CELEX: 62008CJ0241
Fördragsbrott
Direktiv 92/43/EEG
Artikel 6.2 och 6.3
Felaktigt införlivande
Särskilda bevarandeområden
Ett projekts betydande konsekvenser för miljön
Vissa verksamheter som inte ger upphov till störningar
Bedömning av påverkan på miljön

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla
sina skyldigheter enligt rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter
(EGT L 206, s. 7; svensk specialutgåva, område 15, volym 11, s. 114) (nedan kallat livsmiljödirektivet), genom att inte anta
de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att på ett korrekt sätt införliva artikel 6.2 och 6.3 i ovannämnda
direktiv.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapsrätten
I artikel 2.3 i livsmiljödirektivet föreskrivs att åtgärder som vidtas i enlighet med detta direktiv ska ta hänsyn till ekonomiska,
sociala och kulturella behov och till regionala och lokala särdrag.
I artikel 6.2– 6.4 i livsmiljödirektivet föreskrivs följande:
”2. Medlemsstaterna skall i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna
och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande
konsekvenser för målen med detta direktiv.
3. Alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område,
men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt, skall på lämpligt
sätt bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna
från bedömningen av konsekvenserna för området och om inte annat följer av punkt 4, skall de behöriga nationella myndigheterna
godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada och,
om detta är lämpligt, efter att ha hört allmänhetens åsikt.
4. Om en plan eller ett projekt, på grund av att alternativa lösningar saknas, trots en negativ bedömning av konsekvenserna
för området måste genomföras av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller
ekonomisk karaktär, skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att Natura 2000 totalt
sett förblir sammanhängande. Medlemsstaten skall underrätta kommissionen om de kompensationsåtgärder som vidtagits.
…”

Den nationella lagstiftningen
I artikel L. 414-1 punkt V i miljölagen föreskrivs följande:
”Det ska i Natura 2000-områden vidtas åtgärder för att på lång sikt bevara eller återupprätta livsmiljöer och populationer
för sådana arter av vilda djur och växter som har utsetts. Det ska även vidtas lämpliga skyddsåtgärder i Natura 2000-områdena
för att förhindra att områdena försämras och att sådana störningar sker som kan ha betydande påverkan på arterna.
Åtgärderna ska vidtas i samarbete med bland annat berörda lokala och regionala myndigheter och berörda intressegrupper i dessa
och med företrädare för ägare, brukare och användare inom Natura 2000-området.
Ekonomiska, sociala, kulturella och försvarsmässiga krav samt lokala och regionala särdrag ska beaktas när dessa åtgärder
vidtas. Åtgärderna ska anpassas till de konkreta hot som gäller för livsmiljöerna och arterna. De medför inte ett förbud mot
mänsklig verksamhet om inte denna har betydande konsekvenser för bevarandet eller återställandet av en gynnsam bevarandestatus
hos dessa livsmiljöer och dessa arter. Fiske, vattenbruk, jakt och andra jaktaktiviteter som utövas i enlighet med gällande
lagar och författningar i områden som regleras av dessa lagar och författningar utgör inte störande verksamheter och har inte
några sådana konsekvenser.
Åtgärderna ska vidtas genom sådana avtal som anges i artikel L.414-3 eller med tillämpning av bestämmelser i lagar och författningar,
särskilt lagstiftning om nationalparker, vattenområden, naturreservat, biotoper eller andra särskilt skyddsvärda områden.”
I artikel L. 414-2 punkt I, första stycket i miljölagen föreskrivs att det för varje Natura 2000-område ska upprättas ett
målsättningsdokument. Detta dokument ska innehålla en redogörelse för skötseln och förvaltningen, de åtgärder som avses i
artikel L. 414-1, hur dessa åtgärder ska genomföras och bestämmelser om hur åtgärderna ska finansieras.
