CELEX: 62004CJ0351
Polkumyynti
Egyptistä, Intiasta ja Pakistanista peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonti
Asetus (EY) N:o 2398/97
Asetus (EY) N:o 1644/2001
Asetus (EY) N:o 160/2002
Asetus (EY) N:o 696/2002
WTO:n riitojenratkaisuelimen suositukset ja päätökset
Oikeusvaikutukset
Asetus (EY) N:o 1515/2001
Taannehtivuus
Maksettujen tullien palauttaminen

Ennakkoratkaisukysymys koskee yhtäältä lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Egyptistä, Intiasta ja Pakistanista peräisin
olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnissa 28.11.1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2398/97 (EYVL
L 332, s. 1) pätevyyttä ja toisaalta sitä, ovatko asetuksen (EY) N:o 2398/97 muuttamisesta ja sen Intiasta peräisin olevaan
tuontiin soveltamisen keskeyttämisestä 7.8.2001 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1644/2001 (EYVL L 219, s. 1), asetuksen
(EY) N:o 2398/97 muuttamisesta sekä menettelyn päättämisestä Pakistanista peräisin olevan tuonnin osalta 28.1.2002 annettu
neuvoston asetus (EY) N:o 160/2002 (EYVL L 26, s. 1) ja asetuksella (EY) N:o 2398/97, sellaisena kuin se on muutettuna ja
sen soveltaminen keskeytettynä asetuksella (EY) N:o 1644/2001, käyttöön otetun lopullisen polkumyyntitullin vahvistamisesta
Intiasta peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnissa 22.4.2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o
696/2002 (EYVL L 109, s. 3) (jäljempänä yhdessä myöhemmät asetukset) yhteisön oikeuden mukaisia.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty riita-asiassa, joka sai alkunsa siitä, että Commissioners of Customs & Excise (jäljempänä
Commissioners) kieltäytyi palauttamasta Ikea Wholesale Ltd:n  (jäljempänä Ikea) Pakistanista ja Intiasta peräisin olevien
puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnin yhteydessä maksamia polkumyyntitulleja.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisön soveltamia polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä koskevat säännökset sisältyvät polkumyynnillä muista kuin
Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22.12.1995 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o
384/96 (EYVL L 56, s. 1; jäljempänä perusasetus).
Perusasetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että polkumyyntitullia voidaan soveltaa polkumyynnillä tuotuun tuotteeseen,
jos tuotteen luovuttaminen vapaaseen liikkeeseen yhteisössä aiheuttaa vahinkoa.
Perusasetuksen 2 artiklan 6 ja 11 kohdassa säädetään seuraavaa:
”6.      Myynti-, hallinto- ja muita kustannuksia sekä voittoa varten lisättyjen määrien on perustuttava tosiasialliseen tietoon, joka
pohjautuu tutkittavana olevan valmistajan tai viejän samankaltaisen tuotteen valmistamiseen ja myyntiin tavanomaisessa kaupankäynnissä.
Jos kyseisiä määriä ei näin voida määrittää, ne voidaan määrittää käyttäen seuraavia perusteita:
a)      muiden tutkimuksen kohteena olevien viejien ja tuottajien osalta vahvistettujen tosiasiallisten määrien painotettu keskiarvo
samankaltaisen tuotteen tuotannossa ja myynnissä alkuperämaan kotimarkkinoilla
− −
11.      Jollei tasapuolista vertailua koskevista säännöksistä muuta johdu, polkumyyntimarginaalien olemassaolo tutkimusajanjakson
aikana määritetään tavallisesti normaaliarvon painotetun keskiarvon ja kaiken yhteisöön suuntautuvan viennin hintojen painotetun
keskiarvon välisellä vertailulla tai yksittäisten normaaliarvojen ja yhteisöön suuntautuvan viennin yksittäisten hintojen
välisellä vertailulla kunkin liiketapahtuman osalta [(jäljempänä ’symmetrinen menetelmä’)]. Painotettuun keskiarvoon perustuvaa
normaaliarvoa voidaan kuitenkin verrata yhteisöön suuntautuvien yksittäisten vientitapahtumien hintoihin, jos vientihintojen
rakenteessa on eri ostajien, alueiden tai ajanjaksojen välillä huomattavia eroja ja jos harjoitetun polkumyynnin tosiasiallinen
laajuus ei käy ilmi tämän kohdan ensimmäisessä virkkeessä määritettyjen menetelmien avulla [(jäljempänä ’epäsymmetrinen menetelmä’)].
Tässä kohdassa ei suljeta pois mahdollisuutta käyttää otoksia 17 artiklan mukaisesti.”
Perusasetuksen 3 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tutkittaessa polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin vaikutusta kyseessä olevaan yhteisön tuotannonalaan on otettava huomioon kaikki
olennaiset taloudelliset tekijät ja seikat, jotka vaikuttavat kyseisen teollisuuden tilanteeseen, kuten esimerkiksi se tosiasia,
että ala on edelleen toipumassa entisten polkumyynti- tai vientitukikäytäntöjen vaikutuksista, tosiasiallisen polkumyyntimarginaalin
merkittävyys, myynnin tosiasiallinen ja mahdollinen pieneneminen, voitot, tuotanto, markkinaosuus, tuottavuus, investointien
tuotto tai kapasiteetin käyttöaste, hintaan vaikuttavat tekijät yhteisössä, tosiasialliset ja mahdolliset negatiiviset vaikutukset
kassavirtoihin, varastot, työllisyys, palkat, kasvu sekä pääoman saanti tai investoinnit. Tämä luettelo ei ole tyhjentävä,
eikä yksi tai useampi näistä tekijöistä välttämättä ole ratkaiseva.”
