadevi
Michelin proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točki 55 in 56), je treba ugotoviti, da v obravnavanem primeru trditve
stranke o vertikalni integraciji in obsegu palete izdelkov družb Roche in BASF ne dokazujejo, da sta ti imeli posebno in znatno
konkurenčno prednost na predmetnem trgu.
Tako tožeča stranka glede vertikalne integracije le zatrjuje, da sta družbi Roche in BASF lahko z dvigom cen vitamina B5 zatrli
marže proizvajalcev premiksov, tj. kupcev tega vitamina in konkurentov družb Roche in BASF na trgu premiksov, ki je nižje
v prodajni verigi. V zvezi s tem je treba navesti, da je tudi tožeča stranka kot dobaviteljica vitamina B5 to lahko storila,
le da zato, ker ni bila dejavna na trgu premiksov, ni mogla imeti koristi od tega, da bi okrepila svoj položaj na tem trgu,
ki je nižje v prodajni verigi. Ta razlika se bolj nanaša na spodbude, ki bi jih trije proizvajalci lahko imeli za dvig cen
vitamina B5, kot na vpliv, ki so ga lahko izvrševali na trgu tega izdelka.
Tožeča stranka se sklicuje na obseg palete izdelkov in vztraja, da sta družbi Roche in BASF lahko uporabljali plenilske cene
za vitamin B5 zaradi prihodkov, ki sta jih lahko pridobili na trgih drugih vitaminov, ki so pomenili ločene, vendar tesno
povezane trge. V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da ni mogoče domnevati o sposobnosti uporabe plenilskih cen le na podlagi
dejstva, da zadevno podjetje izdeluje obsežnejšo paleto povezanih izdelkov kot njegovi konkurenti. Dalje, ob tem, da je tožeča
stranka v trditvah poudarila, da je izdelovala le dva vitamina, je treba ugotoviti, da proizvodnja tožeče stranke ni bila
omejena le na vitamina B5 in B6, kot to izhaja iz uvodnih izjav 107 in 108 Odločbe, ampak je pokrivala „široko paleto zdravil
na recept, zdravilnih izdelkov v prosti prodaji in veterinarskih izdelkov“, in da je v letu 1998, v zadnjem celotnem koledarskem
letu kršitve v zvezi z vitaminom B5, njena skupna prodaja znašala 1.920 milijonov ekujev, od katerih se je, glede na preglednico
iz uvodne izjave 123 Odločbe, le 43 milijonov nanašalo na vitamin B5. Tožeča stranka pa nikakor ni pojasnila, zakaj bi se
morebitna cenovna vojna lahko subvencionirala le s prihodki od prodaje povezanih izdelkov.
V teh okoliščinah tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija s tem, da pri uvrstitvi udeležencev omejevalnega sporazuma v
zvezi z vitaminom B5 v kategorije ni upoštevala prisotnosti družb Roche in BASF na trgu premiksov in na številnih trgih vitaminskih
izdelkov, kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku oziroma Smernice. Prvi del tega tožbenega razloga je zato treba
zavrniti.
Drugi in tretji del
V okviru drugega dela tega tožbenega razloga tožeča stranka navaja, da bi Komisija z uporabo merila, sprejetega v Odločbi,
to je merila za presojo relativnega pomena udeležencev omejevalnega sporazuma na zadevnem trgu na osnovi podatkov o svetovnem
prometu in o svetovnih tržnih deležih v zvezi z zadevnim izdelkom v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve, družbo Daiichi
morala razporediti v drugo kategorijo skupaj z družbo BASF. Njena razporeditev v prvo kategorijo z družbo Roche naj bi pomenila
kršitev pooblastila za odločanje po prostem preudarku in naj bi bila v neskladju z načelom enakega obravnavanja.
V zvezi s tem je treba navesti, da ti očitki tožeče stranke temeljijo predvsem na zmotni hipotezi, da naj bi Komisija v Odločbi
presodila relativen pomen podjetij na predmetnem trgu na osnovi podatkov za leto 1998.
Res je, da je Komisija v uvodni izjavi 681 Odločbe zapisala, da je upoštevala „podatke o svetovnem prometu zadevnega izdelka
za zadnje celotno koledarsko leto kršitve“, to je v obravnavanem primeru leto 1998 za vitamin B5.
Kljub temu je iz drugih delov Odločbe razvidno – in to je tožena stranka v bistvu potrdila v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča
prve stopnje v okviru ukrepov procesnega vodstva –, da se je Komisija, da bi podjetja razporedila v kategorije za vsako različno
kršitev, za katere je bila v Odločbi izvedena razvrstitev v kategorije, dejansko oprla na tržne deleže, ki so jih ta podjetja
imela na svetovni ravni v celotnem obdobju kršitev.
V uvodni izjavi 682 Odločbe je namreč zapisano, da so „relevantni dejavniki za uvrstitev proizvajalcev v različne kategorije“
navedeni „ločeno za vsak vitamin“ v uvodnih izjavah od 683 do 696.
Iz teh uvodnih izjav izhaja, da je Komisija glede vsake izmed kršitev v zvezi z vitamini A, E, B2, B5, C in D3 določila dve
kategoriji „na osnovi merila relativnega pomena podjetij na trgu“ in „ob upoštevanju [teh] kategorij“ določila izhodiščne
zneske. Da bi vsako podjetje razporedila v prvo ali v drugo kategorijo za vsako kršitev, se je Komisija oprla na podatke o
tržnih deležih. Vendar je v smislu podatkov iz uvodnih izjav 691 in 693 Odločbe razvidno, da ti tržni deleži niso temeljili
na svetovnem prometu za zadevni izdelek v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve (podatki, ki niso v oklepaju, v drugi
koloni preglednice v zvezi z različnimi trgi vitaminskih izdelkov v uvodni izjavi 123 Odločbe), ampak gre za povprečne deleže
podjetij v celotnem obdobju kršitev (ti povprečni tržni deleži so deleži v oklepajih v drugi koloni navedene preglednice).
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je sklicevanje na zadnje celotno koledarsko leto kršitve iz uvodne izjave 681 Odločbe,
ki izhaja iz pisne pomote, nepomembno in tako ni sestavni del obrazložitve glede razporeditve podjetij v eno ali drugo kategorijo.
Poleg tega je treba spomniti, da tožeča stranka ni nasprotovala relevantnosti upoštevanja podatkov za celotno obdobje kršitev,
da se podjetja razporedijo na podlagi njihovega relativnega pomena na predmetnem trgu. Tej relevantnosti tudi ni mogoče resno
ugovarjati, ker je morala Komisija presoditi težo kršitve, ki jo je zagrešilo vsako podjetje v obdobju več let. Tako je tožeča
stranka, ki je sicer v pisanjih izjavila, da razvrstitev v kategorije, opravljena v Odločbi, ni temeljila na podatkih o celotnem
obdobju kršitev, vseeno priznala, ne da bi prerekala njeno utemeljenost, da bi upoštevanje teh podatkov vedno pripeljalo do
sklepa, da je načelo enakega obravnavanja terjalo, da bi se jo uvrstilo v drugo kategorijo z družbo BASF (glej točko 44 zgoraj,
in fine
).
Na obravnavi je tožeča stranka podvomila o zanesljivosti v Odločbi navedenih številčnih podatkov glede tržnih deležev, ki
so jih imela podjetja v celotnem obdobju kršitev. S poudarkom, da izvor teh številčnih podatkov ni bil znan, ker naj nikoli
ne bi bili posredovani Komisiji, je tožeča stranka navedla, da bi to lahko bile le ocene Komisije, ki pa brez preverjanja
ne morejo biti verodostojen dokaz.
Ta ugovor je prepozen in zato je v skladu s členom 48(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje nedopusten. Tožeča stranka bi ga
namreč lahko navedla že v tožbeni vlogi, v kateri se je, nasprotno, oprla predvsem na podatke v zvezi s celotnim obdobjem
kršitev – natančneje na tržne deleže v EGP v obdobju med letoma 1991 in 1998, navedene v tretji koloni preglednice o vitaminu
B5 iz uvodne izjave 123 Odločbe –, da bi podkrepila svojo trditev v okviru drugega dela tega tožbenega razloga o kršitvi pooblastila
za odločanje po prostem preudarku (glej točko 41 zgoraj). V vsakem primeru pa, tudi če bi bil ta ugovor dopusten, ga Sodišče
ne sme sprejeti, ker je tožeča stranka navsezadnje izrazila le nejasno kritiko verodostojnosti zadevnih podatkov, ne da bi
predložila vsaj indic, ki bi dopuščal dvom o njihovi točnosti.
Iz navedenega sledi, da je treba zavrniti trditve, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru drugega dela tega tožbenega razloga
glede zaporedne primerjave svetovnega prometa, svetovnih tržnih deležev, prometa v EGP in tržnih deležev v EGP udeležencev
omejevalnega sporazuma v zvezi z vitaminom B5 za leto 1998 (glej točke od 38 do 41 zgoraj).
Primerjava tržnih deležev v EGP za obdobje kršitev med letoma 1991 in 1998, ki jo je tožeča stranka opravila v istem kontekstu
(glej točko 41 zgoraj), tudi ni upoštevna, ker tožeča stranka ne izpodbija odločitve Komisije, da se je v tem primeru za uporabo
različnega obravnavanja v fazi določanja izhodiščnih zneskov oprla na promet ali tržne deleže zadevnega vitaminskega izdelka
na svetovni ravni. Take odločitve ni mogoče grajati glede na, prvič, svetovno razsežnost upoštevnega geografskega trga (glej
uvodno izjavo 73 Odločbe), česar tožeča stranka ni izpodbijala, in, drugič, glede na svetovno razsežnost samega omejevalnega
sporazuma. Dalje, lahko se ugotovi, da je bil eden izmed namenov zadevnega omejevalnega sporazuma dodelitev prodajnih kvot
na svetovni in regionalni ravni (vključno z europsko kvoto) različnim udeležencem (glej uvodni izjavi 301 in 305 Odločbe),
kar bi izbiri prometa ali tržnih deležev v EGP odvzelo težo, tudi če bi bil geografski obseg upoštevnega proizvodnega trga
omejen na ozemlje EGP (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 29. aprila 2004 v zadevi Tokai Carbon in drugi proti
Komisiji, T-236/01, T-239/01, od T-244/01 do T-246/01, T-251/01 in T-252/01, Recueil, str. II-1181, točke od 195 do 200).
Ugotoviti je treba, da tožeča stranka ne zatrjuje, da je pravilna presoja relativnega pomena podjetij na svetovnem trgu vitamina
B5 s pomočjo povprečnih tržnih deležev teh na svetovni ravni v celotnem obdobju kršitve zahtevala, da bi se jo razporedilo
v drugo kategorijo z družbo BASF. Nasprotno, sama je morala priznati, da je bil na osnovi teh podatkov njen položaj (29 %)
bližje, čeprav za eno samo odstotno točko, položaju družbe Roche (36 %) kot položaju družbe BASF (21 %) (glej točko 41 zgoraj).
