CELEX: 62006TJ0231
Državne pomoči
Javna služba za radiofuzijo
Ukrepi, ki so jih sprejeli nizozemski organi
Odločba, s katero so bile pomoči razglašene za deloma združljive in deloma nezdružljive s skupnim trgom
Nova pomoč ali obstoječa pomoč
Pojem državne pomoči
Pojem podjetja
Čezmerno subvencioniranje stroškov opravljanja javnih storitev
Sorazmernost
Obveznost obrazložitve
Pravica do izjave

Pravni okvir
Člen 16 ES določa:
„Brez poseganja v člene 73 [ES], 86 [ES] in 87 [ES] ter ob upoštevanju položaja, ki ga imajo službe splošnega gospodarskega
pomena v okviru skupnih vrednot Unije, pa tudi njihove vloge pri pospeševanju socialne in teritorialne kohezije, skrbijo Skupnost
in države članice v mejah svojih pristojnosti na področju uporabe te pogodbe za to, da takšne službe delujejo na podlagi načel
in pogojev, ki jim omogočajo izpolnjevanje njihovih nalog.“
Člen 86(2) ES določa:
„Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, oziroma podjetja, ki imajo značaj dohodkovnega
monopola, ravnajo po pravilih iz te pogodbe, zlasti po pravilih o konkurenci, kolikor uporaba takšnih pravil pravno ali dejansko
ne ovira izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene. Razvoj trgovine ne sme biti prizadet v takšnem obsegu, ki bi bil v
nasprotju z interesi Skupnosti.“
Člen 87(1) ES določa:
„Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“
Člen 311 ES določa:
„Protokoli, ki se v medsebojnem soglasju držav članic priložijo tej pogodbi, so njen sestavni del.“
Protokol o sistemu javne radiotelevizije v državah članicah (UL 1997, C 340, str. 109, v nadaljevanju: amsterdamski protokol),
ki je bil z Amsterdamsko pogodbo priložen Pogodbi ES, določa:
„[Države članice so se] ob upoštevanju neposredne povezanosti sistema javne radiotelevizije v državah članicah z demokratičnimi,
socialnimi in kulturnimi potrebami vsake družbe in potrebo po ohranitvi medijske pluralnosti dogovorile o naslednjih razlagalnih
določbah, ki so priložene Pogodbi [ES]:
Določbe Pogodbe [ES] ne posegajo v pristojnost držav članic glede financiranja storitev javne radiotelevizije, če je takšno
financiranje odobreno radiotelevizijskim zavodom za opravljanje javne službe, kakor jo naloži, opredeli in organizira vsaka
država članica, in če ne vpliva na trgovinske pogoje in konkurenco v Skupnosti do te mere, da bi bilo to v nasprotju s skupnimi
interesi, pri čemer je treba upoštevati zagotavljanje teh javnih storitev.“
Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL L 83,
str. 1) vsebuje te opredelitve:
„(a)      ,pomoč‘ pomeni vse ukrepe, ki izpolnjujejo merila, določena v členu [87](1) [ES];
(b)      ,veljavna [obstoječa] pomoč‘ pomeni:
(i)      […] vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah, to je sheme pomoči in individualno
pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se še vedno uporablja;
(ii)      odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet;
[…]
(c)      ,nova pomoč‘ pomeni vsako pomoč, to je sheme pomoči ali individualno pomoč, ki ni veljavna [obstoječa] pomoč, vključno s spremembami
veljavne [obstoječe] pomoči;
[…]
(f)      ,nezakonita pomoč‘ pomeni novo pomoč, ki se izvaja v nasprotju s členom [88](3) [ES];
[…]“
Komisija Evropskih skupnosti je 15. novembra 2001 objavila Sporočilo o uporabi pravil o državni pomoči za storitve javne radiodifuzije
(2001/C 320/04) (UL C 320, str. 5, v nadaljevanju: sporočilo o radiodifuziji), v katerem je določila načela, ki jih bo upoštevala
pri uporabi členov 86(2) ES in 87 ES za državno financiranje storitev javne radiodifuzije.

Dejansko stanje
Komisija je, potem ko je v letih 2002 in 2003 prejela več pritožb, zlasti od nizozemskih zasebnih radiotelevizijskih postaj,
ki so v bistvu trdile, da sistem financiranja nizozemskih javnih radiotelevizijskih postaj pomeni pomoč, ki ni združljiva
s skupnim trgom, od Kraljevine Nizozemske zahtevala dodatne informacije. Na podlagi teh informacij je z odločbo z dne 3. februarja 2004
začela formalni postopek preiskave v skladu s členom 88(2) ES (UL C 61, str. 8, v nadaljevanju: odločba o začetku postopka).
Komisija je po koncu formalnega postopka preiskave 22. junija 2006 sprejela Odločbo o
ad hoc
financiranju nizozemskih javnih radiotelevizijskih postaj C 2/2004 (prej NN 170/2003) (2008/136/ES) (UL 2008, L 49, str. 1,
v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Komisija je v izpodbijani odločbi podrobno opisala sistem javne radiodifuzije na Nizozemskem, zlasti njegove akterje in njegovo
financiranje.
Tako je poudarila, da poleg komercialnih radiotelevizijskih postaj delujejo tudi različne javne radiotelevizijske postaje.
Pojasnila je, da ima med zadnjenavedenimi Nederlandse Omroep Stichting (NOS) (nizozemski radiotelevizijski zavod), to je tožeča
stranka v zadevi T-237/06, dvojno vlogo. Po eni strani je javna radiotelevizijska postaja, ki deluje pod imenom NOS RTV (v
nadaljevanju: NOS RTV). Po drugi strani je njen upravni odbor, ki deluje pod imenom Publieke Omroep (javna radiodifuzija,
v nadaljevanju: PO), v skladu s členom 16 Mediawet (nizozemski zakon o medijih, Stb. 1987, št. 249) zadolžen za koordiniranje
celotnega sistema javne radiodifuzije (točka 13 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v izpodbijani odločbi tudi navedla, da so glavni viri financiranja javnih radiotelevizijskih postaj, vključno
z zavodom NOS v obeh vlogah, letna izplačila, ki jih prejmejo od države. Javne radiotelevizijske postaje lahko za zmanjšanje
vpliva proračunskih nihanj oblikujejo rezerve. Od leta 1994 prejemajo tudi
ad hoc
plačila, na katera se nanaša izpodbijana odločba. Ta so v točki III izpodbijane odločbe ocenjena na podlagi pravil o državni
pomoči.
Komisija je po preučitvi opredelitve državne pomoči, zlasti glede na merila iz sodbe Sodišča z dne 24. julija 2003 v zadevi
Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, Recueil, str. I‑7747, v nadaljevanju: sodba Altmark), ugotovila,
da
ad hoc
plačila pomenijo državno pomoč v smislu člena 87(1) ES (točka 6 izpodbijane odločbe).
Komisija je nato na podlagi nekaterih značilnosti
ad hoc
plačil (točka 109 obrazložitve izpodbijane odločbe) v točki 111 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da jih je treba
obravnavati kot novo pomoč.
Komisija je v točki 8 izpodbijane odločbe končala preučitev združljivosti
ad hoc
plačil s členom 86(2) ES, pri čemer je ugotovila, da so nekatere javne radiotelevizijske postaje prejele čezmerna nadomestila,
ki so jih na splošno prenesle v svoje programske rezerve (točka 141 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ker je bil del teh
rezerv leta 2005 prenesen na PO, je Komisija tudi ta prenos, s katerim se je povečalo čezmerno nadomestilo, štela za
ad hoc
plačilo (točka 146 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je, potem ko je ocenila nadomestilo v zvezi s PO, v točki 9 izpodbijane odločbe ugotovila, da je PO prejel čezmerno
nadomestilo, ki ga je treba izterjati od zavoda NOS za naloge, ki jih je opravljal kot PO (točka 178 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Tej ugotovitvi sledi naslednji izrek v različici v nizozemskem jeziku, ki je verodostojna:
„Člen 1
1.
Ad hoc
državna pomoč, ki jo je [Kraljevina] Nizozemska odobrila zavodu NOS za naloge, ki jih opravlja v okviru PO, ni združljiva
s skupnim trgom.
2. Nezdružljivo
ad hoc
državno pomoč je treba od zavoda NOS izterjati. Znesek, ki ga je treba izterjati, znaša 76,327 milijona EUR skupaj s pripadajočimi
obrestmi.
3.
Ad hoc
državna pomoč, ki jo [Kraljevina] Nizozemska odobri posameznim javnim radiotelevizijskim postajam, je združljiva s skupnim
trgom, če je posledica take pomoči čezmerno nadomestilo za opravljanje javnih storitev [storitev javne službe], presežek se
zadrži v rezervi za določen namen, a ne sme znašati več kot 10 % letnega proračuna radiotelevizijske postaje, upoštevanje
te omejitve pa mora redno spremljati [Kraljevina] Nizozemska.
Člen 2
1. [Kraljevina] Nizozemska sprejme vse potrebne ukrepe, s katerimi od PO izterja pomoč iz člena 1, ki je [že] bila nezakonito
dana na voljo upravičencu.
2. Izterjava se izvede nemudoma […]
3. Obresti, ki se izterjajo v skladu z odstavkom 2, se izračunajo po postopku iz členov 9 in 11 Uredbe (ES) št. 794/2004 […]
Člen 3
[Kraljevina] Nizozemska v dveh mesecih po razglasitvi te odločbe obvesti Komisijo o ukrepih, ki jih je sprejela ali jih namerava
sprejeti za uskladitev s to odločbo […]
Člen 4
Ta odločba je naslovljena na Kraljevino Nizozemsko.“

Postopek in predlogi strank
Kraljevina Nizozemska na eni strani in zavod NOS na drugi strani sta 30. avgusta oziroma 4. septembra 2006 v sodnem tajništvu
Splošnega sodišča vložila ti tožbi, ki sta bili v zapisnik vpisani pod opravilnima številkama T-231/06 in T‑237/06.
V zadevi T-231/06 Kraljevina Nizozemska Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        razglasi ničnost izpodbijane odločbe, razen člena 1(3);
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        Kraljevini Nizozemski naloži plačilo stroškov.
V zadevi T-237/06 zavod NOS Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        razglasi ničnost izpodbijane odločbe, zlasti člena 1(1) in (2) ter členov 2 in 3 ter ugotovitev, na katerih temeljijo, in
vsekakor odločbo razglasi za delno nično;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        zavodu NOS naloži plačilo stroškov.
Splošno sodišče je v skladu s členom 51(1) Poslovnika Splošnega sodišča s sklepom z dne 9. junija 2009 ti zadevi predložilo
prvemu razširjenemu senatu, katerega sestava je bila zaradi zadržanosti enega od njegovih članov spremenjena s sklepom predsednika
Splošnega sodišča z dne 22. junija 2009.
S sklepom predsednika prvega razširjenega senata z dne 17. decembra 2009 in po opredelitvi strank sta bili zadevi T‑231/06
in T‑237/06 združeni za ustni postopek in izdajo sodbe v skladu s členom 50 Poslovnika.
Stranke so na obravnavi 10. marca 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

Pravo
Kraljevina Nizozemska v podporo svoji tožbi v zadevi T-231/06 uveljavlja tri tožbene razloge. Prvi se nanaša na kršitev pravice
do obrambe, drugi na napačno opredelitev
ad hoc
plačil kot novih pomoči in tretji, ki se uveljavlja podredno, na napake in nezadostno obrazložitev v zvezi z izračunom čezmernega
nadomestila in zneskom pomoči, katerega izterjava je odrejena.
Zavod NOS v podporo svoji tožbi v zadevi T-237/06 uveljavlja šest tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog se nanaša na napačno
presojo in nezadostno obrazložitev v zvezi z opredelitvijo
ad hoc
plačil kot novih pomoči. Drugi tožbeni razlog temelji na nezadostni obrazložitvi in napačni uporabi zgoraj v točki 13 navedene
sodbe Altmark namesto amsterdamskega protokola. Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitve v zvezi z neobstojem povezave med
ad hoc
plačili in domnevnim čezmernim nadomestilom. V četrtem tožbenem razlogu, ki je razdeljen na tri dele, se zavod NOS sklicuje
na neobstoj nekaterih sestavnih elementov državne pomoči in nezadostno obrazložitev. Peti tožbeni razlog zavoda NOS se nanaša
na nezadosten nadzor sorazmernosti. Šesti tožbeni razlog pa temelji na kršitvi člena 88(2) ES in pravice do obrambe.
Skupaj je treba obravnavati prvi tožbeni razlog, ki ga uveljavlja Kraljevina Nizozemska, in šesti tožbeni razlog zavoda NOS,
ki se nanaša na kršitev pravice do obrambe in člena 88(2) ES. Nato bo treba preučiti drugi in četrti tožbeni razlog zavoda
NOS o opredelitvi kot državni pomoči in uporabi zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark, preden bo opravljena skupna analiza
drugega tožbenega razloga Kraljevine Nizozemske in prvega tožbenega razloga zavoda NOS v zvezi z napačno opredelitvijo zadevnih
ukrepov kot novih pomoči. Nazadnje bosta preučena tretji tožbeni razlog obeh tožečih strank in peti tožbeni razlog zavoda
NOS v zvezi z izračunom čezmernega nadomestila in sorazmernostjo pomoči.

Kršitev pravice do obrambe in člena 88(2) ES
Trditve strank
Kraljevina Nizozemska in zavod NOS (v nadaljevanju skupaj: tožeči stranki) v bistvu trdita, da je Komisija kršila člen 88(2) ES
in njuno pravico do obrambe, ker izpodbijana odločba v več pogledih bistveno odstopa od odločbe o začetku postopka.
Prvič, po mnenju tožečih strank se Komisija v odločbi o začetku postopka ni izrecno lotila vprašanja financiranja različnih
javnih radiotelevizijskih postaj. V izpodbijani odločbi pa naj bi bili nasprotno preučeni prihodki in stranske dejavnosti
teh radiotelevizijskih postaj ter njihove ocenjene rezerve.
Drugič, tožeči stranki trdita, da se metoda izračuna čezmernega nadomestila in elementi, upoštevani v odločbi o začetku postopka,
razlikujejo od tistih, ki so bili upoštevani v izpodbijani odločbi.
Zavod NOS dodaja, da je Komisija v izpodbijani odločbi razširila obdobje, zajeto s formalnim postopkom preiskave. Ker naj
bi Komisija v odločbi o začetku postopka navedla, da obravnavano obdobje obsega samo leta od 1999 do 2002, bi se morala v
izpodbijani odločbi omejiti na preučitev tega obdobja.
Nazadnje, zavod NOS trdi, da spremembe, ki so se zgodile med odločbo o začetku postopka in izpodbijano odločbo, še toliko
bolj pomenijo kršitev njegove pravice do obrambe, ker je Komisija zavrnila njegove prošnje za sestanek in vpogled v spis.
Komisija izpodbija trditve tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso je upoštevanje pravice do obrambe v vsakem postopku, ki se uvede zoper neko osebo in ki
lahko pripelje do akta, s katerim se posega v njen položaj, temeljno načelo prava Skupnosti in mora biti zagotovljeno, tudi
če ni nobenih pravil, ki urejajo zadevni postopek. To načelo zahteva, da je oseba, proti kateri je Komisija uvedla upravni
postopek, imela med postopkom možnost učinkovito izraziti svoje stališče glede dejanskega stanja in upoštevnosti dejstev in
navedenih okoliščin ter dokumentov, ki jih je Komisija uporabila v utemeljitev svojih navedb glede obstoja kršitve prava Skupnosti
(glej sodbo Splošnega sodišča z dne 22. oktobra 2008 v združenih zadevah TV 2/Danmark in drugi proti Komisiji, T‑309/04, T‑317/04,
T‑329/04 in T‑336/04, ZOdl., str. II‑2935, točka 136 in navedena sodna praksa).
Po eni strani je postopek nadzora državnih pomoči glede na svojo splošno ureditev postopek, uveden proti državi članici, ki
je glede na svoje obveznosti v skladu s pravom Skupnosti odgovorna za odobritev pomoči. Komisija tako zaradi upoštevanja pravice
do obrambe v odločbi zoper državo članico ne sme uporabiti nekaterih informacij, glede katerih ta država ni mogla podati pripomb
(glej sodbo Sodišča z dne 24. septembra 2002 v združenih zadevah Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, C‑74/00 P
in C‑75/00 P, Recueil, str. I‑7869, točka 81 in navedena sodna praksa).
Po drugi strani je treba glede pravic podjetij, ki so prejela državne pomoči, poudariti, da se upravni postopek na področju
državnih pomoči začne samo proti zadevni državi članici. Podjetja, ki so prejela pomoči, se štejejo samo za zainteresirane
stranke v tem postopku. Torej imajo zainteresirane stranke, kot je v obravnavani zadevi zavod NOS – ki se nikakor ne morejo
sklicevati na pravico do obrambe, priznane osebam, proti katerim je uveden postopek – samo pravico, da so povezane z upravnim
postopkom v ustreznem okviru, ki upošteva okoliščine posameznega primera (glej v tem smislu zgoraj v točki 34 navedeno sodbo
TV 2/Danmark in drugi proti Komisiji, točka 137 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je treba opozoriti, da se v skladu s členom 6 Uredbe št. 659/1999, če se Komisija odloči začeti formalni postopek
preiskave, odločba o začetku postopka lahko omeji na povzetek bistvenih dejanskih in pravnih vprašanj, vključitev predhodne
ocene o naravi pomoči zadevnega državnega ukrepa in navedbo dvomov o njegovi združljivosti s skupnim trgom (glej zgoraj v
točki 34 navedeno sodbo TV 2/Danmark in drugi proti Komisiji, točka 138 in navedena sodna praksa).