Tullialalla yhteisön perustavanlaatuiset oikeussäännöt sisältyvät yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annettuun neuvoston
asetukseen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1). Käsiteltävänä olevaan asiaan soveltuvat tämän asetuksen 236 ja 239 artiklan
säännökset.
Toimenpiteistä, joita yhteisö voi toteuttaa polkumyyntitoimenpiteitä ja tukien vastaisia toimenpiteitä koskevan WTO:n riitojenratkaisuelimen
hyväksymän raportin johdosta, 23.7.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1515/2001 (EYVL L 201, s. 10) kuudennessa perustelukappaleessa
todetaan seuraavaa:
”Asian vireillepanemiselle DSU:n nojalla ei ole asetettu määräaikoja. [Riitojenratkaisuelimen, jäljempänä DSB] hyväksymiin
raportteihin sisältyvillä suosituksilla on vaikutuksia ainoastaan tuleviin toimiin. Tämän vuoksi on aiheellista täsmentää,
että jollei toisin säädetä, tämän asetuksen nojalla toteutettavilla toimenpiteillä on oikeusvaikutuksia niiden voimaantulosta
alkaen, ja tämän vuoksi niiden perusteella ei palauteta ennen kyseistä ajankohtaa kannettuja tulleja.”
Tämän asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Aina kun DSB hyväksyy raportin [perus]asetuksen, [muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuetulta tuonnilta
suojautumisesta 6.10.1997 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 2026/97 [(EYVL L 288, s. 1)] tai tämän asetuksen nojalla toteutetusta
yhteisön toimenpiteestä, jäljempänä ’kiistanalainen toimenpide’, neuvosto voi sen jälkeen, kun asiasta on kuultu [perus]asetuksen
15 artiklan tai neuvoston asetuksen (EY) N:o 2026/97 25 artiklan nojalla perustettua neuvoa-antavaa komiteaa, jäljempänä ’neuvoa-antava
komitea’, toteuttaa yksinkertaisella enemmistöllä komission ehdotuksen perusteella yhden tai useamman aiheellisena pitämänsä
seuraavan toimenpiteen:
a)      kiistanalaisen toimenpiteen kumoaminen tai muuttaminen tai,
b)      kulloinkin aiheellisina pidettyjen erityisten toimenpiteiden antaminen.”
Asetuksen N:o 1515/2001  2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Neuvosto voi myös, jos se pitää sitä aiheellisena, toteuttaa minkä tahansa 1 artiklan 1 kohdassa mainitun toimenpiteen DSB:n
hyväksymään raporttiin sisältyvien muuta kuin kiistanalaista toimenpidettä koskevien oikeudellisten tulkintojen huomioon ottamiseksi.”
Kyseisen asetuksen 3 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jollei toisin säädetä, tämän asetuksen nojalla toteutettavia toimenpiteitä noudatetaan niiden voimaantulosta alkaen, eikä
niiden perusteella palauteta ennen kyseistä ajankohtaa kannettuja tulleja.”
Komissio antoi 12.6.1997 asetuksen (EY) N:o 1069/97 väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Egyptistä, Intiasta ja Pakistanista
peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuonnissa (EYVL L 156, s. 11; jäljempänä väliaikainen asetus).
Neuvosto otti käyttöön tällaista tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin asetuksella N:o 2398/97.
Neuvosto otti huomioon DSB:n tällaista tuontia koskevat suositukset ja asetuksen N:o 1515/2001 säännökset ja antoi 7.8.2001
asetuksen (EY) N:o 1644/2001. Neuvosto antoi 28.1.2002 asetuksen N:o 160/2002 ja 22.4.2002 asetuksen N:o 696/2002. Yhdessäkään
näistä kolmesta asetuksesta ei säädetä asetuksen N:o 2398/97 mukaisesti maksettujen määrien palauttamisesta.
Sopimus tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen 1994 VI artiklan soveltamisesta (EYVL 1994, L 336, s. 103; jäljempänä
polkumyyntisopimus) on Maailman kauppajärjestön (jäljempänä WTO) perustamisesta tehdyn sopimuksen, joka on allekirjoitettu
Marrakeshissä 15.4.1994 ja hyväksytty Uruguayn kierroksen (1986–1994) monenvälisissä kauppaneuvotteluissa laadittujen sopimusten
tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta sen toimialaan kuuluvilla aloilla 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY
(EYVL L 336, s. 1), liitteessä 1 A. WTO:n perustamisesta tehdyn sopimuksen liite 2 sisältää riitojen ratkaisusta annettuja
sääntöjä ja menettelyjä koskevan sopimuksen (jäljempänä DSU). Riitojenratkaisuelin on perustettu tämän sopimuksen mukaisesti.
DSU:n 3 artiklan 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”− − Jäsenet tunnustavat, että [WTO:n riitojenratkaisujärjestelmä] suojaa jäsenten liitesopimusten mukaisia oikeuksia ja velvoitteita
sekä selventää noiden sopimusten olemassa olevia määräyksiä kansainvälisen oikeuden tavanomaisten tulkintasääntöjen mukaisesti.
DSB:n ratkaisuilla ja suosituksilla ei voida lisätä tai vähentää jäsenten liitesopimusten mukaisia oikeuksia ja velvoitteita.”

Menettely DSB:ssä
Riitojenratkaisupaneeli (jäljempänä paneeli) katsoi 30.10.2000 päivätyssä raportissaan, että Euroopan yhteisöt olivat toimineet
polkumyyntisopimuksen 2.4.2, 3.4 ja 15 artiklasta johtuvien velvoitteidensa vastaisesti asetuksen N:o 2398/97 antamiseen johtaneissa
tutkimuksissa käytetyn menetelmän osalta.