I artikel L. 414-3 punkt I i lagen föreskrivs följande:
”Vid genomförandet av målsättningsdokumentet kan innehavare av sakrätter och obligationsrätter till den mark som omfattas
av området såväl som näringsidkare och användare av vattenområden inom området ingå avtal, som betecknas Natura 2000-avtal,
med behöriga myndigheter. …
Natura 2000-avtalet omfattar en samling skyldigheter i enlighet med de riktlinjer och åtgärder som fastställts i det målsättningsdokument
som avser bevarandet, och i förekommande fall, återställandet, av de livsmiljöer och arter som utgör skälet till att området
fått Natura 2000-status. …
…”
Enligt artikel L. 414-4 punkt I i lagen gäller följande:
”Program eller projekt som avser bygg- och anläggningsarbeten och som kräver tillstånd eller godkännande av förvaltningen,
och vars genomförande kan ha betydande påverkan på ett Natura 2000-område, ska bedömas med avseende på konsekvenserna för
målsättningen vad gäller bevarandet av området. För program som föreskrivits i lagar och andra författningar och som inte
måste undergå en konsekvensbedömning, ska bedömningen ske genom det förfarande som föreskrivs i artikel L. 122-4 och följande
artiklar i denna lag.
Bygg- och anläggningsarbeten som anges i Natura 2000-avtal är undantagna från det bedömningsförfarande som föreskrivs i föregående
stycke.”
Enligt artikel R. 414-21 punkt III nr 1 i miljölagen ska den som söker tillstånd ange varför inte någon annan tillfredsställande
lösning finns att tillgå för att genomföra programmet eller projektet, när detta kan få betydande skadliga konsekvenser för
bevarandestatusen hos livsmiljöer och arter.

Det administrativa förfarandet
Kommissionen skickade i skrivelse av den 18 oktober 2005 en formell underrättelse till Republiken Frankrike, i vilken den
uttryckte tvivel på att fransk lagstiftning var förenlig med artikel 6.2 och 6.3 i livsmiljödirektivet.
Kommissionen, som inte lät sig övertygas av det svar som de franska myndigheterna inkom med den 7 februari 2006, riktade den
15 december 2006 ett motiverat yttrande till Republiken Frankrike, vari denna medlemsstat uppmanades att inom två månader
från mottagandet av det motiverade yttrandet vidta nödvändiga åtgärder. De franska myndigheterna besvarade det motiverade
yttrandet genom skrivelse av den 28 februari 2007.
Kommissionen väckte förevarande talan den 2 juni 2008.

Prövning av talan

Artikel 6.2 i livsmiljödirektivet
Upptagande till sakprövning
Det ska erinras om att fastän lag nr 2006-1772 av den 30 december 2006 om vatten och vattenmiljöer ändrade de relevanta nationella
bestämmelserna saknar ändringarna, såsom kommissionen har påpekat utan att bli motsagd av Republiken Frankrike, betydelse
för de anmärkningar som kommissionen riktade i den formella underrättelsen och i det motiverade yttrandet.
Härav följer att anmärkningarna att artikel L. 414-1, punkt V, tredje stycket, tredje och fjärde meningarna i miljölagen inte
är förenlig med livsmiljödirektivet kan tas upp till sakprövning.
Den första anmärkningen: kriteriet om ”betydande konsekvenser” tillämpas utan att det görs åtskillnad mellan försämringar
av livsmiljöerna och störningar för arterna
–       Parternas argument
Kommissionen har påpekat att genom att det i artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket tredje meningen i miljölagen föreskrivs
att mänskliga aktiviteter är förbjudna i Natura 2000-områden endast om de har betydande konsekvenser för att bevara eller
återupprätta en gynnsam bevarandestatus hos livsmiljöer och vilda arter, tillämpas kriteriet om betydande konsekvenser, utan
att det görs någon åtskillnad mellan försämring av livsmiljöerna och störningar för arterna, och kriteriet är därför oprecist
och mindre strikt än artikel 6.2 i livsmiljödirektivet. Enligt artikel 6.2 i livsmiljödirektivet ska medlemsstaterna nämligen
i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna för arterna samt störningar
för de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med direktivet.
Med andra ord kan störningar för arterna som oftast sker under en kortare tid godtas upp till en viss nivå, i motsats till
försämring av livsmiljöerna, det vill säga en fysisk försämring av livsmiljöerna, vilken är automatiskt förbjuden, eftersom
ett sådant hot mot en livsmiljö är mer allvarligt än att störa arterna.
