CELEX: 62007CJ0425
Обжалване
Конкуренция
Отхвърляне на оплакване от Комисията
Значителни проблеми във функционирането на общия пазар
Липса на интерес за Общността

Със своята жалба AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE (наричано по-нататък „AEPI“) иска отмяната на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 12 юли 2007 г. по дело AEPI/Комисия (T-229/05, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което този съд отхвърля като неоснователно подадената от AEPI жалба за отмяна на Решение на Комисията SG-Greffe (2005) D/201832 от 18 април 2005 г. за отхвърляне на оплакването на жалбоподателя относно твърдяно нарушение на членове 81 ЕО и/или 82 ЕО, извършено от гръцките организации за колективно управление на права, сродни на авторските права в областта на музиката, Erato, Apollon и Grammo, наричано по-нататък („спорното решение“).
Обстоятелства, предхождащи спора
От точки 1—12 от обжалваното съдебно решение е видно, че обстоятелствата в основата на спора могат да бъдат обобщени по следния начин.
Жалбоподателят е акционерно дружество, учредено по гръцкото право, което осъществява дейност в сектора на защитата на правата върху интелектуална собственост в областта на музиката в Гърция.
На 3 март 1993 г. Република Гърция приема Закон № 2121/1993 относно авторското право, сродните му права и въпросите от сферата на културата (FEK A’ 25/4.3.1993, наричан по-нататък „Закон 2121/1993“). По силата на член 54 от този закон авторите могат да поверят управлението или защитата на своите интелектуални права на организации за колективно управление, чиято дейност подлежи на одобрение, предоставяно от гръцкото министерство на културата. Член 58 от същия закон гласи, че разпоредбите на посочения член 54 се прилагат по аналогия към управлението и защитата на сродните права.
Жалбоподателят е поискал одобрение относно всички авторски права и сродните им права в областта на музиката. Гръцкото министерство на културата обаче му предоставя одобрение само относно колективното управление на авторското право върху музикалните произведения.
Три гръцки организации за колективно управление на сродните права, а именно Erato, Apollon и Grammo (наричани по-нататък „трите организации“), са получили одобрение относно колективното управление на сродните права съответно на певците, на музикантите изпълнители и на производителите на аудио- и/или видеозаписи.
На 22 март 2001 г. жалбоподателят подава оплакване до Комисията на Европейските общности, насочено срещу Република Гърция, както и срещу трите организации. От една страна, жалбоподателят поддържа, че последните нарушават членове 81 ЕО и 82 ЕО, доколкото злоупотребяват с господстващо положение и създават споразумения и съгласувани практики (наричани по-нататък общо „оспорваните практики“), а от друга страна, иска да бъде образувано производство пред Съда срещу Република Гърция за нарушение на член 81 ЕО, тъй като Закон 2121/1993 позволявал на посочените организации да извършват оспорваните практики.
В своето оплакване жалбоподателят подчертава, че определеното възнаграждение за сродните права е прекомерно и достига до 5% от брутните приходи на гръцките станции за радиоразпръскване и телевизионни канали. Това поведение представлявало нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО, което му причинявало значителна и непоправима вреда, доколкото засегнатите предприятия не били в състояние да плащат тези прекомерни суми, като така жалбоподателят се лишавал от събирането на таксите, изисквани от него за авторското право.
С писмо от 7 декември 2004 г. поради правни и процедурни съображения Комисията разделя оплакването на две части, едната от които се отнася до Република Гърция, а другата — до трите организации.
На 18 април 2005 г., след като взема предвид доводите на жалбоподателя, със спорното решение Комисията отхвърля оплакването относно трите организации поради липса на интерес за Общността.
Относимите съображения, на които се основава спорното решение, са формулирани, както следва:
„В случая твърдяното нарушение не е в състояние да предизвика значителни проблеми във функционирането на общия пазар, тъй като седалището на всички участващи страни е в Гърция и те упражняват дейността си само в Гърция. Няма изгледи това положение да се промени, тоест трите организации […] в краткосрочен план да започнат да упражняват дейността си в други страни, като се има предвид структурата на [пазарите на] услугите, свързани със защитата на сродните права, и практическите затруднения пред подобно начинание. Освен това последиците от твърдяните практики са налице само в контекста на гръцкия пазар. Договорите [за] използване на музика се сключват само с радио- и телевизионни станции и други потребители, които се намират в Гърция. Трите организации […] са компетентни относно защитата на сродните права само в Гърция и практически нямат възможност да упражняват тази компетентност [из]вън тази страна.
