CELEX: 62005CJ0467
Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa
Puitepäätös 2001/220/YOS
Direktiivi 2004/80/EY
Uhrin käsite rikosoikeudenkäyntimenettelyissä
Oikeushenkilö
Rikosoikeudenkäyntimenettelyssä takavarikoitujen tavaroiden palauttaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15.3.2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS
(EYVL L 82, s. 1; jäljempänä puitepäätös) ja rikoksen uhreille maksettavista korvauksista 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin
2004/80/EY (EUVL L 261, s. 15; jäljempänä direktiivi) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty lainvoimaisen langettavan rikostuomion jälkeisessä rikosoikeudellisessa täytäntöönpanomenettelyssä,
jota käsittelee Tribunale di Milanon tutkintatuomari, joka hoitaa täytäntöönpanoasioita käsittelevän tuomioistuimen tehtäviä,
ja joka koskee takavarikoitujen tavaroiden palauttamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Puitepäätös
Puitepäätöksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä puitepäätöksessä tarkoitetaan:
a)      ’uhrilla’ luonnollista henkilöä, joka on kärsinyt vahinkoa, mukaan lukien fyysinen tai henkinen vaurio, henkinen kärsimys
tai taloudelliset menetykset sellaisista teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia;
– –
c)      ’rikosoikeudenkäynnillä’ sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitettua rikosoikeudenkäyntiä;
d)      ’oikeudenkäynnillä’ oikeudenkäyntiä laajassa merkityksessä, eli siihen katsotaan kuuluvan rikosasiaa koskevan oikeudenkäynnin
lisäksi kaikki yhteydet, joita uhrilla on tässä ominaisuudessa eri viranomaisiin, julkisiin palveluihin tai uhrien tukijärjestöihin
ennen rikosoikeudenkäyntiä, sen aikana tai sen päätyttyä;
– –”
Puitepäätöksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Kunkin jäsenvaltion on annettava uhreille todellinen ja asianmukainen asema rikosoikeudellisessa järjestelmässään. Jäsenvaltion
on jatkettava ponnisteluja sen varmistamiseksi, että uhria kohdellaan hänen ihmisarvoaan asianmukaisesti kunnioittaen oikeudenkäynnin
aikana ja että uhrin oikeudet ja oikeutetut edut tunnustetaan, erityisesti rikosoikeudenkäynnin osalta.
2.  Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että erityisen haavoittuvaiset uhrit voivat saada olosuhteitaan parhaiten vastaavaa
erityiskohtelua.”
Puitepäätöksen 8 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on varmistettava riittävä suojelun taso uhrille ja tarvittaessa hänen perheelleen tai vastaavassa asemassa
oleville henkilöille erityisesti heidän turvallisuutensa ja yksityisyytensä suojelemiseksi silloin, kun toimivaltaiset viranomaiset
katsovat, että on olemassa vakava kostotoimien uhka tai selviä viitteitä siitä, että heidän yksityisyyttään aiotaan tarkoituksellisesti
ja vakavalla tavalla häiritä.”
Puitepäätöksen 9 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että rikoksen uhrilla on oikeus saada kohtuullisessa ajassa rikosoikeudenkäynnin
yhteydessä päätös rikoksentekijän velvoittamisesta maksamaan korvauksia, lukuun ottamatta tiettyjä tapauksia, joissa kansallisessa
lainsäädännössä on säädetty korvausvaatimuksen käsittelystä muulla tavalla.
– –
3.      Palautettavat ja oikeudenkäynnin ajaksi takavarikoidut uhrille kuuluvat esineet on, jollei rikosoikeudenkäynnin kannalta ehdottomasti
toisin ole tarpeen, palautettava uhrille viipymättä.”
Puitepäätöksen 17 artiklan kolmannen luetelmakohdan mukaan kunkin jäsenvaltion on saatettava tämän tuomion 3–6 kohdassa mainittujen
artiklojen noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 22.3.2002.
Direktiivi
Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos tahallinen väkivaltarikos on tehty muussa jäsenvaltiossa kuin korvauksen hakijan
asuinvaltiossa, hakijalla on oikeus tehdä [korvaus]hakemus asuinvaltionsa viranomaiselle tai muulle elimelle.”
Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Korvauksen maksaa sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jonka alueella rikos on tehty.”