Tožeča stranka torej ni dokazala, da je Komisija s tem, da je ni razporedila v drugo kategorijo z družbo BASF, kršila pooblastilo
za odločanje po prostem preudarku.
Dalje, Sodišče mora preučiti skupaj očitke v okviru drugega dela tega tožbenega razloga, kršitve načela enakega obravnavanja
in v okviru tretjega dela tega tožbenega razloga kršitve načela sorazmernosti. Ti očitki se bodo obravnavali, le če so predmetni,
torej utemeljeni, v okviru podrednega predloga na podlagi podatkov o svetovnih tržnih deležih zadevnih podjetij v celotnem
obdobju kršitev.
Tožeča stranka sklepa, da je bilo kršeno načelo enakega obravnavanja, ker je bila glede kršitve v zvezi z vitaminom B5 razporejena
v prvo kategorijo skupaj z družbo Roche, medtem ko njen položaj ni bil primerljiv s položajem tega podjetja, in ker je bila
obravnavana drugače kot družba BASF, medtem ko je bil položaj te družbe primerljiv z njenim položajem. Poleg tega naj bi bilo
načelo enakega obravnavanja kršeno tudi zato, ker je bila družba BASF razporejena v drugo kategorijo kršitev v zvezi z vitaminom
B 2, medtem ko je bil njen položaj v zvezi s to kršitvijo primerljiv s položajem tožeče stranke v okviru kršitve v zvezi z
vitaminom B5 (glej točko 44 zgoraj). Nazadnje naj bi kršitev načela enakega obravnavanja izhajala iz tega, da tožeča stranka
ni bila razporejena v vmesno kategorijo, med družbi Roche in BASF.
V zvezi s tem je treba poudariti dejstvo, da tožeča stranka ne ugovarja metodi razvrstitve udeležencev omejevalnega sporazuma
v kategorije z namenom različnega obravnavanja v fazi določitve izhodiščnih zneskov glob. Posledica te metode, katere načelo
je sodna praksa Sodišča prve stopnje, čeprav ne upošteva razlike v velikosti med podjetji iste kategorije sicer potrdila (sodba
Sodišča prve stopnje z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T‑213/00, Recueil, str. II-913, točka
385, in zgoraj navedena sodba Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 217), je določitev pavšalnega izhodiščnega zneska
za vsa podjetja iz iste kategorije.
Nedvomno mora taka razvrstitev v kategorije spoštovati načelo enakega obravnavanja, v skladu s katerim je prepovedano primerljive
položaje obravnavati različno in različne položaje enako, razen če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno. Poleg tega
mora biti v skladu s sodno prakso višina glob v sorazmerju z elementi, ki se upoštevajo pri presoji teže kršitve (glej zgoraj
navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 219, in navedeno sodno prakso).
Za preizkus, ali je razporeditev udeležencev omejevalnega sporazuma v kategorije v skladu z načeloma enakega obravnavanja
in sorazmernosti, se mora Sodišče prve stopnje v okviru svojega nadzora nad zakonitostjo izvajanja diskrecijske pravice, ki
jo ima Komisija na tem področju, vseeno omejiti na to, da preveri le, ali je ta razporeditev dosledna in objektivno utemeljena
(zgoraj navedeni sodbi CMA CGM in drugi proti Komisiji, točki 406 in 416, ter Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točki
220 in 222), ne da s svojo presojo že vnaprej nadomesti presojo Komisije.
V obravnavanem primeru je Komisija z izjemo kršitev v zvezi z betakarotenom in karatenoidi, za katere je presodila, da ni
treba oblikovati kategorij (glej uvodni izjavi 695 in 696 Odločbe), za vsako kršitev, ugotovljeno v Odločbi, podjetja razvrstila
v dve kategoriji: v prvi kategoriji je glavni proizvajalec ali glavni proizvajalci predmetnega vitamina na svetovnem trgu,
v drugi kategoriji pa je (so) drugi proizvajalec(i) tega vitamina, „ki so imeli znatno manjši tržni delež“ (glej uvodne izjave
683, 685, 687, 689, 691 in 693 Odločbe).
Šteti je treba, da razvrstitev proizvajalcev v dve kategoriji, glavno in drugo, ni nerazumen način upoštevanja njihovega relativnega
pomena na trgu, da bi se oblikoval izhodiščni znesek, če ta ne pripelje do očitno izkrivljene podobe zadevnih trgov. Tega
sklepa ne omaja dejstvo, da je Komisija v odločbi British Sugar (točka 46 zgoraj) pri izvrševanju široke diskrecijske pravice
ravnala po drugi metodi razvrstitve in odločila, da bo izoblikovala tri kategorije namesto le dveh, ker se je število subjektov,
ki jih je ta odločba obravnavala, in razporeditev njihovih tržnih deležev v vsakem primeru razlikovalo glede na tiste, ki
so značilni za ta primer.
Komisija je to metodo razdelitve, ki je v Odločbi uporabljena, za vsako posamezno kršitev, ob tem da se je oprla na svetovne
tržne deleže, neposredno izpeljane iz svetovnega prometa z izdelkom za celotno obdobje kršitev, izvedla tako, da je razvrstila
subjekte v dve zgoraj omenjeni kategoriji, in sicer :
Vitamini
Prva kategorija
Glavni proizvajalec(i)
(tržni delež)
Druga kategorija
Drugi proizvajalec(i)
(tržni delež)
Vitamin A
44 %
od 32 % do 20 %
Vitamin E
od 43 % do 29 %
od 14 % do 10 %
Vitamin B2
47 %
od 29 % do 12 %
Vitamin B5
od 36 % do 29 %
21 %
Vitamin C
od 40 % do 24 %
od 8 % do 6 %
Vitamin D3
od 40 % do 32 %
od 15 % do 9 %
Iz teh podatkov izhaja, da je Komisija prag vedno določala na točki maksimalnega odstopanja, tudi če je bila ta razlika le
eno odstotno točko. Kategorija glavnih proizvajalcev je bila omejena na eno podjetje le, kadar so bili njegovi tržni deleži
zelo visoki (44 % in 47 %). Nedvomno je 29-odstotni tržni delež štel kot pomemben bodisi v prvi ali drugi kategoriji, vendar
je bil relativni položaj podjetja s tem deležem drugačen: uvrstitev v drugo kategorijo je ustrezala odstopanju 18 odstotnih
točk v primerjavi z glavnim proizvajalcem (vitamin B2) v nasprotju z odstopanjem le za 7 oziroma 14 odstotnih točk za uvrstitev
v prvo kategorijo (vitamina B5 in E). Edini primer, kjer je 24-odstotni tržni delež utemeljil razvrstitev podjetja za „glavnega
proizvajalca“ (vitamin C), se nanaša na odstopanje le za 16 odstotnih točk med tem podjetjem in vodilnim na trgu in na zelo
obroben položaj drugih proizvajalcev (8 in 6 %).
Natančneje, Komisija je pri kršitvi v zvezi z vitaminom B5 zaradi manjšega odstopanja med družbo Roche, prvim gospodarskim
subjektom, in tožečo stranko (7 odstotnih točk) in ob upoštevanju ne posebej visokega tržnega deleža družbe Roche, lahko povsem
dosledno in popolnoma objektivno ter tako brez kršitve načel enakega obravnavanja in sorazmernosti tožečo stranko obravnavala
enako kot prvi gospodarski subjekt in drugače kot tretji gospodarski subjekt, družbo BASF, kot „glavni gospodarski subjekt“
ter ji posledično določila enak izhodiščni znesek, kot je bil določen za družbo Roche in ki je bil višji od izhodiščnega zneska,
določenega za družbo BASF.
Glede, natančneje, primerjave, ki jo je opravila tožeča stranka med svojim položajem v zvezi s kršitvijo, ki se nanaša na
vitamin B5, in položajem družbe BASF v zvezi s kršitvijo, ki se nanaša na vitamin B2, ni mogoče ugotoviti, tako kot pravilno
navaja tožena stranka, da sta bila ta položaja primerljiva, bodisi zaradi dejstva, da je bil tržni delež (29 %), ki ga je
imelo vsako izmed teh podjetij, enak v celotnem obdobju kršitev na vsakem posameznem trgu, bodisi zaradi tega, ker sta bili
obe podjetji, vsako na svojem trgu, približno nekje vmes med prvimi in tretjimi gospodarskimi subjekti.
Ker je bila naloga Komisije, da presodi pomen podjetij na vsakem trgu v relativnem smislu, teh dveh okoliščin, na kateri se
sklicuje tožeča stranka, ni mogoče presoditi, ne da bi se upoštevala porazdelitev tržnih deležev. Ta porazdelitev v dveh obravnavanih
primerih ni bila primerljiva. Na eni strani je bil položaj prvega gospodarskega subjekta očitno močnejši v primeru kršitve
v zvezi z vitaminom B2. Na drugi strani pa je bil v primeru kršitve v zvezi z vitaminom B2 tržni delež družbe BASF (29 %,
kot v primeru družbe Daiichi za vitamin B5) bližji deležu tretjega gospodarskega subjekta (12 %) kot deležu prvega gospodarskega
subjekta (47 %), 17 oziroma 18 odstotnih točk pa ga ločuje od enega oziroma drugega; nasprotno je bil glede kršitve v zvezi
z vitaminom B5, kot je bilo navedeno zgoraj, tržni delež družbe Daiichi (29 %) bližje deležu prvega gospodarskega subjekta
(Roche, 36 %) kot deležu tretjega gospodarskega subjekta (BASF, 21 %), 7 oziroma 8 odstotnih točk pa ga ločuje od enega oziroma
drugega.
Zato se, tudi če bi se v okviru uporabe člena 81 ES kršitev načela enakega obravnavanja lahko uveljavljala, čeprav ne gre
za primere, kjer so udeleženci istega omejevalnega sporazuma obravnavani različno, ne izkaže, da bi bilo dejstvo, da sta bili
tožeča stranka za kršitev v zvezi z vitaminom B5 in družba BASF za kršitev v zvezi z vitaminom B2 različno razvrščeni, objektivno
neutemeljeno in torej ne krši navedenega načela.
Drugi in tretji del tega tožbenega razloga je zato treba zavrniti.
Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev je treba prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti.
2.
Drugi tožbeni razlog: le delno izvajanje sporazuma tožeče stranke kot olajševalna okoliščina

Trditve strank
Po mnenju tožeče stranke je Komisija kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, „nepravilno uporabila pravo glede
na dejansko stanje“ in kršila Smernice s tem, da le delnega izvajanja usklajevalnih sporazumov v zvezi z vitaminov B5 družbe
Daiichi ni priznala kot olajševalne okoliščine, ki upravičuje znatno zmanjšanje osnovnega zneska globe (glej točko 18 zgoraj).
Opozarja, da „dejansko neizvajanje [kršitvenih] sporazumov [in ravnanj]“ v smislu Smernic pomeni olajševalno okoliščino, ki
logično pripelje do zmanjšanja globe. Komisija bi namreč vodila dobro politiko, če bi podjetju, ki je v celoti ali delno oviralo
omejevalni sporazum, naložila relativno nižjo globo kot podjetju, ki je v celoti spoštovalo pogoje omejevalnega sporazuma
in je s tem povzročilo večjo škodo konkurenci.