От друга страна, за да установи евентуално нарушение[,] Комисията би трябвало да се заеме със сложно изследване на условията, преобладаващи на разглеждания пазар, и възможните алтернативи. На първо място, като се има предвид, от една страна, че гръцкият закон (в съответствие с Директива 92/100/ЕИО [на Съвета от 19 ноември 1992 година относно правото на отдаване под наем и в заем и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост,
ОВ L 346, стр. 61
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 120]) предвижда, че [ще бъде] заплащано еднократно възнаграждение за всички сродни права, и че, от друга страна, твърдяното нарушение би произтичало от факта, че трите организации […] се представят заедно пред потребителите, за да искат това възнаграждение, Комисията би трябвало да установи евентуалното наличие и ефикасност[та] на методите, за да се иска отделно плащането на еднократното възнаграждение. На второ място[,] Комисията [би трябвало не само] да докаже, че трите организации […] заемат колективно господстващо положение, [но] според Решение на Съда [от 13 юли 1989 г.] по дело Tournier [
395/87, Recueil, стp. 2521
], както и Решение по дело Lucazeau [и др.,
110/88, 241/88 и 242/88, Recueil, стp. 2811
], [също] да изследва съответните нива на цените на авторските права и сродните им права във всички страни от Съюза, съответната основа за изчисляването им, използваните критерии и условията, преобладаващи на гръцкия пазар, в сравнение [с пазарите на] другите европейски страни.
По-нататък трябва да се отбележи, че вашето дружество има възможност да отнесе своите оплаквания пред националните органи. По-специално[,] то може да сезира със своя случай гръцкия орган за защита на конкуренцията. Предвид това, че познава задълбочено условията на националния пазар, гръцкият орган за защита за конкуренцията би бил напълно в състояние да разгледа вашето оплакване. Фактът, че всички участващи страни и всички съответни потребители на музика са установени и упражняват дейността си на гръцкия пазар, засилва значението на подробното познаване на условията на местния пазар. Впрочем този орган е компетентен да прилага членове [81 ЕО и 82 ЕО], също както и Комисията […].
Следователно трябва да се заключи, че обхватът и сложността на проучванията, необходими, за да се установи дали поведението на трите организации […] е или не е в съответствие с правилата на общностното право за конкуренцията, не са пропорционални на твърде ограниченото значение на евентуално нарушение [на] функционирането на общия пазар. Следователно преписката не разкрива степента на интерес за Общността, която се изисква, за да започне разследване от страна на Комисията.“
Накрая, на 20 април 2005 г. Комисията решава да прекрати производството по оплакването в частта, отнасяща се до твърдяното неизпълнение на задължения от Република Гърция. Подадената от AEPI срещу последното решение жалба е отхвърлена с Определение на Първоинстанционния съд от 5 септември 2006 г. по дело AEPI/Комисия(T-242/05), като срещу това определение е подадена жалба, самата тя отхвърлена с Определение на Съда от 10 юли 2007 г. по дело AEPI/ Комисията (C-461/06 Ρ).
Жалбата пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
В рамките на своята жалба за отмяна на спорното решение пред Първоинстанционния съд жалбоподателят се позовава на две правни основания, изведени съответно от явна грешка в преценката на интереса за Общността, който представляват оспорваните практики, и от нарушение на задължението за представяне на мотиви.
Относно първото правно основание в точка 38 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че що се отнася до правомощията на Комисията при разглеждане на оплакванията, оценката на интереса за Общността, който представлява дадено оплакване в областта на конкуренцията, зависи от фактическите и правни обстоятелства във всеки случай, които могат да се различават значително при различните преписки, а не от предварително определени критерии, чието прилагане е задължително. Първоинстанционният съд допълва, че в рамките на своята задача, състояща се в това да следи за прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО, Комисията трябва да определя, както и да провежда, общностната политика в областта на конкуренцията и за тази цел разполага с право на преценка при разглеждането на посочените оплаквания.