Odločba o začetku postopka mora torej zainteresiranim strankam omogočiti učinkovito sodelovanje pri formalnem postopku preiskave,
v katerem bodo imele možnost uveljavljati svoje trditve. Za to je dovolj, da so zainteresirane stranke seznanjene z razmisleki,
na podlagi katerih je Komisija začasno sklenila, da bi zadevni ukrep lahko pomenil novo pomoč, ki ni združljiva s skupnim
trgom (glej zgoraj v točki 34 navedeno sodbo TV 2/Danmark in drugi proti Komisiji, točka 139 in navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedeno sodno prakso in torej glede na različna položaja zadevne države članice in zainteresiranih strank
v zvezi s pravico do obrambe v okviru formalnega postopka preiskave je treba preučiti trditve tožečih strank, da izpodbijana
odločba tako odstopa od odločbe o začetku postopka, da je bila kršena pravica do obrambe Kraljevine Nizozemske in bolj omejene
pravice zavoda NOS, ki jih ima kot zainteresirana stranka.
Prvič, v zvezi s trditvijo, da je Komisija individualni finančni položaj javnih radiotelevizijskih postaj preučila bolj poglobljeno
v izpodbijani odločbi kot v odločbi o začetku postopka, je treba najprej poudariti, da iz odločbe o začetku postopka in zlasti
iz njenega naslova izhaja, da so bili njen predmet
ad hoc
ukrepi v zvezi z nizozemskimi javnimi radiotelevizijskimi postajami in Nederlandse Omroepproduktie Bedrijf (nizozemska družba
za radiotelevizijsko produkcijo, v nadaljevanju: NOB).
Poleg tega Komisija, ker na stopnji odločbe o začetku postopka ni imela natančnih informacij o morebitnem čezmernem nadomestilu
za posamezne javne radiotelevizijske postaje, vendar je menila, da so skupaj prejele čezmerno nadomestilo, ni imela druge
možnosti kot začeti formalni postopek preiskave, da bi preverila svoje dvome v zvezi s tem. Za preučitev morebitnih pomoči,
odobrenih za sistem javne radiodifuzije, je bilo nujno treba individualno preučiti vsako od javnih radiotelevizijskih postaj.
Komisiji torej ni mogoče očitati, da v odločbi o začetku postopka ni pojasnila, da bo individualno preučila finančni položaj
vsake javne radiotelevizijske postaje.
Zavod NOS ni bil nič manj seznanjen z razmisleki, na podlagi katerih je Komisija začasno menila, da bi zadevni ukrep lahko
pomenil novo pomoč, in je imel možnost uveljavljati svoje trditve v smislu zgoraj v točki 38 navedene sodne prakse.
V zvezi s Kraljevino Nizozemsko je treba glede na zahteve, postavljene s sodno prakso v zvezi z upoštevanjem pravice do obrambe
držav članic, ugotoviti, da njena pravica do obrambe ni bila kršena. V nasprotju s trditvami Kraljevine Nizozemske se je namreč
tudi ob predpostavki, da je bilo področje preiskave razširjeno, lahko na predložitev individualnih podatkov in njihovo upoštevanje
s strani Komisije odzvala do leta 2005. Iz spisa namreč izhaja, da jo je Komisija za dodatne informacije v zvezi z individualnimi
rezervami različnih radiotelevizijskih postaj zaprosila z dopisom z dne 22. decembra 2005. Kraljevina Nizozemska je nanj odgovorila
z dopisom z dne 3. februarja 2006, ki je vseboval 18 strani podrobnih pripomb na dopis Komisije z dne 22. decembra 2005. Komisija
in nizozemski organi so o teh informacijah razpravljali 14. februarja 2006. Nizozemski organi so v dopisu z dne 3. februarja 2006
izrecno izjavili, da z zadovoljstvom ugotavljajo, da bo preiskava Komisije zajemala tudi leta od 2002 do vključno 2005. Ker
je Komisija izpodbijano odločbo sprejela 22. junija 2006, so imeli nizozemski organi možnost, da na upoštevanje teh podatkov
podajo pripombe in so jih dejansko tudi podali.
Trditve tožečih strank v zvezi s tem torej niso utemeljene, zato je treba prvi očitek zavrniti.
Drugič, v zvezi s trditvijo, da se v odločbi o začetku postopka metoda izračuna čezmernega nadomestila in upoštevane številke
razlikujejo od tistih, uporabljenih v izpodbijani odločbi, je treba poudariti, da se je Komisija na stopnji odločbe o začetku
postopka omejila na ugotovitev, da so zneski, razpoložljivi v Fonds Omroep Reserve (rezervni sklad za radiodifuzijo, v nadaljevanju:
FOR) in v programskih rezervah javnih radiotelevizijskih postaj, znak čezmernega financiranja neto stroškov opravljanja javne
službe in da na podlagi skupnih podatkov za leto 2001 ni bil porabljen skupni znesek
ad hoc
plačil 110 milijonov EUR (točka 105 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V izpodbijani odločbi pa Komisija na podlagi individualnih številk javnih radiotelevizijskih postaj za obdobje med letoma 1994
in 2005, ki jih je pridobila med formalnim postopkom preiskave, ugotavlja dvoje. Po eni strani, kar zadeva javne radiotelevizijske
postaje, individualni znesek njihovih rezerv po prenosu dela njihovih rezerv na PO ne presega 10 % njihovega letnega proračuna
(točke od 146 do 149 obrazložitve izpodbijane odločbe). Po drugi strani, kar zadeva PO, skupni znesek pomoči, novih in obstoječih
skupaj, ki jih je prejel in ki jih je dal v rezerve za obdobje med letoma 1994 in 2005, znaša 98,365 milijona EUR, od katerih
je treba v okviru postopka novih pomoči izterjati samo 76,327 milijona EUR, od česar 33,870 milijona EUR izhaja iz sklada
FOR in 42,457 milijona EUR iz prenosa rezerv javnih radiotelevizijskih postaj leta 2005 (točki 153 in 154 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Izpodbijana odločba se torej od odločbe o začetku postopka razlikuje po tem, da je Komisija uporabila končne in individualizirane
številke, ki so jih nizozemski organi predložili za obdobje do leta 2005, da je upoštevala prenos rezerv javnih radiotelevizijskih
postaj na PO leta 2005 po sprejetju odločbe o začetku postopka in da je pri izračunu zneska pomoči za izterjavo upoštevala
samo zneske, ki so izvirali iz plačil, ki jih je štela za nove pomoči.
Vendar pa te razlike izhajajo iz podatkov, ki so bili predloženi Komisiji, in iz postopka, izvedenega po odločbi o začetku
postopka in v okviru formalnega postopka preiskave, ki omogoča poglobitev in pojasnitev vprašanj, sproženih v odločbi o začetku
postopka. Komisija torej teh elementov ni mogla upoštevati v odločbi o začetku postopka, vendar pa jih je morala upoštevati
pri sprejetju izpodbijane odločbe.
Poleg tega je iz člena 7 Uredbe št. 659/1999 razvidno, da se lahko po koncu formalnega postopka preiskave mnenje Komisije
spremeni, saj lahko ta nazadnje odloči, da ukrep ne pomeni pomoči ali da ni več dvomov o njegovi nezdružljivosti s skupnim
trgom. Iz tega izhaja, da so lahko v končni odločbi nekatera neskladja z odločbo o začetku postopka, ki pa ne vplivajo nujno
na veljavnost končne odločbe (sodba Splošnega sodišča z dne 4. marca 2009 v zadevi Italija proti Komisiji, T‑424/05, neobjavljena
v ZOdl., točka 69).
Nazadnje, kar zadeva natančneje trditve Kraljevine Nizozemske v zvezi s tem, je iz dopisa Komisije z dne 22. decembra 2005
in priloge 1 k navedenemu dopisu v povezavi s sporočilom o radiodifuziji razvidno, da so bili nizozemski organi vsaj od tega
datuma sposobni razumeti metodo, ki naj bi jo uporabila Komisija za izračun čezmernega nadomestila. Nizozemski organi so torej
lahko ustrezno uveljavljali svojo pravico do obrambe.
Zato je treba drugi očitek tožečih strank zavrniti.
Tretjič, v zvezi s trditvijo zavoda NOS, da bi se Komisija v izpodbijani odločbi morala omejiti na preučitev
ad hoc
plačil za obdobje med letoma 1992 in 2002, ki naj bi ga upoštevala v odločbi o začetku postopka, je treba najprej ugotoviti,
da je Komisija v točki 140 obrazložitve izpodbijane odločbe izrecno navedla, da se ta nanaša na
ad hoc
plačila, ki so se izplačevala od leta 1994, in zajema obdobje do leta 2005. Prav tako je poudarila, da so, po eni strani,
čeprav odločba o začetku postopka zajema postopek od leta 1992, javne radiotelevizijske postaje prva
ad hoc
plačila prejele šele leta 1994 (točka 10 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da ima, po drugi strani, končne številke samo
do leta 2005, kar naj bi upravičevalo, da ni upoštevala številk, ki jih je Kraljevina Nizozemska predložila za leto 2006 (točki 10
in 139 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Najprej je treba poudariti, da je Komisija v točki 4 obrazložitve odločbe o začetku postopka izrecno navedla, da se formalni
postopek preiskave nanaša na obdobje, ki se začne leta 1992. Odločba o začetku postopka torej ni vključevala časovne omejitve
v zvezi s koncem zadevnega obdobja.
Poleg tega trditev, da se v odločbi o začetku postopka ugotovitve Komisije nanašajo samo na obdobje med letoma 1992 in 2002,
ni utemeljena, ker je iz točke 47 obrazložitve odločbe o začetku postopka razvidno, da je Komisija upoštevala nekatere posebne
številke za obdobje med letoma 2001 in 2006. Podredno je taka trditev poleg tega neupoštevna, ker Komisija v odločbi o začetku
postopka nikakor ni izključila, da se lahko njena preučitev nanaša na leta po letu 2002.
Zato je treba zavrniti trditev zavoda NOS, ki se nanaša na razširitev zadevnega obdobja v izpodbijani odločbi.
Četrtič, v zvezi s trditvijo zavoda NOS, da ni imel priložnosti, da bi Komisiji svoje stališče predstavil na sestanku, je
treba najprej poudariti, da zavod NOS trdi, da je Komisija odobrila prenos rezerv javnih radiotelevizijskih postaj na PO „na
sestanku 28. junija 2005 med predstavniki zavoda NOS in [članom Komisije, pristojnim za vprašanja] konkurence“. Zavod NOS
je torej sodeloval na navedenem sestanku 28. junija 2005 in še na sestanku 14. februarja 2005, ki pa po njegovem mnenju ni
enakovreden kontradiktornemu postopku. V zvezi s tem je treba dodati, da se zavod NOS kot zainteresirana stranka nikakor ne
more sklicevati na pravico do obrambe, ki je priznana zadevni državi članici (glej zgoraj v točki 36 navedeno sodno prakso).
Dalje je treba ugotoviti, da, kot poudarja Komisija, ji je zavod NOS poslal dopis z dne 21. aprila 2004, v katerem trdi, da
kot „neposredna zainteresirana stranka“ in zlasti v imenu javnih radiotelevizijskih postaj predlaga pripombe na odločbo o
začetku postopka. Zavod NOS je z dopisom z dne 8. marca 2005 Komisiji poslal tudi zahtevo za pojasnila.
Zato je bil zavod NOS poleg tega, da je naveden v odločbi o začetku postopka, povezan s postopkom v skladu z zgoraj v točki 36
navedeno sodno prakso.
Nazadnje, ker zavod NOS trdi, da je bila njegova zahteva za vpogled v spis zavrnjena, je treba ugotoviti, da ni predložil
nobenega dokaza o taki zahtevi ali taki zavrnitvi.
Komisija torej ni kršila člena 88(2) ES ter pravice do obrambe Kraljevine Nizozemske in bolj omejenih pravic, ki jih ima zavod
NOS kot zainteresirana stranka, zato je treba prvi tožbeni razlog Kraljevine Nizozemske in šesti tožbeni razlog zavoda NOS
zavrniti.

Napačna opredelitev
ad hoc
plačil kot državnih pomoči
Zavod NOS v različnih pogledih in v več tožbenih razlogih, ki jih je treba preučiti skupaj, izpodbija oceno
ad hoc
plačil glede na pravila o državni pomoči, ki jo je Komisija opravila v izpodbijani odločbi. Zavod NOS se v prvem delu četrtega
tožbenega razloga sklicuje na napačno opredelitev prihodkov Coproductiefonds Binnenlandse Omroep (sklad za koprodukcijo, v
nadaljevanju: CoBo) kot državnih sredstev, v drugem delu na to, da zavod NOS v svoji vlogi PO ni podjetje, ter v tretjem delu
na neobstoj izkrivljanja konkurence in nezadostno obrazložitev v zvezi s tem. Zavod NOS v drugem tožbenem razlogu izpodbija
razlago in uporabo zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark, ki jo je Komisija opravila v okviru preučitve gospodarske prednosti
ad hoc
plačil, in se tudi tu sklicuje na nezadostno obrazložitev.
Napačna opredelitev prihodkov sklada CoBo iz avtorskih pravic kot državnih sredstev
–       Trditve strank
Po mnenju zavoda NOS plačilo za avtorske pravice s strani belgijskih in nemških kabelskih operaterjev pomeni vir financiranja,
ki je neodvisen od opravljanja javne službe. Zavod NOS trdi, da se v nizozemskem pravu sodelovanje javne radiotelevizije pri
kabelskem prenosu njenih programov v tujino šteje za stransko dejavnost. Izplačani zneski naj bi bili očitno sredstva zasebnega
izvora, in ne državna sredstva v smislu člena 87(1) ES.
Zavod NOS trdi, da zneske, ki jih iz naslova avtorskih pravic plačajo tuji kabelski operaterji, da v sklad CoBo, ki ga upravljajo
javne radiotelevizijske postaje. Dejstvo, da organi za uporabo teh sredstev določajo nekatere pogoje, naj ne bi spremenilo
zasebne narave njihovega izvora.
Komisija meni, da je ta očitek neupošteven, ker PO ni prejel nobenega plačila iz sklada CoBo. Poleg tega izpodbija zasebno
naravo sredstev v skladu CoBo.
–       Presoja Splošnega sodišča
Ker je zavod NOS na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča pojasnil, da se njegovi predlogi za razglasitev ničnosti
ne nanašajo na člen 1(3) izpodbijane odločbe, je treba ugotoviti, da je prvi del njegovega četrtega tožbenega razloga neupošteven.
Zavod NOS namreč predlaga razglasitev ničnosti člena 1(1) in (2) izpodbijane odločbe, s katerim je državna pomoč, odobrena
zavodu NOS v njegovi vlogi PO, razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom in s katerim je odrejena njena izterjava od zavoda
NOS. Iz točke 45 obrazložitve izpodbijane odločbe in iz preglednice v točki 152 te obrazložitve pa izhaja, da PO ni prejel
nobenega plačila iz sklada CoBo. Sredstva sklada CoBo se torej ne upoštevajo pri državni pomoči, ki naj bi jo prejel PO in
katere izterjava je odrejena.
Zato je treba prvi del četrtega tožbenega razloga zavoda NOS zavrniti.
Zavod NOS v svoji vlogi PO ni podjetje
–       Trditve strank
Zavod NOS, ki sicer priznava, da ima v okviru svojih dejavnosti, povezanih s programi radiodifuzije, lastnost podjetja, trdi,
da v okviru izpolnjevanja svojih dejavnosti upravljavca in koordinatorja sistema javne radiodifuzije ni podjetje v smislu
člena 87(1) ES. Razlikovanje med tema vrstama dejavnosti naj bi bilo jasno razvidno iz člena 16 Mediawet in obstoja ločenega
vodenja računov za vsako vrsto dejavnosti.
Tako naj bi izpodbijana odločba vsebovala napake, ker naj Komisija ne bi zadostno preučila dejanskega stanja, ker naj bi zavod
NOS napačno opredelila kot podjetje, ker naj bi napačno razlagala člena 87 ES in 88 ES ter ker naj ne bi zadostno obrazložila
svoje presoje, v skladu s katero naj bi zavod NOS kot podjetje prejel čezmerno nadomestilo. Po mnenju zavoda NOS njegove dejavnosti
upravljavca in koordinatorja sistema javne radiodifuzije niso komercialne dejavnosti, ki potekajo na trgu. Zavod NOS se v
zvezi s tem sklicuje na odločbo nizozemskega organa za konkurenco z dne 29. septembra 2005 v zadevi 5059/NOS-NOB, v kateri
je navedeni organ menil, da so dejavnosti zavoda NOS kot javne radiotelevizijske postaje komercialne dejavnosti, vendar da
zavod NOS ni podjetje pri izvajanju nalog splošnega interesa, ki so mu dodeljene z zakonom.