Prvič, tožeča stranka zatrjuje, da je v izjavi, ki jo je prostovoljno poslala Komisiji 9. julija 1999, in v odgovoru na obvestilo
o ugotovitvah o možnih kršitvah izkazala, da je zmanjšala učinke dogovorjenih zvišanj cen predvsem s tem, da jih ni izvajala
oziroma je s tem zamujala.
Drugič, tožeča stranka zatrjuje, da tudi ni zmanjšala proizvodnje, kot je bilo načrtovano v okviru omejevalnega sporazuma,
ampak je redno presegala predvidene realizacije, ki so ji bile dodeljene za Europo, v večjem obsegu kot družbi Roche ali BASF,
s čimer je prispevala k zadovoljitvi povpraševanja kupcev in k zmanjšanju pritiska na cene. Poleg tega naj bi v nekaj letih
izvozila več D‑kalcijevega pantotenata (pantotenska kislina v čisti obliki, v nadaljevanju: D‑Calpan) v Europo, kot je v okviru
izmenjave informacij znotraj kartela sporočila družbama Roche in BASF.
Tožeča stranka ugovarja sklepu Komisije iz uvodne izjave 729 Odločbe, da so udeleženci omejevalnega sporazuma količine, ki
so jim bile dodeljene, šteli za minimalne količine. Temu sklepu naj bi namreč glede vitamina B5 nasprotovali dokazi, ki jih
je tožeča stranka posredovala Komisiji v izjavi z dne 9. julija 1999, ki naj bi izkazovali, da so bile dodeljene količine
kvote, ki se jih ni smelo znatno preseči.
Tretjič, tožeča stranka, da bi podkrepila trditve glede le delnega izvajanja sporazumov in da bi dokazala, da ni poskušala
izkoriščati omejevalnega sporazuma v lastno korist, ampak je poskušala omejiti negativne učinke pobud glede obsega in cene,
poudarja, da ni imela nobenega neposrednega gospodarskega motiva za udeležbo pri usklajevanju zvezi z vitaminom B5 in da tudi
če je pri tem bila udeležena, je bilo to le iz strahu pred povračilnimi ukrepi družbe Roche, ki bi jo lahko poskušala odstraniti
s trga tega vitamina. Tožeča stranka namreč navaja, da si ni posebno želela dvigniti cen za D-Calpan. Prvič, bala se je, da
bodo proizvajalci premiksov prešli na D‑Calpan, ki se uvaža iz Kitajske, ali DL‑kalcijev pantotenat (nadomestni izdelek, ki
vsebuje do 45 % D‑Calpana in se uporablja le v krmi), ki se uvaža iz Japonske ali vzhodne Europe. Drugič, skrbelo jo je, da
bi se oslabila sposobnost neodvisnih proizvajalcev premiksov, da konkurirajo družbama Roche in BASF pri njunih prodajah premiksov
izdelovalcem krme, kar bi pospešilo že obstoječi trend odstranitve iz trga tistih proizvajalcev, ki so bili glavni kupci D‑Calpana
tožeče stranke, ki se prodaja v Europi.
Tožena stranka meni, da je v Odločbi utemeljeno zavrnila, da bi se tožeči stranki priznala uveljavljana olajševalna okoliščina,
in se sklicuje na ugotovitve iz uvodnih izjav 728 in 729 Odločbe (glej točko 18 zgoraj). Dodaja, da Smernice med olajševalnimi
okoliščinami naštevajo „dejansko neizvajanje kršitvenih sporazumov“ in opozarja, da ravnanja tožeče stranke v obravnavanem
primeru ni mogoče opredeliti kot tako, ker je tožeča stranka – kot je sama priznala – delno izvedla zvišanja cen, ki so bila
dogovorjena v okviru omejevalnega sporazuma.

Presoja Sodišča prve stopnje
Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom zahteva zmanjšanje globe zaradi dejanskega neizvajanja sporazuma, ki pomeni olajševalno
okoliščino na podlagi točke 3, druga alinea, Smernic. Sporazume o cenah in količinah naj bi izvajala le delno in si s tem
prizadevala zmanjšati njihove učinke iz strahu, da bi njeni kupci – proizvajalci premiksov – prešli na alternativne vire ponudbe
ali da bi se zmanjšala njihova sposobnost konkurirati družbama Roche in BASF in bi bila tako izpodrinjena s trga premiksov.
Komisija naj bi kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku in Smernice s tem, da je zavrnila zmanjšanje njene globe
na tej podlagi.
V uvodni izjavi 728 Odločbe se je Komisija sklicevala na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Cascades
proti Komisiji (T‑308/94, Recueil, str. II‑925, točka 230), v kateri je Sodišče prve stopnje presodilo, da dejstvo, da podjetje,
ki mu je dokazana udeležba v omejevalnem sporazumu glede cene, na trgu ni ravnalo tako, kot se je dogovorilo s konkurenti,
nujno ne pomeni okoliščine, ki bi jo bilo treba upoštevati kot olajševalno okoliščino pri določitvi zneska globe, ki ga je
treba naložiti.
Ugotoviti je treba, da je Sodišče prve stopnje v okviru zgoraj navedene sodbe opravilo nadzor nad odločbo Komisije, v kateri
ta ni uporabila Smernic, saj je odločbo izdala pred njihovim sprejetjem, pri čemer pa te od tedaj izrecno predpisujejo, da
bi se kot olajševalna okoliščina upoštevalo dejansko neizvajanje kršitvenega sporazuma. Kot je bilo že navedeno v točki 49
zgoraj, se Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso ne sme oddaljiti od pravil, ki si jih je sama določila. Poleg tega lahko
dejstvo, da udeleženec omejevalnega sporazuma bolj ali manj popolno izvaja ukrepe, dogovorjene z drugimi udeleženci, če že
ne vpliva na obstoj njegove odgovornosti, vpliva na njeno stopnjo in torej na raven sankcije (v tem smislu glej sodbi Sodišča
z dne 15. oktobra 2002 v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P,
C‑247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, točke od 508 do 510, in z dne 28. junija 2005
v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P, C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str.
I-5425, točka 145).
Tako je Komisija s presojo, da ni bila dolžna upoštevati kršitev obveznosti, ki jih je tožeča stranka prevzela v okviru omejevalnega
sporazuma v zvezi z vitaminom B5, kot olajševalne okoliščine, kršila Smernice.
Vendar je Komisija, da bi tožeči stranki zavrnila priznanje zatrjevane olajševalne okoliščine, v Odločbi tudi presodila, da
iz spisa ni bilo jasno, ali je tožeča stranka dejansko kršila te obveznosti, ker so se, prvič, stranke omejevalnega sporazuma
strinjale glede ciljnih cen in so svoje cene določile tako, da so jih približale dogovorjenim ciljnim cenam, in, drugič, ker
so bile dodeljene količine minimalne količine, katerih prekoračitev nikakor ne bi pomenila kršitve sporazumov.
Če bi se te ugotovitve izkazale kot upoštevne in utemeljene, bi bila kršitev Smernic, ki je ugotovljena v točki 106 zgoraj,
brezpredmetna, ker bi bila Komisijina zavrnitev zadevne olajševalne okoliščine v vsakem primeru upravičena glede na same Smernice,
saj v obravnavanem primeru ne bi bilo podano, da tožeča stranka dejansko ni izvajala sporazumov.
V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da čeprav drži – kot zatrjuje tožena stranka –, da izvajanje sporazumov o ciljnih cenah
nujno ne zahteva, naj se uporabijo točne cene, se je lahko štelo, da so se sporazumi izvajali s tem, da so stranke določile
svoje cene tako, da so jih približale dogovorjenemu cilju, pri čemer pa ta trditev sama po sebi ne more izključiti, da je
v tem primeru tožeča stranka kršila obveznosti glede cen, ki jih je sklenila z drugimi udeleženci omejevalnega sporazuma,
ker iz Odločbe (glej uvodno izjavo 304) izhaja, da so stranke omejevalnega sporazuma v zvezi z vitaminom B5 soglasno določile
ne le ciljne cene (cena „po ceniku“), ampak tudi najnižje cene.
Drugič, ugotoviti je treba, da ni iz spisa nikjer razvidno, da so se predvidene realizacije, dodeljene strankam omejevalnega
sporazuma v zvezi z vitaminom B5, štele za minimalne količine. Nasprotno, kaže, da so pomenile kvote, ki se jih načeloma ni
smelo preseči. Iz Odločbe namreč izhaja, da je bila določitev kvot povezana z razdelitvijo tržnih deležev, izraženih v odstotku,
udeležencem omejevalnega sporazuma in da je bil namen teh kvot zagotoviti ohranitev teh tržnih deležev (uvodne izjave 296,
297, od 300 do 302 in 305).
Ugotovitev Komisije iz točke 107 zgoraj torej očitno ni taka, da bi nanjo lahko oprla svojo zavrnitev priznanja zatrjevane
olajševalne okoliščine tožeči stranki.
Ker je Odločba tako nezakonita, mora Sodišče prve stopnje izvršiti svojo neomejeno pristojnost v smislu člena 229 ES in člena
17 Uredbe št. 17, da ugotovi, ali bi se tožeči stranki zaradi okoliščin, ki jih navaja, morala zmanjšati globa na podlagi
dejanskega neizvajanja kršitvenih sporazumov.
V ta namen Sodišče prve stopnje meni, da je treba preveriti, ali se je tožeča stranka v obdobju, ko je pristopila h kršitvenim
sporazumom, dejansko izognila njihovemu izvajanju s tem, da se je na trgu obnašala konkurenčno, ali vsaj da je očitno in bistveno
kršila obveznosti za izvajanje tega omejevalnega sporazuma, tako da je motila njegovo delovanje.
V zvezi s tem je treba navesti, da podatki spisa ne dopuščajo pritrdilnega odgovora na to vprašanje.
Kot ugotavlja tožena stranka, tožeča stranka, prvič, ne trdi, da se je izognila vsakršni dejanski uporabi nezakonitih sporazumov.
Drugič, ker se tožeča stranka sklicuje na le delno uporabo sporazumov, podatki, ki jih je navedla, niso taki, da bi dokazovali,
da se je jasno in bistveno oddaljila od usklajevalnih sporazumov, tako da je motila samo delovanje omejevalnega sporazuma
v zvezi z vitaminom B5.