Även om kommissionen har medgett att det i artikel L. 414-1 punkt V första stycket i miljölagen görs en distinktion mellan
att undvika att försämra livsmiljöerna och att undvika störningar för arterna enligt artikel 6.2 i livsmiljödirektivet, och
att kriteriet om ”betydande konsekvenser” endast föreskrivs med avseende på störningar för arterna, har kommissionen trots
det riktat kritik mot den berörda franska lagstiftningen för att inte göra denna distinktion när mänsklig verksamhet regleras
i artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket i miljölagen. Sådan verksamhet kan inte förbjudas av behöriga myndigheter om de
inte får betydande konsekvenser.
Republiken Frankrike har gjort gällande att enligt artikel L. 414-1 punkt V första stycket i miljölagen är det alltid nödvändigt
att förhindra försämring av livsmiljöerna i enlighet med de krav som anges i artikel 6.2 i livsmiljödirektivet. I artikel L
414-1 punkt V i lagen möjliggörs emellertid att det inte meddelas ett uttryckligt förbud mot mänsklig verksamhet som inte
får betydande konsekvenser för bevarandet av livsmiljöerna. För sådan verksamhet kan det, enligt artikel L. 414-1 punkt V
första stycket i lagen, vidtas särskilda åtgärder för att förhindra att livsmiljöerna försämras och att arterna störs.
Enligt Republiken Frankrike uppfyller artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket i miljölagen, genom att förena bevarande av
livsmiljöer och arter med mänsklig verksamhet som respekterar detta krav, målsättningarna i livsmiljödirektivet och dess artikel 2.3.
I artikel 2.3 föreskrivs att åtgärder som vidtas i enlighet med direktivet ska ta hänsyn till ekonomiska, sociala och kulturella
behov och till regionala och lokala särdrag. Kommissionens ståndpunkt är däremot inte förenlig med kraven i livsmiljödirektivet.
–       Domstolens bedömning
Genom artikel 6.2 i livsmiljödirektivet införs en allmän skyldighet att vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring
av livsmiljöerna och störningar för arterna, om sådana störningar kan få betydande konsekvenser för målen med detta direktiv.
Det ska erinras om att det i artikel L. 414-1 punkt V första stycket i miljölagen föreskrivs att det i Natura 2000-områden
ska vidtas lämpliga skyddsåtgärder för att förhindra att livsmiljöerna försämras samt förhindra störningar som kan antas få
betydande konsekvenser för vild fauna och flora. Det är dessa skyddsbehov som motiverar att områdena har utsetts till Natura
2000-områden.
Vad beträffar mänsklig verksamhet anges det i artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket i miljölagen att åtgärderna inte ska
medföra att sådan verksamhet förbjuds, om den inte får betydande konsekvenser för upprätthållandet och återställandet av en
gynnsam bevarandestatus hos livsmiljöer och arter.
Artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket i miljölagen ska läsas tillsammans med och mot bakgrund av artikel L. 414 punkt V
första stycket.
Vid prövning av om kommissionen kan vinna framgång med anmärkningen ska domstolen beakta att det enligt fast rättspraxis åligger
kommissionen att bevisa det påstådda fördragsbrottet och förse domstolen med alla uppgifter som den behöver för att kunna
kontrollera om fördragsbrott föreligger. Kommissionen får därvidlag inte stödja sig på någon presumtion (se, bland annat,
dom av den 11 december 2008 i mål C‑293/07, kommissionen mot Grekland, REG 2008, s. I‑182, punkt 32 och där angiven rättspraxis)
Kommissionen har emellertid i detta mål huvudsakligen hävdat att för att säkerställa att införlivandet är förenligt med artikel 6.2
i livsmiljödirektivet ska det, i artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket i miljölagen, föreskrivas ett förbud mot alla försämringar,
även om de inte skulle få betydande konsekvenser. Genom att isolera bestämmelsen på detta sätt och genom att inte betrakta
det omedelbara rättsliga sammanhang som bestämmelsen ingår i, har kommissionen inte kunnat visa att de lämpliga åtgärder som
vidtagits med stöd av artikel L. 414-1 punkt V första stycket i lagen inte i praktiken medför att en försämring av livsmiljöerna
förhindras i den mening som avses i artikel 6.2 i livsmiljödirektivet.