Direktiivin 12 artiklan sanamuoto on seuraavanlainen:
”1.      Tämän direktiivin nojalla laadittuja korvauksen saamista rajatylittävissä tapauksissa koskevia sääntöjä on sovellettava jäsenvaltioiden
alueella tehtyjen tahallisten väkivaltarikosten uhreja koskevien kansallisten korvausjärjestelmien perusteella.
2.      Kaikkien jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niiden kansallisissa säädöksissä on säännökset niiden alueella tehtyjen
tahallisten väkivaltarikosten uhreja koskevasta korvausjärjestelmästä, jolla varmistetaan uhreille oikeudenmukaiset ja riittävät
korvaukset.”
Direktiivin 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita, edellyttäen että tällaiset säännökset ovat tämän direktiivin mukaisia:
a)      ottamasta käyttöön tai pitämästä voimassa suotuisampia säännöksiä rikoksen uhrien tai muiden rikoksesta kärsimään joutuneiden
henkilöiden hyväksi;
b)      ottamasta käyttöön tai pitämästä voimassa säännöksiä, joiden perusteella maksetaan korvaus jäsenvaltioiden alueen ulkopuolella
tehtyjen rikosten uhreille tai muille henkilöille, joihin tällaisten rikosten vaikutukset ovat ulottuneet, jäsenvaltioiden
tätä tarkoitusta varten asettamien edellytysten mukaisesti.”
Direktiivin 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan
viimeistään 1 päivänä tammikuuta 2006, lukuun ottamatta 12 artiklan 2 kohtaa, jonka osalta voimaantulopäivä on 1 päivä heinäkuuta
2005. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
2.      Jäsenvaltiot voivat säätää, että toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen tämän direktiivin noudattamiseksi, toteutetaan ainoastaan
niiden hakijoiden osalta, joiden vahingot aiheuttanut rikos on tehty 30 päivän kesäkuuta 2005 jälkeen.”

Kansallinen lainsäädäntö
Italian rikosprosessilain (codice di procedura penale) 263 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna 12.6.2003 annetulla lailla
nro 134, säädetään seuraavaa:
”1.       Tuomioistuin määrää takavarikoitujen tavaroiden palauttamisesta, kun tavaroiden omistusoikeus on riidaton.
– –
3.      Jos takavarikoitujen tavaroiden omistusoikeudesta on riitaa, tuomioistuin siirtää asian tavaroiden palauttamista koskevilta
osin toimivaltaisen siviilioikeudellisia asioita käsittelevän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja pysyttää
takavarikon voimassa käsittelyn ajan.
– –
6.      Kun ratkaisuun ei enää voida hakea muutosta, täytäntöönpanoasioita käsittelevä tuomioistuin määrää tavaroiden palauttamisesta.”
Rikosprosessilain 444 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Vastaaja ja virallinen syyttäjä voivat pyytää tuomioistuinta käsiteltävänä olevassa asiassa ja pyydetyssä laajuudessa soveltamaan
korvaavaa rangaistusta tai taloudellista seuraamusta, joita voidaan alentaa enintään kolmannekseen täydestä rangaistuksesta,
tai vankeusrangaistusta, jos se ei olosuhteet huomioon ottaen ja enintään kolmannekseen alennettuna ylitä kestoltaan viittä
vuotta, yksin tai yhdessä taloudellisen seuraamuksen kanssa.