Glede dejanskega neizvajanja sporazumov o cenah se tožeča stranka sklicuje na naslednje okoliščine:
a)      družba Roche je 5. aprila 1997 objavila več kot 4-odstotno zvišanje cen; cene europske hčerinske družbe tožeče stranke, družbe
Daiichi Pharmaceutical Europe (v nadaljevanju: DPE), pa naj bi začele presegati raven iz aprila 1997 šele julija 1997, pri
čemer naj bi se zvišanje celotne cene na raven družbe Roche popolnoma odrazilo v cenah družbe DPE šele od oktobra 1997, to
je približno šest mesecev po objavi družbe Roche;
b)      na sestanku z družbama Roche in BASF novembra 1997 ali januarja 1998 naj bi tožeča stranka neuspešno nasprotovala zvišanju
cen v Europi, ki ga je zahtevala družba BASF;
c)      družba BASF je objavila 5-odstotno zvišanje cen 25. februarja 1998; cene družbe DPE pa naj bi se dvignile (za manj kot 5 %)
šele maja in naj bi se nato junija znižale na februarsko raven;
d)      tožeča stranka naj ne bi sledila zvišanju cen, ki ga je družba BASF objavila aprila 1998, niti zvišanju cen, ki ga je družba
Roche objavila 13. junija 1998;
e)      D-Calpan tožeče stranke naj bi se redno prodajal končnim uporabnikom po nižjih cenah od cen „po ceniku“ in od najnižjih cen,
določenih v okviru omejevalnega sporazuma, ker tožeča stranka ni zvišala cen oziroma je s tem omahovala ali zavlačevala ter
dajala popuste na objavljene cene; natančneje, cene D-Calpana, ki ga je tožeča stranka prodajala končnim uporabnikom, naj
bi bile v povprečju za več kot 10 % nižje od cen „po ceniku“ in nižje od najnižjih cen.
Najprej je treba navesti, da ni mogoče upoštevati okoliščine pod (b), na katero se sklicuje v uvodni izjavi 323 Odločbe, ker
ta le kaže na to, da je tožeča stranka na sestanku udeležencev omejevalnega sporazuma novembra 1997 ali januarja 1998 izkazala
svoje nestrinjanje z zvišanjem cen, ki ga je zahtevala družba BASF, vendar v ničemer ne prejudicira možnega dejanskega ravnanja
tožeče stranke na trgu po tem sestanku.
Trditev tožeče stranke glede okoliščin, navedenih pod (d), da naj ne bi sledila zvišanju cen, ki ga je družba BASF objavila
aprila 1998, nikakor ni dokazana, ker podatki, ki jih je navedla tožeča stranka, Sodišču prve stopnje sploh niso omogočili,
da bi ugotovilo tako zvišanje. Napotilo tožeče stranke na točko 103 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah napeljuje na
to, da je to zvišanje dejansko tisto, ki ga je objavila družba BASF 25. februarja 1998 in na katero se sklicuje okoliščina,
navedena pod (c). Poleg tega iz iste točke obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah izhaja, da je bil namen zvišanja cen,
ki ga je družba Roche objavila 13. junija 1998, le udejanjenje in podpora pobudi družbe BASF z dne 25. februarja 1998. Tako
je razvidno, da vse okoliščine, navedene pod (c) in (d), navsezadnje vodijo k zelo omejeni prilagoditvi pobudi za zvišanje
cen, ki so jo sprejeli drugi udeleženci omejevalnega sporazuma.
Čeprav se zdi, da okoliščino, navedeno pod (a), potrjuje preglednica v zvezi s povprečnimi prodajnimi cenami družbe DPE, izračunanimi
na mesečni osnovi, za obdobje med letoma 1996 in 1999 (v nadaljevanju: preglednica DPE, ki jo je tožeča stranka vložila v
spis te zadeve in predložila v upravnem postopku), njen pomen močno zmanjšujeta dva druga dokumenta, ki ju je tožeča stranka
predložila Komisiji in ju vložila v spis, ki se zlasti na četrtletni osnovi nanašata na povprečne cene za končne uporabnike,
ki jih je sama tožeča stranka uporabljala v Europi v obdobju kršitev. Ta dokumenta – grafikon, ki prikazuje gibanje povprečnih
prodajnih cen družbe Daiichi v Europi za obdobje od leta 1985 do 1999, in preglednica v zvezi s povprečnimi prodajnimi cenami
družbe Daiichi v Europi, izračunanimi na letni in četrtletni osnovi, za obdobje od leta 1991 do 1998 (v nadaljevanju: grafikon
Daiichi oziroma preglednica Daiichi) – razkrivata, da je bila raven teh cen izrazito višja od ravni cen družbe DPE, kot to
izhaja iz preglednice DPE. Iz grafikona Daiichi je zlasti razvidno, da je povprečna cena tožeče stranke v začetku drugega
četrtletja leta 1997 znašala 36 nemških mark (DEM), v nasprotju s 32,05 DEM, kot prikazuje preglednica DPE za družbo DPE v
istem času. Iz preglednice Daiichi je razvidno, da je bila povprečna cena tožeče stranke v drugem četrtletju leta 1997 za
4,3 % višja od njene cene za prejšnje četrtletje, kar se zdi popolnoma v skladu z domnevo, da je družba sledila 4‑odstotnemu
zvišanju cen, ki ga je družba Roche objavila 5. aprila 1997.
Ko je bila tožeča stranka na obravnavi pozvana, naj pojasni različno raven teh cen in navede, zakaj je pri preizkusu tega
tožbenega razloga primerno, da se sklicuje tako na cene družbe DPE kot na cene družbe Daichi, je izjavila, da je družbi DPE
njena matična družba občasno dovolila določeno stopnjo svobode in da bi bilo za odločitev, ali je bilo dokazano delno neizvajanje
sporazumov, treba upoštevati cene, ki jih je naložila nadrejena družba, to je sama tožeča stranka. V teh okoliščinah primerjava
med cenami, dogovorjenimi v okviru omejevalnega sporazuma, in cenami družbe DPE ne more resnično izražati stopnje uskladitve
tožeče stranke s sporazumom o cenah v zvezi z vitaminom B5.
Glede okoliščine, navedene pod (e), iz naslednje preglednice, ki jo je predložila tožeča stranka in ji tožena stranka ni ugovarjala,
pri čemer so v njej podatki iz uvodnih izjav 304, 323 in 325 Odločbe ter iz grafikona in preglednice družbe Daiichi, izhaja,
da so se prodajne cene tožeče stranke v obdobju od oktobra 1991 do konca leta 1994 gibale med 90 in 93 % dogovorjenih najnižjih
cen:
Datum
Cena „po ceniku“
za Europo
(DEM)
Najnižja cena
za Europo
(DEM)
Povprečna cena družbe Daiichi za končne uporabnike
v Europi
(DEM)
1. 10. 1991
29,50
28,50
26,00
1. 4. 1992
32,50
31,00
28,50
1. 4. 1993
36,50
35,00
32,00
39,00
37,50
35,01
40,00
b. p.
35,33
b.p.
b. p.
34,33
43,00
b. p.
36,79
46,00
b. p.
39,98
Vendar iz spisa ne izhaja zagotovo, da je bila najnižja cena 37,50 DEM, navedena za leto 1994, povprečna vrednost za vse to
leto. Zlasti v smislu uvodne izjave 304 Odločbe ni mogoče izključiti, da ta podatek pomeni le vrednost, ki je bila določena
v danem trenutku leta 1994, na primer 1. aprila 1994, na potrditev česar kaže dokument družbe BASFAG 000301, ki je priložen
k dopisu družbe BASF Komisiji, z dne 23. junija 1999, tako da je bila povprečna najnižja cena v tem letu lahko nižja od 37,50
DEM. Povprečne prodajne cene tožeče stranke v letu 1994 so torej lahko bile tudi več kot 93 % te povprečne najnižje cene.
Ugotovljeno odstopanje med prodajnimi cenami tožeče stranke in dogovorjenimi najnižjimi cenami ni bistveno in se v največjem
možnem obsegu kaže le za obdobje treh let in treh mesecev, medtem ko je bilo celotno obdobje kršitve osem let (od januarja
1991 do februarja 1999, kot izhaja iz uvodnih izjav 2, od 296 do 300, 312, 620 in 706 Odločbe, in ne od septembra 1991 do
februarja 1999, kot je zaradi pisne pomote napačno navedeno v členu 1(2)(f) Odločbe). Iz iste preglednice je dalje razvidno,
da je bilo gibanje prodajnih cen tožeče stranke v tem obdobju usklajeno z gibanjem dogovorjenih najnižjih cen in v celotnem
obdobju kršitev z gibanjem cen „po ceniku“, in to občutno.
Drugič, tožeča stranka glede morebitnega dejanskega neizvajanja sporazumov o količinah zatrjuje, da je redno presegala predvidene
realizacije, ki so ji bile dodeljene za Europo, v večjem obsegu kot družbi Roche ali BASF, in da je v več letih izvozila več
D-Calpana v Europo, kot je sporočila družbama Roche in BASF v okviru izmenjav informacij znotraj kartela.
Glede dejstva, da je prekoračila predvidene realizacije, je treba ugotoviti – s pomočjo naslednje preglednice, ki ji tožena
stranka ni ugovarjala in ki jo je tožeča stranka izdelala na podlagi podatkov iz prilog k obvestilu o ugotovitvah o možnih
kršitvah, in iz dokumentov, ki jih je tožeča stranka predložila Komisiji v upravnem postopku –, da sta družbi Roche in BASF,
vsaka zase, pogosto presegali svoje predvidene realizacije in da je bilo prekoračenje tožeče stranke znatno le v obdobju med
letoma 1991 in 1993, medtem ko je ravno v letih 1991 in 1992 družba Roche zabeležila svoja največja prekoračenja:
Leta
Predvidena realizacija
družbe Daaichi
za Europo*
Prodaja družbe Daiichi
za Europo*
Indeks
družbe Daiichi**
Indeks
Družbe Roche**
Indeks
družbe BASF**
111 %
114 %
86 %
130 %
116 %
102 %
137 %
95 %
104 %
106 %
87 %
90 %
95 %
85 %
78 %
102 %
102 %
121 %
104 %
110 %
86 %
78 %
110 %
103 %
*: v milijonih ton.
**: zabeležena prodaja v odstotku posamičnih predvidenih realizacij za Europo.
Še več, podatki, na katere se opira tožeča stranka, se nanašajo na prodajne predvidene realizacije in prodajo na europski,
ne na svetovni ravni. Iz izjav, ki jih je sama tožeča stranka navedla pred Komisijo in so povzete v točki 88 vloge, torej
izhaja, da prekoračenja predvidenih realizacij na regionalni ravni niso povzročila težav znotraj omejevalnega sporazuma, kar
pa ne bi veljalo, če bi bilo prekoračenje večje od 2 % svetovnih predvidenih realizacij.
V zvezi z obvestilom tožeče stranke drugim udeležencem omejevalnega sporazuma v okviru redne izmenjave informacij kot njegovega
dela o podatkih, ki podcenjujejo njeno dejansko prodajo v Europi, ta okoliščina, če bi bila dokazana, ne bi mogla sama po
sebi ublažiti škodljivih posledic obravnavanih protikonkurenčnih sporazumov za potrošnike. Lahko je le pomagala tožeči stranki,
da prikrije odstopanja od ravnanja, ki je bilo glede cen in prodajnih količin dogovorjeno v okviru omejevalnega sporazuma,
in jih tako nadaljuje.