Det har således inte styrkts att artikel L. 414-1 punkt V i miljölagen, sedd som en helhet, inte utgör ett korrekt införlivande
av artikel 6.2 i livsmiljödirektivet, vilket har påståtts i den första anmärkningen.
Domstolen underkänner följaktligen den första anmärkningen.
Den andra anmärkningen: ett allmänt påstående om att vissa verksamheter inte är störande
–       Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att artikel L 414-1 punkt V tredje stycket fjärde meningen i miljölagen, i vilken det föreskrivs
att fiske, vattenbruk, jakt och annan jaktliknade verksamhet som sker på de villkor och inom de områden som anges i gällande
lagar och andra författningar inte utgör störande verksamheter eller verksamheter med liknande konsekvenser, inte säkerställer
ett klart, tydligt och fullständigt införlivande av artikel 6.2 i livsmiljödirektivet. Den omständigheten att reglerna har
följts, utan att det beaktas om reglerna är relevanta för det enskilda området, kan inte i sig medge slutsatsen att verksamheterna
inte är störande.
Kommissionen anser särskilt att det målsättningsdokument, som regleringen vilar på, inte är av sådant slag att de särskilda
kraven i ett visst enskilt område beaktas, då detta dokument, som är av avtalskaraktär, inte reglerar jakt och fiske och inte
är bindande, eftersom det helt saknar sanktionsbestämmelser.
Republiken Frankrike har hävdat att medlemsstaten korrekt har införlivat artikel 6.2 i livsmiljödirektivet genom att principiellt
ange att fiske och jaktliknade verksamheter, om de utövas i enlighet med gällande lagar och andra författningar, inte är störande
och att de därför får anses vara förenliga med de bevarandemålsättningar som ska uppnås inom det europeiska ekologinätverket
Natura 2000.
Även om Republiken Frankrike har medgett att målsättningsdokumentet inte innehåller direkt tillämpliga bestämmelser, har denna
medlemsstat hävdat att nödvändiga bestämmelser för det enskilda området godkänns av behöriga myndigheter som ett komplement
till allmänna bestämmelser. Republiken Frankrike har även påpekat att allmänna bestämmelser om fiske och jakt kan tillämpas
avseende områden som utsetts och avgränsats enligt ekologiska kriterier och i vilka det anges hur omfattande fisket och jakten
får vara.
–       Domstolens bedömning
Det ska inledningsvis erinras om att enligt domstolens rättspraxis är syftet med artikel 6.2 och 6.3 att säkerställa en enhetlig
skyddsnivå (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 september 2004 i mål C‑127/02, Waddenvereniging och Vogelsbeschermingsvereniging,
REG 2004, s. I‑7405, punkt 36, och av den 13 december 2007 i mål C‑418/04, kommissionen mot Irland, REG 2007, s. I‑10947,
punkt 263).
Det ska vidare erinras om att domstolen redan har funnit att det inte är förenligt med artikel 6.3 i livsmiljödirektivet att
generellt undanta vissa verksamheter när det görs en konsekvensbedömning i det berörda området med stöd av gällande bestämmelser.
Ett sådant undantag säkerställer nämligen inte att dessa verksamheter inte har en negativ inverkan på det skyddade området
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 januari 2006 i mål C‑98/03, kommissionen mot Tyskland, REG 2006. s. I‑53,
punkterna 43 och 44).
Följaktligen kan artikel L. 414-1 punkt V tredje stycket fjärde meningen i miljölagen, i vilken det allmänt föreskrivs att
vissa verksamheter, såsom fiske och jakt, inte orsakar störningar, endast anses vara förenlig med artikel 6.2 i direktivet
om det säkerställs att störningarna inte är sådana att de får betydande konsekvenser för målsättningarna med livsmiljödirektivet.
Republiken Frankrike har bekräftat att ett målsättningsdokument utarbetas för varje område och att detta dokument utgör grunden
för att vidta riktade åtgärder som beaktar de ekologiska kraven i det berörda området. Republiken Frankrike har tillfogat
att om utövandet av de berörda verksamheterna sker i enlighet med tillämpliga allmänna bestämmelser medger bestämmelserna
att sådana verksamheter får ske i områden som har avgränsats och utsetts enligt ekologiska kriterier eller att det fastställs
kvoter för jakt och fiske i dessa.