Zavod NOS navaja, da so, kot izhaja iz sodne prakse, javne institucije ali z njimi povezani subjekti lahko podjetja v smislu
člena 87(1) ES, če se posvečajo komercialnim dejavnostim, vendar pa naj ne bi bila podjetja v zvezi z dejavnostmi, povezanimi
z izvajanjem svojih zakonsko dodeljenih nalog.
Zavod NOS naj torej zneska 33,8 milijona EUR v
ad hoc
plačilih ne bi prejel kot podjetje, ker naj bi se ta plačila nanašala na naloge, ki jih mora izpolnjevati v skladu z Mediawet.
Zavod NOS bi bilo torej v tem pogledu mogoče šteti za podjetniško združenje v smislu člena 81(1) ES, vendar pa naj to ne bi
zadostovalo, da se mu pripiše lastnost podjetja.
Rezerve, ki so jih oblikovale javne radiotelevizijske postaje, naj bi zaradi prenosa na PO izgubile naravo državne pomoči,
ki daje prednost posameznemu podjetju. Zavod NOS naj bi te zneske prejel kot upravljavec dejavnosti javne službe in naj bi
z njimi lahko razpolagal v skladu z zakonom.
Zavod NOS poleg tega trdi, da nobena od nalog, ki jih Komisija našteva v svojih pisanjih v zvezi z njegovimi dejavnostmi upravljanja
in koordiniranja sistema javne radiodifuzije, ne kaže, da ga je treba šteti za podjetje, ki zagotavlja blago ali storitve
na trgu. V zvezi s tem naj bi Komisija v skladu s sodno prakso morala preučiti to, od katerih dejavnosti je imel prihodke,
in naravo teh dejavnosti.
Najprej, zavod NOS naj pri prodaji programskih pravic tujim kabelskim operaterjem ali v zvezi s satelitsko distribucijo ne
bi deloval kot neodvisni subjekt, ampak naj bi bil upravni posrednik, ki zagovarja interese tretjih oseb, to je organizacij
javnih radiotelevizijskih postaj.
Dalje, prejemanje obresti, prihodkov od najemnin in dividend naj bi bilo povezano s finančnim upravljanjem zavoda NOS enako
kot pri kateri koli drugi javni instituciji.
Nazadnje, dejavnosti retransmisije zavoda NOS naj ne bi bile povezane z njegovimi dejavnostmi upravljanja in koordiniranja
javne radiodifuzije.
Komisija izpodbija trditve zavoda NOS.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba opozoriti, da je obveznost obrazložitve postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti
razlogov, saj se zadnje vprašanje nanaša na vsebinsko zakonitost spornega akta (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 18. januarja 2005v
zadevi Confédération nationale du Crédit mutuel proti Komisiji, T‑93/02, ZOdl., str. II‑143, točka 67 in navedena sodna praksa).
Obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, mora biti prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati
razmisleke institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da pristojno
sodišče opravi nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti vsebino
zadevnega akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga imajo lahko naslovniki ali druge osebe, ki jih
ukrep neposredno in posamično zadeva. Ni treba, da so v obrazložitvi podrobno navedene vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine,
ker se vprašanje, ali obrazložitev izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, nanaša ne le na besedilo tega člena, ampak tudi na
njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodba Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti
Sytraval in Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 63, in zgoraj v točki 34 navedena sodba TV 2/Danmark in
drugi proti Komisiji, točka 178).
Izpodbijana odločba se v skladu s svojim naslovom nanaša na
ad hoc
financiranje nizozemskih javnih radiotelevizijskih postaj, za katere ni sporno, da so podjetja. Komisija je v točki 2 izpodbijane
odločbe podrobno opisala sistem javne radiodifuzije, pri čemer je začela z njegovimi akterji. V ta opis je vključila zavod
NOS, in sicer kot NOS RTV in kot PO (glej točko 11 zgoraj).
Komisija je preučila vire financiranja teh akterjev, vključno z viri financiranja zavoda NOS v njegovi dvojni vlogi (točka 14
obrazložitve izpodbijane odločbe), in ugotovila, da so glavni viri financiranja letna izplačila, ki jih prejmejo od države,
da lahko oblikujejo rezerve in da so od leta 1994 poleg tega prejemali
ad hoc
plačila (točka 33 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v opisu
ad hoc
plačil v točki 2.3.3 izpodbijane odločbe preučila plačila iz sklada FOR (točke od 39 do 42 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V tej točki je navedla, da je namen tega sklada financirati nekatere pobude organa PO in mu omogočiti, da izboljša kakovost
in programsko načrtovanje ter izvede naložbe na področju javne radiodifuzije. Komisija je pojasnila, da je sistem javne radiodifuzije
leta 2005 iz sklada FOR prejel 191,2 milijona EUR, od tega se je 157,4 milijona EUR preneslo na javne radiotelevizijske postaje
in 33,8 milijona EUR na PO (točka 42 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je nato ta
ad hoc
plačila, vključno s plačili iz sklada FOR za PO, ocenila glede na pravila o državni pomoči. Znesek 191,2 milijona EUR, naveden
v točki 87 obrazložitve izpodbijane odločbe, namreč vključuje znesek 33,8 milijona EUR, izplačan organu PO (glej točko 83
zgoraj).
Komisija je zlasti glede na ta plačila iz sklada FOR preverila obstoj državnih sredstev (točka 6.1 izpodbijane odločbe) in
gospodarske prednosti (točka 6.2 izpodbijane odločbe). Nato je preučila merila izkrivljanja konkurence (točka 6.3 izpodbijane
odločbe) in vpliv na trgovino med državami članicami (točka 6.4 izpodbijane odločbe), in sicer še vedno glede na akterje v
sistemu javne radiodifuzije. Komisija je v točki 105 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da
ad hoc
plačila pomenijo državno pomoč v korist javnim radiotelevizijskim postajam, vključno z zavodom NOS.
Ker so po mnenju Komisije in tudi po mnenju nizozemskih organov (v zvezi s temi glej točko 76 obrazložitve izpodbijane odločbe)
javne radiotelevizijske postaje zadolžene za opravljanje javne službe, je bila nato v točki 8 izpodbijane odločbe preučena
združljivost teh
ad hoc
plačil glede na člen 86(2) ES.
Komisija je pri presoji nadomestila, ki so ga prejele posamezne javne radiotelevizijske postaje, ugotovila, da je v obdobju
med letoma 1994 in 2005 čezmerna nadomestila prejelo štirinajst javnih radiotelevizijskih postaj, ki so jih na splošno prenesle
v svoje programske rezerve (točki 141 in 146 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v tem okviru in na tej stopnji preučitve poudarila, da je bil leta 2005 del teh rezerv prenesen na PO, zaradi
česar se je znižalo splošno nadomestilo za posamezne radiotelevizijske postaje, sočasno pa povečalo čezmerno nadomestilo za
PO (točka 146 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija to čezmerno nadomestilo izračuna na podlagi ločenih računov za PO.
Komisija je namreč navedla, da čeprav sta NOS RTV in PO del istega pravnega subjekta in sta tudi predložita konsolidirane
račune, nikakor nista imela dostopa do sredstev drug drugega (točka 151 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz preglednice 4 v točki 152 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da so
ad hoc
plačila za PO, katerih izterjava se zahteva, plačila iz sklada FOR, ki so se upoštevala pri preučitvi opredelitve kot državne
pomoči (glej točke od 83 do 85 zgoraj), in prenos rezerv (glej točko 87 zgoraj), ki je prav tako vključen v
ad hoc
plačila (točka 146 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V nasprotju s trditvami zavoda NOS je torej Komisija zadostno preučila dejansko stanje in pravno zadostno obrazložila svoje
ugotovitve o obstoju
ad hoc
plačil, ki pomenijo državno pomoč v korist javnih radiotelevizijskih postaj, med katerimi je zavod NOS, in čezmernega nadomestila
za opravljanje javne službe samo za zavod NOS v njegovi vlogi PO, ki ga je torej treba od tega zavoda izterjati (člen 1(1)
in (2) izpodbijane odločbe v različici v izvirnem jeziku).
Kar zadeva utemeljenost obrazložitve, zavod NOS napačno trdi, da v svoji vlogi PO ni podjetje.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pojem podjetje v konkurenčnem pravu zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost,
ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja. V zvezi s tem iz prav tako ustaljene sodne prakse izhaja, da gospodarska
dejavnost pomeni vsako dejavnost, s katero se na določenem trgu ponuja blago ali storitve (glej sodbo Sodišča z dne 12. septembra 2000
v združenih zadevah Pavlov in drugi, od C‑180/98 do C‑184/98, Recueil, str. I‑6451, točki 74 in 75 in navedena sodna praksa).
Opozoriti je treba tudi, da v skladu s sodno prakso Sodišča dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem prerogativ javne oblasti,
niso gospodarske, kar bi utemeljevalo uporabo pravil o konkurenci iz Pogodbe (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 19. januarja 1994
v zadevi SAT Fluggesellschaft, C‑364/92, Recueil, str. I‑43, točka 30, in z dne 26. marca 2009 v zadevi Selex Sistemi Integrati
proti Komisiji in Eurocontrol, C‑113/07 P, ZOdl., str. I‑2207, točka 70).
Sodišče je tudi že razsodilo, da to, da so bile subjektom podeljene nekatere naloge splošnega interesa, ne more preprečiti,
da se zadevne dejavnosti štejejo za gospodarske dejavnosti (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 25. oktobra 2001 v zadevi
Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, str. I‑8089, točka 21, in z dne 23. marca 2006 v zadevi Enirisorse, C‑237/04, ZOdl.,
str. I‑2843, točka 34).
Da bi ugotovili, ali so v obravnavanem primeru dejavnosti zavoda NOS dejavnosti podjetja v smislu Pogodbe, je treba preučiti,
kakšna je narava teh dejavnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 93 navedeno sodbo SAT Fluggesellschaft, točka 19).
Kot je Splošno sodišče že navedlo v točkah 11 in 81 zgoraj, ima zavod NOS najprej vlogo javne radiotelevizijske postaje, za
katero ni sporno, da je podjetje, čeprav je zadolžena za opravljanje javne službe.
Drugo vlogo zavoda NOS izpolnjuje njegov upravni odbor, to je PO. Zavod NOS je prek tega odbora med drugim zadolžen za spodbujanje
sodelovanja med javnimi radiotelevizijskimi postajami, za usklajevanje treh javnih televizijskih programov in za to, da dvakrat
na leto organu za medije poroča o dejavnostih javnih radiotelevizijskih postaj (točka 13 obrazložitve izpodbijane odločbe
in člen 16 Mediawet). Kraljevina Nizozemska je poleg tega na obravnavi navedla, da se PO ne sme šteti za subjekt, ki je neodvisen
od javnih radiotelevizijskih postaj. PO upravlja in koordinira celotni sistem, zato je treba pri preučitvi načina financiranja
upoštevati celotni sistem javne radiodifuzije, katerega del je PO.
Prvič, zavoda NOS pri izvajanju te naloge koordiniranja in upravljanja javnih radiotelevizijskih postaj ni mogoče izenačiti
z javnim organom, ki ravna v okviru izvajanja javne oblasti.
Po eni strani namreč taka dejavnost koordiniranja in upravljanja ne vključuje izvajanja javne oblasti. Poleg tega zavod NOS
ne predloži nobenega dokaza, da PO izvaja dejavnosti javne oblasti. Ob tem v skladu z zgoraj v točki 94 navedeno sodno prakso
samo dejstvo, da so bile zavodu NOS podeljene nekatere naloge splošnega interesa, ne more preprečiti, da se zadevne dejavnosti
štejejo za gospodarske dejavnosti. Zavod NOS tudi ne dokaže, da njegove naloge splošnega interesa niso gospodarske narave.
Po drugi strani je ta dejavnost koordiniranja in upravljanja, zaupana zavodu NOS, omejena na javne radiotelevizijske postaje
in povezana z njihovo gospodarsko dejavnostjo ponujanja in razširjanja televizijskih programov, čeprav na nacionalni ravni
deluje več komercialnih radiotelevizijskih postaj (točka 18 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kot trdi Komisija v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča, se dejavnosti koordiniranja, ki jih prek PO izvaja zavod
NOS, ne razlikujejo od dejavnosti, ki jih izvaja komercialno podjetje v zvezi s svojimi komercialnimi programi. Obstoj več
javnih radiotelevizijskih postaj nujno zahteva koordiniranje na centralni ravni. Zavod NOS torej opravlja naloge, ki bi jih
sicer morala zadevna podjetja opravljati sama ali pa bi jih morala vsaj organizirati ali plačati.
Drugič, iz preglednice 4 v točki 152 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da ima PO tudi prihodke iz komercialnih
dejavnosti, ki so v zadevnem obdobju znašali nezanemarljivih 133,7 milijona EUR. Iz dopisa z dne 24. februarja 2006, ki so
ga nizozemski organi poslali Komisiji, je razvidno, da ima PO prihodke med drugim od prodaje programskih pravic belgijskim
in nemškim kabelskim operaterjem, satelitskega oddajanja, različnih oblik oglaševanja in opravljanja storitev za radiotelevizijske
postaje ali tretje osebe ter da med drugim prejema obresti, najemnine, dividende in provizije za upravljanje.
Zavod NOS ne izpodbija obstoja teh prihodkov, ampak meni, da deluje samo kot upravni posrednik, zlasti pri prodaji programskih
pravic belgijskim in nemškim kabelskim operaterjem. Na prvem mestu v zvezi s tem dejstvo, da naj bi zavod NOS to dejavnost
prodaje pravic izvajal kot posrednik, ne more pomeniti, da ta dejavnost ni gospodarske narave (glej zgoraj v točki 92 navedeno
sodno prakso). Na drugem mestu dejavnost posrednika za gospodarske subjekte sama po sebi pomeni gospodarsko dejavnost.
Nazadnje, v nasprotju s trditvami zavoda NOS se nizozemski organ za konkurenco v odločbi z dne 29. septembra 2005 ni izrekel
o tem, ali je zavod NOS pri opravljanju svojih nalog splošnega interesa podjetje. Po tem, ko je opozoril, da ima zavod NOS
pri opravljanju gospodarskih dejavnosti lastnost podjetja, je menil, da je mogoče pristojbino, ki jo zavod NOS prejema za
svoje dejavnosti radiodifuzije (NOS RTV), šteti za promet.
Zato je dejavnost zavoda NOS v vlogi PO, tudi če se upošteva ločeno, gospodarska dejavnost v smislu zgoraj navedene sodne
prakse. Komisija je torej v izpodbijani odločbi zavod NOS upravičeno štela za podjetje, zlasti za uporabo pravil o državni
pomoči (člen 87 ES), čeprav svojo dvojno funkcijo izvaja v okviru opravljanja javne službe.
Ker nobena od trditev zavoda NOS ni utemeljena, je treba zavrniti drugi del njegovega četrtega tožbenega razloga.
Neobstoj izkrivljanja konkurence in nezadostna obrazložitev v zvezi s tem
–       Trditve strank
Zavod NOS trdi, da presoja Komisije, v skladu s katero
ad hoc
plačila lahko izkrivljajo konkurenco, ni zadostno obrazložena, je delno napačna in v nasprotju z drugimi ugotovitvami Komisije
v izpodbijani odločbi.
Prvič, zavod NOS v zvezi s tem v tožbi trdi, da je obrazložitev izpodbijane odločbe krožna. Poleg tega naj bi Komisija napeljevala
na napačno prepričanje, da je, kadar obstaja državna pomoč, samodejno dokazano, da je konkurenca izkrivljena. Nazadnje, Komisija
naj ne bi navedla – kot se zahteva v skladu s sodno prakso – kako bi lahko zadevni ukrepi izkrivljali konkurenco.
Zavod NOS poleg tega trdi, da je Komisija napačno menila, da je bila konkurenca v obravnavanem primeru izkrivljena. Obstoj
čezmernega nadomestila naj v obravnavanem primeru ne bi pomenil, da naj bi bilo prejete presežne zneske mogoče nameniti za
druge namene, kot je opravljanje javne službe, zaradi česar naj bi izkrivljali konkurenco na drugih trgih. Komisija bi zato
morala ugotoviti, ali in v kakšnem obsegu je bila konkurenca na trgu izkrivljena zaradi oblikovanja rezerv.
Nazadnje, presoja Komisije, v skladu s katero naj bi bila konkurenca izkrivljena, naj bi bila v nasprotju s trditvijo iz točke 155
in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe, da naj na treh pomembnih trgih, na katerih si javne in zasebne radiotelevizijske
postaje konkurirajo, ne bi bilo protikonkurenčnega ravnanja.