В точка 40 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд подчертава, че за да се оцени интересът за Общността, Комисията трябва да съпостави значението на твърдяното нарушение за функционирането на общия пазар, с вероятността неговото съществуване да може да се установи, както и с обхвата на необходимите проучвания, за да може да изпълни при най-добри условия на задачата си да следи за спазването на членове 81 ЕО и 82 ЕО.
В конкретния случай в точки 45 и 46 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд констатира, че в спорното решение Комисията се е позовала на три мотива, за да заключи, че липсва интерес за Общността по отношение на оспорваните практики, а именно че последните не били в състояние да предизвикат значителни проблеми във функционирането на общия пазар, че Комисията трябвало да се заеме със сложно изследване на условията на пазара, за да установи наличието на твърдяното нарушение, и че защитата на правата, както и на интересите на жалбоподателя, би могла да бъде осигурена от компетентните национални органи. Първоинстанционният съд отбелязва, че в рамките на своята жалба за отмяна на спорното решение жалбоподателят е оспорил само първия от тези мотиви.
След това Първоинстанционният съд пристъпва към преглед на това първо правно основание, формулиран по следния начин:
„47
В резултат на това анализът на Първоинстанционния съд следва да се ограничи до доводите на жалбоподателя, според които той оспорва липсата на засягане на търговията между държавите членки, като изтъква, че налагането на такси с прекомерен размер за сродните права е практика, която може да засегне общия пазар по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО дори да се прилага само на гръцка територия.
По този повод Комисията счита, първо, че седалището на всички свързани със случая страни е в Гърция, където те извършват дейността си, второ, че няма вероятност дейността на трите организации […] да обхване и други страни, и трето, че потребителите на музика са с гръцко гражданство и че трите организации […] са с ограничена до гръцката територия компетентност.
В самото начало следва да се отбележи, че никое от правните и фактически обстоятелства, изтъкнати от жалбоподателя, не доказва, че оспорваните практики влияят върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар. Всъщност жалбоподателят само се позовава на финансовите трудности, които изпитват дружествата за управление на авторски права и потребителите на музика в Гърция и във всички държави членки, и продължава да не е състояние да обоснове твърденията си или най-малкото да представи доказателства, които да направят това.
Относно довода на жалбоподателя, според който значителни проблеми във функционирането на общия пазар произтичали от факта, че правата на гръцките и на чуждестранните творци са прехвърлени на дружества, установени в Европейския съюз, налага се изводът, че трите организации […] са с ограничена до гръцката територия компетентност и че в резултат на това основно потребителите на музика на гръцка територия и гръцките творци понасят твърдените вреди, произтичащи от оспорваните практики.
Що се отнася до доводите, според които Съдът вече постановил, че нарушения, ограничени до територията на една държава членка, могат да представляват нарушение на правилата на конкуренцията, следва да се подчертае, че в делата, по които са постановени тези решения, вредата за търговския обмен между държавите членки е произтичала било от съгласуваност между национални дружества за управление на авторски права, която е довела до системен отказ за предоставяне на пряк достъп до техния репертоар на чуждестранните потребители (Решение по дело Lucazeau и др., посочено по-горе, точка 17 и Решение по дело Tournier, посочено по-горе, точка 23), било от отстраняване на всеки потенциален конкурент на географския пазар, състоящ се от една държава членка (Решение [от 6 април 1995 г.] по дело RTE и ITP/Комисия, [
C-241/91 P и C-242/91 P, Recueil, стp. I-743
], точка 70). Следователно посочените дела не разкриват допирни точки с настоящото дело.
Що се отнася до твърдяното изискване за еднаквост и пропорционалност между държавите членки в областта на таксите за сродните права, което било изложено в Решение [от 6 февруари 2003 г.] по дело SENA [
C-245/00, Recueil, стp. I-1251
], следва да се отбележи, че в това решение (точка 34) Съдът, напротив, се е произнесъл в смисъл, че липсва общностно определение за справедливото възнаграждение и че не съществуват обективни съображения, които да обосноват установяването от общностния съд на условия и ред за определяне на такова възнаграждение.
Накрая, относно довода, според който Комисията признала, че съществува нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО, от писмо от 10 декември 2004 г. и от [спорното] решение явно следва, че той е неоснователен, тъй като Комисията изобщо не е признавала, че такова нарушение съществува.