Yhteisö valitti tietyistä paneelin toteamuksista. WTO:n valituselin (jäljempänä valituselin) vahvisti 1.3.2001 päivätyssä
raportissaan, että yhteisön soveltama ”nollaamismenetelmä” oli polkumyyntisopimuksen 2.4.2 artiklan vastainen ja että yhteisö
oli toiminut polkumyyntisopimuksen 2.2.2 artiklan ii alakohdan vastaisesti laskiessaan polkumyyntitutkimuksen yhteydessä määriä,
jotka vastaavat hallinnointi- ja myyntikustannuksia, yleisluonteisia kustannuksia ja voittoja. Näiden toteamusten valossa
valituselin suositteli, että DSB vaatii yhteisöä toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen takaamiseksi, että asetus N:o 2398/97
on sille polkumyyntisopimuksesta johtuvien velvoitteiden mukainen.
DSB hyväksyi 12.3.2001 valituselimen raportin ja paneelin raportin, sellaisena kuin se oli muutettuna valituselimen raportilla.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ikea harjoittaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa kotitaloustavaroiden valmistusta ja vähittäiskauppaa.
Ikea vaati 10.6.2002 päivätyllä kirjeellä Commissionersilta Pakistanista ja Intiasta peräisin olevien puuvillan tyyppisten
vuodeliinavaatteiden tuonnista maksettujen polkumyyntitullien palauttamista asetuksen N:o 2398/97 mukaisesti. Ikea vaati palautettavaksi
230 301,74 Englannin puntaa (GBP), joka vastaa tulleja, jotka kannettiin sen Pakistanista peräisin olevasta puuvillan tyyppisten
vuodeliinavaatteiden tuonnista maaliskuun 2000 ja 29.1.2002 välisenä aikana, ja 69 902,29 GBP, joka vastaa osaa tulleista,
jotka kannettiin sen Intiasta peräisin olevasta samanlaisten tuotteiden tuonnista maaliskuun 2000 ja 8.8.2001 välisenä aikana.
Tämä vaatimus perustui asetuksen N:o 2913/92  236 ja 239 artiklaan.
Ikea vetosi siihen, että polkumyyntitullien laskeminen asetuksen N:o 2398/97 nojalla sekä tämä asetus olivat lainvastaisia.
Ikea tukeutui erityisesti DSB:n 1.3.2001 hyväksymiin raportteihin, toteamuksiin ja päätelmiin. Commissioners hylkäsi Ikean
palautusvaatimuksen 26.6.2002 päivätyllä kirjeellä.
Sen jälkeen, kun Ikea oli vaatinut Commissionersin hylkäyspäätöksen tutkimista muodollisessa hallinnollisessa tutkimusmenettelyssä,
tutkija vahvisti tämän päätöksen 27.11.2002 päivätyllä kirjeellä.
Ikea nosti tämän jälkeen VAT and Duties Tribunal of Londonissa kanteen Commissionersin päätöstä koskevassa tutkintamenettelyssä
tehdystä päätöksestä. VAT and Duties Tribunal hylkäsi Ikean kanteen 8.9.2003 todeten, että vaikka Ikealla oli ollut mahdollisuus
riitauttaa asetuksen N:o 2398/97 pätevyys EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla, tämä ei ollut tehnyt sitä määräajassa.
Tämän vuoksi VAT and Duties Tribunal katsoi, että Ikea ei voinut kiertää tätä vanhentumisaikaa riitauttamalla asetukset N:o
2398/97, N:o 1644/2001 ja N:o 160/2002 ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä.
Ikea valitti tästä tuomiosta High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisioniin vuoden 1994 rahoituslain (Finance
Act 1994) 14 ja 15 §:n nojalla. Valituksensa tueksi Ikea väittää, että yhtäältä VAT and Duties Tribunal teki virheen, kun
se katsoi, että asetukset N:o 2398/97, N:o 1644/2001 ja N:o 160/2002 koskevat sitä suoraan ja erikseen, ja että toisaalta
kyseiset asetukset ovat kokonaan tai osittain lainvastaisia. Ikea sai 17.2.2004 luvan muuttaa vaatimuksiaan siten, että riitautus
koskee myös asetusta N:o 696/2002.
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division totesi, ettei Ikealla ollut asiavaltuutta nostaa EY 230 artiklan
neljännen kohdan nojalla kannetta asetuksesta N:o 2398/97, ja kumosi VAT and Duties Tribunalin tuomion, minkä jälkeen se päätti
lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kun otetaan huomioon [DSB:n] paneelin 30.10.2000 päivätyn raporttinsa WT/DS1412/R 7.2 kohdan g ja h alakohdassa ja − − valituselimen
1.3.2002 tekemänsä päätöksen WT/DS1141/AB/R 86 ja 87 kohdassa esittämät toteamukset, onko − − asetus (EY) N:o 2398/97 − −
kokonaan tai osittain ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa siltä osin kuin siinä
–        on sovellettu [perus]asetuksen 2 artiklan 6 kohdan a alakohdan, sellaisena kuin se on muutettuna, ja polkumyyntisopimuksen
2.2.2 artiklan ii alakohdan vastaisesti väärää menetelmää laskettaessa myynti‑, hallinto‑ ja muiden kustannusten sekä voiton
määrää
–        on sovellettu [perus]asetuksen 2 artiklan 11 kohdan ja polkumyyntisopimuksen 2.4.2 artiklan vastaisesti väärää menetelmää
ottamalla ’nollaamiskäytäntö’ mukaan polkumyyntimarginaalin olemassaoloa määritettäessä, kun normaaliarvoa on verrattu vientihintaan,
ja/tai
–        ei ole arvioitu kaikkia asiaankuuluvia vahinkoon liittyviä tekijöitä, jotka vaikuttavat yhteisön tuotannonalan tilanteeseen,
ja on tehty virhe yksilöitäessä yhteisön tuotannonalalle aiheutunutta vahinkoa, kun on [perus]asetuksen 3 artiklan 5 kohdan
ja polkumyyntisopimuksen 3.4 artiklan vastaisesti nojauduttu todisteisiin, jotka on saatu yhteisön tuotannonalaan kuulumattomilta
yrityksiltä?