Zato okoliščine, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru tega tožbenega razloga, tudi če se jih preuči kot celoto, ne dopuščajo
sklepa, da se je jasno in bistveno oddaljila od dogovorov, sklenjenih s člani omejevalnega sporazuma. V vsakem primeru iz
nobenega podatka iz spisa ni razvidno, da so te okoliščine v katerem koli trenutku dejansko motile njegovo delovanje.
V teh okoliščinah tožeča stranka ne more biti upravičena do zmanjšanja globe zaradi dejanskega neizvajanja kršitvenih sporazumov,
tako da je treba njen predlog v tem smislu zavrniti.
3.
Tretji tožbeni razlog: uporaba obvestila o ugodni obravnavi
Ta tožbeni razlog se nanaša na uporabo obvestila o ugodni obravnavi tožeče stranke (glej točke od 19 do 22 zgoraj) in se deli
na štiri dele.

Prvi in drugi del tožbenega razloga: uporaba oddelkov B oziroma C obvestila o ugodni obravnavi
S prvim in drugim delom tega tožbenega razloga tožeča stranka zatrjuje, da bi ji Komisija morala priznati popolno imuniteto
oziroma vsaj 75-odstotno zmanjšanje globe na podlagi oddelka B obvestila o ugodni obravnavi oziroma, podredno, od 50- do 75-odstotno
zmanjšanje globe na podlagi oddelka C tega obvestila.
Trditve strank
–       Prvi del
S prvim delom tega tožbenega razloga tožeča stranka navaja, da je Komisija kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku,
„nepravilno uporabila pravo glede na dejansko stanje“ in kršila obvestilo o ugodni obravnavi, s tem da ji ni priznala popolne
imunitete oziroma znatnega, od 75- do 100-odstotnega zmanjšanja globe na podlagi oddelka B tega obvestila. Meni namreč, da
je izpolnjevala pogoje, navedene v tem oddelku.
Tožeča stranka, natančneje, glede pogoja iz oddelka B(b), ki zahteva, da podjetje „[…] prvo posreduje odločilne dokaze o obstoju
omejevalnega sporazuma“, zatrjuje, da takrat, ko je Komisiji posredovala podatke v zvezi z vitaminom B5, ta še ni imela na
voljo zadostnih informacij, s katerimi bi se dokazal obstoj kršitve.
Tožeča stranka opozarja, da je Komisija v Odločbi 2001/418/ES z dne 7. junija 2000 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81
Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/36.545/F3 – Aminokisline) (UL 2001, L 152, str. 24) presodila, da so dokazi
v smislu oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi odločilni, kadar „sami po sebi zadoščajo za ugotovitev obstoja omejevalnega
sporazuma“. Da pa bi posamezne dokaze šteli za dokaze kršitve, se morajo po mnenju tožeče stranke nanašati na in opisovati
elemente, ki so sestavni del omejevalnega sporazuma, namreč: identiteto družb in imena ter položaje oseb, ki so sodelovale
pri kršitvi; podrobnosti o vsakem stiku med udeleženci ali njihovem sestanku; podrobnosti o predmetu razprav na vsakem sestanku
in vse splošne dogovore; osnovno shemo omejevalnega sporazuma ali
modus operandi
(na primer, pogostnost sestankov, obstoj sistemov za nadzor, strukture ali organe, ki nadzorujejo dogovore) in trajanje kršitve.
Tožeča stranka ugotavlja, da so dokazi o omejevalnem sporazumu v zvezi z vitaminom B5, ki sta jih družba Roche in BASF predložili
pred njeno izjavo z dne 9. julija 1999, vsebovani v dopisu družbe Roche Komisiji z dne 22. junija 1999, ki je bil vložen v
upravni spis 24. junija 1999, in v dveh dokumentih družbe BASF, ki sta bila vložena v ta spis 15. oziroma 25. junija 1999.
Vendar tožeča stranka meni, da teh dokazov nikakor ni mogoče šteti za odločilne.
Tožeča stranka zlasti navaja, da so dokazi, ki jih je družba Roche posredovala 24. junija 1999, vsebovali statistične dokumente
za obdobje od leta 1995 do 1998. Ker je zadevna kršitev trajala od januarja 1991 do februarja 1999, se ne bi smelo sklepati,
da je s temi dokazi trajanje kršitve dokazano. Prav tako naj ne bi opisovali osnovne sheme omejevalnega sporazuma: nikjer
naj se ne bi sklicevali na pobude o usklajenih cenah in naj bi se le nejasno sklicevali na „dogovorjene tržne deleže“, ne
da bi posredovali informacije o posameznih sestankih, o kraju, kjer so bili, o datumih ali o udeležencih. Dokazi, ki jih je
posredovala družba BASF 15. in 25. junija 1999, so bili po mnenju tožeče stranke neznatno podrobnejši od tistih, ki jih je
poslala družba Roche junija 1999, vendar so bili, tako kot ti, nepopolni predvsem glede trajanja kršitve. Iz tega naj bi namreč
sledilo, da se je o „sporazumu“ prvič razpravljalo leta 1992 in da so se „dogovori glede Calpana“ zaključili na koncu ali
približno ob koncu leta 1998.
Tožeča stranka navaja, da ni imela dostopa do nekaterih odsekov informacij družbe BASF, ki naj bi vsebovali poslovne skrivnosti.
Z ugotovitvijo, da „je zelo malo verjetno, da bi s temi izpuščenimi informacijami dokazi družbe BASF postali ‚odločilni‘“,
tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj v okviru ukrepov procesnega vodstva odredi Komisiji, naj Sodišču prve stopnje
predloži celotno besedilo dveh zgoraj navedenih dokumentov družbe BASF in potrdi, da zaradi informacij, do katerih tožeča
stranka ni imela dostopa, dokazi družbe BASF niso postali odločilni.
Nasprotno naj bi bili dokazi, ki jih je tožeča stranka 9. julija 1999 predložila Komisiji, odločilni, ker so bili izčrpni
in natančni. Zlasti naj bi Komisiji omogočali, da ugotovi zgodovino in sistem omejevalnega sporazuma, osnovno shemo omejevalnega
sporazuma, časovno razporeditev in mehanizem prilagoditve sredstev, podrobnosti o sestankih, izvajanje omejevalnega sporazuma
od leta 1991 do 1997 in trajanje omejevalnega sporazuma. Odločilnost dokazov, ki jih je posredovala tožeča stranka, naj bi
izhajala tudi iz dejstva, da se je Komisija pri opisu kršitve v Odločbi skoraj izključno oprla na njih (sodba Sodišča prve
stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Weig proti Komisiji, T-317/94, Recueil, str. II-1235, točka 288). Zlasti del Odločbe
glede opisa omejevalnega sporazuma v zvezi z vitaminom B5 (uvodne izjave od 292 do 329) naj bi se približno dvajsetkrat skliceval
na navedbe, izjave in dokumente, ki jih je predložila tožeča stranka, medtem ko naj bi se le dvakrat skliceval na izjave in
dokumente, ki jih je predložila družba BASF, in le enkrat na izjavo družbe Roche.
Tožeča stranka ugotavlja, da Komisija v Odločbi za noben posamezni sankcionirani omejevalni sporazum ni obrazložila odločilnosti
dokazov, ki sta jih predložili družbi Roche in BASF. Komisija naj bi namreč izvedla „celostno ugotovitev v zvezi z vlogami
družb Roche in BASF za vse različne omejevalne sporazume v zvezi z vitamini“. Glede na ta celostni pristop se zastavlja vprašanje,
ali je Komisija pravilno presodila in opredelila dokaze, ki sta jih družbi Roche in BASF posredovali junija 1999, kot odločilne
za potrebe dokazovanja kršitve v zvezi z vitaminom B5. V teh okoliščinah tožeča stranka poziva Sodišče prve stopnje, naj ponovno
preuči te dokaze in jih primerja s „podrobnimi, popolnimi in prostovoljno danimi“ dokazi, ki jih je tožeča stranka predložila
9. julija 1999.
Tožena stranka zanika, da bi bila tožeča stranka lahko ugodno obravnavana na podlagi oddelka B obvestila o ugodni obravnavi,
ker ji ni prva posredovala odločilnih dokazov o omejevalnem sporazumu v zvezi z vitaminom B5. Ponavlja trditve iz Odločbe,
da sta ji družbi Roche in BASF prvi posredovali odločilne dokaze – namreč informacije o identiteti družb in nekaterih oseb,
vpletenih v sporazume, predmetu razprav, osnovnem načrtu omejevalnega sporazuma in trajanju kršitve – in dodaja, da je družba
BASF te podatke posredovala 15. in 23. junija 1999, družba Roche pa v dopisu z dne 22. junija 1999.
Glede predloga tožeče stranke za odreditev ukrepa procesnega vodstva tožena stranka, prvič, navaja, da tožeča stranka že ima
na voljo dokumente, katerih predložitev zahteva in ki so ji bili poslani, ko je bilo izdano obvestilo o ugotovitvah o možnih
kršitvah, razen podatkov o prodaji, ki jih je poslala družba BASF in so navedeni na strani 4413 upravnega spisa, za katere
naj bi Komisija odobrila zaupno obravnavanje. Tožena stranka, drugič, potrjuje, da so bili ti dokumenti odločilni za dokazovanje
obstoja omejevalnega sporazuma v zvezi z vitaminom B5.
Tožeča stranka glede predloga za odreditev ukrepov procesnega vodstva v repliki ugotavlja, da tožena stranka priznava, da
ji stran 4413 upravnega spisa zaradi odobrene zaupne obravnave v upravnem postopku ni bila izročena. V zvezi s tem dodaja,
da ne želi sama pridobiti kopije te strani, ampak raje predlaga, naj jo tožena stranka predloži Sodišču prve stopnje, da bi
lahko to samo presodilo, ali so bile informacije, ki jih vsebuje, posredovane v odgovoru na zahtevo Komisije na podlagi člena
11 Uredbe št. 17 in ali so zaradi njih dokazi, ki jih je predložila družba BASF, postali odločilni v smislu oddelka B(b) obvestila
o ugodni obravnavi.
–       Drugi del
Če bi Sodišče prve stopnje presodilo, da tožeča stranka ni izpolnila pogojev iz oddelka B(a) obvestila o ugodni obravnavi,
tožeča stranka v drugem delu tega tožbenega razloga navaja, da je Komisija, ker je izpolnila vsaj pogoje, navedene v tem oddelku
od (b) do (e), kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, „nepravilno uporabila pravo glede na dejansko stanje“
in kršila obvestilo o ugodni obravnavi, s tem da ji ni bistveno, od 50 do 75 %, zmanjšala globe v okviru oddelka C tega obvestila.
Tožena stranka opozarja, da tožeča stranka ni mogla izkoristiti oddelka C obvestila o ugodni obravnavi, ker ni prva posredovala
odločilnih dokazov o obstoju omejevalnega sporazuma.