2.      Jos myös asianosainen, joka ei ole esittänyt pyyntöä, tähän suostuu ja jos asiassa ei anneta vapauttavaa tuomiota – –, tuomioistuin
määrää asiakirjojen perusteella, kun tosiseikat on määritetty oikein ja asianosaisten esittämät seikat on asianmukaisesti
otettu huomioon ja kun esitetty rangaistus on riittävä, mainitusta rangaistuksesta ja mainitsee tuomiolauselmassa, että asianosaiset
ovat esittäneet tätä koskevan pyynnön. Jos asiassa on esitetty yksityisoikeudellinen vaatimus, tuomioistuin ei lausu tästä
pyynnöstä; – –
– –”
Rikosprosessilain 665 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jollei laissa toisin säädetä, vain ratkaisun tehnyt tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään ratkaisun täytäntöönpanoa
koskevan asian.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Tribunale di Milanossa oli vireillä rikosasia, jossa Dell’Orto oli yksi vastaajista,
joita syytettiin virheellisten yhtiötietojen antamiseen (kirjanpidon väärentäminen) perustuvista rikoksista, jotka oli tehty
siinä tarkoituksessa, että toteutetaan myös törkeä kavallus ja rahoitetaan poliittisia puolueita lainvastaisesti. Nämä teot
vaikuttivat muun muassa useisiin italialaiseen ENI-konserniin kuuluviin yhtiöihin, mukaan lukien Saipem SpA:han (jäljempänä
Saipem), joka esitti tässä rikosoikeudenkäynnissä yksityisoikeudellisen vaatimuksen.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Dell’Orto ja muut vastaajat olivat kavaltaneet mainituilta yhtiöiltä huomattavia rahasummia
sellaisissa offshore-yrityksissä suoritetuista fiktiivisistä konsulttipalveluista esitettyjen laskujen avulla, joihin yksi
vastaajista oli organisatorisesti sidoksissa, sillä tavoin, että vastaajat pitivät osan varoista itsellään. Erityisesti Dell’Orto
kavalsi itselleen 1 064 069,78 euroa Saipemille kuuluneita rahoja; Italian oikeusviranomaiset määräsivät tämän summan takavarikoitavaksi
rikosoikeudenkäynnin kuluessa. Tämän turvaamistoimen pääasiallinen ja nimenomainen tarkoitus oli taata rikoksesta johtuvien
yksityisoikeudellisten vaateiden täyttäminen.
Kyseisen rikosoikeudenkäynnin päätteeksi Tribunale di Milanon tutkintatuomari antoi 4.5.1999 tuomion, joka tuli lainvoimaiseksi
5.6.1999 ja jossa rangaistus määrättiin rikosprosessilain 444 §:n mukaisesti, toisin sanoen niin sanotun neuvottelumenettelyn
(patteggiamento) perusteella. Tuomiossa Dell’Orto tuomittiin ehdollisesti vankeus- ja sakkorangaistukseen. Tuomiossa ei lausuttu
mitään takavarikoidusta rahasummasta.
Kyseinen tuomioistuin määräsi 3.12.1999 antamassaan päätöksessä, että takavarikoitu rahasumma oli palautettava Saipemille.
Corte suprema di cassazione kumosi tämän päätöksen 8.11.2001 antamallaan tuomiolla.  Tämä tuomioistuin totesi erityisesti,
että koska 4.5.1999 annetussa tuomiossa ei ollut lausuttu mitään takavarikoidusta rahasummasta, rikosasian ratkaisseella tuomioistuimella
ei ollut toimivaltaa määrätä sen palauttamisesta Saipemille.
Dell’Orto vaati 8.11.2001 annetun tuomion jälkeen rikosasian ratkaissutta tuomioistuinta velvoittamaan Saipemin vuorostaan
palauttamaan kyseisen rahasumman, koska se saatettaisiin takavarikoida uudelleen odotettaessa ratkaisua sen mahdollisesta
palauttamisesta. Dell’Orton mukaan tämän ratkaisun tekeminen kuuluu siviilioikeudellisia asioita käsittelevälle tuomioistuimelle
rikosprosessilain 263 §:n 3 momentin nojalla, koska kysymys on mainitun rahasumman omistusoikeutta koskevasta riidasta.
Tribunale di Milanon tutkintatuomari määräsi 18.7.2003 tekemällään päätöksellä oikeudenkäyntiasiakirjat siirrettäväksi siviilituomioistuimeen
ja hylkäsi Dell’Orton vaatimukset muilta osin.
Corte suprema di cassazione kumosi viimeksi mainitun päätöksen 21.4.2005 antamallaan tuomiolla ja palautti asian samaan tuomioistuimeen.
Kyseisessä tuomiossa todetaan, että vaikka rikosprosessilain 263 §:n 3 momentin mukaan takavarikoitujen tavaroiden omistusoikeutta
koskevan riidan ratkaisee siviilituomioistuin erillisessä menettelyssä, tämä ei kuitenkaan merkitse, että rikostuomioistuin
menettäisi toimivallan määrätä tavaroiden säilyttämistä koskevista toimenpiteistä siihen saakka, kunnes omistusoikeutta koskeva
riita on ratkaistu, minkä vuoksi Tribunale de Milanon tutkintatuomarin on ”toteutettava tarpeelliset toimenpiteet tällä välin
Saipemille palautetun summan asettamiseksi konkreettisesti takavarikkoon”.