Drugič, zavod NOS v repliki trdi, da je treba, kot navaja Komisija v svojih pisanjih, pri ugotavljanju, ali je pomoč obstoječa
ali nova, upoštevati pravno podlago ukrepa, morebitne spremembe ukrepa in to, ali te spremembe prvotni ukrep preoblikujejo
v nov ukrep. Komisija naj teh treh meril ne bi uporabila pravilno.
Komisija izpodbija trditve zavoda NOS. Poleg tega navaja, da trditve zavoda NOS v njegovi repliki nimajo zveze z naslovom
tretjega dela četrtega tožbenega razloga in utemeljitvijo, predstavljeno v zvezi s tem v tožbi.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba poudariti, da se trditve zavoda NOS v repliki v okviru tega tretjega dela njegovega četrtega tožbenega razloga
nanašajo na opredelitev kot novo pomoč, ki je predmet njegovega prvega tožbenega razloga, in jih glede na zadnjenavedeni tožbeni
razlog ni mogoče opredeliti kot samostojni tožbeni razlog. Te trditve nimajo zveze s trditvami, ki jih je predstavil v svoji
tožbi, in z naslovom tega dela. Zato je treba preučitev navedenega dela četrtega tožbenega razloga zavoda NOS omejiti na domnevni
neobstoj izkrivljanja konkurence in nezadostno obrazložitev izpodbijane odločbe v zvezi s tem ter v preostalem napotiti na
točke od 159 do 198 spodaj (glej zlasti točke od 176 do 180 spodaj v zvezi z razlikovanjem med obstoječo pomočjo in novo pomočjo
ter točke od 182 do 188 spodaj v zvezi z elementi, ki označujejo novo pomoč v obravnavanem primeru).
Kar zadeva domnevno nezadostno obrazložitev, Komisija v podrobnem opisu sistema javne radiodifuzije v točki 18 obrazložitve
izpodbijane odločbe navaja, da poleg javnih radiotelevizijskih postaj na nacionalni ravni deluje tudi več komercialnih radiotelevizijskih
postaj. Slednje so poleg tega tiste, ki so Komisiji poslale pritožbe in trdile, da sistem javnega financiranja nizozemskih
javnih radiotelevizijskih postaj pomeni nezakonito državno pomoč v smislu člena 87(1) ES (točka 1 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Izpodbijana odločba vsebuje točko 6.3 z naslovom „Izkrivljanje konkurence“, katere edina točka obrazložitve se glasi:
„Ugodnost [Prednost], zagotovljena z
ad hoc
financiranjem, prenosi v sklad CoBo in zagotavljanje brezplačnih tehničnih sredstev za nizozemske javne radiotelevizijske
postaje niso na voljo nobenemu drugemu podjetju v primerljivem položaju. Ob upoštevanju, da je konkurenca izkrivljena, kadar
koli državna pomoč okrepi konkurenčni položaj upravičenega podjetja glede na njegove tekmece, se lahko konkurenca med javnimi
radiotelevizijskimi postajami in drugimi podjetji izkrivlja zaradi take ugodnosti [prednosti].“
Komisija je nato v točki 6.4 izpodbijane odločbe preučila vpliv
ad hoc
plačil na trgovino med državami članicami. Po tem, ko je opozorila na veljavno sodno prakso in na sporočilo o radiodifuziji,
je v točki 103 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla:
„V tej zadevi so nizozemske javne radiotelevizijske postaje same dejavne na mednarodnem trgu: [p]rek Evropske zveze za radiodifuzijo
si izmenjujejo televizijske programe in sodelujejo v sistemu Evrovizije. Poleg tega se njihovi programi predvajajo v Belgiji
in Nemčiji. Nadalje so nizozemske javne radiotelevizijske postaje neposredno konkurenčne komercialnim radiotelevizijskim postajam,
ki so dejavne na mednarodnem radiodifuzijskem trgu in ki imajo mednarodno lastniško strukturo.“
Ugotoviti je torej treba, da v nasprotju s trditvami zavoda NOS izpodbijana odločba v zvezi s tem vsebuje obrazložitev, na
podlagi katere zavod NOS lahko razume razmisleke Komisije in zagotovi svojo obrambo, Splošno sodišče pa opravi nadzor (glej
zgoraj v točki 80 navedeno sodno prakso). Po mnenju Komisije imajo javne radiotelevizijske postaje, med katerimi je zavod
NOS, tudi v vlogi PO, prednost, ki lahko izkrivlja konkurenco, v razmerju s svojimi konkurenti, to je komercialnimi radiotelevizijskimi
postajami.
Ker zavod NOS poleg tega izpodbija utemeljenost take obrazložitve (glej zgoraj v točki 79 navedeno sodno prakso), pri čemer
se sklicuje na neobstoj izkrivljanja konkurence v obravnavanem primeru, je treba opozoriti, prvič, da je s členom 87(1) ES
prepovedana pomoč, ki jo dodeli država in ki izkrivlja „ali bi lahko izkrivljala konkurenco“ z dajanjem prednosti posameznim
podjetjem. Tveganje ali grožnja izkrivljanja konkurence torej zadostuje. Komisiji ni treba izkazati dejanskega učinka že dodeljenih
pomoči (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 23. februarja 2006 v združenih zadevah Atzeni in drugi, C‑346/03 in C‑529/03,
ZOdl., str. I‑1875, točka 74). V obravnavanem primeru Komisiji torej ni bilo treba dokazati, da so upravičenci do zadevnih
ukrepov, to so javne radiotelevizijske postaje, vključno z zavodom NOS v njegovi dvojni vlogi, prejeta sredstva uporabili
za druge namene in s tem izkrivili konkurenco.
Drugič, v skladu z ustaljeno sodno prakso državne pomoči, ki naj bi podjetje razbremenile stroškov, ki bi jih navadno moralo
nositi v okviru tekočega poslovanja ali običajnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence (glej sodbe Splošnega
sodišča z dne 8. junija 1995 v zadevi Siemens proti Komisiji, T‑459/93, Recueil, str. II‑1675, točki 48 in 77 in navedena
sodna praksa; z dne 30. aprila 1998 v zadevi Vlaamse Gewest proti Komisiji, T‑214/95, Recueil, str. II‑717, točka 43, in z
dne 23. novembra 2006 v zadevi Ter Lembeek proti Komisiji, T‑217/02, ZOdl., str. II‑4483, točka 177).
Plačila, odobrena zavodu NOS, naj bo v vlogi PO ali v vlogi NOS RTV, ta zavod razbremenijo nekaterih operativnih stroškov,
ki bi jih navadno moral nositi, kot navaja Komisija v točki 93 obrazložitve izpodbijane odločbe. Dejstvo, da je ta zavod zadolžen
za opravljanje naloge javne službe in svoje naloge opravlja v skladu z določbami, s katerimi je ta naloga urejena, samo po
sebi ne more izključiti tveganja izkrivljanja konkurence v primerjavi z drugimi podjetji, razen če se členom od 86 ES do 88 ES
odvzame polni učinek, kot trdi Komisija. V skladu s členom 86(2) ES morajo podjetja, pooblaščena za opravljanje javne službe,
ravnati po pravilih iz Pogodbe, zlasti po pravilih o konkurenci. Zadevna država članica lahko namreč za opravljanje naloge
javne službe odobri čezmerno nadomestilo, ki lahko, ko je uvedeno, samo po sebi povzroči tveganje izkrivljanja konkurence
na trgu, ki je tako kot trg radiodifuzije odprt za konkurenco.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvijo, da je ugotovitev izkrivljanja konkurence v točki 100 obrazložitve izpodbijane odločbe
v nasprotju z ugotovitvami Komisije o neobstoju protikonkurenčnega ravnanja, poudariti, da je analiza učinka na konkurenco
(točka 6.3 izpodbijane odločbe) opravljena v okviru preučitve obstoja pomoči v smislu člena 87(1) ES (točka 6 izpodbijane
odločbe). Po drugi strani je protikonkurenčno ravnanje javnih radiotelevizijskih postaj obravnavano v točki 8.5 izpodbijane
odločbe v okviru preučitve združljivosti zadevnih ukrepov glede na člen 86(2) ES.
Očitno je, da sodna praksa razlikuje med vprašanjem opredelitve ukrepa kot državne pomoči in vprašanjem njegove združljivosti
s skupnim trgom (sodba Splošnega sodišča z dne 11. marca 2009 v zadevi TF1 proti Komisiji, T‑354/05, ZOdl., str. II‑471, točka 134).
Komisija je torej v izpodbijani odločbi upravičeno najprej preverila, ali so pogoji iz člena 87(1) ES za to, da se zadevni
ukrep lahko opredeli kot državna pomoč, v obravnavanem primeru izpolnjeni, vključno torej z možnostjo izkrivljanja konkurence,
in nato preučila, ali se v obravnavanem primeru lahko uporabi odstopanje iz člena 86(2) ES. V okviru zadnjega in v skladu
z amsterdamskim protokolom je treba preveriti zlasti, ali javne radiotelevizijske postaje na komercialnih trgih izkazujejo
protikonkurenčno ravnanje, ki ni potrebno za opravljanje njihove javne službe (glej v zvezi s tem točke od 211 do 218 spodaj).
Neobstoj opredelitve konkretnega protikonkurenčnega ravnanja v okviru preučitve sorazmernosti tega nadomestila torej ni v
nasprotju z ugotovitvami Komisije v zvezi z izkrivljanjem konkurence za opredelitev
ad hoc
plačil kot državnih pomoči. Dejstvo je namreč, da lahko ta plačila izkrivljajo konkurenco v smislu člena 87 ES, kot navaja
Komisija v točki 100 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Tretji del četrtega tožbenega razloga zavoda NOS je torej treba zavrniti.
Napačna razlaga in uporaba zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark ter nezadostna obrazložitev izpodbijane odločbe v zvezi
s tem
–       Trditve strank
Zavod NOS v bistvu trdi, da presoja Komisije, v skladu s katero
ad hoc
plačila pomenijo novo pomoč, temelji na napačni razlagi in uporabi zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark in na nezadostni
obrazložitvi.
Prvič, zavod NOS trdi, da je Komisija napačno menila, da se za ta primer uporablja zgoraj v točki 13 navedena sodba Altmark.
V zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark naj bi bili namreč opredeljeni pogoji, na podlagi katerih lahko nacionalno sodišče
določi, ali bi bilo treba pomoč priglasiti Komisiji, vendar pa naj ta sodba ne bi bila ustrezen pravni okvir za določitev,
ali ukrep pomeni državno pomoč, saj naj bi bilo to popolnoma stvarno vprašanje.
Poleg tega naj bi bili v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark določeni predvsem postopkovni pogoji. Tako bi se lahko v
zvezi s pogojem, v skladu s katerim je treba nadomestilo za stroške javne službe določiti vnaprej na podlagi nespremenljivih
meril, vseeno izkazalo, da ukrep, ki ne izpolnjuje tega pogoja, kljub temu ne pomeni državne pomoči, če odobreno nadomestilo
ne presega stroškov javne službe. Prav tako, kot naj bi bilo razvidno iz Sporočila Komisije o elementih državne pomoči pri
prodaji zemljišč in objektov s strani javnih oblasti (97/C 209/03) (UL 1997, C 209, str. 3), naj bi bil pogoj, da je bila
prodaja opravljena na podlagi razpisa, popolnoma postopkovne narave.
Poleg tega naj bi bili v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark obravnavani položaji, v katerih zasebni gospodarski subjekt
občasno prevzame obveznosti javne službe, ki so omejene in so dokaj redno „znova dane“ na trg. V obravnavani zadevi pa naj
bi bil nizozemski sistem javne radiodifuzije drugačen, ker naj bi šlo za sistem stalnega financiranja. Torej ne more biti
govora o razpisu ali primerjavi z uspešnim komercialnim operaterjem.
Drugič, zavod NOS trdi, da bi Komisija morala obstoj državne pomoči najprej presoditi z vidika amsterdamskega protokola, ki
je vir primarnega prava. Na podlagi navedenega protokola naj bi državna pomoč lahko obstajala samo v primeru čezmernega nadomestila,
ki vpliva na konkurenco v obsegu, ki je v nasprotju z interesom Skupnosti. Zato naj
ad hoc
plačil, ki jih je prejel zavod NOS, ne bi bilo mogoče šteti za državne pomoči, Komisija pa naj bi tako napačno razlagala
člena 87 ES in 88 ES.
Kot naj bi bilo razvidno iz Odločbe Komisije z dne 28. novembra 2005 o uporabi člena 86(2) [ES] za državne pomoči v obliki
nadomestila za javne storitve, dodeljene nekaterim podjetjem, pooblaščenim za opravljanje storitev splošnega gospodarskega
pomena (2005/842/ES) (UL L 312, str. 67), naj državna pomoč ne bi mogla obstajati, kadar ni prednosti, ne glede na vprašanje,
ali so pogoji iz zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark izpolnjeni.
Nazadnje, zavod NOS poudarja, da Komisija na podlagi sklicevanja na zgoraj v točki 13 navedeno sodbo Altmark napačno ugotavlja,
da zagotavljanje tehničnih storitev s strani družbe NOB za javne radiotelevizijske postaje pomeni državno pomoč, čeprav družba
NOB za navedeno zagotavljanje storitev od države prejema nadomestilo, ki izvira iz sredstev, ki jih država daje na razpolago
zavodu NOS.
Tretjič, zavod NOS trdi, da Komisija ni zadostno obrazložila svoje presoje v točki 96 obrazložitve izpodbijane odločbe, v
skladu s katero financiranja iz sklada FOR, iz dopolnilnih sredstev in iz sklada CoBo niso temeljila na predhodno določenih
ciljih in preglednih parametrih.
Komisija izpodbija trditve zavoda NOS in navaja, da zaradi nejasnosti navedenih trditev ne razume dobro predmeta tožbenega
razloga.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba kot neupoštevno zavrniti trditev zavoda NOS v zvezi z zagotavljanjem tehničnih storitev s strani družbe NOB
za javne radiotelevizijske postaje. Iz točke 137 obrazložitve izpodbijane odločbe namreč izhaja, da je Komisija menila, da
tega ukrepa ni treba vključiti v njene izračune. Ta ukrep se torej ne upošteva pri oceni čezmernega nadomestila za javne radiotelevizijske
postaje in
a fortiori
tudi ne pri znesku čezmernega nadomestila, ki ga je prejel PO, ki je edino, na katero se nanaša zahtevana razglasitev ničnosti.
Na prvem mestu, kar zadeva obrazložitev izpodbijane odločbe glede na zgoraj v točki 13 navedeno sodbo Altmark, Komisija v
točki 93 navedene odločbe navaja, da
ad hoc
plačila nizozemskim javnim radiotelevizijskim postajam zagotavljajo gospodarsko prednost v tem smislu, da jih ti ukrepi razbremenijo
operativnih stroškov, ki bi jih drugače morale kriti.
Dalje, Komisija v točki 6.2.1 izpodbijane odločbe z naslovom „Uporaba sodbe Altmark“ odgovarja na trditev nizozemskih organov
in radiotelevizijskih postaj, da
ad hoc
plačila zanje pomenijo nadomestilo za neto stroške, ki jih imajo pri opravljanju javne službe. V zadnjem stavku točke 94
obrazložitve izpodbijane odločbe je navedeno, da bi to pomenilo, da
ad hoc
plačila ne pomenijo prednosti za javne radiotelevizijske postaje niti pomoči v skladu s pogoji iz zgoraj v točki 13 navedene
sodbe Altmark.
Komisija nato v točki 95 obrazložitve izpodbijane odločbe našteje pogoje, ki morajo biti glede na zgoraj v točki 13 navedeno
sodbo Altmark izpolnjeni, da državni ukrepi, ki so nadomestilo za neto dodatne stroške storitve splošnega gospodarskega pomena,
ne pomenijo državne pomoči.
Nazadnje, Komisija v točkah od 96 do 98 obrazložitve izpodbijane odločbe obrazloži svojo sklepno ugotovitev iz točke 99 obrazložitve
navedene odločbe, v skladu s katero zadnji trije pogoji v tem primeru niso izpolnjeni.
Prvič, po njenem mnenju prenos sredstev iz sklada FOR, dopolnilna sredstva in finančni prispevek iz sklada CoBo niso temeljili
na predhodno določenih objektivnih in preglednih parametrih. Drugič, ukrepi
ad hoc
financiranja in plačila iz sklada CoBo naj ne bi upoštevali vseh ustreznih prejemkov javnih radiotelevizijskih postaj in
naj ne bi vključevali potrebnih varoval za preprečitev čezmernega nadomestila. Zato naj bi
ad hoc
financiranje dejansko povzročilo visoko čezmerno nadomestilo. Tretjič, nizozemske javne radiotelevizijske postaje naj ne
bi bile izbrane za izvajalce storitev splošnega gospodarskega pomena na podlagi javnega razpisa. Poleg tega naj ne bi bila
opravljena nobena analiza, s katero bi se zagotovilo, da je višina nadomestila določena na podlagi ocene stroškov, ki bi jih
pri izpolnjevanju svojih obveznosti imelo povprečno podjetje, ki je dobro vodeno in ustrezno opremljeno s proizvodnimi sredstvi,
da lahko izpolnjuje zahteve javne službe.