Presoja Sodišča prve stopnje
Komisija je v obvestilu o ugodni obravnavi določila pogoje, pod katerimi se lahko podjetjem, ki so z njo sodelovala v preiskavi
v zvezi z omejevalnim sporazumom, odpusti ali zmanjša globa, ki bi se jim drugače morala naložiti (glej oddelek A(3) obvestila
o ugodni obravnavi).
Kot je navedeno v oddelku E(3) obvestila o ugodni obravnavi, je to ustvarilo legitimna pričakovanja, na katera se lahko zanesejo
podjetja, ki želijo Komisijo obvestiti o obstoju omejevalnega sporazuma. Glede na legitimna pričakovanja, ki so jih podjetja,
ki želijo sodelovati s Komisijo, lahko razbrala iz tega obvestila, je Komisija torej dolžna slediti obvestilu, kadar v okviru
določitve globe, naložene tožeči stranki, presoja njeno sodelovanje (v tem smislu glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 20.
marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 608, in z dne 8. julija 2004 v zadevi
Corus UK proti Komisiji, T-48/00, ZOdl., str. II-2325, točki 192 in 193).
V skladu z oddelkom B tega obvestila se podjetju „odobri najmanj 75-odstotno zmanjšanje zneska globe, ki bi mu morala biti
naložena ob nesodelovanju, ali pa se mu ta globa v celoti odpusti, če:
a)       Komisijo obvesti o tajnem omejevalnem sporazumu, še preden je ta z odločbo uvedla preiskavo proti podjetjem, ki so stranke
omejevalnega sporazuma, pod pogojem, da še nima zadostnih informacij, da bi dokazala obstoj domnevnega omejevalnega sporazuma;
b)       je prvo posredovalo odločilne dokaze o obstoju omejevalnega sporazuma;
c)       je najkasneje ob razkritju omejevalnega sporazuma prenehalo sodelovati pri nezakoniti dejavnosti;
d)       Komisiji posreduje vse upoštevne informacije ter vse dokumente in dokaze, ki jih ima v zvezi z omejevalnim sporazumom, in
še naprej nepretrgano in v celoti sodeluje ves čas preiskave;
e)       ni prisililo drugega podjetja, da sodeluje pri omejevalnemu sporazumu, in ni bilo pobudnik ali ni imelo odločilne vloge pri
nezakoniti dejavnosti“.
V skladu z oddelkom C navedenega obvestila „podjetju, ki izpolnjuje pogoje, navedene [v oddelku B,] od (b) do (e), in ki razkrije
tajni omejevalni sporazum, potem ko Komisija z odločbo že uvede preiskavo proti podjetjem, ki so stranke omejevalnega sporazuma,
ne da bi se s to preiskavo sploh lahko upravičila uvedba postopka, ki ji sledi sprejetje odločbe, se globa zmanjša za od 50
do 75 %“.
Podelitev popolne imunitete ali zmanjšanja globe v okviru oddelka B ali C obvestila o ugodni obravnavi torej zahteva zlasti
to, da je zadevno podjetje prvo, ki je posredovalo odločilne dokaze o obstoju omejevalnega sporazuma (pogoj, naveden v oddelku
B(b)).
V uvodni izjavi 743, prvi stavek, Odločbe je Komisija presodila, da „[sta] bili družbi Roche in BASF prvi, ki sta ji z dokumenti,
poslanimi njenim službam med 2. junijem 1999 in 30. julijem 1999, posredovali odločilne dokaze o obstoju usklajevalnih sporazumov
v zvezi s trgi vitaminov B2, B5, C, D3, betakarotena in karatenoidov“. Iz tega je v uvodni izjavi 745, prvi stavek, izpeljala,
da je bilo drugim podjetjem tako preprečeno, da izpolnijo ta pogoj.
Tožeča stranka nasprotno zatrjuje, da je izpolnila ta pogoj. Z izjavo z dne 9. julija 1999 in njenimi prilogami naj bi Komisiji
posredovala odločilne dokaze o omejevalnem sporazumu v zvezi z vitaminom B5. Podatkov, ki sta jih družbi BASF in Roche v zvezi
s tem omejevalnim sporazumom posredovali pred to izjavo, namreč podatkov, ki jih je družba Roche posredovala z dopisom z dne
22. junija 1999, vpisanim 24. junija 1999, in podatkov, ki jih je družba BASF posredovala z dopisoma z dne 15. in 23. junija
1999 (vpisanima 15. oziroma 25. junija 1999), naj namreč ne bi bilo mogoče opredeliti kot odločilnih.
Ugotoviti je torej treba, da iz besedila prvega stavka uvodne izjave 743 Odločbe ni jasno razvidno, ali je Komisija presodila,
da sta družbi Roche in BASF skupno izpolnjevali pogoj, naveden v oddelku B(b), za vsako omenjeno kršitev, niti ali je pri
presoji kršitve v zvezi z vitaminom B5 upoštevala vse dokaze, ki sta ji jih ti podjetji posredovali v navedenem obdobju (med
2. junijem in 30. julijem 1999), vključno s tistimi, ki so bili poslani po izjavi tožeče stranke z dne 9. julija 1999 (zlasti
odgovora družbe Roche in BASF z dne 16. julija 1999 na zahtevo za informacije glede, med drugim, vitamina B5, ki jima jo je
Komisija poslala 26. maja 1999: glej uvodno izjavo 132 Odločbe).
Za namene te zadeve in glede na besedilo oddelkov B(b) in C obvestila o ugodni obravnavi, ki zelo občutno oziroma znatno zmanjšanje
globe določata le za podjetje, ki je dejansko „prvo“ posredovalo odločilne dokaze (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. junija
2005 v zadevi Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T‑71/03, T-74/03, T-87/03 in T-91/03, ZOdl., str. II-10, točka 365), vendarle
ni nujno preučiti vprašanja, ali je Komisija presodila, in če je, ali je to bilo pravilno, da sta obe družbi, Roche in BASF,
glede kršitve v zvezi z vitaminom B5 izpolnili pogoj iz oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi.
Poleg tega dejstvo, da je uvodna izjava 743 Odločbe dvoumna glede dokazov, ki jih je Komisija upoštevala pri presoji v okviru
oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi, tožeči stranki ni preprečevalo, da bi ovrednotila utemeljenost te ugotovitve in
jo izpodbija pred Sodiščem prve stopnje, prav tako pa Sodišču prve stopnje ne preprečuje, da bi opravilo nadzor nad zakonitostjo
te presoje glede na navedbe, uveljavljane v teh delih tožbenega razloga.
Glede besedne zveze „odločilni dokazi o obstoju omejevalnega sporazuma“ je treba po eni strani ugotoviti – nasprotno s trditvami
tožeče stranke –, da ta koncept ne zajema dokazov, ki sami po sebi zadoščajo za dokazovanje obstoja omejevalnega sporazuma,
kar kaže tudi primerjava besedil oddelka B(a) obvestila o ugodni obravnavi, ki posebej vsebuje pridevnik „zadostni“, ki pa
ni uporabljen v oddelku B(b) tega obvestila (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo z dne 15. junija 2005 Tokai Carbon in
drugi proti Komisiji, točka 362).
Po drugi strani pa, čeprav ni potrebno, da so dokazi, navedeni v oddelku B(b) tega obvestila, sami po sebi zadostni za dokazovanje
obstoja omejevalnega sporazuma, morajo vseeno biti odločilni za ta namen. Torej ne gre le za namig, v katero smer naj gre
preiskava, ki jo mora opraviti Komisija, ampak morajo pomeniti dokaz, ki se lahko neposredno uporabi kot glavni dokaz za odločbo
o ugotovitvi kršitve.
V tem primeru ni mogoče zanikati, da je tožeča stranka z izjavo z dne 9. julija 1999 posredovala take dokaze o omejevalnem
sporazumu v zvezi z vitaminom B5. Ta izjava je vsebovala natančen opis omejevalnega sporazuma s podrobnostmi, med drugim o
ustanovitvi in trajanju omejevalnega sporazuma, o njegovih članih in njihovih razlogih za sodelovanje, o njegovih vodilnih
načelih (sistem sredstev za razdelitev prodaje, usklajena zvišanja cen, izmenjava informacij) in zelo natančen seznam o številnih
stikih in sestankih, ki so potekali v celotnem obdobju kršitve, z navedbo njihovih datumov, krajev, predmetov in imen udeležencev.
Prav tako so bili priloženi dokumenti, ki so podrobno in s številčnimi podatki izkazovali predvsem delovanje sistema sredstev
in usklajenega zvišanja cen. Kot je tožeča stranka pravilno izpostavila, opis kršitve v zvezi z vitaminom B5 iz Odločbe v
bistvenem temelji na podatkih, ki jih je posredovala tožeča stranka.
V teh okoliščinah tožeča stranka upravičeno poudarja, da je treba vprašanje, ali je bilo podjetje, ki je prvo posredovalo
odločilne dokaze, dejansko družba Roche ali BASF in ne tožeča stranka, razrešiti le na podlagi podatkov, ki sta jih družbi
Roche in BASF Komisiji predložili 9. julija 1999. Sama tožena stranka je v odgovoru na tožbo med drugim pojasnila navedbo
iz prvega stavka uvodne izjave 743 Odločbe in zatrdila, da sta prve odločilne dokaze za obstoj omejevalnega sporazuma v zvezi
z vitaminom B5 posredovali družba BASF v dopisih z dne 15. in 23. junija 1999 in družba Roche v dopisu z dne 22. junija 1999.
V zvezi s tem je treba navesti, da bi se podatki, ki jih je družba BASF poslala 25. junija 1999, namreč podatki, poslani z
dopisoma z dne 15. in 23. junija 1999, kot to izhaja iz spisa te zadeve, zagotovo lahko šteli za podatke, ki lahko pomenijo
glavni dokaz za ugotovitev obstoja omejevalnega sporazuma v zvezi z vitaminom B5, zato v vsakem primeru preprečujejo tožeči
stranki, da bi izpolnila pogoj iz oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi.
Opozoriti je namreč treba, da so iz dopisa z dne 15. junija 1999 poleg udeležencev omejevalnega sporazuma razvidne tudi informacije
o določenih sestankih v začetnem obdobju omejevalnega sporazuma, z omembo krajev (Basel in Tokio), kjer so bili ti sestanki,
in imen prisotnih. Navedena so imena oseb, vpletenih v nezakonita ravnanja, dejstvo, da so bili sestanki v zvezi z omejevalnim
sporazumom vsako četrtletje, in splošna vsebina sporazumov (dodelitev kvot, mesečna izmenjava informacij o obsegu prodaje,
zvišanje cen), kot obdobje kršitev pa določa obdobje od leta 1992 do konca leta 1998, to je obdobje, ki zajema skoraj celotno
obdobje kršitev, kot je ugotovljeno v Odločbi. Poleg tega priloge k dopisu z dne 23. junija 1999 vsebujejo številčne podatke
predvsem o kvotah, dodeljenih članom omejevalnega sporazuma za leti 1995 in 1996, ter seznam cen „po ceniku“ in najnižjih
cen na dan 1. april 1994, torej podatke, ki utemeljujejo in podpirajo opis nezakonitih ravnanj iz dopisa z dne 15. junija
1999.