Näin ollen oikeudenkäynti ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä tuomioistuimessa aloitettiin uudelleen Corte suprema di cassazionen
antaman toisen tuomion täytäntöönpanemiseksi.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mukaan pääasiassa ei voi olla kysymys sellaisesta takavarikoidun rahasumman
”omistusoikeutta koskevasta riidasta”, jonka vuoksi olisi perusteltua aloittaa erillinen menettely siviilituomioistuimessa.
Takavarikoidut varat on maksettu perusteettomasti ja ne on Italian siviililain 2037 §:n nojalla palautettava Saipemille, ja
asiakirja-aineistosta ilmenee, että Dell’Orto ei ole milloinkaan kiistänyt sitä, että riidanalaiset rahasummat ovat kyseisen
yhtiön omaisuutta.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo, että todellisuudessa puhtaasti prosessuaalinen este estää sitä itseään
määräämästä kyseisten rahojen palauttamisesta Saipemille; kysymys koskee täytäntöönpanotuomioistuimen toimivaltaa tehdä päätös
takavarikoitujen rahasummien palauttamisesta sellaisen tuomion antamisen jälkeen, jossa määrättiin rangaistus rikosprosessilain
444 §:n nojalla. Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännön mukaan, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti edellä mainitusta
8.11.2001 annetusta tuomiosta, täytäntöönpanotuomioistuimella ei ole toimivaltaa tehdä päätöstä sellaisten tavaroiden palauttamisesta
uhrille, jotka on takavarikoitu kyseiseen 444 §:ään – jossa ei säädetä mitään tältä osin – perustuvan tuomion antamisen jälkeen.
Tässä yhteydessä kansallinen tuomioistuin pohtii puitepäätöksen 2 ja 9 artiklassa mainittujen periaatteiden sovellettavuutta.
Se pohtii erityisesti, ovatko kyseiset puitepäätöksen artiklat sovellettavissa niiden henkilöllisen soveltamisalan näkökulmasta,
kun uhri ei ole luonnollinen henkilö vaan oikeushenkilö.
Puitepäätöstä sovelletaan sen 1 artiklan a alakohdan mukaisesti ”luonnolliseen henkilöön”, joka on kärsinyt vahinkoa. Ennakkoratkaisupyynnön
esittänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, voidaanko puitepäätöstä, kun sitä luetaan yhdessä direktiivin 12 ja 17 artiklan kanssa,
tulkita siten, että sitä sovelletaan myös kaikkiin muihin rikoksen uhrina oleviin henkilöihin ja erityisesti oikeushenkilöihin.
Jos näin on, puitepäätöksen 9 artiklan 3 kohtaan sisältyvää periaatetta, jonka mukaan rikosoikeudenkäynnissä takavarikoidut
uhrille kuuluvat tavarat on palautettava tälle viipymättä, sovelletaan pääasiaan. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön
mukaan (asia C-105/03, Pupino, tuomio 16.6.2005, Kok. 2005, s. I-5285) tästä seuraa, että kansallisen tuomioistuimen on mahdollisuuksien
mukaan tulkittava rikosprosessilain säännöksiä, jotka koskevat täytäntöönpanotuomioistuimen toimivallan laajuutta koskevia
rikosprosessilain säännöksiä rikosoikeudenkäynnissä takavarikoitujen tavaroiden palauttamisen osalta, puitepäätöksen 9 artiklan
3 kohdan mukaisesti; kyseinen säännös mahdollistaa yksinkertaistetun menettelyn uhreja koskevassa korvausjärjestelmässä vahvistettujen
tavoitteiden saavuttamiseksi.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut sellaisten syytteen
käsittelyn päättymistapojen osalta, joita rikosprosessilain 444 §:ssä tarkoitettu neuvotteluun perustuva tuomio vastaa, että
ne on rinnastettava rikosoikeudenkäynnin päättävään lainvoimaiseen tuomioon (yhdistetyt asiat C-187/01 ja C-385/01, Gözütok
ja Brügge, tuomio 11.2.2003, Kok. 2003, s. I-1345).