Предвид гореизложеното следва да се констатира, че жалбоподателят не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действително или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
Следователно жалбоподателят не доказва, че в [спорното] решение Комисията е допуснала явна грешка в преценката, когато е приела, че оспорваните от жалбоподателя практики произвеждат последици на голяма част или дори на целия гръцки пазар и че в резултат на това те не са били в състояние да засегнат търговията между държавите членки по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО.
В резултат на това първото правно основание трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.“
Що се отнася до второто правно основание, и в частност до оплакването, според което Комисията не е изразила позиция по всички представени материали и доводи, Първоинстанционният съд постановява, че тя е била длъжна да изложи само правните съображения, които са от съществено значение при вземането на решение. Според Първоинстанционния съд Комисията е посочила с необходимата яснота конкретните мотиви за отхвърляне на оплакването (точки 62 и 63 от обжалваното съдебно решение).
Следователно Първоинстанционният съд отхвърля жалбата изцяло.
Искания на страните
AEPI иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение,
—
да се произнесе по същество в съответствие с формулираните от жалбоподателя искания в рамките на първоинстанционното производство или да върне делото на Първоинстанционния съд, за да се произнесе отново, и
—
да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски.
Комисията иска жалбата да бъде отхвърлена и жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
По жалбата
По допустимостта
Комисията оспорва допустимостта на жалбата, като поддържа, че всички основания за обжалване като цяло се припокриват с доводите и доказателствата, изтъкнати от жалбоподателя в първоинстанционното производство, без конкретно да се идентифицират грешки при прилагане на правото, които да опорочават обжалваното съдебно решение.
В това отношение следва да се напомни, че в съответствие с член 225, параграф 1, втора алинея EО и член 58, първа алинея от Статута на Съда обжалването се ограничава само до правни въпроси и трябва да се основава на липса на компетентност на Първоинстанционния съд, на нарушение на процесуални правила пред Първоинстанционния съд, което накърнява интересите на жалбоподателя, или на нарушение на правото на Общността от страна на последния.
От съдебната практика произтича също, че щом жалбоподател оспорва тълкуването или прилагането на общностното право от страна на Първоинстанционния съд, разгледаните в първоинстанционното производство правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в хода на производството по обжалване. Всъщност, ако жалбоподател не може по такъв начин да основе жалбата си пред Съда на вече изложени пред Първоинстанционния съд основания и доводи, производството по обжалване отчасти би се обезсмислило (вж. Решение от 19 януари 2006 г. по дело Comunità montana della Valnerina/Комисия,
C-240/03 P, Recueil, стp. I-731
, точка 107, както и по-специално Определение от 11 ноември 2003 г. по дело Martinez/Парламент,
C-488/01 P, Recueil, стp. I-13355
, точка 39 и Определение от 13 юли 2006 г. по дело Front national и др./Парламент и Съвет, C-338/05 P, точка 23).
Освен това жалбата трябва точно да посочва пороците на решението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя такова искане (вж. Решение по дело Comunità montana della Valnerina/Комисия, посочено по-горе, точка 105, както и по-специално Определение по дело Martinez/Парламент, посочено по-горе, точка 40 и Определение по дело Front national и др./Парламент и Съвет, посочено по-горе, точка 24).
В това отношение следва да се констатира, че жалбоподателят е идентифицирал определени точки от обжалваното съдебно решение, а именно по-специално точки 38, 41—43, 44 и 54, срещу които е формулирал правни доводи, с цел да докаже, че Първоинстанционният съд е допуснал грешки при прилагане на правото.
Следователно възражението за недопустимост трябва да се отхвърли.
По съществото на спора
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква пет правни основания. Първото правно основание е изведено от липсата на мотиви на обжалваното съдебно решение, що се отнася до правото на преценка, с което разполага Комисията при разглеждането на подадените до нея оплаквания. С правни основания от второ до четвърто жалбоподателят по същество поддържа, че решението на Първоинстанционния съд е неоснователно и немотивирано, що се отнася до констатацията, че не е засегната търговията между държавите членки. Накрая, в своето пето правно основание жалбоподателят изтъква, че обжалваното съдебно решение съдържа грешка при прилагане на правото, тъй като наличието на макар и само потенциални последици за търговията между държавите членки е достатъчно, за да обоснове прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО.
