CELEX: 62009CJ0377
Artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG
Domstolens behörighet att pröva en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar som väckts mot Europeiska gemenskapen
Talan om företrädares ansvar för bolagets skulder i den mening som avses i artikel 530.1 i den belgiska bolagslagen
Talan väckt av konkursförvaltaren av ett aktiebolag mot Europeiska gemenskapen
Nationella domstolars behörighet att pröva en sådan talan

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG.
Begäran har framställts i ett mål mellan Françoise‑Eléonor Hanssens‑Ensch, i egenskap av Agenor SA:s konkursförvaltare (nedan
kallat Agenor), och Europeiska gemenskapen avseende ett anspråk på gemenskapen uppgående till 2 miljoner euro på grund av
gemenskapens påstått skadeståndsgrundande handlande, vilket påstås ha medverkat till att företaget försattes i konkurs.

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 530.1 i den belgiska bolagslagen föreskrivs följande:
”Om ett bolag försätts i konkurs och dess tillgångar är otillräckliga och det kan fastställas att ett uppenbart och allvarligt
fel har begåtts av en nuvarande eller före detta styrelseledamot i bolaget eller av någon annan person som faktiskt har haft
möjlighet att leda bolaget, och detta fel har bidragit till konkursen, kan denna eller dessa personer förklaras personligt
ansvariga, individuellt eller solidariskt, för hela eller delar av bolagets skulder till ett belopp som motsvarar de otillräckliga
tillgångarna. …”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Föremålet för Agenors verksamhet är att ge rådgivning, tillhandahålla expertkunskaper, utföra studier och genomföra utbildningar
samt tillhandahålla andra därmed sammanhängande intellektuella tjänster. Efter en anbudsinfordran som genomfördes i slutet
av år 1994, anförtroddes bolaget uppgiften som byrå för tekniskt bistånd inom ramen för det europeiska programmet ”Leonardo
da Vinci”. Till följd av detta slöt Agenor den 13 juni 1995 ett första avtal om tolv månader med Europeiska gemenskaperna.
Enligt artikel 3 i avtalet kunde detta förnyas under förutsättning att Europeiska gemenskapernas kommission var nöjd med de
tjänster som Agenor tillhandahöll och att gemenskapernas budget gav utrymme för det. Med tillämpning av nämnda artikel ingicks
på varandra följande avtal avseende perioden den 1 juni 1996–31 maj 1997, samt perioden den 1 juni 1997–31 maj 1998.
Det avtal som upphörde att gälla den 31 maj 1998 förlängdes genom ett tilläggsavtal för perioden den 1 juni 1998–30 september 1998.
Ett andra avtal slöts därefter för en ny period som avslutades den 31 januari 1999.
Den 6 januari 1999 skickade kommissionen en rapport till Agenor avseende den revision som hade genomförts från och med mars
år 1998. Rapporten påvisade vissa svagheter och brister i tillhandahållandet av tjänsten som byrå för tekniskt bistånd. Det
angavs att om avtalsförhållandet skulle fortgå krävdes väsentliga förbättringar i det sätt på vilket byrån för tekniskt bistånd
fungerade och, för det fall avtalet skulle förnyas efter den 31 januari 1999, var en omorganisation av byrån nödvändig. Ett
flertal förbättringar som bedömdes vara nödvändiga räknades upp.
Den 29 januari 1999 föreslog kommissionen för Agenor att ett tilläggsavtal till det gällande avtalet skulle slutas, vilket
skulle förlänga giltigheten av avtalet till och med den 15 februari 1999. Agenor godtog inte förslaget. Kommissionen konstaterade
således den 11 februari 1999 att avtalet hade upphört att gälla den 31 januari 1999. Den 11 februari 1999 meddelade Agenor
även kommissionen att företaget inte delade kommissionens uppfattning.
Den 3 mars 1999 ansökte Agenor om att bolaget skulle försättas i konkurs.
Den 30 januari 2004 väckte käranden i målet vid den nationella domstolen, i egenskap av Agenors konkursförvaltare, skadeståndstalan
vid Tribunal de commerce de Bruxelles mot gemenskapen med stöd av huvudsakligen artikel 530.1 i bolagslagen. Agenor kritiserade
kommissionen för att, för det första, ha ålagt Agenor administrativa bördor som gjort konkursen oundviklig och för att, för
det andra, ha ”svikit” och ”lynchat” Agenor, bland annat då kommissionen underlät att förnya det kontrakt som parterna hade
ingått.