Det ska således prövas huruvida dessa åtgärder eller bestämmelser i praktiken säkerställer att de berörda verksamheterna inte
ger upphov till störningar som kan få betydande konsekvenser.
Med hänsyn till målsättningsdokumenten har Republiken Frankrike påpekat att dessa inte innehåller några direkt tillämpliga
bestämmelser och att det är fråga om ett diagnosredskap som möjliggör att utifrån befintliga vetenskapliga erfarenheter vägleda
behöriga myndigheter om åtgärder som gör det möjligt att uppnå de bevarandemålsättningar som avses i direktivet. Republiken
Frankrike har tillfogat att endast hälften av de berörda områdena i dag omfattas av ett sådant målsättningsdokument.
Härav följer att målsättningsdokumentet inte systematiskt och i varje enskilt fall kan säkerställa att de berörda verksamheterna
inte ger upphov till störningar som kan ha betydande påverkan på bevarandemålsättningen.
En sådan slutsats är än mer motiverad vad beträffar riktade åtgärder som försöker att beakta särskilda ekologiska krav i ett
visst område, eftersom dessa krav baseras på målsättningsdokumentet.
Vad beträffar allmänt tillämpliga bestämmelser för de berörda verksamheterna ska det erinras om att medan dessa bestämmelser
förvisso kan minska risken för betydande störningar kan de inte helt eliminera denna risk med mindre det i bestämmelserna
föreskrivs att artikel 6.2 i livsmiljödirektivet ovillkorligen ska följas. Republiken Frankrike har inte påstått att så är
fallet.
Det följer av vad som angetts ovan att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 6.2
i livsmiljödirektivet genom att allmänt föreskriva att fiske, vattenbruk, jakt och jaktliknade verksamheter som utövas på
de villkor och i de områden som anges i gällande lagar och andra författningar inte utgör störande verksamheter eller får
störande konsekvenser.

Artikel 6.3 i livsmiljödirektivet
Den första anmärkningen: de undantag från förfarandet för bedömning av påverkan på miljön i området för bygg- och anläggningsarbeten
som fastställs i Natura 2000-avtal
–       Parternas argument
Kommissionen har hävdat att artikel L. 414-4 punkt I andra stycket inte utgör ett korrekt införlivande av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet
genom att det systematiskt görs undantag för bygg- och anläggningsarbeten i Natura 2000-avtal, vid den bedömning av deras
påverkan på området som föreskrivs i artikel 6.3.
Enligt fransk rätt sluts Natura 2000-avtal ”för att genomföra målsättningsdokumentet”. Detta dokument innehåller bland annat
ett eller flera standardvillkor för Natura 2000-avtalen, det anger vad som är god praxis vid genomförandet av avtalen, det
anger målsättningen och vilka arter och områden som ska skyddas. Även om avtalen ska vara i överensstämmelse med målsättningsdokumenten
finns det enligt kommissionen inte något som anger att de endast ska innehålla åtgärder som har ett direkt samband med eller
är nödvändiga för skötseln eller förvaltningen av området.
Republiken Frankrike har medgett att de bygg- och anläggningsarbeten som anges i Natura 2000-avtalen inte underkastas en bedömning
av deras påverkan på miljön i området, och Republiken Frankrike har anfört att artikel 6.3 i livsmiljödirektivet inte kräver
att dessa bygg- och anläggningsarbeten ska underkastas en sådan bedömning, eftersom de inte enligt Republiken Frankrike har
en betydande påverkan för området.
Natura 2000-avtalen har slutits med stöd av artikel L. 414-3 i miljölagen för att genomföra målsättningsdokumenten, och det
är uteslutet att de skulle kunna strida mot målen att skydda livsmiljöer och arter eller innehålla bestämmelser som inte är
nödvändiga för att bevara området i gott skick.
–       Domstolens bedömning
Det ska erinras om att enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet ska alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman
med eller är nödvändiga för skötseln eller förvaltningen av ett område, men som kan påverka området på ett betydande sätt,
bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området.
Det har inte bestritts att bygg- och anläggningsarbeten som anges i Natura 2000-avtalen kan vara planer eller projekt i den
mening som avses i artikel 6.3.