Sklepanja iz točke 160 zgoraj ne more omajati dejstvo, da iz podatkov, ki jih je družba BASF poslala 25. junija 1999, ni razvidno
natančno trajanje kršitve, kot je ugotovljeno v Odločbi, saj pogoj iz oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi ne zahteva,
da zadevno podjetje posreduje dokaze o vseh dejstvih, ki jih je Komisija ugotovila v Odločbi. Tega sklepanja tudi ne more
omajati dejstvo, da je Komisija bolj uporabila podatke tožeče stranke kot podatke, ki jih je posredovala družba BASF.
V teh okoliščinah ni treba odrediti toženi stranki, naj v skladu s takim predlogom tožeče stranke predloži stran 4413 ali
druge dokumente iz upravnega spisa, niti ne preveriti, ali so se podatki, ki jih je družba Roche posredovala z dopisom z dne
22. junija 1999, ki so bolj skopi od podatkov družbe BASF, lahko opredelili kot odločilni za dokazovanje obstoja omejevalnega
sporazuma v zvezi z vitaminom B5, ter je treba sprejeti ugotovitev tožene stranke, da tožeča stranka kljub dejstvu, da je
9. julija 1999 Komisiji posredovala zagotovo obsežnejše, natančnejše in bolj dokumentirane podatke, ni izpolnila pogoja iz
oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi, zaradi česar se zanjo ni mogel uporabiti oddelek B ali C tega obvestila.
Ker tožeča stranka ni dokazala, da je Komisija s tem, da ji je zavrnila priznanje ene ali druge od teh ugodnosti, kršila pooblastilo
za odločanje po prostem preudarku ali obvestilo o ugodni obravnavi, je treba prvi in drugi del tega tožbenega razloga zavrniti.

Tretji in četrti del: uporaba oddelka D obvestila o ugodni obravnavi
S tretjim in četrtim delom tega tožbenega razloga, ki sta oblikovana podredno, tožeča stranka navaja, da bi ji Komisija v
skladu s oddelkom D obvestila o ugodni obravnavi morala odobriti vsaj 50-odstotno zmanjšanje globe oziroma v vsakem primeru
več kot 35-odstotno.
Trditve strank
–       Tretji del
Tožeča stranka s tretjim delom trdi, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, s tem da ji ni za 50 odstotkov zmanjšala
globe v skladu z oddelkom D tega obvestila, kot je to storila v primeru družb Roche in BASF, ker meni, da je sodelovala vsaj
tako obsežno in prostovoljno kot družbi Roche in BASF, in to na isti stopnji upravnega postopka.
Tožeča stranka opozarja, da je treba v smislu sodb Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 2001 v zadevi Krupp Thyssen Stainless
in Acciai speciali Terni proti Komisiji (T‑45/98 in T‑47/98, Recueil, str. II‑3757, točka 245) in v zadevi Acerinox proti
Komisiji (T‑48/98, Recueil, str. II‑3859, točka 139) stopnje sodelovanja zadevnih podjetij šteti za primerljive, če so ta
podjetja na isti stopnji upravnega postopka in v podobnih okoliščinah Komisiji posredovala podobne informacije glede dejstev,
ki se jim očitajo. V obravnavanem primeru naj bi več dejavnikov izkazovalo, da je bilo sodelovanje tožeče stranke primerljivo,
celo obsežnejše, od sodelovanja družbe Roche in družbe BASF: okoliščine, v katerih so se zadevna podjetja obrnila na Komisijo,
časovna razporeditev predložitve dokazov, prostovoljnost posredovanja dokazov in „dodana vrednost“ predloženih dokazov.
Tožena stranka ugovarja, da načelo enakega obravnavanja v tem primeru zahteva, naj se tožeči stranki odobri 50-odstotno zmanjšanje
globe v skladu z oddelkom D obvestila o ugodni obravnavi, torej bi jo bilo treba v zvezi s tem obravnavati enako kot družbi
Roche in BASF. Predvsem poudarja, da je tožeča stranka več kot mesec dni po družbah Roche in BASF stopila v stik s Komisijo,
da bi pokazala svoj namen sodelovanja, in da je dejansko začela sodelovati šele takrat, ko je Komisija že imela odločilne
dokaze o omejevalnem sporazumu, ki sta jih posredovali družbi Roche in BASF. Zato tožena stranka ni kršila načela enakega
obravnavanja, ko je ravnala v okviru svoje diskrecijske pravice znotraj lestvice zmanjšanja (od 10 do 50 %), določene v oddelku
D obvestila o ugodni obravnavi, in tožeči stranki odobrila 35-odstotno zmanjšanje globe.
–       Četrti del
Tožeča stranka s četrtim delom tega tožbenega razloga podredneje navaja, da je Komisija kršila obvestilo o ugodni obravnavi
in načelo enakega obravnavanja, s tem da ji ni priznala več kot 35-odstotnega zmanjšanja, ker je delovala v skladu s prvo
in drugo alineo drugega odstavka oddelka D navedenega obvestila.
Tožeča stranka v zvezi s tem opozarja, da ji je bilo priznano 35-odstotno zmanjšanje, ker je izpolnjevala pogoje, navedene
v oddelku D(2), prva alinea, obvestila o ugodni obravnavi, namreč da je Komisiji, še preden je bilo poslano obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah, posredovala informacije, dokumente ali druge dokaze, ki so pripomogli k potrditvi obstoja kršitve. Tožeča
stranka vseeno pripominja, da Komisija nikjer v Odločbi ni priznala, da je s tem, da ni izpodbijala dejanskega stanja iz obvestila
o ugotovitvah o možnih kršitvah, tudi ona izpolnila pogoje iz oddelka D(2), druga alinea, navedenega obvestila.
Iz oddelka D(2) tega obvestila naj bi torej izhajalo, da se prva in druga alinea nanašata na ločene in različne razloge za
zmanjšanje zneska globe. V teh okoliščinah dejstvo, da tožeči stranki ni odobrila večjega zmanjšanja ob upoštevanju dejstva,
da je izpolnila pogoje iz prve in druge alinee oddelka D(2) obvestila, pomeni njegovo nepravilno uporabo ali pa vsaj kršitev
legitimnih pričakovanj, ki jih je ustvarilo to obvestilo.
Poleg tega naj bi ta zavrnitev Komisije, da tožeči stranki odobri zmanjšanje, ker je delovala v skladu z dvema alineama oddelka
D(2) obvestila o ugodni obravnavi, kršila tudi načelo enakega obravnavanja, saj ni v skladu s prakso Komisije. Tožeča stranka
v zvezi s tem omenja odločbo British Sugar (točka 46 zgoraj) in Odločbo Komisije 1999/271/ES z dne 9. decembra 1998 v zvezi
s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe ES (IV/34.466 – Grške prevozne ladje) (UL 1999, L 109, str. 24), v kateri naj bi podjetjema
British Sugar in Anek zmanjšala globo za 50 % oziroma 45 %, ker sta istočasno izpolnjevali pogoje iz prve in druge alinee
oddelka D(2) obvestila o ugodni obravnavi.
Tožena stranka ugovarja zahtevku tožeče stranke, naj se ji globa na podlagi oddelka D navedenega obvestila zmanjša za več
kot 35 %. Meni, da je pri odobrenem 35-odstotnem zmanjšanju upoštevala to, da tožeča stranka ni ugovarjala dejstvom. V Odločbi
naj bi bila v uvodni izjavi 754 (glej točko 20 zgoraj) navedena okoliščina, da tožeča stranka ni ugovarjala dejstvom. Pravilna
razlaga te uvodne izjave naj bi pokazala, da sta predvideni dve možnosti, prva, da je podjetje prispevalo k ugotovitvi obstoja
kršitev in ni izpodbijalo dejanskega stanja, in druga, da ni izpodbijalo dejanskega stanja, ne da bi prispevalo k ugotovitvi
obstoja kršitev. Taka razlaga naj bi bila obvezna glede na kontekst stavka in Odločbe kot celote, iz katere naj bi izhajalo,
da čeprav nobeno podjetje ni izpodbijalo dejanskega stanja, nekatera izmed njih niso izpolnila pogoja prispevka k ugotovitvi
kršitev v zvezi z določenimi vitaminskimi izdelki. Stopnja zmanjšanja, ki je bila priznana družbama Roche in BASF, naj bi
potrjevala, da tožeča stranka nepravilno razlaga Odločbo. Če bi bila ta razlaga pravilna, se pri zmanjšanju, priznanemu družbama
Roche in BASF, ne bi upoštevalo tega, da ti nista izpodbijali dejanskega stanja v zvezi s kršitvami, ki so jima bile pripisane,
in bi bilo 50-odstotno zmanjšanje, ki ga je Komisija priznala vsaki izmed njiju, nelogično, ker bi jima bilo priznano največje
zmanjšanje v okviru oddelka D, tudi če vsi pogoji, navedeni v tem oddelku, ne bi bili izpolnjeni.
Tožena stranka naj bi tako v uvodni izjavi 764 preprosto pozabila ponovno omeniti drugo alineo oddelka D, vendar naj bi se
besedilo te uvodne izjave na splošno sklicevalo na sodelovanje tožeče stranke s Komisijo.
Presoja Sodišča prve stopnje
Oddelek D obvestila o ugodni obravnavi določa:
„1. Podjetju, ki sodeluje, ne da bi bili izpolnjeni vsi pogoji iz [oddelkov] B in C, se znesek globe, ki bi mu moral biti
naložen ob nesodelovanju, zmanjša za od 10 do 50 %.
2. To velja predvsem, kadar:
–        podjetje pred izdajo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah Komisiji posreduje informacije, dokumente ali druge dokaze,
ki pripomorejo k potrditvi obstoja kršitve,
–        podjetje potem, ko je prejelo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, obvesti Komisijo, da ne izpodbija dejanskega stanja,
na katerega Komisija opira svoje obtožbe.“
Najprej je treba preučiti vprašanji, ali je bilo – kot zatrjuje tožeča stranka – 35‑odstotno zmanjšanje globe, ki ji ga je
Komisija priznala na podlagi oddelka D, dodeljeno le na podlagi sodelovanja, predvidenega v prvi alinei odstavka 2 tega oddelka,
ali, kot zatrjuje tožena stranka, je bil namen tega zmanjšanja tudi nagraditi tožečo stranko, ker ni izpodbijala dejanskega
stanja iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, glede na to, da tožena stranka ne zanika, da je tožeča stranka izpolnjevala
pogoj iz odstavka 2, druga alinea, tega oddelka. To, da tožeča stranka ni izpodbijala dejanskega stanja iz obvestila o ugotovitvah
o možnih kršitvah, je dalje jasno razvidno iz vsebine njenega odgovora z dne 2. oktobra 2000 na to obvestilo.