По първото правно основание
— Доводи на страните
Жалбоподателят посочва липса на мотиви в точка 38 от обжалваното съдебно решение, тъй като Първоинстанционният съд не разгледал въпроса дали в спорното решение Комисията е спазила границите на правото на преценка, с което разполага в рамките на разглеждането на подадените до нея оплаквания в областта конкуренцията. Всъщност фактът, че в това отношение ѝ е признато такова правомощие, не обосновавал отхвърлянето на жалбата, тъй като въпросното право на преценка не можело да бъде упражнявано произволно.
Комисията възразява, че Първоинстанционният съд е мотивирал точно и пълно своята преценка, според която в спорното решение тя е спазила границите на своето право на преценка.
— Съображения на Съда
Следва да се отбележи, че Първоинстанционният съд основателно е приел в точка 38 от обжалваното съдебно решение, че Комисията трябва да определя и да провежда общностната политика в областта на конкуренцията и за тази цел разполага с право на преценка в рамките на разглеждането на подадените до нея оплаквания (вж. в този смисъл Решение от 4 март 1999 г. по дело Ufex и др./Комисия,
C-119/97 P, Recueil, стp. I-1341
, точки 88 и 89).
От това не може обаче да се стигне до извода, че Първоинстанционният съд не е разгледал въпроса дали Комисията е упражнила това правомощие в установените от съдебната практика граници.
Всъщност, след като в точка 39 от обжалваното съдебно решение напомня, че съгласно постоянната съдебна практика, когато Комисията решава да определи степени на приоритетност на оплакванията, с които е сезирана, тя може да приеме реда, в който да ги разглежда, и като критерий за приоритетност да се позове на интереса за Общността, който дадена преписка представлява, Първоинстанционният съд уточнява в следващата точка от посоченото съдебно решение, че за да прецени интереса за Общността, Комисията трябва да вземе предвид конкретните за случая обстоятелства, и по-специално фактическите и правни обстоятелства, изложени в оплакването, с което е сезирана, като съпостави значението на твърдяното нарушение за функционирането на общия пазар, с вероятността за установяването му и с обхвата на необходимите проучвания.
В това отношение Първоинстанционният съд подчертава, че той трябва да провери по-специално дали от спорното решение е видно, че Комисията е извършила такова съпоставяне (точка 41 от обжалваното съдебно решение).
В следващите точки от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд извършва точно такава проверка.
В частност в точка 46 и сл. от посоченото съдебно решение Първоинстанционният съд разглежда въпроса дали Комисията правилно е приела, че оспорваните практики не са били в състояние да предизвикат значителни проблеми във функционирането на общия пазар, за да заключи, че липсва достатъчен интерес за Общността от проучване на дадено оплакване от Комисията.
По този начин Първоинстанционният съд подлага на съдебен контрол условията, при които Комисията е упражнила своето право на преценка.
При тези условия Първоинстанционният съд не може да бъде упрекнат, че не е разгледал въпроса дали в спорното решение Комисията е спазила границите на своето право на преценка при разглеждане на подадените до нея оплаквания. Следователно в това отношение обжалваното съдебно решение не е опорочено поради липса на мотиви.
В резултат на това първото правно основание трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
По правни основания от второ до четвърто
— Доводи на страните
Правните основания на жалбоподателя от второ до четвърто, които следва да бъдат разгледани заедно, се отнасят до твърденията на Първоинстанционния съд, според които, когато последиците от дадено нарушение се проявяват на територията само на една държава членка, Комисията имала право да отхвърли оплакване поради липса на интерес за Общността, с мотива че това нарушение не засягало търговията в Общността.
С второто и третото правно основание жалбоподателят се позовава в частност на грешки в преценката или на липса на мотиви в точки 41—43 от обжалваното съдебно решение. По-нататък жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд, че в точка 44 от това решение се е основал на съдебна практика, която нямала никакво отношение към авторското право, без да вземе предвид редица релевантни съдебни решения, които доказвали, че търговията в Общността може да бъде засегната дори когато нарушението се проявява изключително на територията само на една държава членка.