Koska pääasiassa takavarikoitujen rahasummien palauttamista koskeva riita seuraa rikosoikeudenkäyntiä, joka päättyi 4.5.1999
annettuun tuomioon, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pohtii myös puitepäätöksen 2 ja 9 artiklassa mainittujen
periaatteiden sovellettavuutta sellaisessa erityistilanteessa, jossa on kysymys varsinaisen rikosoikeudenkäynnin päättymisen
jälkeen tapahtuvasta rikosoikeudellisesta täytäntöönpanomenettelystä.
Näin ollen Tribunale di Milanon tutkintatuomari on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voidaanko puitepäätöksen – – 2 ja 9 artiklan säännöksiä soveltaa rikosoikeudenkäynnissä yleisesti
keneen tahansa rikoksesta vahinkoa kärsineeseen henkilöön
– – direktiivin – – 1 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen tai muiden yhteisön oikeussääntöjen nojalla?
2)      Voidaanko puitepäätöksen – – 2 ja 9 artiklan säännöksiä soveltaa lainvoimaisen langettavan rikostuomion (ja siis myös tuomion,
jolla määrätään rangaistus rikosprosessilain 444 §:n mukaisesti) jälkeisessä rikosoikeudellisessa täytäntöönpanomenettelyssä
keneen tahansa rikoksesta vahinkoa kärsineeseen henkilöön
– – direktiivin – – 1 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen tai muiden yhteisön oikeussääntöjen nojalla?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Tutkittavaksi ottaminen
Useat tässä oikeudenkäynnissä huomautuksensa esittäneet hallitukset ovat esittäneet epäilynsä ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi
ottamisen osalta.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta sen vuoksi, että kyseinen pyyntö
perustuu EY 234 artiklaan, vaikka esitetty tulkintapyyntö koskee puitepäätöstä eli Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI
osaston nojalla tehtyä toimea. Tällaisessa tapauksessa pyynnön pitäisi perustua yksinomaan EU 35 artiklan 1 kohtaan, kun sitä
vastoin EY 234 artikla ei ole sovellettavissa. Irlanti toteaa, että koska käsiteltävänä olevassa asiassa EU 35 artiklan soveltamisen
edellytykset täyttyvät, sen, että pyynnön perusteeksi vedotaan virheellisesti EY 234 artiklaan, ei pitäisi estää yhteisöjen
tuomioistuinta vastaamasta ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymyksiin.
Heti aluksi on todettava, että EU 46 artiklan b alakohdan mukaan EY:n perustamissopimuksen ja Euratomin perustamissopimuksen
määräyksiä, jotka koskevat yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaa ja tämän toimivallan käyttämistä ja joihin EY 234 artikla
kuuluu, sovelletaan Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston määräyksiin EU 35 artiklassa määrätyin edellytyksin. Toisin
kuin Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, tästä seuraa, että EY 234 artiklan mukaista järjestelmää voidaan soveltaa
yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan antaa ennakkoratkaisuja EU 35 artiklan nojalla, jollei tämän määräyksen mukaisista
edellytyksistä muuta johdu (ks. vastaavasti em. asia Pupino, tuomion 19 ja 28 kohta).
On riidatonta, että Italian tasavalta on antanut 1.5.1999 eli Amsterdamin sopimuksen voimaantulopäivänä voimaan tulleen julistuksen,
jolla se hyväksyi yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan antaa ratkaisuja EU 35 artiklassa tarkoitettujen toimien pätevyydestä
tai tulkinnasta kyseisen artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti. Niin ikään on riidatonta, että puitepäätös, joka perustuu
EU 31 ja EU 34 artiklaan, kuuluu EU 35 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin toimiin, joista yhteisöjen tuomioistuin voi antaa
ennakkoratkaisun (em. asia Pupino, tuomion 20 ja 22 kohta), ja asiassa ei ole kiistetty sitä, että pääasiassa kysymyksessä
olevan kaltaisessa oikeudenkäynnissä toimivaa Tribunale di Milanon tutkintatuomaria on pidettävä EU 35 artiklassa tarkoitettuna
jäsenvaltion tuomioistuimena.