Ugotoviti je torej treba, da v nasprotju s trditvami zavoda NOS v okoliščinah te zadeve in med drugim glede na vsebino izpodbijane
odločbe ter zlasti glede na opise različnih plačil v točkah od 35 do 45 obrazložitve izpodbijane odločbe obrazložitev navedene
odločbe zainteresiranim strankam omogoča, da se seznanijo z utemeljitvijo ugotovitev Komisije, da v obravnavani zadevi niso
bila upoštevana merila iz zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark, in Splošnemu sodišču, da opravi nadzor.
Komisija je v izpodbijani odločbi dovolj jasno predstavila dejstva in pravne razloge, ki so bistveni za odločbo v zvezi s
tem (glej v zvezi s tem zgoraj v točki 119 navedeno sodbo Ter Lembeek proti Komisiji, točka 246).
Na drugem mestu, kar zadeva trditev zavoda NOS v tožbi, da so pogoji, določeni v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark,
namenjeni izključno nacionalnemu sodišču, ta trditev nima nobene pravne podlage in tudi ni podprta z zgoraj navedeno sodbo.
Iz točk od 87 do 94 zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark namreč jasno izhaja, da se načela, ki jih je v njej navedlo Sodišče,
uporabljajo splošno, čeprav so oblikovana v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo nacionalno
sodišče. Sodišče načela, določenega v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark, ni niti omejilo na posamezni primer niti ni
njegove uporabe pridržalo za nacionalno sodišče ali izključilo njegove uporabe za sektor javne radiodifuzije.
Splošno sodišče je v zgoraj v točki 122 navedeni sodbi TF1 proti Komisiji (točka 130) pojasnilo, da je iz povsem nedvoumnega
besedila zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark razvidno, da je edini namen štirih navedenih pogojev opredeliti zadevni
ukrep kot državno pomoč, natančneje, ugotoviti obstoj prednosti.
Državni ukrep, ki ne izpolnjuje enega ali več od navedenih pogojev, je treba šteti za državno pomoč v smislu člena 87(1) ES
(zgoraj v točki 122 navedena sodba TF1 proti Komisiji, točka 129).
Ker so nizozemski organi in javne radiotelevizijske postaje v obravnavani zadevi trdili, da
ad hoc
plačila za javne radiotelevizijske postaje pomenijo nadomestilo za neto stroške, ki jih imajo pri opravljanju javne službe,
je torej Komisija v okviru preučitve gospodarske prednosti upravičeno, in ne da bi storila napako pri presoji, preverila,
ali so v obravnavani zadevi izpolnjeni pogoji iz zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark.
Poudariti je treba tudi, da zavod NOS, čeprav izpodbija uporabo zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark v obravnavanem primeru,
ne postavlja pod vprašaj ugotovitve Komisije iz točke 99 obrazložitve izpodbijane odločbe, v skladu s katero pogoji iz zgoraj
v točki 13 navedene sodbe Altmark niso izpolnjeni. Zavod NOS ne predloži nobenega elementa, s katerim bi lahko ovrgel utemeljitve
Komisije v točkah od 96 do 98 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Na tretjem mestu, kar zadeva amsterdamski protokol, je treba poudariti, po eni strani, da ne izključuje, da lahko financiranje
storitev javne radiodifuzije pomeni državno pomoč. Določa namreč, da določbe Pogodbe ne posegajo v pristojnost držav članic
glede financiranja storitev javne radiotelevizije, če je takšno financiranje odobreno radiotelevizijskim zavodom za opravljanje
javne službe, kakor jo naloži, opredeli in organizira vsaka država članica, in če ne vpliva na trgovinske pogoje in konkurenco
v Evropski skupnosti do te mere, da bi bilo to v nasprotju s skupnimi interesi, pri čemer je treba upoštevati zagotavljanje
teh javnih storitev. Zavod NOS torej ne more trditi, da amsterdamski protokol izključuje uporabo pravil konkurence in Komisiji
prepoveduje, da preveri, ali
ad hoc
plačila nizozemskim javnim radiotelevizijskim postajam zagotavljajo gospodarsko prednost, tako da se opre na merila, ki jih
je Sodišče opredelilo v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark.
Po drugi strani Komisija ne izpodbija temeljne vloge amsterdamskega protokola pri presoji financiranja, odobrenega radiotelevizijskim
zavodom za opravljanje javne službe. Komisija se poleg tega nanj sklicuje v točki 122 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki
je v točki 8 navedene odločbe z naslovom „Združljivost pomoči na podlagi člena 86(2) ES“. Komisija je to preučitev opravila
tudi na podlagi sodne prakse (točki 113 in 114 obrazložitve izpodbijane odločbe) in na podlagi sporočila o radiodifuziji,
ki se med drugim sklicuje na amsterdamski protokol. Ni torej mogoče trditi, da Komisija ni upoštevala navedenega protokola.
Na četrtem mestu, kar zadeva Odločbo 2005/842, tudi ta ne potrjuje trditve, da je Komisija v obravnavanem primeru napačno
uporabila zgoraj v točki 13 navedeno sodbo Altmark.
V uvodni izjavi 5 Odločbe 2005/842 je namreč navedeno:
„Če so izpolnjena [štiri merila iz sodbe Altmark], nadomestilo za javne storitve ne pomeni državne pomoči ter se ne uporabljata
člena 87 [ES] in 88 [ES]. Če države članice ne spoštujejo navedenih meril in če so izpolnjena splošna merila za uporabo člena 87(1) [ES],
nadomestilo za javne storitve pomeni državno pomoč v skladu s členi 73 [ES], 86 [ES], 87 [ES] in 88 [ES]. To odločbo je zato
treba uporabljati le za nadomestilo za javne storitve, če pomeni državno pomoč.“
Poleg tega člen 1 Odločbe 2005/842 določa, da je predmet navedene odločbe določiti pogoje, pod katerimi se državne pomoči
v obliki nadomestila za opravljanje storitev javne službe, dodeljene nekaterim podjetjem, pooblaščenim za opravljanje storitev
splošnega gospodarskega pomena, štejejo za združljive s skupnim trgom in izvzamejo iz zahteve po priglasitvi iz člena 88(3) ES.
Iz tega izhaja, da Odločba 2005/842 nikakor ne opredeljuje pogojev, ki jih morajo izpolnjevati nadomestila za opravljanje
storitev javne službe, zlasti v zvezi z dodeljeno prednostjo, da ne bi bila opredeljena kot državna pomoč, ampak se, nasprotno,
uporablja za ukrepe, ki so že opredeljeni kot državne pomoči in za katere je treba ugotoviti, ali so združljivi s skupnim
trgom. Poleg tega se Odločba 2005/842 v nasprotju s trditvami zavoda NOS izrecno sklicuje na merila, ki jih je Sodišče razvilo
v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Altmark, da bi se na predhodni stopnji ugotovil obstoj državne pomoči na tem področju.
Komisija je torej v izpodbijani odločbi upravičeno najprej preverila, ali so pogoji, ki jih je Sodišče razvilo v zgoraj v
točki 13 navedeni sodbi Altmark, izpolnjeni, da bi ugotovila, ali
ad hoc
plačila pomenijo državno pomoč, in nato, potem ko je ugotovila obstoj državne pomoči, preučila njeno združljivost s skupnim
trgom (glej v tem smislu zgoraj v točki 122 navedeno sodbo TF1 proti Komisiji, točke od 134 do 147).
Na zadnjem mestu, kar zadeva trditev, ki jo želi zavod NOS izpeljati v svoji repliki iz sklicevanja na Sporočilo o elementih
državne pomoči pri prodaji zemljišč in objektov s strani javnih oblasti (97/C 209/03), je ta vsekakor neupoštevna. Izpodbijana
odločba se namreč v tem primeru nanaša na sektor radiodifuzije, in ne na sektor prodaje zemljišč in objektov. Zatrjevana analogija
torej nima nobene podlage.
Ker nobena od trditev, ki jih zavod NOS navaja v podporo svojemu drugemu tožbenemu razlogu, ni utemeljena, je treba drugi
tožbeni razlog zavrniti.
Zavod NOS torej ni dokazal, da so ugotovitve Komisije v izpodbijani odločbi v zvezi z opredelitvijo
ad hoc
plačil kot državnih pomoči napačne in neobrazložene.

Napačna opredelitev
ad hoc
plačil kot novih pomoči in nezadostna obrazložitev v zvezi s tem
Trditve strank
Tožeči stranki v bistvu trdita, da je Komisija kršila člen 88 ES in Uredbo št. 659/1999, ko je
ad hoc
plačila opredelila kot nove pomoči. Poleg tega naj izpodbijana odločba v zvezi s tem ne bi bila zadostno obrazložena.
Komisija naj bi napačno razlikovala med
ad hoc
plačili in letnimi plačili države. Po eni strani naj
ad hoc
plačila, tako kot letna plačila, ne bi bila samodejno dana na razpolago. Ti dve vrsti financiranja naj bi bili odobreni s
posebno odločbo pristojnega ministra. Po drugi strani naj bi bila
ad hoc
plačila in redna letna plačila dodeljena za izpolnjevanje posebnih ciljev, to je izvrševanje nalog, ki so s členom 13c Mediawet
dodeljene javni radiodifuziji.
Prvič, tožeči stranki v zvezi z
ad hoc
plačili, ki naj bi jih pomenila dopolnilna plačila, plačila iz sklada FOR in sklada CoBo, trdita, da so del sistema rednega
financiranja javnih radiotelevizijskih postaj.
Ad hoc
plačila naj bi imela namreč isti vir kot redna letna plačila, in sicer medijski proračun, ki je bil vzpostavljen pred letom 1958,
zanje pa naj bi veljala enaka finančna pravila, katerih načela so bila oblikovana pred letom 1958.
Ad hoc
plačila naj ne bi bila bistveno spremenjena, ker še naprej izvirajo iz Algemene Omroep Reserve (rezervni sklad za radiodifuzijo,
v nadaljevanju: AOR).
Tožeči stranki se sklicujeta na sodbo Sodišča z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Namur-Les assurances du crédit (C‑44/93, Recueil,
str. I‑3829). Po njunem mnenju iz te sodbe izhaja, da je treba izvajanje novih dejavnosti s strani podjetja, ki prejme finančna
sredstva na podlagi obstoječega sistema, še vedno šteti za obstoječo pomoč in da dejstvo, da financiranje dobi novo pravno
podlago, ne zadostuje za to, da bi se zadevni ukrep obravnaval kot nova pomoč. Iz sodne prakse naj bi izhajalo, da način,
kako so sredstva dana na razpolago, ni odločilen za opredelitev pomoči kot nove ali obstoječe.
Presoja, v skladu s katero naj bi se
ad hoc
plačila razlikovala od rednih letnih plačil, ker naj bi temeljila na drugačni pravni podlagi, naj bi bila vsebinsko napačna.
Drugič, tožeči stranki trdita, da je Komisija ukrep, ki predvideva prenos dela programskih rezerv javnih radiotelevizijskih
postaj v korist PO, napačno opredelila kot novo pomoč. Kraljevina Nizozemska dodaja, da Komisija ni zadostno obrazložila te
opredelitve.
Po mnenju tožečih strank je ta prenos rezerv na PO po naravi obstoječa pomoč, ker te rezerve izvirajo iz dajanja javnih sredstev
na razpolago v okviru rednega letnega financiranja. Komisija naj ne bi dokazala, da navedene rezerve izvirajo iz
ad hoc
plačil.
Poleg tega zavod NOS trdi, da je bil prenos zadevnih rezerv odobren na sestanku 28. junija 2005 med njegovimi predstavniki
in članom Komisije, pristojnim za vprašanja konkurence.
Kraljevina Nizozemska trdi, da je prenos programskih rezerv na PO posledica smotrnega ukrepa, ki ga je predlagala Komisija
v okviru postopka o obstoječih pomočeh. Zato naj ne bi bilo sprejemljivo, da bi tak ukrep lahko privedel do novega ukrepa
pomoči, katere izterjavo bi Komisija nato lahko zahtevala.
Tretjič, zavod NOS trdi, da zagotavljanje tehničnih storitev s strani družbe NOB za javne radiotelevizijske postaje ne pomeni
državne pomoči in da vsekakor ni novo. To zagotavljanje tehničnih storitev s strani družbe NOB naj ne bi bilo brezplačno.
Komisija najprej poudarja, da je za spor pomembno samo vprašanje, ali plačila iz sklada FOR in prenos programskih rezerv na
PO pomenijo nove pomoči. Dalje izpodbija trditve tožečih strank, s katerimi želita utemeljiti opredelitev
ad hoc
plačil kot obstoječe pomoči.
Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba za neupoštevne razglasiti trditve tožečih strank, da plačila iz dopolnilnih sredstev in sklada CoBo ne pomenijo
novih pomoči. Iz nujnih predlogov (glej točki 18 in 20 zgoraj) in pojasnil zavoda NOS v zvezi s tem na obravnavi (glej točko 66
zgoraj) namreč izhaja, da sta tožeči stranki predmet svojih tožb za razglasitev ničnosti omejili na člen 1(1) in (2) izpodbijane
odločbe. Te trditve v zvezi s plačili iz dopolnilnih sredstev in sklada CoBo torej ne vplivajo na izid spora, ki se nanaša
samo na
ad hoc
plačila, ki jih je zavod NOS prejel v svoji vlogi PO in katerih izterjava se zahteva, to so plačila iz sklada FOR in prenos
rezerv javnih radiotelevizijskih postaj (glej preglednico 4 v točki 152 obrazložitve izpodbijane odločbe, točke 154, 178 in 179
obrazložitve izpodbijane odločbe ter člen 1(2) izpodbijane odločbe). Glede neupoštevnosti trditev tožečih strank v zvezi z
brezplačnimi tehničnimi storitvami, ki jih je zagotavljala družba NOB, je treba napotiti na točko 135 zgoraj.
Prvič, kar zadeva obrazložitev izpodbijane odločbe v zvezi z opredelitvijo kot novimi pomočmi, je Komisija v točki 2.3 izpodbijane
odločbe opisala različne vire financiranja javnih radiotelevizijskih postaj, med katerimi so letna plačila in
ad hoc
plačila, vključno s plačili iz sklada FOR. V točki 2.4 izpodbijane odločbe je tudi podrobno predstavila rezerve različnih
javnih radiotelevizijskih postaj in v točki 49 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da se je PO leta 2005 odločil, da
bodo radiotelevizijske postaje del programskih rezerv prenesle nanj, vendar bodo vseeno lahko obdržale del teh rezerv. Komisija
je dodala, da so javne radiotelevizijske postaje na organ PO prenesle 42,457 milijona EUR.

Ad hoc
plačila so kot nove pomoči opredeljena v točki 7 izpodbijane odločbe (točke od 106 do 111 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v tej točki razlikovala med letnimi plačili, izvedenimi na podlagi člena 110 Mediawet, ki pomenijo obstoječo pomoč,
in
ad hoc
plačili.
Komisija je v točki 109 obrazložitve izpodbijane odločbe podrobno navedla pet elementov, po katerih se
ad hoc
plačila razlikujejo od rednih letnih plačil in zaradi katerih jih ni mogoče opredeliti kot obstoječo pomoč:
–        pravna podlaga za
ad hoc
plačila naj bi bila določena po začetku veljavnosti Pogodbe ES, in sicer za tista, ki so upoštevna v okviru tega spora, leta 1998,
da bi se omogočilo
ad hoc
financiranje radiotelevizijskih postaj iz sklada FOR;
–        plačila naj bi se izvrševala šele od leta 1994, plačila iz sklada FOR pa šele od leta 1999;
–
ad hoc
plačila naj ne bi bila plačila, do katerih so javne radiotelevizijske postaje upravičene, njihovo izplačilo naj ne bi bilo
samodejno;
–        pogoji prenosa naj bi bili opredeljeni v protokolih o prenosu, sestavljenih leta 1999 in leta 2002;
–        financiranje naj bi bilo odobreno za določene potrebe, zlasti za pomoč radiotelevizijskim postajam, da bi pripravljale boljše
programe, zmanjšanje vpliva nihanj oglaševalskih prihodkov, prilagoditev na višje cene pravic za športne prenose ter spodbujanje
koprodukcije med belgijskimi in nemškimi radiotelevizijskimi postajami.
Poleg tega je Komisija pri presoji nadomestila posameznih javnih radiotelevizijskih postaj (točka 8.4.1 izpodbijane odločbe)
navedla, da je v obdobju med letoma 1994 in 2005 čezmerna nadomestila prejelo štirinajst javnih radiotelevizijskih postaj
in da je bilo z njimi ustvarjenih 32 milijonov dobička, ki so jih te javne radiotelevizijske postaje na splošno prenesle v
svoje programske rezerve. Komisija je v točki 146 obrazložitve izpodbijane odločbe ponovila, da se je čezmerno nadomestilo
na splošno stekalo v programske rezerve, in dodala, da je bilo leta 2005 prvič sklenjeno, da bi bilo treba rezerve posameznih
radiotelevizijskih postaj, ki presegajo od 5 % do 10 % njihovega letnega proračuna, prenesti na PO. Dodala je, da ta prenos
prav tako pomeni del
ad hoc
plačil in da se upošteva pri presoji sorazmernosti nadomestila.