Kommissionen bestred den nationella domstolens behörighet och gjorde gällande att enligt artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG
är domstolen ensam behörig att pröva ett sådant yrkande som det som framställts av käranden i det nationella målet.
Det råder enligt den nationella domstolen tvivel om huruvida EU‑domstolen, enligt artikel 288 andra stycket EG, ska pröva
en talan om utomobligatoriskt skadestånd som omfattas av en särskild reglering, såsom den i artikel 530 i den belgiska bolagslagen.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal de commerce de Bruxelles följaktligen att vilandeförklara målet och ställa följande
tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artikel 288 [andra stycket EG] tolkas så, att en skadeståndstalan enligt artikel 530 i den belgiska bolagslagen, som
väcks av en konkursförvaltare och som syftar till att Europeiska gemenskapen ska förklaras vara ansvarig för bolagets skulder
i konkursen, på den grunden att gemenskapen de facto haft möjlighet att leda ett bolag och därvid har gjort sig skyldig till
ett uppenbart och allvarligt fel som har bidragit till konkursen, betraktas som en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar
i den mening som avses i nämnda fördragsbestämmelse?”

Prövning av tolkningsfrågan
Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida en skadeståndstalan som väckts mot gemenskapen
med stöd av en nationell lagstiftning, varigenom inrättas en särskild reglering som skiljer sig från den berörda medlemsstatens
bestämmelser om skadeståndsansvar i allmänhet, är en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar i den mening som avses i
artikel 288 andra stycket EG, som i enlighet med artikel 235 EG inte omfattas av de nationella domstolarnas behörighet.
Käranden i det nationella målet har vad avser hänvisningen till de ”allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas
rättsordningar” i artikel 288 andra stycket EG, gjort gällande att bestämmelsen endast avser gemenskapens utomobligatoriska
skadeståndsansvar i allmänhet, vilket i till exempel belgisk rätt regleras i artikel 1382 i civillagen. En talan som väcks
med stöd av andra bestämmelser omfattas däremot av de nationella domstolarnas behörighet, även om det inte är fråga om en
talan som har sin grund i ett avtalsförhållande. En talan som väcks med stöd av artikel 530 i den belgiska bolagslagen, som
utgör den rättsliga grunden för talan i det nationella målet, kan således inte anses vara en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar
i allmänhet, trots att denna talan inte har sin grund i ett avtalsförhållande.
I EG‑fördraget föreskrivs hur behörigheten ska fördelas mellan gemenskapsdomstolarna och de nationella domstolarna vad avser
en talan om att gemenskapen ska förpliktas att utge skadestånd.
Tvister om gemenskapens utomobligatoriska ansvar omfattas av EU‑domstolens behörighet. I artikel 235 EG föreskrivs nämligen
att domstolen är behörig att pröva tvister om sådant skadestånd som avses i artikel 288 andra stycket EG. Artikel 288 andra
stycket EG avser utomobligatoriskt ansvar. Denna behörighet som tilldelats gemenskapsdomstolarna är exklusiv (se, för ett
liknande resonemang, dom av den 13 mars 1992 i mål C‑282/90, Vreugdenhil mot kommissionen, REG 1992, s. I‑1937, punkt 14,
och av den 26 november 2002 i mål C‑275/00, First och Franex, REG 2002, s. I‑10943, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
Vad gäller tvister avseende gemenskapens avtalsrättsliga skadeståndsansvar är domstolen behörig att pröva sådana tvister endast
enligt artikel 238 EG, det vill säga enligt en skiljedomsklausul i ett avtal som ingåtts av gemenskapen eller för dess räkning
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 18 december 1986 i mål 426/85, kommissionen mot Zoubek, REG 1986,
s. 4057, punkt 11, och av den 9 oktober 2001 i de förenade målen C‑80/99–C‑82/99, Flemmer m.fl., REG 2001, s. I‑7211, punkt 42).