В рамките на четвъртото правно основание жалбоподателят изтъква, че членове 81 ЕО и 82 ЕО не изключват изначално възможността да бъде засегната търговията в Общността, ако нарушението се извършва на територията само на една държава членка. Освен това жалбоподателят оспорва твърдението, съдържащо се в точки 49 и 50 от обжалваното съдебно решение, според което той не е представил доказателства, от една страна, че оспорваните практики влияят върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар, и от друга страна, че не основно потребителите на музика на гръцка територия и гръцките творци са тези, понасящи вредите, за които се твърди, че произтичат от оспорваните практики. В това отношение той се позовава по-специално на следното:
—
около 4500 предприятия, които използвали музика и плащали редовно авторски права, престанали да разпространяват музика поради цените, наложени от трите организации относно сродните права (5% за сродните права — процент, който следвало да се сравни с онези 2,2%, които жалбоподателят иска за авторското право). Освен това, както твърдял Monomeles Protodikeio Athinon [Окръжен съд Атина (Гърция), заседаващ в едноличен състав)] в своето решение № 5144/2005, жалбоподателят получил сумата от 5522 EUR годишно за авторски права, дължими за музиката, разпространявана в самолетите на Olympiaki Aeroporia, докато трите организации поискали от тази авиокомпания сумата от 627563 EUR годишно за сродните права, дължими за същата музика, и
—
описаното по-горе поведение водело до засягане на търговията в Общността в областта на авторските права и сродните им права, тъй като около 50% от музиката, разпространявана в Гърция, била чуждестранна музика. Освен това всички чуждестранни автори, чиято музика се разпространява в Гърция, били представлявани в тази държава членка от жалбоподателя, който събирал за тяхна сметка възнагражденията за авторските права в тази държава. Така те били лишени от значителни приходи поради прекалено високите цени, налагани от трите организации.
Според Комисията от подробните мотиви на обжалваното съдебно решение ясно следвало, че както рамките на дейността на трите организации, така и техните практики не будят и най-малкото съмнение за значително влияние, оказвано от тези дейности върху търговията в Общността, обратно на това, което жалбоподателят твърди.
— Съображения на Съда
Следва веднага да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика единствено Първоинстанционният съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото, и от друга страна, да преценява тези факти. Следователно освен в случай на изопачаване на доказателствата, които са му били представени, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда (вж. Решение от 11 февруари 1999 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия,
C-390/95 P, Recueil, стp. I-769
, точка 29, както и Решение от 15 юни 2000 г. по дело Dorsch Consult/Съвет и Комисия,
C-237/98 P, Recueil, стp. I-4549
, точка 35).
Следователно не могат да се приемат доводите, целящи да се докаже, че е налице засягане на търговията между държавите членки, изтъкнати от жалбоподателя по-специално в рамките неговото четвърто правно основание, а именно фактът, че той получава в Гърция възнагражденията за авторските права, свързани с употребата на музика не само на гръцки автори, но и на автори, установени в други държави членки на Съюза, както и фактът, че изплаща така получените въз основа на договори за взаимно представителство възнаграждения на сходни организации, установени в други държави членки и натоварени, както AEPI, с колективното управление на авторските права върху музикални произведения.
На първо място, всички тези доводи имат чисто фактически характер и следователно не могат да бъдат разглеждани от Съда в рамките на производството по обжалване.
На второ място, жалбоподателят не упреква Първоинстанционния съд, че е изопачил определени доказателства.
На трето място, жалбоподателят се ограничава до оспорване на констатацията на Първоинстанционния съд, според която жалбоподателят не е доказал, че оспорваните практики могат да засегнат търговията в Общността. При все това така наведените правни основания се оказват във всички случаи ирелевантнти, тъй като такова засягане само по себе си не води до значителни проблеми във функционирането на общия пазар. Важно е в това отношение да се отбележи, че Първоинстанционният съд отхвърля първото правно основание, представено от жалбоподателя в подкрепа на неговата жалба за отмяна, като констатира, че той не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действителното или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
По този повод следва да се подчертае, че понятията за засягане на търговията в Общността, от една страна, и за значителни проблеми във функционирането на общия пазар, от друга страна, са две различни понятия.