Vaikka ei otettaisi huomioon sitä, että ennakkoratkaisukysymykset koskevat myös EY:n perustamissopimuksen nojalla annetun
direktiivin tulkintaa, se, että ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita EU 35 artiklaa, vaan siinä viitataan EY 234 artiklaan,
ei voi itsessään merkitä sitä, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska
Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa ei nimenomaisesti eikä implisiittisesti määrätä, missä muodossa kansallisen tuomioistuimen
on esitettävä ennakkoratkaisupyyntönsä (ks. vastaavasti EY 234 artiklan osalta asia 13/61, De Geus, tuomio 6.4.1962, Kok.
1962, s. 89, Kok. Ep. Ι, s. 121, 102 kohta).
Alankomaiden hallitus asettaa ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen epäilyksen alaiseksi sillä perusteella, että
ennakkoratkaisupyynnössä ei määritellä asiaa koskevia tosiseikkoja ja lainsäädäntöä riittävästi. Tämän hallituksen mukaan
tästä seuraa erityisesti, että esitettyjen kysymysten hyödyllisyys ei ilmene selvästi sen vuoksi, että koska sovellettavaa
kansallista lainsäädäntöä ei ole täsmennetty yksityiskohtaisemmin, on mahdotonta tutkia, onko kysymys tämän lainsäädännön
tulkitsemisesta puitepäätöksen – jolla ei sitä paitsi ole välitöntä oikeusvaikutusta – mukaisesti, kuten kansallinen tuomioistuin
väittää.
Itävallan hallitus toteaa, että Italian oikeus estää ennakkoratkaisupyynnön esittänyttä tuomioistuinta pääasiassa lausumasta
siviilioikeuteen perustuvista vaatimuksista, joten ennakkoratkaisukysymykset ovat luonteeltaan hypoteettisia.
On todettava, että kuten EY 234 artiklassa, EU 35 artiklassakin edellytyksenä ennakkoratkaisupyynnön esittämiselle yhteisöjen
tuomioistuimelle on, että kansallinen tuomioistuin katsoo, että ”kysymys on ratkaistava, jotta se voi antaa päätöksen”, joten
yhteisöjen tuomioistuimen EY 234 artiklan nojalla esitettyjen ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamista koskeva oikeuskäytäntö
on lähtökohtaisesti sovellettavissa yhteisöjen tuomioistuimelle EU 35 artiklan nojalla esitettyihin ennakkoratkaisupyyntöihin
(em. asia Pupino, tuomion 29 kohta).
Tästä seuraa, että olettama, jonka mukaan kansallisten tuomioistuinten esittämillä ennakkoratkaisukysymyksillä on merkitystä,
voidaan hylätä vain poikkeustapauksissa eli silloin, kun on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä näissä kysymyksissä
tarkoitettujen unionin oikeuden säännösten ja määräysten tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa
käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai kun kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka kun yhteisöjen
tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa
hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. Yhteisöjen tuomioistuin on muissa tapauksissa lähtökohtaisesti velvollinen
vastaamaan sille esitettyihin EU 35 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen toimien tulkintaa koskeviin ennakkoratkaisukysymyksiin
(em. asia Pupino, tuomion 30 kohta).
Lisäksi tarve saada sellainen yhteisön oikeuden tulkintaratkaisu, josta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyötyä, edellyttää,
että sen on määriteltävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne
tosiseikkoja koskevat olettamukset, joihin nämä kysymykset perustuvat. Tämän osalta on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin
antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden säännökset ja määräykset,
joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä säännökset ja määräykset ja pääasiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö
liittyvät toisiinsa (ks. EY 234 artiklan osalta mm. asia C-295/05, Asemfo, tuomio 19.4.2007, 32 ja 33 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Ennakkoratkaisupyynnöissä annetut tiedot eivät ole tarpeen ainoastaan sen vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin voi antaa hyödyllisiä
vastauksia, vaan myös siksi, että jäsenvaltioiden hallituksilla ja muilla osapuolilla, joita asia koskee, on mahdollisuus
esittää huomautuksia yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti (ks. mm. asia C-303/05, Advocaten voor
de Wereld, tuomio 3.5.2007, 20 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten tämän tuomion 16–30 kohdasta ilmenee, ennakkoratkaisupyynnössä esitetään pääasian tosiseikat sekä sovellettavan kansallisen
lainsäädännön välittömästi merkitykselliset säännökset, ja siinä selvitetään ne syyt, joiden vuoksi kansallinen tuomioistuin
pyytää puitepäätöksen tulkintaa, sekä se, millä tavoin puitepäätös ja asiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät
toisiinsa.