2)      Onko jokin seuraavista tai ovatko kaikki niistä,
–        − − asetus (EY) N:o 1644/2001
–        − − asetus (EY) N:o 160/2002 ja/tai
–        − − asetus (EY) N:o 696/2002,
ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa (mukaan lukien [perus]asetuksen 1 artikla, 7 artiklan 1 kohta ja 9 artiklan 4 kohta
luettuna yhdessä polkumyyntisopimuksen 1 artiklan, 7.1 artiklan ja 9 artiklan kanssa) siltä osin kuin i) ne annettiin sellaisten
tietojen uudelleenarvioinnin perusteella, jotka kerättiin alkuperäisen tutkimusjakson aikana, ja tämä uudelleenarviointi osoitti,
että alkuperäisen tutkimusjakson aikana ei ollut tapahtunut polkumyyntiä tai se oli ollut vähäisempää, mutta ii) edellä mainituissa
asetuksissa ei säädetä asetuksen N:o 2398/97 nojalla jo maksettujen summien palauttamisesta?
3)      Ovatko asetukset N:o 1644/2001, N:o 160/2002 ja N:o 696/2002 lisäksi ristiriidassa [perus]asetuksen 7 artiklan 2 kohdan ja
9 artiklan 4 kohdan sekä suhteellisuusperiaatteen kanssa, kun niissä sallitaan niiden voimaantuloa edeltävän ajanjakson osalta
sellainen polkumyyntitullin taso, joka ei ole täysin oikeassa suhteessa polkumyynnin määrään tai vahinkoon, joka tullilla
on tarkoitus korjata?
4)      Ovatko edellä esitettyihin kysymyksiin annettavat vastaukset erilaisia sen mukaan, onko kyseessä vienti Intiasta tai Pakistanista,
kun otetaan huomioon
–         [DSB:ssä] käydyt menettelyt ja/tai
–        komission toteamukset, jotka on kirjattu asetuksiin N:o 1644/2001, N:o 160/2002 ja N:o 696/2002?
5)      Kun otetaan huomioon edellä esitettyihin kysymyksiin annettavat vastaukset,
–        onko kansallisten tulliviranomaisten palautettava kaikki polkumyyntitullit, joita ne ovat kantaneet asetuksen N:o 2398/97
nojalla, tai osa niistä, ja
–        mikäli näin on, kenelle ja millä edellytyksillä ne pitäisi palauttaa?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta arvioimaan asetuksen
N:o 2398/97 pätevyyttä polkumyyntisopimuksen, sellaisena kuin sitä on tulkittu myöhemmin DSB:n suosituksissa ja päätöksissä,
sekä perusasetuksen valossa.

Asetuksen N:o 2398/97 pätevyys polkumyyntisopimuksen, sellaisena kuin sitä on tulkittu DSB:n suosituksissa ja päätöksissä,
valossa
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta väittää, että DSB:n suositukset ja päätökset ovat selvästi kanteen
ainoa peruste, sillä asetuksen N:o 2398/97 pätevyyttä ei ole riitautettu yhdelläkään itsenäisellä kanteella ennen kyseisiä
vaatimuksia. Sen mukaan se, että yhteisöjen tuomioistuin lausuisi taannehtivasti yhteisön oikeussäännösten lainmukaisuudesta
DSB:n suositusten, joilla on vaikutuksia ainoastaan tuleviin toimiin, tai päätösten, joihin nämä suositukset perustuvat, valossa,
olisi asetuksen N:o 1515/2001 taustalla olevien periaatteiden vastaista.
Neuvosto ja komissio katsovat, että kyseiset puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden tuontia koskevat suositukset ja päätökset
eivät sido yhteisöjen tuomioistuinta ja että asetus N:o 2398/97 ei ole pätemätön suhteessa yhteisön oikeuteen pelkästään sillä
perusteella, että DSB on todennut, että kyseisen asetuksen antaminen oli yhteisöllä polkumyyntisopimuksen nojalla olevien
velvoitteiden vastaista.
Aluksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan WTO-sopimukset eivät luonteensa ja rakenteensa vuoksi lähtökohtaisesti
kuulu niihin normeihin, joihin nähden yhteisöjen tuomioistuin valvoo yhteisön toimielinten toimien lainmukaisuutta (asia C-93/02
P, Biret International v. neuvosto, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I-10497, 52 kohta ja asia C-377/02, Van Parys, tuomio
1.3.2005, Kok. 2005, s. I-1465, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisöjen tuomioistuimen on valvottava yhteisön toimen lainmukaisuutta WTO:n sääntöihin nähden vain, jos yhteisön tarkoituksena
on ollut panna täytäntöön WTO:n yhteydessä hyväksymänsä erityinen velvoite taikka jos kyseisessä yhteisön toimessa nimenomaisesti
viitataan WTO-sopimusten tiettyihin määräyksiin (asia C-149/96, Portugali v. neuvosto, tuomio 23.11.1999, Kok. 1999, s. I-8395,
49 kohta; em. asia Biret International v. neuvosto, tuomion 53 kohta ja em. asia Van Parys, tuomion 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 1515/2001 1 artiklan mukaisesti neuvosto voi DSB:n raportin perusteella kumota kiistanalaisen toimenpiteen tai
muuttaa sitä tai antaa muita kulloinkin aiheellisina pidettyjä erityisiä toimenpiteitä.