Med hänsyn till att det i artikel 235 EG endast hänvisas till andra stycket i artikel 288 EG, som endast avser gemenskapens
utomobligatoriska skadeståndsansvar, medan gemenskapens avtalsrättsliga skadeståndsansvar nämns i första stycket i artikel 288 EG,
kan domstolen inte anses vara behörig att pröva en talan som har sin grund i detta avtalsrättsliga skadeståndsansvar med stöd
av artikel 235 EG (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Flemmer m.fl., punkt 42). Av detta följer
att mot bakgrund av artikel 240 EG omfattas tvister avseende gemenskapens avtalsrättsliga skadeståndsansvar, i avsaknad av
en skiljedomsklausul, av de nationella domstolarnas behörighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 maj 2009 i
mål C‑214/08 P, Guigard mot kommissionen, punkt 41).
Det följer av det ovan anförda att när det ska fastställas vilken domstol som är behörig att pröva en talan som väckts mot
gemenskapen vilken syftar till att gemenskapen ska förpliktas att utge skadestånd, ska det undersökas huruvida denna talan
avser gemenskapens avtalsrättsliga eller utomobligatoriska skadeståndsansvar.
Det ska i detta sammanhang beaktas att hänvisningen i artikel 235 EG till artikel 288 andra stycket EG endast berör begreppet
skador, när det gäller utomobligatoriskt skadestånd, i den mening som avses i sistnämnda bestämmelse, nämligen skador som
orsakats av gemenskapens institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning. Hänvisningen i artikel 288 andra stycket EG
till de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar omfattas däremot inte av begreppet skador.
Avsikten med denna hänvisning är att fastställa de villkor som ska vara uppfyllda för att gemenskapen ska vara skyldig att
utge sådant skadestånd.
Vad beträffar den aktuella talan i det nationella målet gäller följande. Såsom käranden i det nationella målet själv har medgett
har talan inte sin grund i ett avtalsförhållande. Den omständigheten att talan ska uppfylla särskilda rekvisit, bland annat
att endast ett ”uppenbart och allvarligt fel” kan leda till att den berörda personen blir skadeståndsansvarig, överskuggar
inte att talan har karaktären av en talan om utomobligatoriskt skadestånd, i den mening som avses i artikel 288 andra stycket
EG.
Den omständigheten att den nationella lagstiftning som talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar mot gemenskapen grundar
sig på utgör en särskild reglering som skiljer sig från bestämmelserna i den berörda medlemsstaten om skadeståndsansvar i
allmänhet, får under dessa förutsättningar inte till följd att talan utesluts från tillämpningsområdet för artikel 235 EG.
Dom av den 5 mars 1991 i mål C‑330/88, Grifoni mot CEEA (REG 1991, s. I‑1045, punkt 20), som käranden i det nationella målet
har åberopat, omkullkastar inte ovannämnda slutsats, eftersom den talan som gett upphov till det målet hade sin grund i gemenskapens
avtalsrättsliga skadeståndsansvar.
Det påstående som gjorts av käranden i det nationella målet att det förutom det avtalsrättsliga och det utomobligatoriska
skadeståndsansvaret, i den mening som avses i artikel 288 andra stycket EG, finns en tredje kategori av skadeståndsansvar,
som enligt artikel 240 EG omfattas av de nationella domstolarnas behörighet, kan följaktligen inte godtas.
Mot denna bakgrund ska frågan besvaras enligt följande.  En talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar som väckts mot gemenskapen
omfattas enligt artikel 235 EG, jämförd med artikel 288 andra stycket EG, inte av de nationella domstolarnas behörighet även
om den grundar sig på nationell lagstiftning genom vilken det inrättas en särskild reglering som skiljer sig från bestämmelserna
i den berörda medlemsstaten om skadeståndsansvar i allmänhet.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
En talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar som väckts mot Europeiska gemenskapen omfattas enligt artikel 235 EG, jämförd
med artikel 288 andra stycket EG, inte av de nationella domstolarnas behörighet även om den grundar sig på nationell lagstiftning
genom vilken det inrättas en särskild reglering som skiljer sig från bestämmelserna i den berörda medlemsstaten om skadeståndsansvar
i allmänhet.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.