Det ska således prövas huruvida de bygg- och anläggningsarbeten som anges i Natura 2000-avtalen hänger direkt samman med eller
är nödvändiga för skötseln eller förvaltningen av ett område, med följd att de inte ska bedömas med avseende på konsekvenserna
för målsättningen vad gäller bevarandet av området i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
Det framgår av artikel L. 414-3 punkt I i miljölagen att Natura 2000-avtalen sluts ”för att genomföra målsättningsdokumentet”
och att de innehåller ”en samling skyldigheter i enlighet med de riktlinjer och åtgärder som fastställts i det målsättningsdokument
som avser bevarandet och, i förekommande fall, återställandet av de livsmiljöer och arter som utgör skälet till att området
fått Natura 2000-status”.
Enligt artikel L. 414-2, punkt I första stycket i lagen innehåller målsättningsdokumentet bland annat bestämmelser om skötsel
och förvaltning samt om åtgärder för bevarande eller återupprättande.
Enligt Republiken Frankrike motiveras det systematiska undantaget från skyldigheten att göra en bedömning av påverkan på miljön
i ett område, enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, för bygg- och anläggningsarbeten i Natura 2000-avtalen med att i den
utsträckning som dessa avtal syftar till att uppnå de mål för bevarande och återupprättande som fastställts för området hänger
de direkt samman med eller är nödvändiga för skötseln eller förvaltningen av området.
En sådan infallsvinkel förutsätter således att de åtgärder som anges i Natura 2000-avtalen och vars syfte är att genomföra
målsättningar om bevarande och återupprättande alltid är åtgärder som hänger direkt samman med eller är nödvändiga för skötseln
eller förvaltningen av området.
Det kan emellertid inte uteslutas att bygg- och anläggningsarbeten, som avses i dessa avtal, hänger direkt samman med eller
är nödvändiga för skötseln eller förvaltningen av ett område, även om deras syfte är att bevara eller att återupprätta området.
Republiken Frankrike har för övrigt medgett, beträffande anmärkningen att kriteriet om betydande påverkan tillämpas utan att
det görs någon åtskillnad mellan bevarande av livsmiljöer och skydd för arterna, att åtgärder för att bevara livsmiljöer skulle
kunna vara bra för vissa av de berörda livsmiljöerna men förvärra situationen i andra livsmiljöer. Republiken Frankrike har
som exempel hänvisat till att saliner – upprättandet av bassänger – så kallade œillets – för industriell framställning av
salt – innebär försämringar för lagunen som livsmiljö även om denna verksamhet i övrigt kan ha positiva verkningar för att
återupprätta miljön genom att vissa typer av sumpmarker bevaras.
Härav följer att det för fastställandet av målsättningar för bevarande och återställande för Natura 2000 kan vara nödvändigt
att lösa konflikter mellan olika målsättningar, vilket generaladvokaten med rätta påpekade i punkt 71 i sitt förslag till
avgörande.
För att fullt ut säkerställa de målsättningar för bevarande som avses i livsmiljödirektivet är det således nödvändigt, enligt
artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, att alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för
skötseln eller förvaltningen av ett område och som kan få betydande konsekvenser ska bedömas individuellt med avseende på
konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området.
Härav följer, med beaktande av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, att den omständigheten att det råder överensstämmelse mellan
Natura 2000-avtalen och målsättningarna för att bevara områdena inte i sig räcker för att systematiskt undanta bygg- och anläggningsarbeten,
som anges i dessa avtal, från en bedömning av konsekvenserna för områdena.
Republiken Frankrike har således underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, genom
att systematiskt undanta sådana bygg- och anläggningsarbeten som anges i Natura 2000-avtal från en bedömning av deras påverkan
på området.
Den andra anmärkningen: förekomsten av verksamhet som inte är tillståndspliktig
–       Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att artikel L. 414-4 punkt I första stycket i miljölagen inte är förenlig med artikel 6.3
i livsmiljödirektivet, eftersom endast verksamhet som kräver godkännande av myndigheter, eller tillstånd, ska genomgå en sådan
bedömning av dess påverkan på området som föreskrivs i sistnämnda bestämmelse. Anmälningspliktiga program eller projekt undantas.