Asetusta N:o 1515/2001 sovelletaan sen 4 artiklan mukaan raportteihin, jotka DSB on hyväksynyt 1.1.2001 jälkeen. Käsiteltävänä
olevassa asiassa DSB hyväksyi valituselimen raportin ja paneelin raportin, sellaisena kuin se on muutettuna valituselimen
raportilla, 12.3.2001.
Asetuksen N:o 1515/2001 3 artiklan mukaan, jollei toisin säädetä, tämän asetuksen nojalla toteutettavia toimenpiteitä noudatetaan
niiden voimaantulosta alkaen, eikä niiden perusteella palauteta ennen kyseistä ajankohtaa kannettuja tulleja. Kyseisen asetuksen
kuudennessa perustelukappaleessa todetaan tältä osin, että DSB:n hyväksymiin raportteihin sisältyvillä suosituksilla on vaikutuksia
ainoastaan tuleviin toimiin. Tämän vuoksi on niin, että ”jollei toisin säädetä, [asetuksen N:o 1515/2001] nojalla toteutettavilla
toimenpiteillä on oikeusvaikutuksia niiden voimaantulosta alkaen, ja tämän vuoksi niiden perusteella ei palauteta ennen kyseistä
ajankohtaa kannettuja tulleja”.
Käsiteltävänä olevassa asiassa neuvosto otti huomioon asetuksen N:o 1515/2001 säännökset ja DSB:n suositukset ja antoi 7.8.2001
asetuksen N:o 1644/2001. Tämän jälkeen se antoi 28.1.2002 asetuksen N:o 160/2002 ja 22.4.2002 asetuksen N:o 696/2002, jolla
vahvistetaan asetuksella N:o 2398/97, sellaisena kuin se on muutettuna ja sen soveltaminen keskeytettynä asetuksella (EY)
N:o 1644/2001, käyttöön otettu lopullinen polkumyyntitulli.
Edellä esitetystä seuraa, että pääasian olosuhteissa asetuksen N:o 2398/97 laillisuutta ei voida valvoa polkumyyntisopimuksen,
sellaisena kuin sitä on myöhemmin tulkittu DSB:n suosituksissa, valossa, koska myöhemmistä asetuksista ilmenee selvästi, että
yhteisö on sulkenut pois asetuksen N:o 2398/97 nojalla maksettujen tullien palauttamisen eikä ole millään lailla aikonut panna
täytäntöön WTO:n puitteissa omaksuttua erityistä velvoitetta.

Asetuksen N:o 2398/97 pätevyys perusasetuksen valossa
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pohtii lisäksi asetuksen N:o 2398/97 pätevyyttä perusasetuksen valossa. Se kysyy,
onko komissio tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se on määrittänyt kyseisen tuotteen ”laskennallisen” normaaliarvon, polkumyyntimarginaalin
ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon olemassaolon.
Pääasian valittaja tukeutuu perusasetuksen 2 artiklan 6 kohtaan, joka koskee tuotteen normaaliarvon määrittämistä, perusasetuksen
2 artiklan 11 kohtaan, joka koskee polkumyyntimarginaalin määrittämistä ja perusasetuksen 3 artiklan 5 kohtaan, joka koskee
yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon määrittämistä.
Tältä osin Ikea väittää, että koska DSB:n päätöksissään polkumyyntisopimuksen kyseisistä artikloista tekemät tulkinnat vahvistavat
sen, että kyseisten yhteisön toimielinten polkumyyntimarginaalin ja vahingon määrittämisessä käyttämät menetelmät ovat virheellisiä,
on katsottava, että nämä menetelmät ovat myös perusasetuksen vastaisia.
Neuvosto ja komissio katsovat sen sijaan, että asetus N:o 2398/97 on yhä pätevä yhteisön oikeuden valossa. Komissio, jota
neuvosto tukee, katsoo, että asetuksen N:o 2398/97 säännökset, jotka on riitautettu perusasetukseen nähden, muodostavat pitkään
noudatetun käytännön, jota yhteisöjen tuomioistuimet eivät tähän mennessä ole todenneet pätemättömäksi.
Tältä osin on huomautettava, että kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 102 kohdassa, kauppapoliittisella ja aivan
erityisesti suojatoimenpiteiden alalla yhteisön toimielimillä on laaja harkintavalta, koska ne taloudelliset, poliittiset
ja oikeudelliset tilanteet, joita toimielinten on arvioitava, ovat monitahoisia (ks. vastaavasti asia 191/82, Fediol v. komissio,
tuomio 4.10.1983, Kok. 1983, s. 2913, Kok. Ep. VII, s. 271, 26 kohta ja asia 255/84, Nachi Fujikoshi v. neuvosto, tuomio 7.5.1987,
Kok. 1987, s. 1861, 21 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valinta perusasetuksen 2 artiklan 11 kohdassa esitettyjen kaltaisten polkumyyntimarginaalin
eri laskentamenetelmien välillä sekä tuotteen normaaliarvon arvioiminen taikka vahingon olemassaolon määrittäminen edellyttää
monimutkaisten taloudellisten tilanteiden arviointia, ja tällaista arviointia koskevassa tuomioistuinvalvonnassa on rajoituttava
tarkistamaan, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riitautetun valinnan perustaksi hyväksytyt tosiseikat ovat aineellisesti
paikkansapitäviä, että näitä tosiseikkoja arvioitaessa ei ole tehty ilmeistä virhettä ja että harkintavaltaa ei ole käytetty
väärin (ks. vastaavasti asia 240/84, NTN Toyo Bearing ym. v. neuvosto, tuomio 7.5.1987, Kok. 1987, s. 1809, Kok. Ep. IX, s.
75, 19 kohta; asia C-156/87, Gestetner Holdings v. neuvosto ja komissio, tuomio 14.3.1990, Kok. 1990, s. I-781, 63 kohta ja
asia C-150/94, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, tuomio 19.11.1998, Kok. 1998, s. I-7235, 54 kohta).