Kot je opozorila tožena stranka, iz Odločbe (uvodna izjava 148) dejansko izhaja, da nobeno izmed osmih podjetij, ki so jim
bile na podlagi odločbe naložene globe, ni izpodbijalo dejanskega stanja, na katerega je Komisija oprla obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah. Čeprav uvodna izjava 746 v bistvu povzema celotno besedilo oddelka D obvestila o ugodni obravnavi in čeprav
je Komisija izrecno priznala 15-odstotno oziroma 10-odstotno zmanjšanje globe družbama Merck KgaA in Aventis SA na podlagi
oddelka D(2), druga alinea, ker nista ugovarjali dejstvom, ki so jima bila očitana glede kršitve v zvezi z vitaminom C oziroma
glede kršitve v zvezi z vitaminom D3 (uvodni izjavi 763 in 767), te določbe ni uporabila za tožečo stranko in ji je globo
zmanjšala le na podlagi prve alinee oddelka D(2) (uvodna izjava 764).
Tožena stranka je v pisanjih skušala pojasniti to opustitev in navedla, da je podjetjem, kadar so sodelovala le tako, da niso
ugovarjala dejstvom, globo zmanjšala le na podlagi takega sodelovanja in se je izrecno sklicevala na oddelek D(2), druga alinea,
obvestila o ugodni obravnavi, medtem ko je podjetjem, ki so sodelovala tudi v skladu s prvo alineo tega določila, to so družbe
Roche, BASF, Solvay Pharmaceuticals BV, Daiichi, Eisai Co. Ltd in Takeda Chemical Industries Ltd, globo zmanjšala le enkrat,
s tem da je združila dve vrsti sodelovanja; vendar naj bi za to zadnje zmanjšanje preprosto pozabila omeniti tudi drugo alineo.
V vsakem primeru naj bi iz konteksta Odločbe jasno izhajalo, da je tožeči stranki zmanjšala globo, ker ji je posredovala informacije
in dokumente ter ni ugovarjala dejstvom.
Glede tega zadošča ugotovitev, da je Komisija to pojasnilo prvič navedla pred Sodiščem prve stopnje in da se ne pojavlja nikjer
v Odločbi, ki jo je sprejel kolegij članov Komisije. Ugotovitev, da tožeča stranka ni ugovarjala dejstvom, bi torej morala
navesti v uvodnih izjavah v zvezi s sodelovanjem podjetja, kot je to izrecno storila – razen v uvodni izjavi 148 v zvezi z
opisom poteka upravnega postopka – v uvodnih izjavah 752, 753, 763 in 767 glede družb Merck in Aventis (v tem smislu glej
sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi ABB Asea Brown Boveri proti Komisiji, T-31/99, Recueil, str. II-1881,
točki 242 in 244, in zgoraj navedeno sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točke od 413
do 415, 439 in 453). V zvezi z uvodno izjavo 754, na katero se sklicuje tožena stranka, je treba ugotoviti, da je glede na
njeno besedilo in predvsem uporabo izrazov „in/ali“ ni mogoče razlagati tako, kot da nakazuje, da tožeča stranka ni izpodbijala
dejanskega stanja, na katerega je Komisija oprla svoje obtožbe, še toliko bolj zato, ker ta uvodna izjava le sledi uvodnim
izjavam Odločbe (od 747 do 753), v katerih je Komisija preučila vrsto sodelovanja vsakega zadevnega podjetja in ki glede tožeče
stranke ter v nasprotju s primeroma družb Merck in Aventis ne omenja tega, da dejstev ni izpodbijala.
Ob upoštevanju uvodnih izjav 749, 750 in 764 Odločbe, ki zadevajo tožečo stranko (glej točko 22 zgoraj), lahko Sodišče prve
stopnje ugotovi le, da Komisija za podjetje ni uporabila oddelka D(2), druga alinea, obvestila o ugodni obravnavi, čeprav
je tožeča stranka izpolnila pogoje iz tega določila.
Iz navedenega izhaja, da je Komisija spregledala pomen sodelovanja tožeče stranke pred izdajo Odločbe in je s tem nezakonito
zavrnila, da tožeča stranka izkoristi navedeno določilo. Ker je Komisija tako kršila obvestilo o ugodni obravnavi, mora Sodišče
prve stopnje izvršiti svojo neomejeno pristojnost in v tem kontekstu zagotoviti varstvo legitimnih pričakovanj, ki jih je
tožeča stranka lahko pridobila na podlagi oddelka D tega obvestila.
Tudi ob upoštevanju obsežnosti sodelovanja tožeče stranke, preden je bilo odposlano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah,
kot to izhaja iz številnih dokumentov, poslanih Komisiji 9. julija 1999, in iz dejstva, da Odločba vsebuje mnogo napotil na
podatke, ki so bili predloženi v okviru tega sodelovanja, in dejstva, da je bilo sodelovanje tožeče stranke prostovoljno in
ga ni spodbudilo Komisijino izvrševanje preiskovalnih pooblastil zoper tožečo stranko, Sodišče prve stopnje pri izvrševanju
te pristojnosti ugotavlja, da je treba tožeči stranki odobriti dodatno 15-odstotno zmanjšanje globe, kot je bila izračunana
pred uporabo obvestila o ugodni obravnavi, ki ga je treba dodati 35-odstotnemu zmanjšanju, ki ga je Komisija že odobrila.
Ker je tožeča stranka tako upravičena do 50-odstotnega zmanjšanja, namreč do maksimalnega zmanjšanja, predvidenega v okviru
oddelka D obvestila o ugodni obravnavi, ni treba posebej preučiti očitkov, ki jih je tožeča stranka navedla v tretjem in četrtem
delu tega tožbenega razloga, in sicer da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja.
Iz tega sledi, da je končni znesek globe, naložene tožeči stranki, treba zmanjšati na 18 milijonov eurov.

Zaupnost določenih podatkov iz Odločbe
Navesti je treba, da so v preglednicah iz uvodne izjave 123 objavljene različice Odločbe nekateri podatki glede svetovnega
prometa z zadevnim izdelkom v zadnjem celotnem koledarskem letu kršitve in glede tržnih deležev v obdobju kršitev izpuščeni
ali nadomeščeni z razponom vrednosti, da bi se zaščitile zaupne informacije. Natančneje, gre za podatke v zvezi s trgi vitaminov
A, E, B5, betakarotena in karatenoidov.
Niti tožeča stranka niti Komisija nista na začetku zahtevali, naj Sodišče prve stopnje zaupno obravnava te podatke.
Ker člen 17(4) Navodil sodnemu tajniku Sodišča prve stopnje Europskih skupnosti, sprejetih 3. marca 1994 (UL 1994, L 78, str.
32) in zadnjič spremenjenih 5. junija 2002 (UL 2002, L 160, str. 1), določa, da „[s]e smejo na zahtevo stranke ali po uradni
dolžnosti […] nekateri podatki izpustiti v objavah v zvezi z zadevo, če obstaja legitimen interes, zato da […] ti podatki
ostanejo zaupni“, je Sodišče prve stopnje na podlagi ukrepov procesnega vodstva pozvalo stranki, naj se opredelita o vprašanju,
ali po njunem mnenju še obstaja legitimen interes zato, da podatki iz točke 185 zgoraj še naprej ostanejo zaupni v objavah
v zvezi s to zadevo.
Tožeča stranka je odgovorila, da v objavah Sodišča prve stopnje o tej zadevi ni več potrebna zaupna obravnava podatkov, ki
se nanašajo nanjo, saj so zastareli. Medtem ko se tožena stranka strinja z objavo podatkov v zvezi s tožečo stranko, če ta
s tem soglaša, pa navaja, da se nasprotno podatkov v zvezi z drugimi podjetji ne bi smelo razkriti, ker gre za poslovne skrivnosti,
in da so ta podjetja zahtevala zaupno obravnavanje glede objave Odločbe.
Ker so se zadevni podatki nanašali na obdobja (vse do leta 1998), ki so se iztekla vsaj pred šestimi leti in tudi nimajo strateške
vrednosti, je Sodišče prve stopnje ob presoji, da so zdaj zastareli (v tem smislu glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 19. junija
1996 v zadevi NMH Stahlwerke in drugi proti Komisiji, T-134/94, od T-136/94 do T-138/94, T-141/94, T-145/94, T-147/94, T-148/94,
T-151/94, T‑156/94 in T-157/94, Recueil, str. II-537, točki 25 in 32), odločilo, da jih ni bilo treba zaupno obravnavati v
objavah o tej zadevi. Zato so bili določeni podatki v zvezi z trgom vitamina B5, vključno s podatki o drugih podjetjih ter
o tožeči stranki, navedeni v poročilu za obravnavo, določeni podatki v zvezi s trgi vitaminov A in E pa so navedeni tudi v
tej sodbi, saj pripomorejo k razumevanju sklepanja Sodišča prve stopnje o prvem tožbenemu razlogu te tožbe.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom
87(3), prvi pododstavek, istega poslovnika lahko Sodišče prve stopnje stroške razdeli, kadar stranki deloma uspeta.
Ker tožeča stranka v tej zadevi v pretežnem delu svojih tožbenih predlogov ni uspela, je treba pravično presoditi okoliščine
zadeve in odločiti, da tožeča stranka nosi štiri petine svojih stroškov in štiri petine stroškov, ki jih je priglasila Komisija,
ta pa nosi petino svojih stroškov in petino stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
razsodilo:
1)
Globa, naložena tožeči stranki s členom 3(f) Odločbe Komisije 2003/2/ES z dne 21. novembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi
člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma o Europskem gospodarskem prostoru (Zadeva COMP/E-1/37.512 – Vitamini), se zmanjša
na 18.000.000 eurov.
2)
V preostalem delu se tožba zavrne.
3)
Tožeča stranka nosi štiri petine svojih stroškov in štiri petine stroškov, ki jih je priglasila Komisija, ta pa nosi petino
svojih stroškov in petino stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka.
Legal
Mengozzi
Wiszniewska-Białecka
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. marca 2006.
Sodni tajnik

Predsednik
E. Coulon

H. Legal
Stvarno kazalo
Dejansko stanje
Postopek in predlogi strank
Pravno stanje
1.  Prvi tožbeni razlog: določitev izhodiščnega zneska globe
Trditve strank
Presoja Sodišča prve stopnje
Uvodne ugotovitve
Prvi del
Drugi in tretji del
2.  Drugi tožbeni razlog: le delno izvajanje sporazuma tožeče stranke kot olajševalna okoliščina
Trditve strank
Presoja Sodišča prve stopnje
3.  Tretji tožbeni razlog: uporaba obvestila o ugodni obravnavi
Prvi in drugi del tožbenega razloga: uporaba oddelkov B oziroma C obvestila o ugodni obravnavi
Trditve strank
–  Prvi del
–  Drugi del
Presoja Sodišča prve stopnje
Tretji in četrti del: uporaba oddelka D obvestila o ugodni obravnavi
Trditve strank
–  Tretji del
–  Četrti del
Presoja Sodišča prve stopnje
Zaupnost določenih podatkov iz Odločbe
Stroški
*
Jezik postopka: angleščina.