Ugotoviti je torej treba, da v nasprotju s trditvami zavoda NOS izpodbijana odločba vsebuje podrobno obrazložitev opredelitve
ad hoc
plačil kot novih pomoči, ki v skladu s sodno prakso jasno in nedvoumno izraža razmisleke institucije, ki je akt izdala, tako
da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in Splošno sodišče opravi nadzor.
Drugič, kar zadeva napako pri presoji, ki naj bi jo Komisija storila, ko je
ad hoc
plačila opredelila kot nove pomoči, je iz člena 1 Uredbe št. 659/1999 razvidno, da se kot obstoječa pomoč opredeli vsa pomoč,
ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe ES v zadevni državi članici, in vsa pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali
Svet, ter da je treba za novo pomoč šteti vsako spremembo obstoječe pomoči.
V skladu s tem nedvoumnim besedilom se za novo pomoč ne šteje „vsaka spremenjena veljavna [obstoječa] pomoč“, ampak se kot
nova pomoč lahko opredeli samo sprememba kot taka. Torej, le če sprememba vpliva na samo vsebino prvotnega sistema, je ta
sistem spremenjen v nov sistem pomoči. Če pa je mogoče nov element jasno ločiti od prvotnega sistema, ni mogoče govoriti o
taki vsebinski spremembi (sodba Splošnega sodišča z dne 30. aprila 2002 v združenih zadevah Government of Gibraltar proti
Komisiji, T‑195/01 in T‑207/01, Recueil, str. II‑2309, točki 109 in 111).
S členom 88(3) ES so spremembe obstoječih pomoči izenačene z novimi pomočmi, da bi se preprečilo, da bi se države članice
lahko izognile obveznosti priglasitve teh novih pomoči z razširitvijo obsega sistema, ki je že začel veljati (glej v tem smislu
sodbo Sodišča z dne 9. oktobra 1984 v združenih zadevah Heineken Brouwerijen, 91/83 in 127/83, Recueil, str. 3435, točka 17).
V obravnavanem primeru ni sporno, da so v izpodbijani odločbi kot nove pomoči opredeljena samo
ad hoc
plačila, vključno s prenosom rezerv na PO leta 2005 (točki 111 in 146 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija v točki 8
obrazložitve izpodbijane odločbe navaja, da se letna plačila in sklad za spodbujanje (Stifo) obravnavajo v ločenem postopku
v zvezi z obstoječimi pomočmi. Izpodbijana odločba se torej ne nanaša na prvotni sistem obstoječih pomoči.
Pomoč se lahko opredeli kot nova ali kot sprememba prvotnega sistema na podlagi določb, s katerimi je predvidena, ter na podlagi
njihovih pravil in omejitev (glej v tem smislu zgoraj v točki 162 navedeno sodbo Namur-Les assurances du crédit, točka 28).
Zavod NOS se sklicuje prav na sodno prakso iz zgoraj v točki 162 navedene sodbe Namur-Les assurances du crédit in trdi, da
ni bil nobeden od elementov, ki jih Komisija navaja v točki 109 obrazložitve izpodbijane odločbe – čeprav bi bili lahko utemeljeni
– odločilen (glej točko 173 zgoraj).
Res je, da so nekateri elementi
ad hoc
plačil v nekaterih pogledih podobni mehanizmom, ki so obstajali v preteklosti, ali mehanizmom nekaterih letnih plačil. Vendar
pa je dejstvo, da elementi, ki so značilni za
ad hoc
plačila, upoštevani skupaj, dokazujejo, da gre za novo pomoč, ki je ločena od sistema, uvedenega leta 1958. To izključuje
njihovo povezanost z obstoječo pomočjo, saj okoliščin v tej zadevi ni mogoče primerjati z okoliščinami v zadevi, v kateri
je bila izrečena zgoraj v točki 162 navedena sodba Namur-Les assurances du crédit.
Tožeči stranki namreč nista predložili nobenega dokaza, s katerim bi ovrgli trditve Komisije, da je bila pravna podlaga
ad hoc
plačil določena po začetku veljavnosti Pogodbe ES in da so se neredna in nesamodejna izplačila, ki so sicer ustrezala določenim
potrebam, v obravnavanem primeru izvrševala šele od leta 1999.
Kar zadeva sklad FOR tožeči stranki sicer trdita, da ta plačila še naprej spadajo pod splošni proračun za medije, vendar pa
ne izpodbijata, da je bil sklad FOR ustanovljen šele leta 1997. Člena 106a in 170c Mediawet, ki se nanašata na sklad FOR,
sta začela veljati leta 1998. Čeprav naj bi bila v osnutku zakona ustanovitev sklada FOR predvidena leta 1953, je dejstvo,
da ta osnutek zakona ni bil sprejet.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvami tožečih strank, da so se podobna izplačila, kot so ta, ki so bila izvršena na tej
podlagi, že več let izvrševala iz sklada AOR, ugotoviti, da nikakor ne dokazujejo niti nepravilnosti trditve Komisije iz točke 109,
druga alinea, obrazložitve izpodbijane odločbe, da so se med drugim izplačila iz sklada FOR začela leta 1999, niti nepravilnosti
trditve iz točke 146 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je bilo o prenosu dela rezerv radiotelevizijskih postaj pod nekaterimi
pogoji odločeno leta 2005.
Natančneje, kar zadeva prenos presežnih rezerv v znesku 42,457 milijona EUR na PO, je iz izpodbijane odločbe jasno razvidno,
da je Komisija menila, da gre za novo pomoč za PO, o kateri je bilo prvič odločeno leta 2005 in ki temelji na členu 109a Mediawet,
na podlagi katerega morajo javne radiotelevizijske postaje, katerih rezerve presegajo največji določeni znesek, razliko prenesti
na PO, in ne za letno financiranje v smislu členov 101 in 110 Mediawet.
Ugotoviti je treba, da so bile te rezerve javnih radiotelevizijskih postaj dejansko prvič prenesene leta 2005 po odločitvi
nizozemskih organov, da se vsaki javni radiotelevizijski postaji dovoli oblikovanje lastne rezerve, ki znaša največ od 5 %
do 10 % njenega letnega proračuna. Ta prenos je temeljil na členu 109a Mediawet, ki je bil v to zakonodajo vključen po začetku
veljavnosti Pogodbe. Ta prenos torej nikakor ni del letnega financiranja v smislu členov 101 in 110 Mediawet, ki urejata obstoječo
pomoč. Poleg tega iz priloge k dopisu nizozemskih organov z dne 1. septembra 2005 izhaja, da se je potreba po takem prenosu
pojavila, ker redni proračun ni zadostoval za uresničitev ambicij v zvezi s programskim načrtovanjem na glavnih platformah,
tako da je tudi ta prenos ustrezal določenim potrebam (glej tudi točki 182 in 183 zgoraj). Na podlagi člena 1 Uredbe št. 659/1999
in zgoraj v točkah 177 in 180 navedene sodne prakse je treba torej ta prenos, s katerim se je zmanjšalo splošno nadomestilo
za posamezne radiotelevizijske postaje, sočasno pa povečalo čezmerno nadomestilo za PO, opredeliti kot novo pomoč za PO, ki
jo je bil deležen poleg že prejete obstoječe pomoči. Če ne bi bilo take opredelitve, bi za državo članico, kot je razvidno
iz tega primera, zadostovalo, da opravi take prenose, da bi se vsaj delno izognila utemeljeni obveznosti povračila.
Torej, če se tožeči stranki, ne da bi v tem okviru izpodbijali obstoj državne pomoči za PO, sklicujeta na to, da so rezerve
javnih radiotelevizijskih postaj na predhodni stopnji morebiti delno sestavljene iz obstoječih pomoči, so njune trditve neupoštevne
(glej tudi točko 239 spodaj). Namreč, tudi če bi bilo to dokazano, celotna pomoč, izplačana PO, ne bi bila nič manj nova.
Vsekakor tožeči stranki ne predložita nobenih natančnih dokazov, podatkov ali česa drugega, s čimer bi podprli svoje trditve
o prisotnosti dela obstoječe pomoči v rezervah javnih radiotelevizijskih postaj.
Komisija je v točki 141 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da je štirinajst javnih radiotelevizijskih postaj prejelo
čezmerna nadomestila, s katerimi je bilo ustvarjenih 32 milijonov dobička in ki so bila na splošno prenesena v njihove programske
rezerve. Komisija trdi, ne da bi ji tožeči stranki ugovarjali, da je bilo čezmerno nadomestilo, ki ga je prejela vsaka radiotelevizijska
postaja, izračunano na podlagi enake metode, kot je v izpodbijani odločbi navedena za zavod NOS v vlogi PO. V zvezi s tem
iz dopisa, ki ga je Komisija 22. decembra 2005 poslala nizozemskim organom, in zlasti iz preglednice v prilogi I izhaja, da
je Komisija od njih dejansko zahtevala, naj ji predložijo stroške in prihodke po radiotelevizijskih postajah za obdobje med
letoma 1994 in 2005 z razlikovanjem med neto stroški dejavnosti javne službe, rednimi letnimi plačili, morebitnim presežkom
ali primanjkljajem ter, ločeno, različnimi
ad hoc
plačili, da bi lahko dokončno izračunala morebitno čezmerno nadomestilo. Komisija je torej tako kot za PO lahko na podlagi
podatkov, ki so jih 3. februarja 2006 predložili nizozemski organi, izračunala čezmerno nadomestilo, ki so ga zaradi
ad hoc
plačil prejele posamezne javne radiotelevizijske postaje in ki se je stekalo v njihove programske rezerve. Tožeči stranki
samo zelo na splošno trdita, pri čemer se sklicujeta na popoln neobstoj novih pomoči, da zahteva za povračilo delno zajema
zneske, izplačane iz naslova obstoječih pomoči, kar ne more zadostovati za utemeljitev njune trditve.
V zvezi s tem je treba dodati, da je Komisija – čeprav je v točki 153 obrazložitve izpodbijane odločbe čezmerno nadomestilo,
ki ga je PO prejel za obdobje med letoma 1994 in 2005, ocenila na 98,365 milijona EUR in ga štela za pomoč, ki ni združljiva
s skupnim trgom – v točki 154 obrazložitve izpodbijane odločbe povračilo omejila na 76,327 milijona EUR, kar ustreza samo
ad hoc
plačilom, „ki niso bila prejeta v okviru obstoječih pomoči“.
Očitno ne gre za napako pri izračunu, kot trdi zavod NOS. Nasprotno, to ustreza želji zavoda NOS, in sicer da se v znesek
za izterjavo ne vključijo čezmerna nadomestila, ki izhajajo iz obstoječih pomoči. Komisija je dejansko želela izterjavo omejiti
na nove pomoči, ki jih pomenijo
ad hoc
plačila, in sicer plačila iz sklada FOR in prenos rezerv radiotelevizijskih postaj na PO leta 2005 v znesku 42,457 milijona EUR.
Iz preglednice 4 v točki 152 obrazložitve izpodbijane odločbe namreč izhaja, da zaokroženi znesek 98,4 milijona EUR vključuje
poleg 76,3 milijona EUR
ad hoc
plačil še čezmerno nadomestilo v višini 20,7 milijona EUR, ki ga je prejel PO in izhaja iz razlike med njegovimi letnimi
plačili in njegovimi potrebami po javnem financiranju. To čezmerno nadomestilo ni zajeto v obveznosti izterjave, določeni
z izpodbijano odločbo.
Poleg tega je treba trditev Kraljevine Nizozemske, da prenos rezerv javnih radiotelevizijskih postaj na PO pomeni izvajanje
zahteve Komisije v okviru postopka v zvezi z obstoječimi pomočmi, zavrniti kot neutemeljeno.
Prvič, Kraljevina Nizozemska namreč ni predložila nobenega dokaza o tem.
Drugič, kot je bilo poudarjeno zgoraj (glej točko 187), iz priloge k dopisu nizozemskih organov za Komisijo z dne 1. septembra 2005
izhaja, da je bil ukrep prenosa navedenih rezerv utemeljen z dejstvom, da redni proračun za izobraževanje, kulturo in znanost
ni zadostoval za uresničitev ambicij v zvezi s programskim načrtovanjem na glavnih platformah. Ta obrazložitev ni povezana
s postopkom v zvezi z obstoječimi pomočmi.
Tretjič, PO ni državni organ, tako da prenos navedenih rezerv v njegovo korist ni enak povračilu teh zneskov s strani države.
Zato Komisija vsekakor upravičeno izpodbija, da navedeni prenos lahko ustreza njeni zahtevi v okviru postopka v zvezi z obstoječimi
pomočmi. V zvezi s tem je morebiten pozitiven odziv člana Komisije, pristojnega za vprašanja konkurence, v zvezi s prihodnjim
prenosom navedenih rezerv na sestanku z zavodom NOS, ki je bil 28. junija 2005 in je bil po navedbah Komisije neuraden – če
bi bil dokazan – lahko zadeval prenos teh rezerv na nizozemsko državo. Zavod NOS ni dokazal, da je Komisija odobrila tak prenos
na PO.
Poleg tega, čeprav je res, da so nizozemski organi lahko navedli, da je njihov cilj prenos presežnih rezerv na sklad AOR,
ki je rezervni sklad države in del proračuna za medije, iz opombe 62 v točki 149 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja,
da so se nizozemski organi z dopisom z dne 4. maja 2006 obvezali, da bodo to pravilo vključili v proračunski zakon za leto 2006,
da bi zagotovili njegovo uporabo do sprejetja Mediawet iz leta 2007. Kraljevina Nizozemska ni predložila nobenega dokaza,
da se je to pravilo ob sprejetju izpodbijane odločbe že uporabljalo.
Zato je treba zavrniti drugi tožbeni razlog Kraljevine Nizozemske in prvi tožbeni razlog zavoda NOS, ki se nanašata na napačno
opredelitev
ad hoc
plačil kot novih pomoči.

Napačna uporaba člena 86(2) ES in napake pri izračunu domnevnega čezmernega nadomestila ter nezadostna obrazložitev v zvezi
s tem
Tretji tožbeni razlog, ki ga Kraljevina Nizozemska uveljavlja podredno, je razdeljen na tri dele. Kraljevina Nizozemska v
prvem delu trdi, da je Komisija neupravičeno ugotovila obstoj čezmernega nadomestila, čeprav ni ugotovila nikakršnega dejanskega
izkrivljanja konkurence. V drugem delu trdi, da je Komisija storila napako pri presoji in ni izpolnila svoje obveznosti obrazložitve,
ker ni raziskala, ali je bil del pomoči v znesku 33,870 milijona EUR, ki so bile razglašene za nezdružljive s skupnim trgom,
lahko dejansko namenjen za čezmerno nadomestilo za PO. V tretjem delu trdi, da bi Komisija morala za znesek, prenesen na PO,
uporabiti 10-odstotno dopustno odstopanje, ki ga je uporabila za javne radiotelevizijske postaje.
Zavod NOS v tretjem tožbenem razlogu v bistvu trdi, da je Komisija napačno ugotovila obstoj povezave med
ad hoc
plačili in čezmernim nadomestilom, katerega izterjavo je odredila. Komisija naj bi tudi nezadostno obrazložila izpodbijano
odločbo v zvezi s tem in napačno razlagala člene od 86 ES do 88 ES. Zavod NOS v petem tožbenem razlogu trdi, da je Komisija
napačno uporabila člen 86(2) ES in ni zadostno obrazložila izpodbijane odločbe, ker v okviru nadzora sorazmernosti ni preučila
odnosa med domnevnim obstojem čezmernega nadomestila in neobstojem izkrivljanja konkurence.
Preučiti je treba, prvič, kršitev člena 86(2) ES v zvezi s presojo sorazmernosti, drugič, neobstoj povezave med
ad hoc
plačili in domnevnim čezmernim nadomestilom ter stroški, ki jih je treba upoštevati pri njegovem izračunu, tretjič, napačno
upoštevanje zneskov iz sklada FOR pri izračunu čezmernega nadomestila, ki ga je prejel PO, in, četrtič, neobstoj upoštevanja
10-odstotnega dopustnega odstopanja, ki ga je odobrila Komisija, pri izračunu zneska za izterjavo, povezanega s prenosom programskih
rezerv.
Kršitev člena 86(2) ES v zvezi s presojo sorazmernosti
–       Trditve strank
Kraljevina Nizozemska v bistvu trdi, da je Komisija kršila člena 86(2) ES in 87(1) ES, ko je protislovno ugotovila, da načelo
sorazmernosti ni bilo upoštevano, čeprav ni opredelila nikakršnega protikonkurenčnega ravnanja. Komisija naj bi torej napačno
odredila izterjavo zneskov, navedenih v izpodbijani odločbi, čeprav ni bilo nikakršnega izkrivljanja konkurence. Kraljevina
Nizozemska se v zvezi s tem sklicuje na točko 58 sporočila o radiodifuziji. Nazadnje pojasni, da ne trdi, da bi Komisija morala
predložiti poseben dokaz o protikonkurenčnem ravnanju, ampak da poudarja, da je Komisija sama ugotovila, da obravnavani ukrepi
niso povzročili protikonkurenčnega ravnanja.