On siis tutkittava, ovatko yhteisön toimielimet tehneet ilmeisen arviointivirheen määrittäessään kyseisen tuotteen ”laskennallista”
normaaliarvoa, polkumyyntimarginaalia ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon olemassaoloa.

Kyseessä olevan tuotteen laskennallisen normaaliarvon laskeminen
Normaaliarvo lasketaan kaikkien yritysten yhteisöön viemien kaikentyyppisten tuotteiden osalta perusasetuksen 2 artiklan 3
kohdan mukaisesti. Normaaliarvo määritetään lisäämällä kunkin yrityksen viemien tuotetyyppien tuotantokustannuksiin kohtuullinen
määrä myynti-, hallinto- ja muita kustannuksia sekä kohtuullinen määrä voittoa.
Intiasta peräisin olevan tuonnin osalta on todettava, että koska vain yhden yrityksen koko myynti kotimaan markkinoiden kulutukseen
oli edustava ja kotimaan markkinoilla kannattavasti myytyjen mallien osuus oli alle 80 prosenttia mutta yli kymmenen prosenttia
kotimaan myynnin koko määrästä, tämän myynnin on katsottu tapahtuneen tavanomaisessa kaupankäynnissä. Tämän vuoksi kaikkien
tutkimuksen kohteena olleiden yritysten osalta normaaliarvoa määritettäessä käytetty myynti-, hallinto- ja muiden kustannusten
sekä voiton määrä edustaa kyseisen yrityksen vastaavasti maksamia ja saamia määriä perusasetuksen 2 artiklan 6 kohdan mukaisesti.
Sama toteamus on esitetty Pakistanista peräisin olevan tuonnin osalta.
Yhden ainoan yrityksen voittomarginaalin käytön osalta asetuksen N:o 2398/97  18  perustelukappaleessa todetaan, että tutkimus
rajoitettiin koskemaan vievien tuottajien otosta perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti ja että suurin osa yhteistyössä toimineista
intialaisista yrityksistä muodostuu vientiin keskittyneistä yrityksistä, jotka eivät myy samankaltaista tuotetta kotimarkkinoilla.
Komissio valitsi tähän otokseen viisi intialaista vievää tuottajaa, joista kaksi ilmoitti valinnan yhteydessä myyneensä samankaltaista
tuotetta kotimarkkinoilla.
Kuten väliaikaisen asetuksen 23 perustelukappaleessa todetaan, tutkimuksessa kävi kuitenkin ilmi, että ainoastaan yhden yrityksen
samankaltaisen tuotteen myynti kotimarkkinoilla oli edustava tutkimusajanjakson aikana. Perusasetuksen 2 artiklan 6 kohdan
a alakohdassa oleva viittaus muiden viejien tai tuottajien osalta vahvistettujen voittojen painotettuun keskiarvoon ei myöskään
merkitse, ettei kyseistä määrää voitaisi määrittää yhden ainoan viejän tai tuottajan kauppatoimien ja/tai tuotetyyppien painotetun
keskiarvon perusteella.
Tältä osin on todettava, että kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 132–142 kohdassa, neuvosto ei ole tehnyt ilmeistä
arviointivirhettä, kun se on katsonut, että määritettäessä myynti‑, hallinto‑ ja muiden kustannusten sekä voiton määrää perusasetuksen
2 artiklan 6 kohdan a alakohtaa voidaan soveltaa, kun saatavilla olevat tiedot koskevat ainoastaan yhtä tuottajaa, ja sen
nojalla voidaan jättää ottamatta huomioon tiedot, jotka liittyvät myyntiin, joka ei ole tapahtunut tavanomaisessa kaupankäynnissä.
Yhtäältä monikon käyttö perusasetuksen 2 artiklan 6 kohdan a alakohdassa ilmaisussa ”muut viejät tai tuottajat” ei näet sulje
pois sellaisen yrityksen tietojen huomioon ottamista, joka on muiden tutkimuksen kohteena olevien yritysten joukosta ainoa,
jonka samankaltaisen tuotteen myynti alkuperävaltion kotimarkkinoilla oli edustava tutkimusajanjakson aikana. Toisaalta se,
että voittomarginaalin määrittämisessä jätetään ottamatta huomioon muiden viejien tai tuottajien sellainen myynti, joka ei
ole tapahtunut tavanomaisessa kaupankäynnissä, on asianmukainen normaaliarvon laskentamenetelmä, joka on sopusoinnussa sen
perusasetuksen 1 artiklan 2 kohdassa ja 2 artiklan 1 kohdassa vahvistetun periaatteen kanssa, jonka mukaan normaaliarvon on
lähtökohtaisesti perustuttava tavanomaisessa kaupankäynnissä tapahtuneen myynnin tietoihin.
Tästä seuraa, että neuvosto ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä laskiessaan kyseisen tuotteen ”laskennallista” normaaliarvoa.

Polkumyyntimarginaalin määrittäminen
Polkumyyntimarginaalin lopullisen määrittämisen osalta ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy, onko yleisen polkumyyntimarginaalin
vahvistamisessa käytetty ”nollaamismenetelmä”, sellaisena kuin sitä on sovellettu pääasiassa kyseessä olevassa polkumyyntitutkimuksessa,
perusasetuksen 2 artiklan 11 kohdan mukainen.
Aluksi on huomautettava, että myynti-, hallinto- ja muiden kustannusten ja voiton laskennassa väitteen mukaan tehdyt virheet
sekä ”nollaamismenetelmän” käyttäminen koskevat polkumyyntimarginaalien määrittämistä. Polkumyynnin olemassaolon määrittämisen
yhteydessä toteutetun oikaisun lainvastaisuus vaikuttaa polkumyyntitullin käyttöönoton laillisuuteen ainoastaan siinä määrin
kuin polkumyyntitulli ylittää tullin, jota käytettäisiin ilman tätä oikaisua.