Toisin kuin Itävallan hallitus väittää, ei ole ilmeistä, että pääasiassa kansallisen oikeuden puitepäätöksen mukainen tulkinta
olisi mahdoton; tämän tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä (ks. vastaavasti em. asia Pupino, tuomion 48 kohta).
Näin ollen ei ole ilmeistä, että puitepäätöksen säännösten tulkintaa koskevilla kysymyksillä ei olisi mitään yhteyttä kansallisessa
tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että kyseinen ongelma olisi luonteeltaan hypoteettinen
taikka että yhteisöjen tuomioistuimella ei olisi tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen,
jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen näihin kysymyksiin.
Ennakkoratkaisupyynnön sisältämät tiedot ovat myös riittävät, jotta voidaan suojata pääasian asianosaisilla, jäsenvaltioilla,
Euroopan unionin neuvostolla ja Euroopan yhteisöjen komissiolla yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan perusteella
olevaa mahdollisuutta esittää huomautuksia, mistä ovat lisäksi osoituksena kaikkien vireillä olevaan menettelyyn osallistuneiden
osapuolten esittämät huomautukset.
Yhteisöjen tuomioistuimessa käydyssä kirjallisessa menettelyssä esitettiin kysymys siitä, onko katsottava, että puitepäätöstä
voidaan soveltaa ajallisesti sellaisiin olosuhteisiin, jotka, kuten pääasiassa, vallitsivat kauan ennen puitepäätöksen antamista
15.3.2001, kun huomioon ei oteta sen täytäntöönpanolle asetettua määräaikaa, joka erityisesti puitepäätöksen 9 artiklan osalta
päättyi 22.3.2002.
Tältä osin on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menettelysääntöjä katsotaan yleensä voitavan
soveltaa kaikkiin niiden voimaantulohetkellä vireillä oleviin asioihin, toisin kuin aineellisia sääntöjä, joiden ei tavallisesti
tulkita koskevan ennen niiden voimaantuloa syntyneitä tilanteita (ks. erityisesti asia C-293/04, Beemsterboer Coldstore Services,
tuomio 9.3.2006, Kok. 2006, s. I-2263, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Pääasiassa keskeinen kysymys eli se, millä tuomioistuimella on toimivalta tehdä päätös rikosoikeudenkäynnin kuluessa takavarikoitujen
tavaroiden palauttamisesta uhrille, kuuluu menettelysääntöjen alaan, joten mikään lain ajallista soveltamista koskeva este
ei estä ottamasta tämän asian yhteydessä huomioon puitepäätöksen relevantteja säännöksiä sovellettavan kansallisen oikeuden
tulkitsemiseksi sen mukaisesti.
Näin ollen ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kansallinen tuomioistuin haluaa kahdella kysymyksellään, joita on syytä tarkastella yhdessä, selvittää pääasiallisesti, onko
puitepäätöstä tulkittava siten, että rikosoikeudenkäynnissä ja erityisemmin pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisessa lainvoimaisen
langettavan rikostuomion jälkeisessä täytäntöönpanomenettelyssä puitepäätöksessä tarkoitettu uhrin käsite kattaa oikeushenkilön,
joka on kärsinyt vahinkoa sellaisista teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia.
Puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdan määritelmän mukaan uhrilla tarkoitetaan puitepäätöksessä luonnollista henkilöä, joka
on kärsinyt vahinkoa, mukaan lukien fyysinen tai henkinen vaurio, henkinen kärsimys tai taloudelliset menetykset sellaisista
teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia.
Tämän säännöksen sanamuodosta seuraa, että puitepäätös koskee vain luonnollisia henkilöitä, jotka ovat kärsineet vahinkoa
sellaisen menettelyn johdosta, joka on vastoin jäsenvaltion rikoslakia.
Puitepäätöksen tulkitseminen sillä tavoin, että se koskisi myös pääasian asianomistajan kaltaisia oikeushenkilöitä, jotka
väittävät kärsineensä vahinkoa rikoksen johdosta, olisi vastoin itse puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdan sanamuotoa.