Na prvem mestu, zavod NOS trdi, da je Komisija napačno uporabila člen 86(2) ES in ni zadostno obrazložila izpodbijane odločbe,
ker v okviru nadzora sorazmernosti ni preučila odnosa med domnevnim obstojem čezmernega nadomestila in neobstojem izkrivljanja
konkurence. V zvezi s tem zavod NOS zavrača trditev Komisije, da je ta tožbeni razlog enak tretjemu delu njegovega četrtega
tožbenega razloga. Zavod NOS namreč trdi, da medtem ko se v tretjem delu četrtega tožbenega razloga sklicuje na to, da v obravnavanem
primeru ni izkrivljanja konkurence, ki je nujni pogoj za to, da se ukrep opredeli kot pomoč, v tem tožbenem razlogu trdi,
da bi Komisija morala preučiti dejstvo, da izkrivljanja konkurence ni, ker je zavod NOS zadolžen za opravljanje javne službe.
Po eni strani bi morala Komisija po mnenju zavoda NOS upoštevati dejstvo, da je zamuda pri uporabi prejetih plačil v nekaterih
obdobjih upravičena zaradi omejenosti nizozemsko govorečega območja.
V zvezi s tem zavod NOS izpodbija, da bi za obravnavano obdobje prejel plačila, ki so presegala njegove neto stroške javne
službe. Trdi, da se pogosto zgodi, da so naročene televizijske produkcije na voljo in izročene šele naslednje leto. Zato trditev
Komisije, da ta dejavnik upošteva pri pravilu, da lahko javne radiotelevizijske postaje 10 % svojega letnega proračuna obdržijo
kot rezervo, ni prepričljiva, ker bi morala upoštevati vse upoštevne okoliščine te zadeve. Med temi okoliščinami je po mnenju
zavoda NOS omejenost nizozemsko govorečega območja pogosto pomembna omejitev, ker je v kratkem času težko najti dobre producente
ali igralce, zaradi česar nastajajo zamude.
Po drugi strani zavod NOS trdi, da bi Komisija morala upoštevati dejstvo, da bo čezmerno nadomestilo v bližnji prihodnosti
izginilo. Zlasti rezerve, ki so jih javne radiotelevizijske postaje prenesle na PO, bi morale biti leta 2006 ali najpozneje
leta 2007 v celoti porabljene.
Nazadnje, zavod NOS meni, da je trditev Komisije, da je morala izpodbijano odločbo sprejeti na podlagi tedaj obstoječih elementov,
neutemeljena, ker so bile v obravnavani zadevi vse rezerve, ki so jih leta 2006 ali najpozneje leta 2007 oblikovale različne
radiotelevizijske postaje, v celoti namenjene opravljanju javne službe.
Na drugem mestu, zavod NOS trdi, da je Komisija v točkah od 116 do 121 obrazložitve izpodbijane odločbe kršila člen 86(2) ES,
ker ni pristojna za določanje vsebine naloge javne službe niti za preverjanje obstoja očitnih napak pri opisu te naloge v
nacionalni zakonodaji. V zvezi s tem zavod NOS izpodbija presojo Komisije iz točke 121 obrazložitve izpodbijane odločbe, da
mora biti oddajanje športnih programov omejeno na 10 % skupnega oddajnega časa.
Na tretjem mestu, zavod NOS izpodbija ugotovitev iz člena 1(1) izpodbijane odločbe, da naj bi bila pomoč nezdružljiva s skupnim
trgom, čeprav Komisija ni preučila, ali ni ta pomoč upravičena glede na člen 87(2) in (3) ES ob upoštevanju omejenosti nizozemsko
govorečega območja.
Komisija izpodbija trditve tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
Najprej, ker se tožeči stranki sklicujeta na neobstoj izkrivljanja konkurence za uporabo člena 87 ES z obrazložitvijo, da
je Komisija po koncu preučitve združljivosti pomoči na podlagi člena 86(2) ES (točka 8 izpodbijane odločbe) in, natančneje,
sorazmernosti pomoči ugotovila, da na podlagi zadevnega postopka ni bilo mogoče opredeliti protikonkurenčnega ravnanja, je
treba napotiti na točke od 114 do 124 zgoraj. Iz teh izhaja, po eni strani, da je Komisija pravilno ugotovila in obrazložila
obstoj tveganja izkrivljanja konkurence za opredelitev
ad hoc
plačil kot državnih pomoči v smislu člena 87 ES. Po drugi strani ugotovitev obstoja tveganja izkrivljanja konkurence za opredelitev
kot državne pomoči ni v protislovju z dejstvom, da Komisija pri preučitvi sorazmernosti nadomestila ni opredelila konkretnega
protikonkurenčnega ravnanja (glej točke od 121 do 124 zgoraj).
Glede raziskave obstoja protikonkurenčnega ravnanja v okviru preučitve sorazmernosti nadomestila Komisija v točkah od 124
do 126 obrazložitve izpodbijane odločbe ob sklicevanju na sporočilo o radiodifuziji navaja, da gre za drugi element dvojne
presoje sorazmernosti, ki jo mora opraviti.
V zvezi s tem zlasti iz točke 126 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja:
„Po drugi strani mora Komisija preveriti vse razpoložljive informacije, ki kažejo, da so javne radiotelevizijske postaje izkrivljale
konkurenco na komercialnih trgih bolj, kot je potrebno za opravljanje javnih storitev. Če bi nižje prihodke krila državna
pomoč, bi javna radiotelevizijska postaja na primer morda poskušala znižati tržne cene oglaševanja ali drugih storitvenih
dejavnosti, ki niso namenjene javnosti, da bi tako znižala prihodke konkurentov. Taka praksa bi zahtevala dodatno državno
financiranje za nadomestilo izgubljenih prihodkov iz komercialnih dejavnosti in bi torej kazala na čezmerno nadomestilo za
obveznosti javnih storitev.“
Po tem, ko je Komisija preučila prvo merilo svoje presoje sorazmernosti v tem konkretnem okviru, to je višino prejetega nadomestila
v primerjavi z neto stroški opravljanja storitev javne službe, in ugotovila, da je PO prejel čezmerno nadomestilo (točka 154
obrazložitve izpodbijane odločbe), je torej preučila protikonkurenčno ravnanje javnih radiotelevizijskih postaj (točka 8.5
izpodbijane odločbe) glede na nekatere možnosti izkrivljanja, opredeljene v odločbi o začetku postopka. Zadevna področja so
kabelski prenos, oglaševalski trg in pravice za prenos nogometnih tekem. Komisija je po preučitvi teh omejenih področij ugotovila,
da v zadevnem postopku ni bilo mogoče ugotoviti konkretnega protikonkurenčnega ravnanja, in dodala, da bo vprašanje, ali sistem
kot takšen zagotavlja dovolj nadzornih ukrepov, da se prepreči možnost protikonkurenčnega ravnanja, predmet postopka E-5/2005
o obstoječi pomoči.
Komisija je torej tudi v zvezi s tem v izpodbijani odločbi zagotovila obrazložitev v skladu s sodno prakso (glej točko 80
zgoraj).
V skladu s točkama 57 in 58 sporočila o radiodifuziji je Komisija pri preučitvi prvega merila pravilno izhajala iz načela,
da je državno financiranje nujno za opravljanje javne službe javnih radiotelevizijskih postaj. V tem okviru je preverila,
ali se je upoštevalo merilo sorazmernosti med državnimi plačili in neto stroški opravljanja javne službe. Nato je v okviru
ločene preučitve drugega merila poleg tega preučila morebitni obstoj izkrivljanj konkurence, ki niso potrebna za opravljanje
javne službe javnih radiotelevizijskih postaj.
Vendar pa ugotovitve iz preučitve tega drugega ločenega merila ne morejo izničiti ali omajati ugotovitev Komisije v okviru
različne presoje prvega merila. Dejstvo je, da je bilo za neto stroške opravljanja javne službe PO izplačano čezmerno nadomestilo,
kot izhaja iz preglednice 4 v točki 152 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Očitke tožečih strank v zvezi s tem je torej treba zavrniti.
V zvezi s trditvijo zavoda NOS, ki se nanaša na omejenost nizozemsko govorečega območja, je treba ugotoviti, da ne more omajati
ugotovitve Komisije v zvezi z nesorazmernostjo javnega financiranja, ker to presega neto stroške javne službe.
V zvezi s trditvijo, ki se nanaša na domnevno uporabo pomoči v skladu z njenim ciljem, tudi ta okoliščina, če bi bila dokazana,
ne more odpraviti ugotovljenega čezmernega nadomestila.
Ad hoc
financiranje je, tudi če ga odobri pristojni minister, lahko čezmerno v primerjavi s stroški opravljanja javne službe in
lahko povzroči izkrivljanje konkurence glede na komercialne radiotelevizijske postaje.
Kar zadeva trditev v zvezi z morebitnim skorajšnjim izginotjem zadevnih rezerv v prihodnosti, Komisija tega v nasprotju s
trditvami zavoda NOS ni mogla upoštevati v izpodbijani odločbi. V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč treba zakonitost
odločbe na področju državne pomoči presojati glede na informacije, ki jih je imela Komisija ob njenem sprejetju (sodba Sodišča
z dne 14. septembra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑276/02, ZOdl., str. I‑8091, točka 31, in sodba Splošnega sodišča
z dne 31. maja 2006 v zadevi Kuwait Petroleum (Nederland) proti Komisiji, T‑354/99, ZOdl., str. II‑1475, točka 65).
Vendar pa je treba v zvezi s tem navesti, da Komisija v odgovoru na tožbo ne izključuje, da bi lahko okoliščine iz leta 2006
vplivale na dogovore s Kraljevino Nizozemsko v okviru člena 10 ES v zvezi z izvršitvijo izpodbijane odločbe.
V zvezi z neobstojem pristojnosti Komisije, da preveri morebitne očitne napake pri presoji, ki jih je država članica storila
pri opredelitvi svoje javne radiodifuzije, je treba opozoriti, da imajo države članice, kot navaja Komisija v točki 22 svojega
sporočila z dne 20. septembra 2000 o storitvah splošnega interesa v Evropi (COM(2000) 580 konč.), široko diskrecijsko pravico
pri opredeljevanju, kaj štejejo za storitve splošnega gospodarskega pomena. Zato lahko Komisija podvomi o načinu, na katerega
je država članica opredelila te storitve, samo v primeru očitne napake (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005
v zadevi Olsen proti Komisiji, T‑17/02, ZOdl., str. II‑2031, točka 216 in navedena sodna praksa).
To načelo je povzeto v točki 36 sporočila o radiodifuziji. Glede opredelitve storitev javne službe v sektorju radiodifuzije
iz tega izhaja, da čeprav Komisija sicer res ni pristojna niti za odločanje o tem, ali je treba program oddajati kot storitev
splošnega gospodarskega pomena, niti za izpodbijanje narave ali kakovosti nekega proizvoda, mora kot varuhinja Pogodbe imeti
možnost posredovanja v primeru očitne napake.
Komisija je torej v obravnavanem primeru ravnala v okviru svojih pristojnosti.
V zvezi s trditvijo, da Komisija ni preučila, ali se uporabljajo odstopanja iz člena 87(2) in (3) ES, je dovolj poudariti,
po eni strani, da zavod NOS ne navaja, da je med upravnim postopkom pred Komisijo trdil, da bi bila
ad hoc
plačila lahko upravičena do navedenih odstopanj, in da ne izpodbija trditve Komisije, da je Kraljevina Nizozemska v dopisu
z dne 30. aprila 2004 ob priznanju, da
ad hoc
plačila pomenijo državne pomoči, trdila samo, da njihova združljivost s skupnim trgom izhaja iz člena 86(2) ES. Po drugi
strani je treba ugotoviti, da zavod NOS pred Splošnim sodiščem ne navaja nobene trditve, s katero bi dokazal, da bi geografska
velikost nizozemsko govorečega območja lahko kakor koli upravičevala, da je Komisija glede na svojo dolžnost dobrega upravljanja
obvezana po uradni dolžnosti preučiti, ali so lahko
ad hoc
plačila upravičena na podlagi člena 87(2) in (3) ES.
Ker nobena od trditev tožečih strank ni utemeljena, je treba torej prvi del tretjega tožbenega razloga, ki ga navaja Kraljevina
Nizozemska, in peti tožbeni razlog zavoda NOS, ki se nanaša na kršitev člena 86(2) ES v zvezi s presojo sorazmernosti, zavrniti.
Neobstoj povezave med
ad hoc
plačili in domnevnim čezmernim nadomestilom ter stroški, ki jih je treba upoštevati pri njegovem izračunu
–       Trditve strank
Zavod NOS v bistvu trdi, da je Komisija napačno ugotovila obstoj povezave med
ad hoc
plačili in čezmernim nadomestilom, katerega izterjavo je odredila. Komisija naj tudi ne bi zadostno obrazložila izpodbijane
odločbe v zvezi s tem in naj bi napačno razlagala člene od 86 ES do 88 ES.
Prvič, zavod NOS trdi, da Komisija ni dokazala, koliko so
ad hoc
plačila prispevala k oblikovanju rezerv, iz katerih naj bi izviralo čezmerno nadomestilo. Povsem mogoče naj bi bilo, da so
bile rezerve oblikovane z drugimi plačili, ki niso
ad hoc
plačila, zlasti z obstoječo pomočjo. Rezerve naj te opredelitve ne bi izgubile zaradi prenosa na PO, ki naj bi jih lahko
znova razdelil samo na podlagi člena 109a(1) Mediawet. Poleg tega naj prenos programskih rezerv na PO ne bi bil del
ad hoc
plačil iz točk od 37 do 45 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Drugič, zavod NOS izpodbija presojo Komisije iz točke 129 in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe, v skladu s katero
je treba neto prihodke od dejavnosti, ki niso dejavnosti, povezane z opravljanjem javne službe, upoštevati pri izračunu zneska
rezerv, ker naj ne bi bila upoštevana pravila iz Direktive Komisije z dne 25. junija 1980 o preglednosti finančnih odnosov
med državami članicami in javnimi podjetji (80/723/EGS) (UL L 195, str. 35). V zvezi s tem bi Komisija morala dodatno preučiti
knjigovodstvo javnih radiotelevizijskih postaj, ne da bi upoštevala njihove prihodke od komercialnih dejavnosti.
Najprej, napačno naj bi bilo meniti, da so posamezne javne radiotelevizijske postaje uporabile razhajajoče se metode izračuna
v zvezi s stroški in dobički, povezanimi z njihovim opravljanjem javne službe.
Dalje, zavod NOS trdi, da revizorji javnih radiotelevizijskih postaj skrbijo za pravilen izračun stroškov, Commissariat voor
der Media (komisariat za medije) pa za upoštevanje upravičene uporabe sredstev.
Poleg tega naj bi bile dejavnosti javne službe in komercialne dejavnosti predmet ločenega vodenja računov in različnih sistemov
upravljanja v skladu s Handboek Financiele Verantwoording (priročnik o finančni odgovornosti) in smernicami Commissariat voor
der Media. V zvezi s tem zavod NOS trdi, da je ta priročnik, ki je povzet v nizozemski zakonodaji, zavezujoč za javne radiotelevizijske
postaje. Iz finančnih poročil, ki so jih pripravile vse javne radiotelevizijske postaje, naj bi bile razvidne računovodske
metode, uporabljene za razporeditev stroškov na različne dejavnosti, ki jih opravljajo.
Poleg tega naj bi presoja Komisije v zvezi s tem kršila člena 87(1) ES, ker prihodki od komercialnih dejavnosti ne pomenijo
javnih sredstev.
Zavod NOS v odgovor na trditve Komisije tudi trdi, da Kraljevini Nizozemski ni mogoče očitati, da je prepozno prenesla Direktivo
80/723, ker so naslovniki direktiv države članice. Vsekakor naj z navedeno direktivo ne bi bila določena enotna računovodska
metoda. Tudi ob predpostavki, da Direktiva 80/723 ni bila pravilno prenesena, je dejstvo, da bi Komisija morala temeljito
preučiti stroške javnih radiotelevizijskih postaj.
Nazadnje, Komisija naj bi v izpodbijani odločbi
ad hoc
plačila napačno „združila“ z drugimi plačili in ugotovila obstoj čezmernega nadomestila, čeprav plačila, ki niso
ad hoc
plačila, pomenijo obstoječe pomoči.
Komisija izpodbija trditve zavoda NOS v zvezi s tem.
–       Presoja Splošnega sodišča
Kar zadeva prvi očitek zavoda NOS, naveden v točki 229 zgoraj, iz izpodbijane odločbe izhaja (glej zlasti točke od 81 do 89
zgoraj), prvič, da je bilo z
ad hoc
plačili za javne radiotelevizijske postaje ustvarjeno čezmerno nadomestilo, ki se je na splošno stekalo v njihove rezerve,
drugič, da so bile te rezerve v delu, ki presega 10 % njihovega letnega proračuna, prvič prenesene na PO leta 2005 in, tretjič,
da je bilo s tem prenosom ustvarjeno čezmerno nadomestilo za PO. V nasprotju s trditvami zavoda NOS je torej Komisija v izpodbijani
odločbi jasno dokazala povezavo med dodelitvijo
ad hoc
plačil javnim radiotelevizijskim postajam in čezmernim nadomestilom za PO zaradi prenosa rezerv teh podjetij, povezanih s
temi plačili, na PO.