Perusasetuksen 2 artiklan 12 kohdan mukaan polkumyyntimarginaali on määrä, jolla normaaliarvo ylittää vientihinnan. Tutkimusta
tekevät viranomaiset määrittelevät tämän marginaalin siis kyseisen artiklan 10 kohdan mukaisesti samankaltaisen tuotteen normaaliarvon
ja yhteisöön suuntautuvassa viennissä käytetyn vientihinnan välisen tasapuolisen vertailun avulla.
Pääasiassa ei ole kiistetty, että polkumyyntimarginaali laskettiin vertaamalla ”laskennallisen” normaaliarvon tuotetyypeittäin
painotettua keskiarvoa vientihinnan tuotetyypeittäin painotettuun keskiarvoon. Kyseessä olevat toimielimet totesivat ensiksi,
että tutkittavana olevaa tuotetta on useita eri malleja. Ne laskivat jokaiselle näistä malleista normaaliarvon painotetun
keskiarvon ja vientihinnan painotetun keskiarvon, ja tämän jälkeen vertasivat niitä kunkin mallin osalta. Joidenkin mallien,
joiden vientihinta oli normaaliarvoa alhaisempi, osalta todettiin polkumyyntiä tapahtuneen. Sitä vastoin muiden mallien, joiden
vientihinta oli korkeampi kuin normaaliarvo, osalta todettiin negatiivinen polkumyyntimarginaali.
Laskeakseen tutkittavana olevaa tuotetta koskevan polkumyynnin kokonaismäärän kyseessä olevat toimielimet lisäsivät tämän
jälkeen polkumyynnin määrän kaikkien niiden mallien osalta, joiden suhteen polkumyyntiä todettiin tapahtuneen. Toimielimet
sitä vastoin nollasivat kaikki negatiiviset polkumyyntimarginaalit. Polkumyynnin kokonaismäärä ilmaistiin tämän jälkeen prosentteina
kaikkien mallien kaikkien vientitapahtumien yhteisarvosta riippumatta siitä, oliko mallit tuotu polkumyynnillä.
Tältä osin on todettava, että perusasetuksen 2 artiklassa ei mainita lainkaan ”nollaamismenetelmää”. Päinvastoin tämän asetuksen
2 artiklan 10 ja 11 kohdassa yhteisöjen toimielimet velvoitetaan nimenomaisesti vertailemaan vientihintaa ja normaaliarvoa
tasapuolisesti.
Perusasetuksen 2 artiklan 11 kohdassa säädetään, että normaaliarvon painotettua keskiarvoa verrataan ”kaiken yhteisöön suuntautuvan
viennin hintojen painotettuun keskiarvoon”. Käsiteltävänä olevassa asiassa tämän vertailun yhteydessä negatiivisten polkumyyntimarginaalien
”nollaamismenetelmää” käytettiin muuttamalla vientihintoja. Tämän vuoksi neuvosto ei tätä menetelmää käyttäessään laskenut
yleistä polkumyyntimarginaalia tukeutuen vertailuihin, jotka olisivat heijastelleet täysimääräisesti kaikkia vertailukelpoisia
vientihintoja, ja se teki näin ollen yhteisön oikeuden valossa ilmeisen arviointivirheen, kun se laski polkumyyntimarginaalin
tällä tavoin.
Tästä seuraa, että yhteisön toimielimet ovat toimineet perusasetuksen 2 artiklan 11 kohdan vastaisesti, kun ne ovat tutkimuksen
kohteena olevaa tuotetta koskevaa polkumyyntimarginaalia laskiessaan soveltaneet kunkin kyseessä olevan tuotetyypin osalta
negatiivisten polkumyyntimarginaalien ”nollaamismenetelmää”.

Vahingon toteaminen
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta arvioimaan asetuksen N:o 2398/97 pätevyyttä
siltä osin kuin siinä ei ole vahingon tutkimisen osalta arvioitu kaikkia asiaankuuluvia vahinkoon liittyviä tekijöitä, jotka
vaikuttavat yhteisön tuotannonalan tilanteeseen, ja siltä osin kuin siinä nojaudutaan kyseistä vahinkoa yksilöitäessä virheellisesti
ja perusasetuksen 3 artiklan 5 kohdan vastaisesti tekijöihin, jotka liittyvät yhteisön tuotannonalaan kuulumattomiin yrityksiin.
On huomautettava, että perusasetuksen 1 artiklan 1 kohdan nojalla polkumyyntitullia voidaan soveltaa polkumyynnillä tuotuun
tuotteeseen vain, jos tuotteen luovuttaminen vapaaseen liikkeeseen yhteisössä aiheuttaa vahinkoa, jolloin ”vahingolla” tarkoitetaan
perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteisön tuotannonalalle aiheutunutta merkittävää vahinkoa, yhteisön tuotannonalaan
kohdistuvaa merkittävän vahingon uhkaa tai merkittävää viivästystä yhteisön tuotannonalan perustamisessa.
Tältä osin on todettava, että asetuksen N:o 2398/97 34 perustelukappaleen mukaan 35 komissiolle valituksen jättänyttä yritystä
muodostavat suuren osan yhteisön kokonaistuotannosta perusasetuksen 5 artiklan 4 kohdan mukaisesti ja muodostavat näin ollen
perusasetuksen 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteisön tuotannonalan. Asetuksen N:o 2398/97  41 perustelukappaleesta ilmenee
kuitenkin, että yhteisön tuotannonalalle aiheutuvan vahingon tutkinta koski koko yhteisöön liittyviä tietoja eikä vahinkoa
ole arvioitu ainoastaan yhteisön tuotannonalan, sellaisena kuin se määritellään perusasetuksen 4 artiklan 1 kohdassa, osalta.