Що се отнася до първото понятие, от текста на членове 81 ЕО и 82 ЕО следва, че те се прилагат към споразумения, които ограничават конкуренцията, както и към злоупотреби с господстващо положение само ако тези споразумения и злоупотреби могат да засегнат търговията в Общността. Така засягането на търговията между държавите членки служи като критерий за разграничение между приложното поле на общностното право в областта на конкуренцията, в частност на членове 81 ЕО и 82 ЕО, и това на националното право в областта на конкуренцията. Ако се окаже, че твърдяното нарушение не може да засегне търговията в Общността, или може да я засегне само в незначителна степен (вж. в този смисъл Решение от 23 ноември 2006 г. по дело Asnef-Equifax и Administración del Estado,
C-238/05, Recueil, стp. I-11125
, точка 34 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 25 януари 2007 г. по дело Dalmine/Комисия,
C-407/04 P, Сборник, стp. I-829
, точка 90 и цитираната съдебна практика), общностното право в областта на конкуренцията, и по-специално членове 81 ЕО и 82 ЕО, няма да бъдат приложими.
Освен това от постоянната съдебна практика следва, че за да може да засегне търговията между държавите членки, едно споразумение трябва да бъде такова, че въз основа на съвкупност от фактически и правни обстоятелства следва с достатъчна степен на вероятност да се предвиди, че то упражнява пряко или непряко, действително или потенциално въздействие върху търговския обмен между държавите членки по начин, който би могъл да навреди на осъществяването на целите за единен пазар между държавите членки (вж. в този смисъл по-специално Решение по дело Dalmine/Комисия, посочено по-горе, точка 90).
Що се отнася до понятието за значителни проблеми във функционирането на общия пазар, то може да представлява един от критериите за оценка на наличието на достатъчен интерес за Общността за проучване на дадено оплакване от Комисията.
Така, когато Комисията установява приоритетния ред за разглеждане на оплакванията, с които е сезирана, тя може правомерно да се позове на интереса за Общността. В този контекст тя е длъжна във всеки конкретен случай да преценява тежестта на твърдените нарушения на конкуренцията и продължителността на техните последствия. В това задължение се включва по-специално отчитане на продължителността и значението на посочените нарушения, както и влиянието им върху състоянието на конкуренцията в Европейската общност (Решение по дело Ufex и др./Комисия, посочено по-горе, точка 93).
Следователно, ако се стигне до извода, че е налице засягане на търговията в Общността, дадено оплакване относно нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО ще бъде проучено по-скоро от Комисията, отколкото от националните органи за защита на конкуренцията, ако съществува достатъчен интерес за Общността. Такъв би могъл да бъде по-специално случаят, когато посоченото нарушение може да предизвика значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
Макар в това отношение да е вярно, че в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд не разграничава ясно и категорично тези две понятия, а ги смесва, както отбелязва генералният адвокат в точки 40—45 от своето заключение, тази констатация все пак не би могла да доведе до отмяната на посоченото съдебно решение, тъй като неговият диспозитив изглежда обоснован по други правни съображения (вж. в този смисъл по-специално Решение от 9 юни 1992 г. по дело Lestelle/Комисия,
C-30/91 P, Recueil, стp. I-3755
, точка 28, и Решение от 13 юли 2000 г. по дело Salzgitter/Комисия,
C-210/98 P, Recueil, стp. I-5843
, точка 58).
В действителност от общия прочит на точки 49, 50 и 54 от обжалваното съдебно решение по-специално следва, че неговият диспозитив изглежда обоснован по съображения, които могат да бъдат обобщени в направената от Първоинстанционния съд в посочената точка 54 констатация, според която жалбоподателят не е представил конкретно доказателство, което да установи действителното или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
От това произтича, че независимо от съображенията, съдържащи се в обжалваното съдебно решение, свързани с въпроса за засягането на търговията в Общността по смисъла 81 ЕО и 82 ЕО, Първоинстанционният съд отхвърля жалбата поради липсата на конкретни доказателства, които да установят действителното или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар, като критерий за оценка за наличието на достатъчен интерес за Общността за проучването на оплакване от Комисията.
При това положение не може да се поддържа, че характерното за обжалваното съдебно решение смесване на тези две понятия, което освен това не е изтъкнато от жалбоподателя в рамките на неговата жалба, е от естество да попречи да бъдат разбрани съображенията, на които се основава посоченото съдебно решение, с оглед оспорването на неговата валидност или упражняването на съдебен контрол от Съда.
Също така, макар да е вярно, че в точка 55 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд констатира, че жалбоподателят не е доказал, че в спорното решение Комисията е допуснала явна грешка в преценката, когато е приела, че оспорваните практики не са можели да засегнат търговията между държавите членки по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО, при положение че Комисията изобщо не се е произнесла по този въпрос, не по-малко вярно е, че това твърдение не се отнася до понятието за значителни проблеми в общия пазар.