Tähän on lisättävä, että mihinkään muuhun puitepäätöksen säännökseen ei sisälly mitään viitettä siitä, että Euroopan unionin
lainsäätäjällä olisi ollut tarkoitus ulottaa uhrin käsite koskemaan oikeushenkilöitä tämän puitepäätöksen soveltamiseksi.
Päinvastoin useat sen säännökset vahvistavat, että lainsäätäjä tarkoitti yksinomaan luonnollisia henkilöitä, jotka ovat kärsineet
vahinkoa rikoksen johdosta.
Tältä osin puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdan lisäksi, jossa mainitaan vahinkoina fyysinen tai henkinen vaurio ja henkinen
kärsimys, on mainittava puitepäätöksen 2 artiklan 1 kohta, jossa velvoitetaan jäsenvaltiot ponnistelemaan sen varmistamiseksi,
että uhria kohdellaan hänen ihmisarvoaan asianmukaisesti kunnioittaen, 2 artiklan 2 kohta, jossa mainitaan erityiskohtelu,
jota erityisen haavoittuvaisten uhrien on saatava, sekä puitepäätöksen 8 artiklan 1 kohta, jossa velvoitetaan jäsenvaltiot
varmistamaan riittävä suojelun taso uhrin perheelle tai vastaavassa asemassa oleville henkilöille.
Direktiivi ei muuta tätä tulkintaa. Puitepäätöksellä ja direktiivillä säännellään eri asioita. Direktiivillä otetaan käyttöön
yhteistyöjärjestelmä, jolla helpotetaan rikosten uhrien mahdollisuutta saada korvaus rajatylittävissä tilanteissa. Sillä pyritään
varmistamaan, että henkilö, joka on joutunut tahallisen väkivaltarikoksen uhriksi muussa jäsenvaltiossa kuin asuinvaltiossaan,
saa korvauksen ensiksi mainitulta valtiota. Puitepäätöksellä puolestaan pyritään lähentämään jäsenvaltioiden lainsäädäntöä
uhrin etujen turvaamiseksi rikosoikeudenkäynnissä. Sillä pyritään varmistamaan se, että rikoksentekijä korvaa uhrin kärsimän
vahingon.
Näin ollen vaikka oletettaisiin, että EY:n perustamissopimuksen nojalla annetun direktiivin säännöksillä voisi olla jotakin
vaikutusta Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen perustuvan puitepäätöksen säännösten tulkintaan ja että direktiivissä tarkoitettua
uhrin käsitettä voitaisiin tulkita siten, että se kattaa oikeushenkilöt, suhde direktiivin ja puitepäätöksen välillä ei kuitenkaan
ole sellainen, että kysymyksessä olevaa käsitettä olisi tulkittava yhdenmukaisesti.
Lisäksi pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen tilanne ei kuulu direktiivin soveltamisalaan. Kuten tämän tuomion 57 kohdasta
ilmenee, direktiivissä säädetään korvauksesta vain sellaisen tahallisen väkivaltarikoksen tapauksessa, joka on tehty muussa
jäsenvaltiossa kuin uhrin asuinvaltiossa, kun taas pääasia koskee rikoksia, jotka ovat kirjanpitorikos, törkeä kavallus ja
poliittisten puolueiden lainvastainen rahoittaminen ja jotka on pääosin tehty siinä jäsenvaltiossa, jossa uhrilla on kotipaikka.
Esitettyihin kysymyksiin on siis vastattava, että puitepäätöstä on tulkittava siten, että rikosoikeudenkäynnissä ja erityisemmin
pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisessa lainvoimaisen langettavan rikostuomion jälkeisessä täytäntöönpanomenettelyssä puitepäätöksessä
tarkoitettua uhrin käsitettä on tulkittava siten, että se ei kata oikeushenkilöä, joka on kärsinyt vahinkoa sellaisista teoista
tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisilla huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15.3.2001 tehtyä neuvoston puitepäätöstä 2001/220/YOS on tulkittava siten,
että rikosoikeudenkäynnissä ja erityisemmin pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisessa lainvoimaisen langettavan rikostuomion
jälkeisessä täytäntöönpanomenettelyssä puitepäätöksessä tarkoitettua uhrin käsitettä on tulkittava siten, että sen alaan ei
kuulu oikeushenkilö, joka on kärsinyt vahinkoa sellaisista teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.