Ker zavod NOS trdi, da Komisija ni dokazala, da so bile rezerve javnih radiotelevizijskih postaj, prenesene na PO, oblikovane
z
ad hoc
plačili, in ne z rednimi letnimi plačili, je bilo v točki 188 zgoraj že ugotovljeno, da je treba tako trditev zavrniti kot
neupoštevno, ker izvor navedenih rezerv ne vpliva na presojo, v skladu s katero sam ukrep prenosa rezerv javnih radiotelevizijskih
postaj na PO zanj pomeni novo pomoč, ki je je deležen poleg že obstoječe pomoči. Zato odgovor na vprašanje, ali so bile rezerve
javnih radiotelevizijskih postaj oblikovane z zneski iz novih pomoči ali obstoječih pomoči, ne vpliva na dejstvo, da je Komisija
dokazala, da je sam prenos rezerv za PO pomenil novo pomoč.
Poleg tega je Komisija pravilno ugotovila, da so bile potrebe javne službe čezmerno pokrite že z obstoječimi pomočmi. Tožeči
stranki nista predložili dokazov, s katerimi bi ovrgli to analizo. Zato so zneski, pretvorjeni v rezervo, nujno ustrezali
čezmernemu nadomestilu. S poznejšim prenosom teh rezerv se njihova narava ni spremenila. Obstaja torej povezava med navedenim
ad hoc
financiranjem in čezmernim nadomestilom.
Prvi očitek zavoda NOS je torej treba zavrniti.
V zvezi z drugim očitkom zavoda NOS, v skladu s katerim naj bi Komisija v bistvu storila napako, ker je upoštevala vse neto
prihodke od komercialnih dejavnosti zavoda NOS, da bi dokazala obstoj čezmernega nadomestila, je treba poudariti, da je Komisija
v točkah od 127 do 131 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da ta odločitev izhaja, po eni strani, iz dejstva, da na
podlagi računov javnih radiotelevizijskih postaj ni mogoče pravilno razporediti stroškov, ki izhajajo iz dejavnosti javne
službe, in stroškov komercialnih dejavnosti. To naj bi bilo v nasprotju z določbami Direktive 80/723, ki se uporablja v tem
primeru in ki jo je Kraljevina Nizozemska prenesla leta 2001 s sprejetjem posebnega odloka, v skladu s katerim morajo javne
radiotelevizijske postaje voditi ločene račune za vse stranske in društvene dejavnosti. Po drugi strani je Komisija v izpodbijani
odločbi poudarila, da je bilo treba v skladu z Mediawet vse dobičke javnih radiotelevizijskih postaj, vključno z dobički od
komercialnih dejavnosti, porabiti za storitve javne službe.
Ne da bi bilo treba presoditi, ali je bila Direktiva 80/723 dejansko nepravilno prenesena, kot zatrjuje Komisija, in kakšne
so bile posledice tega, je treba ugotoviti, da so morale javne radiotelevizijske postaje v skladu z nizozemsko zakonodajo
vse svoje prihodke, vključno s prihodki od komercialnih dejavnosti, nameniti za opravljanje javne službe. Zavod NOS to priznava
v svojih pisanjih, ko trdi, da on sam ali druge radiotelevizijske postaje še neporabljenih zneskov po definiciji niso mogle
uporabiti za druge cilje. Te prihodke je bilo zato treba upoštevati pri preučitvi morebitnega čezmernega nadomestila.
Komisija torej ni storila nobene napake, ko je pri izračunu čezmernega nadomestila za opravljanje javne službe akterjev v
sistemu nizozemske javne radiodifuzije upoštevala neto prihodke od njihovih komercialnih dejavnosti.
V teh okoliščinah je treba kot neupoštevne zavrniti trditve zavoda NOS, da so bili njegovi računi v skladu z veljavno nizozemsko
zakonodajo in so jih preverjali revizorji, da je organ za medije preverjal upravičeno uporabo dodeljenih sredstev in da je
bila Direktiva 80/723 v Kraljevini Nizozemski prenesena šele leta 2001.
Poleg tega je treba ugotoviti, da sta tožeči stranki na obravnavi izjavili, da ne izpodbijata številk v zvezi s PO iz preglednice 4
v točki 152 obrazložitve izpodbijane odločbe. Predložili nista nobenega dokaza, s katerim bi ovrgli skupni znesek neto stroškov
javnih dejavnosti, neto rezultata komercialnih dejavnosti, potreb po javnem financiranju in letnih plačil, to je številk,
iz katerih je izhajala Komisija, ko je na podlagi samo letnih plačil ugotovila čezmerno nadomestilo v zvezi s PO v višini
20,7 milijona EUR, h kateremu so bila dodana
ad hoc
plačila, katerih izterjava se zahteva.
Tudi drugi očitek, ki ga zavod NOS navaja v okviru tretjega tožbenega razloga, je torej treba zavrniti.
Upoštevanje zneskov iz sklada FOR pri izračunu čezmernega nadomestila, ki ga je prejel PO in katerega izterjava je bila odrejena,
ter nezadostna obrazložitev v zvezi s tem
–       Trditve strank
Kraljevina Nizozemska v bistvu trdi, da je Komisija storila očitno napako pri presoji in ni izpolnila svoje obveznosti obrazložitve,
ker je menila, da je prenos zneska v višini 33,870 milijona EUR iz sklada FOR na PO del čezmernega nadomestila, ne da bi preučila,
ali in kako je PO uporabil ta znesek. Po njenem mnenju bi Komisija, če bi to preučila, ugotovila, da je PO v obdobju med letoma 1999
in 2005 porabil vse zneske iz sklada FOR, ki so mu bili izplačani, tako da PO leta 2005 ni imel več nobenega zneska iz sklada
FOR, ki bi ga bilo mogoče vrniti.
Kraljevina Nizozemska trdi, da je bila Komisija v nasprotju s svojimi trditvami na dan izpodbijane odločbe seznanjena z dejstvom,
da je bil znesek iz sklada FOR konec leta 2006 enak nič, ker jo je v dopisu, ki ji ga je poslala 3. februarja 2006, obvestila,
da je bilo konec leta 2005 v skladu FOR samo še 8,8 milijona EUR, konec leta 2006 pa nič. Poleg tega naj bi Komisija lahko
svojo preiskavo izvajala šest mesecev, da bi upoštevala vse ustrezne elemente.
Zavod NOS trdi, da Komisija v izpodbijani odločbi ni navedla nikakršne malomarnosti pri uporabi plačil iz sklada FOR v znesku
33,8 milijona EUR, ki jih je prejel zavod NOS, čeprav so bili ti zneski porabljeni v okviru dejavnosti, kot so naložbe v digitalne
medije, politika odgovornosti ter satelitsko in radijsko oglaševanje, ter v skladu s protokoli o prenosu.
Komisija izpodbija trditve tožečih strank.
–       Presoja Splošnega sodišča
V zvezi z domnevno nezadostno obrazložitvijo je treba poudariti, da so plačila iz sklada FOR opisana v točki 2.3.3 izpodbijane
odločbe v zvezi z
ad hoc
plačili, Komisija pa jih je nato ocenila na podlagi pravil o državni pomoči (glej točke od 83 do 85 zgoraj).
Po tej preučitvi so bila plačila iz sklada FOR v izpodbijani odločbi navedena med
ad hoc
plačili, ki pomenijo državno pomoč v smislu člena 87(1) ES (točka 105 obrazložitve izpodbijane odločbe) in, natančneje, novo
državno pomoč (točka 111 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nazadnje, plačila iz sklada FOR so v izpodbijani odločbi upoštevana pri presoji sorazmernosti javnega financiranja in zlasti
pri izračunu čezmernega nadomestila za PO (glej preglednico 4 iz točke 152 obrazložitve izpodbijane odločbe in točko 154 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Komisija je torej svoje razmisleke in ugotovitve v zvezi s plačili iz sklada FOR v izpodbijani odločbi obrazložila v skladu
s sodno prakso (glej točko 80 zgoraj).
Kar zadeva porabo plačil iz sklada FOR, od Komisije ni mogoče zahtevati, da preuči, kako jih je PO uporabil, ker je v izpodbijani
odločbi dokazala, da je PO glede na svoje potrebe po javnem financiranju zaradi zadevnih
ad hoc
plačil prejel čezmerno nadomestilo (glej preglednico 4 iz točke 152 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tudi če bi bila plačila
iz sklada FOR ustrezno porabljena, bi vseeno prispevala k čezmernemu nadomestilu, ki ga je prejel PO, glede na njegove potrebe
po javnem financiranju, katerih znesek ni bil sporen.
Kar zadeva domnevno celotno porabo plačil iz sklada FOR leta 2006, je treba v skladu s sodno prakso iz točke 221 zgoraj zakonitost
odločbe na področju državne pomoči presojati glede na informacije, ki jih je imela Komisija ob njenem sprejetju. Izpodbijana
odločba pa se nanaša na obdobje med letoma 1994 in 2005, ki je zadnje leto, za katero je Komisija imela končne številke (točka 10
obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato je vsekakor upravičeno, da Komisija ni upoštevala podatkov iz leta 2006.
Drugi del tretjega tožbenega razloga, ki ga navaja Kraljevina Nizozemska, in trditev zavoda NOS v zvezi s tem v okviru njegovega
tretjega tožbenega razloga torej nista utemeljena.
Neupoštevanje 10-odstotnega dopustnega odstopanja, ki ga je odobrila Komisija, pri izračunu zneska za izterjavo, povezanega
s prenosom programskih rezerv
–       Trditve strank
Kraljevina Nizozemska v bistvu trdi, da bi Komisija v skladu s svojo prakso odločanja in sporočilom o radiodifuziji, ki jo
zavezuje, morala za prenos presežnih programskih rezerv na PO uporabiti 10-odstotno dopustno odstopanje, namesto da je upoštevala
vse zneske v rezervi.
Kraljevina Nizozemska trdi, da je Komisijo o tem obvestila pravočasno, in sicer v dopisu z dne 1. septembra 2005. Poudarja,
da čeprav naj bi nizozemski zakonodajalec za nekatera združenja javnih radiotelevizijskih postaj odobril oblikovanje rezerv
v višini ne samo 5 %, ampak 10 %, naj bi bil znesek, prenesen na PO, nižji.
Kraljevina Nizozemska v odgovor na trditev Komisije, da so nizozemski organi vedeli, da dovoljuje 10-odstotno dopustno odstopanje
v zvezi z zneskom rezerv, navaja, da čeprav je v Odločbi Komisije z dne 19. maja 2004 o ukrepih, ki jih izvaja Danska za TV2/Danmark
(2005/217/ES) (UL 2006, L 85, str. 1), priznano načelo, v skladu s katerim se rezerve lahko obdržijo in prenašajo iz enega
leta v drugo, pa v njej ni naveden natančen odstotek. Poleg tega naj bi bila Odločba 2005/842 sprejeta po prenosu na PO.
Kraljevina Nizozemska poleg tega navaja, da je prenos dela rezerv, višjega od 10‑odstotnega dopustnega odstopanja, ki ga je
določila Komisija, določil PO na podlagi člena 109a(1) Mediawet, in ne nizozemski organi.
Komisija izpodbija trditve Kraljevine Nizozemske.
–       Presoja Splošnega sodišča
Ker Kraljevina Nizozemska Komisiji očita, da je upoštevala celotni znesek prenosa rezerv na PO in ni upoštevala 10-odstotnega
dopustnega odstopanja, ki ga priznava na ravni rezerv radiotelevizijskih postaj, je treba ugotoviti, da je Komisija, kot Kraljevina
Nizozemska priznava v svojih pisanjih in kot je jasno razvidno iz izpodbijane odločbe (glej zlasti točke 49, 146 in 149),
upoštevala znesek, ki so ga javne radiotelevizijske postaje prenesle na PO v skladu z nizozemsko zakonodajo. Zdi se torej,
da Kraljevina Nizozemska Komisiji očita, da ni uporabila 10 %, ki jih PO sam ni uporabil, čeprav so on sam in nizozemski organi
vedeli za to zgornjo mejo.
Vsekakor in torej ne glede na datum začetka veljavnosti Odločbe 2005/842 je ta prenos rezerv na PO dejansko znašal – ne da
bi se to izpodbijalo – 42,457 milijona EUR in je po mnenju Komisije v tem znesku del čezmernega nadomestila za PO. Komisija
je pravilno opravila analizo čezmernega nadomestila, ki ga je prejel PO, na podlagi razpoložljivih podatkov. Ni ji mogoče
očitati, da čezmernega nadomestila, ki ga je prejel PO, ni izračunala ob upoštevanju dejstva, da bi bilo čezmerno nadomestilo
na podlagi 10-odstotnega dopustnega odstopanja, ki ga priznava in bi ga lahko uporabila za rezerve javnih radiotelevizijskih
postaj, lahko nižje. Komisiji ni bilo treba upoštevati 10‑odstotnega dopustnega odstopanja v zvezi z rezervami, ki bi jih
morebiti lahko obdržale radiotelevizijske postaje, čeprav jih niso, tako da je bilo čezmerno nadomestilo, ki ga je prejel
PO, višje.
Podredno je treba poudariti, da iz točk od 147 do 149 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da se načelo prenosa določenega
deleža letnega čezmernega nadomestila v naslednje leto, kot ga dopušča Komisija, uporablja pod določenimi pogoji v okviru
proračuna vsake javne radiotelevizijske postaje iz enega leto v drugo, da se zmanjšajo nihanja stroškov javne radiodifuzije.
V nasprotju s ciljem tega odstopanja bi bilo, če bi ga šteli za splošno pravilo, ki ga je treba uporabljati pri prenosu navedenih
rezerv javnih radiotelevizijskih postaj na drug organ. Kot izhaja iz točke 113 obrazložitve Odločbe 2005/217 in kot je potrjeno
v Odločbi 2005/842, namen tega pravila ni, da bi bila država članica trajno oproščena svoje obveznosti povračila. Člen 6,
drugi odstavek, Odločbe 2005/842 določa, da če čezmerno nadomestilo ne presega 10 % zneska letnega nadomestila, se lahko prenese
v naslednje obdobje in odšteje od zneska nadomestila, izplačljivega za navedeno obdobje. Poleg tega Kraljevina Nizozemska
v tožbi navaja, da se rezerve do meje 10 % lahko obdržijo in prenesejo v naslednje leto. To ne ustreza obravnavanemu primeru,
ker zadevni znesek ni bil prenesen naprej, ampak na drug organ.
Ker tretji del tretjega tožbenega razloga, ki ga uveljavlja Kraljevina Nizozemska, ni utemeljen, ga je torej treba zavrniti.
Ker nobeden od tožbenih razlogov tožečih strank ni utemeljen, je treba tožbo Kraljevine Nizozemske v zadevi T‑231/06 in tožbo
zavoda NOS v zadevi T‑237/06 v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeči stranki nista
uspeli, zato se jima v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožbi se zavrneta.
2.
V zadevi T‑231/06 se Kraljevini Nizozemski naloži plačilo stroškov.
3.
V zadevi T‑237/06 se Nederlandse Omroep Stichting (NOS) naloži plačilo stroškov.
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Jürimäe
Dittrich

Soldevila Fragoso
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. decembra 2010.
Podpisi
Kazalo
Pravni okvir
Dejansko stanje
Postopek in predlogi strank
Pravo
Kršitev pravice do obrambe in člena 88(2) ES
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Napačna opredelitev ad hoc plačil kot državnih pomoči
Napačna opredelitev prihodkov sklada CoBo iz avtorskih pravic kot državnih sredstev
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Zavod NOS v svoji vlogi PO ni podjetje
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Neobstoj izkrivljanja konkurence in nezadostna obrazložitev v zvezi s tem
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Napačna razlaga in uporaba zgoraj v točki 13 navedene sodbe Altmark ter nezadostna obrazložitev izpodbijane odločbe v zvezi
s tem
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Napačna opredelitev ad hoc plačil kot novih pomoči in nezadostna obrazložitev v zvezi s tem
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Napačna uporaba člena 86(2) ES in napake pri izračunu domnevnega čezmernega nadomestila ter nezadostna obrazložitev v zvezi
s tem
Kršitev člena 86(2) ES v zvezi s presojo sorazmernosti
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Neobstoj povezave med ad hoc plačili in domnevnim čezmernim nadomestilom ter stroški, ki jih je treba upoštevati pri njegovem
izračunu
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Upoštevanje zneskov iz sklada FOR pri izračunu čezmernega nadomestila, ki ga je prejel PO in katerega izterjava je bila odrejena,
ter nezadostna obrazložitev v zvezi s tem
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Neupoštevanje 10-odstotnega dopustnega odstopanja, ki ga je odobrila Komisija, pri izračunu zneska za izterjavo, povezanega
s prenosom programskih rezerv
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Stroški
*
Jezik postopka: nizozemščina.