Освен това предвид факта, че в спорното решение Комисията не е разгледала въпроса за засягането на търговията между държавите членки, трябва да се отбележи, че посоченото твърдение на Първоинстанционния съд следователно не би изключило прилагането в случая на членове 81 ЕО и 82 ЕО от компетентните национални органи.
Що се отнася до доводите, изтъкнати от жалбоподателя въз основа на различни решения на Съда, в рамките на второто и третото правно основание, споменати в точка 41 от настоящото съдебно решение, се налага изводът, че така посочената съдебна практика в случая не е релевантна.
Всъщност всички решения на Съда, на които се позовава жалбоподателят, а именно Решение от 31 май 1979 г. по дело Hugin Kassaregister и Hugin Cash Registers/Комисия (
22/78, Recueil, стp. 1869
), Решение по дело Tournier, посочено по-горе, Решение по дело Lucazeau и др., посочено по-горе, Решение от 10 декември 1991 г. по дело Merci convenzionali porto di Genova (
C-179/90, Recueil, стp. I-5889
), Решение от 17 май 1994 г. по дело Corsica Ferries (
C-18/93, Recueil, стp. I-1783
), както и Решение от 6 април 1995 г. по дело RTE и ITP/Комисия (
C-241/91 P и C-242/91 P, Recueil, стp. I-743
), разглеждат понятието за засягане на търговията между държавите членки по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО.
Единственото съдебно решение, цитирано от жалбоподателя, което има връзка с понятието за значителни проблеми във функционирането на общия пазар, а именно Решение на Първоинстанционния съд от 24 януари 1995 г. по дело Tremblay и др./Комисия (
T-5/93, Recueil, стp. II-185
), също не е релевантно в случая. Всъщност от точка 40 от това съдебно решение е видно, че Първоинстанционният съд е отменил решение на Комисията поради липса на мотиви, доколкото това решение отхвърля оплаквания по повод затваряне на националния пазар, до което водят договорите за взаимно представителство, сключени между дружествата за управление на авторски права от различни държави членки. В случая обаче обстоятелствата не са такива.
От това следва, че правни основания от второ до четвърто трябва да бъдат отхвърлени.
По петото правно основание
— Доводи на страните
Жалбоподателят оспорва твърдението, съдържащо се в точка 54 от обжалваното съдебно решение, според което той не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действителното или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар. Според жалбоподателя членове 81 ЕО и 82 ЕО не изискват да е налице действителен проблем във функционирането, а е достатъчно той да съществува потенциално. В това отношение, като се основава на някои факти, повечето от които вече са изтъкнати в рамките на четвъртото правно основание, жалбоподателят счита, че потенциалното засягане на търговията в Общността е очевидно. Следователно Първоинстанционният съд тълкувал неправилно членове 81 ЕО и 82 ЕО.
Комисията възразява, че жалбоподателят прави погрешен прочит на точки 42, 48—50, 54 и 55 от обжалваното съдебно решение, тъй като направеното от Първоинстанционния съд позоваване на „действителното или потенциално наличие“ на проблеми във функционирането на общия пазар трябва да се преценява с оглед на изтъкнатите от жалбоподателя доказателства.
— Съображения на Съда
В рамките на своето пето правно основание жалбоподателят оспорва твърдението на Първоинстанционния съд, съдържащо се в точка 54 от обжалваното съдебно решение, според което той не е представил никакво конкретно доказателство, което да установи действителното или потенциално наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар, като се ограничава до опита да докаже, че оспорваните практики засягат потенциално търговията в Общността по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО.
Както обаче следва от точка 48 от настоящото съдебно решение, дори да се предположи, че оспорваните практики засягат потенциално търговията в Общността по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО, както твърди жалбоподателят, подобно засягане само по себе си не води до потенциалното наличие на значителни проблеми във функционирането на общия пазар.
Следователно петото правно основание трябва да бъде отхвърлено като ирелевантно.
Предвид гореизложеното жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на жалбоподателя и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати разноските.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда AEPI Elliniki Etaireia pros Prostasian tis Pnevmatikis Idioktisias AE да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: гръцки.