Sen kysymyksen osalta, ovatko yhteisön viranomaiset tehneet ilmeisen arviointivirheen, kun ne eivät arvioineet kaikkia perusasetuksen
3 artiklan 5 kohdassa mainittuja asiaankuuluvia tekijöitä, jotka vaikuttavat yhteisön tuotannonalan tilanteeseen, on todettava,
että tässä säännöksessä näille viranomaisille myönnetään harkintavaltaa niiden tutkiessa ja arvioidessa eri seikkoja.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 193­­ ja 194 kohdassa, kyseisessä säännöksessä edellytetään ainoastaan, että
”olennaiset taloudelliset tekijät ja seikat, jotka vaikuttavat [yhteisön tuotannonalan] tilanteeseen”, tutkitaan, ja sen sanamuodosta
ilmenee, että lueteltujen tekijöiden ja seikkojen luettelo ”ei ole tyhjentävä”.
On siis todettava, että kun kyseessä olevat toimielimet ovat polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin vaikutusten tutkimiseksi arvioineet
vain yhteisön tuotannonalan tilanteeseen vaikuttavia olennaisia tekijöitä, ne eivät ole ylittäneet monimutkaisten taloudellisten
tilanteiden arvioimisessa niille myönnettyä harkintavaltaa. Myöskään ne virheet vahingon arvioimisessa, jotka on väitteen
mukaan tehty asetuksen N:o 1644/2001 yhteydessä toteutetussa uudessa arvioinnissa, eivät ole vaikuttaneet yhteisön tuotannonalalle
aiheutuneen vahingon toteamiseen.
Näissä olosuhteissa on katsottava, että yhteisön toimielimet eivät ole tehneet ilmeistä arviointivirhettä arvioidessaan kyseisen
vahingon olemassaoloa ja suuruutta.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 2398/97 1 artikla on pätemätön siltä
osin kuin neuvosto sovelsi tutkinnan kohteena olevaa tuotetta koskevan polkumyyntimarginaalin määrittämiseksi kunkin kyseessä
olevan tuotetyypin osalta negatiivisten polkumyyntimarginaalien ”nollaamismenetelmää”.
Tämän vuoksi ja ilman, että olisi tarpeen vastata muihin myöhempien asetusten pätevyyttä koskeviin kysymyksiin, on tarkasteltava
viidettä kysymystä, joka koskee asetuksen N:o 2398/97 1 artiklan pätemättömyyden toteamisen sellaisia seurauksia, jotka liittyvät
pääasiassa kyseessä olevan tuojan oikeuteen saada takaisin polkumyyntitullit, jotka se on maksanut kyseisen asetuksen mukaisesti.
Kansallisten viranomaisten asiana on ottaa huomioon seuraukset, joita kansallisille oikeusjärjestyksille aiheutuu pätevyyden
arvioimista koskevan ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä tapahtuneesta pätemättömäksi julistamisesta (asia 23/75, Rey Soda,
tuomio 30.10.1975, Kok. 1975, s. 1279, Kok. Ep. II, s. 509, 51 kohta), mistä seuraisi, että asetuksen N:o 2398/97 nojalla
maksettujen polkumyyntitullien maksamiseen ei olisi asetuksen N:o 2913/92 236 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua lainmukaista
velvollisuutta ja tulliviranomaisten olisi lähtökohtaisesti palautettava ne tämän säännöksen mukaisesti, jos tällaiselle palauttamiselle
asetetut edellytykset, muiden muassa kyseisen artiklan 2 kohdassa mainittu edellytys, täyttyvät, mikä ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen on selvitettävä.
Tämän jälkeen on todettava, että kansallisilla tuomioistuimilla on yksinomainen toimivalta ratkaista kanne, jolla vaaditaan
sellaisten rahamäärien palauttamista, jotka kansallinen toimielin on perinyt perusteettomasti sellaisen yhteisön lainsäädännön
nojalla, joka on myöhemmin julistettu pätemättömäksi (ks. vastaavasti asia 20/88, Roquette v. komissio, tuomio 30.5.1989,
Kok. 1989, s. 1553, 14 kohta ja asia C-282/90, Vreugdenhil v. komissio, tuomio 13.3.1992, Kok. 1992, s. I-1937, 12 kohta).
Näissä olosuhteissa viidenteen kysymykseen on vastattava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella tuojalla, joka on nostanut
kansallisessa tuomioistuimessa kanteen päätöksistä, joilla siltä on peritty polkumyyntitulleja asetuksen N:o 2398/97, joka
on tällä tuomiolla todettu pätemättömäksi, mukaisesti, on lähtökohtaisesti oikeus vedota pääasiassa tähän pätemättömyyteen
saadakseen nämä tullit palautetuiksi asetuksen N:o 2913/92 236 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Egyptistä, Intiasta ja Pakistanista peräisin olevien puuvillan tyyppisten vuodeliinavaatteiden
tuonnissa 28.11.1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2398/97 1 artikla on pätemätön siltä osin kuin Euroopan unionin
neuvosto sovelsi tutkinnan kohteena olevaa tuotetta koskevan polkumyyntimarginaalin määrittämiseksi kunkin kyseessä olevan
tuotetyypin osalta negatiivisten polkumyyntimarginaalien ”nollaamismenetelmää”.
2)
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella tuojalla, joka on nostanut kansallisessa tuomioistuimessa kanteen päätöksistä, joilla
siltä on peritty polkumyyntitulleja asetuksen N:o 2398/97, joka on tällä tuomiolla todettu pätemättömäksi, mukaisesti, on
lähtökohtaisesti oikeus vedota pääasiassa tähän pätemättömyyteen saadakseen nämä tullit palautetuiksi yhteisön tullikoodeksista
12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 236 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.