Sådana program eller projekt skulle emellertid kunna få betydande konsekvenser för målsättningen vad gäller bevarandet av
området, vilket är det avgörande kriteriet för att tillämpa artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
Republiken Frankrike har inte bestritt att det finns fog för denna anmärkning och har endast anfört de lagändringar som genomförts
genom lag nr 2008-757 av den 1 augusti 2008 om miljöansvar och olika bestämmelser om anpassning till gemenskapsrätten på miljöområdet
(JORF av den 2 augusti 2008, s. 12361). Dessa ändringar har gjorts för att bringa fransk rätt i överensstämmelse med gemenskapsrätten.
–       Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis ska frågan om det föreligger ett fördragsbrott prövas mot bakgrund av förhållandena i den medlemsstaten
vid den tidpunkt då den frist som angavs i det motiverade yttrandet löpte ut, och ändringar som har gjorts därefter kan inte
beaktas av domstolen (se dom av den 25 juli 2008 i mål C‑504/06, kommissionen mot Italien, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
Republiken Frankrike har inte bestritt att den nationella bestämmelsen inte utgjorde ett korrekt införlivande av artikel 6.3
i livsmiljödirektivet när den frist som angavs i det motiverade yttrandet löpte ut den 15 februari 2007, vilket inträffade
innan lag nr 2008-757 antogs.
Det är således tillräckligt att slå fast att denna lag antagits efter att den frist som angavs i det motiverade yttrandet
löpt ut och det finns därför ingen anledning att pröva huruvida lag nr 2007-757 är förenlig med livsmiljödirektivet.
Republiken Frankrike har följaktligen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet,
genom att systematiskt undanta anmälningspliktiga bygg- och anläggningsprojekt från förfarandet med en bedömning av deras
konsekvenser för området.
Den tredje anmärkningen: alternativa lösningar saknas
–       Parternas argument
Kommissionen har kritiserat det förhållandet att det, enligt artikel R. 414-21, punkt III nr 1 i miljölagen, inte krävs att
en sökande – vid den bedömning av eventuella konsekvenser ett projekt kan få för ett område som föreskrivs i artikel 6.3 i
livsmiljödirektivet – anger alternativa lösningar för att genomföra planen eller projektet. En sådan bedömning skulle nämligen
kräva en beskrivning av olika alternativa lösningar som har bedömts och en analys av deras påverkan på området och att myndigheterna
själva bedömer dessa lösningar, även om det inte föreligger något hot mot området i dess helhet, innan det fattas ett beslut
med stöd av artikel 6.3.
Kommissionen anser att skyldigheten för sökanden att endast ange varför det inte finns en annan tillfredsställande lösning
inte är tillräcklig för att säkerställa att det sker en bedömning av alternativa lösningar vid bedömningen av påverkan på
området. Den franska lagstiftningen är således inte förenlig med skyldigheten i artikel 6.3 i livsmiljödirektivet att kontrollera
att det inte finns några alternativa lösningar.
Republiken Frankrike har gjort gällande att den omstridda bestämmelsen utgör ett korrekt införlivande av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet.
Enligt fransk rätt ska sökandena nämligen studera, beskriva och kartlägga alternativa lösningar och de ska redogöra för de
för- och nackdelar som är förknippade med varje lösning, med beaktande av målsättningarna för bevarandet av området.
Republiken Frankrike har, för att skapa fullständig klarhet i detta avseende, påpekat att det i tillämpningsdekreten till
lag nr 2008-757 uttryckligen föreskrivs att sökanden ska beskriva alternativa lösningar.
–       Domstolens bedömning
Kommissionen har med denna anmärkning hävdat att den lämpliga bedömning som ska göras enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet
även ska innehålla en undersökning av alternativa lösningar.
Denna anmärkning härrör från en felaktig tolkning av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, såväl med hänsyn till begreppet lämplig
bedömning som med hänsyn till det stadium i förfarandet när undersökningen av alternativa lösningar ska ske.
Enligt fast rättspraxis förutsätter den lämpliga bedömningen av en plans eller ett projekts konsekvenser för området i fråga,
enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet, att alla aspekter av planen eller projektet som, enskilt eller i kombination med
andra planer eller projekt, kan påverka målsättningen vad gäller bevarandet av området identifieras, med hjälp av bästa möjliga
vetenskapliga information på området, innan planen eller projektet godkänns (domen i det ovannämnda målet Waddenvereniging
och Vogelbeschermingsvereniging, punkt 54, samt i det ovannämnda målet kommissionen mot Irland, punkt 243). En sådan bedömning
innebär således inte en undersökning av alternativen till en plan eller ett projekt.
Skyldigheten att bedöma alternativa lösningar till en plan eller ett projekt framgår inte av artikel 6.3 i livsmiljödirektivet
men av punkt 4 i samma artikel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 april 2005 i mål C‑441/03, kommissionen mot
Nederländerna, REG 2005, s. I‑3043, punkt 27 och följande punkter).
Enligt artikel 6.4 i livsmiljödirektivet ska den prövning som avses i denna punkt, som bland annat rör frånvaron av alternativa
lösningar, endast göras om resultatet av bedömningen av påverkan enligt artikel 6.3 i direktivet är negativt och om planen
eller projektet ändå måste genomföras av tvingade orsaker som har ett väsentligt allmänintresse (se, för ett liknade resonemang,
domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkterna 26 och 27).
Behöriga myndigheter hade således, om den bedömning av påverkan på området som gjorts enligt artikel 6.3 i livsmiljödirektivet
utfallit negativt, valet mellan att inte tillåta den nämnda planen eller det nämnda projektet eller att tillåta det med stöd
av artikel 6.4 i livsmiljödirektivet, under förutsättning att villkoren i denna bestämmelse är uppfyllda (se dom av den 26 november 2006
i mål C‑239/04, kommissionen mot Portugal, REG 2006, s. I‑10183, punkt 25, samt, för ett liknande resonemang, domen i det
ovannämnda målet Waddenvereniging och Vogelbeschermingsvereniging, punkterna 57 och 60).
Under dessa omständigheter utgör den bedömning av alternativa lösningar som krävs i artikel 6.4 i livsmiljödirektivet inte
ett krav som de behöriga nationella myndigheterna ska beakta när de genomför den bedömning som föreskrivs i artikel 6.3 i
detta direktiv (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 28).
Härav följer att kommissionen inte med fog kan hävda att artikel R. 414-21, punkt III nr 1 är oförenlig med artikel 6.3 i
livsmiljödirektivet i detta avseende.
Denna anmärkning kan följaktligen inte godtas.
Av vad som har anförts ovan följer att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 6.2
och 6.3 i livsmiljödirektivet, genom att
–        allmänt föreskriva att fiske, vattenbruk, jakt och annan jaktliknande verksamhet som i Frankrike utövas på de villkor och
i de områden som anges i gällande lagar och andra författningar inte utgör störande verksamheter eller får störande konsekvenser,
–        systematiskt medge undantag från förfarandet för bedömning av påverkan på området för sådana bygg- och anläggningsarbeten
som anges i Natura 2000-avtal, och
–        systematiskt medge undantag från detta förfarande för anmälningspliktiga bygg- och anläggningsarbeten.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Enligt artikel 69.3 i rättegångsreglerna kan domstolen, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, eller om
särskilda omständigheter motiverar det, besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära sin kostnad.
I förevarande mål ska hänsyn tas till att kommissionens talan ogillats såvitt avser vissa av anmärkningarna.
Republiken Frankrike ska därför ersätta två tredjedelar av rättegångskostnaderna. Kommissionen ska ersätta den resterande
tredjedelen.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 6.2 och 6.3 i rådets direktiv 92/43/EEG
av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, genom att
–
allmänt föreskriva att fiske, vattenbruk, jakt och annan jaktliknande verksamhet som i Frankrike utövas på de villkor och
i de områden som anges i gällande lagar och andra författningar inte utgör störande verksamheter eller får störande konsekvenser,
–
systematiskt medge undantag från förfarandet för bedömning av påverkan på området för sådana bygg- och anläggningsarbeten
som anges i Natura 2000-avtal, och
–
systematiskt medge undantag från detta förfarande för anmälningspliktiga bygg- och anläggningsarbeten.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Republiken Frankrike ska ersätta två tredjedelar av rättegångskostnaderna. Europeiska kommissionen ska ersätta den resterande
tredjedelen.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.