CELEX: 62007CJ0561
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Directiva 2001/23/CE
Transfer al unei întreprinderi
Menținerea drepturilor lucrătorilor
Legislație națională care prevede neaplicarea în cazul transferurilor de întreprinderi în «stare de criză»

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin menținerea în vigoare a dispozițiilor articolului 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428 din 29 decembrie 1990 (supliment ordinar la GURI nr. 10 din , denumită în continuare „Legea nr. 428/1990”), în caz de „criză a întreprinderii” în sensul articolului 2 al cincilea paragraf litera c) din Legea nr. 675 din (GURI nr. 243 din , denumită în continuarea „Legea nr. 675/1977”), astfel încât drepturile recunoscute lucrătorilor prin articolele 3 și 4 din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO L 82, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20) nu sunt garantate în cazul transferului unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.
Cadrul juridic
Dreptul comunitar
Articolul 3 din Directiva 2001/23 prevede:
„(1)   Drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr-un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului, în cazul unui astfel de transfer, sunt transferate cesionarului.
Statele membre pot prevedea ca, după data transferului, cedentul și cesionarul să fie responsabili, împreună și separat, de obligațiile care au decurs anterior datei transferului dintr-un contract de muncă sau dintr-un raport de muncă existent la data transferului.
(2)   Statele membre pot adopta măsuri adecvate pentru a se asigura că cedentul notifică cesionarul cu privire la toate drepturile și obligațiile care îi vor fi transferate cesionarului în temeiul prezentului articol, în măsura în care aceste drepturi și obligații sunt sau ar trebui să fie cunoscute de către cedent la data transferului. […]
(3)   După transfer, cesionarul menține condițiile de muncă convenite printr-o convenție colectivă, în aceleași condiții aplicabile cedentului în cadrul acelui acord, până la data rezilierii sau expirării convenției colective sau a intrării în vigoare sau a aplicării unei alte convenții colective.
Statele membre pot limita perioada de menținere a condițiilor de muncă, sub rezerva ca această perioadă să nu fie mai mică de un an.
(a)
Cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, alineatele (1) și (3) nu se aplică drepturilor lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, invaliditate sau de supraviețuitor, în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii ale unor organizații profesionale sau confederative, existente în afara sistemelor legale de securitate socială ale statelor membre.
(b)
Chiar și atunci când statele membre nu prevăd, în conformitate cu litera (a), că alineatele (1) și (3) se aplică unor asemenea drepturi, statele membre adoptă măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor și ale persoanelor care nu mai fac parte din afacerea cedentului la data transferului, cu privire la drepturile care îi îndreptățesc imediat sau în perspectivă să primească prestații de limită de vârstă, inclusiv prestațiile acordate supraviețuitorilor, în cadrul sistemelor suplimentare prevăzute la litera (a).”
Conform articolului 4 din Directiva 2001/23:
„(1)   Transferul unei întreprinderi, unități sau a unei părți din întreprindere sau unitate nu constituie în sine un motiv de concediere pentru cesionar sau cedent. Această dispoziție nu împiedică concedierile care pot interveni din motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă.
[…]”
Potrivit articolului 5 din Directiva 2001/23:
„(1)   Cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, articolele 3 și 4 nu se aplică în cazul transferului unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate, în care cedentul face obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvabilitate, instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic autorizat de o autoritate competentă).
(2)   În cazul în care articolele 3 și 4 se aplică unui transfer care se desfășoară în timpul unor proceduri de insolvabilitate instituite în legătură cu un cedent (indiferent dacă aceste proceduri au fost sau nu instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului) și cu condiția ca aceste proceduri să se desfășoare sub supravegherea unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic desemnat conform legislației naționale), un stat membru poate prevedea că:
(a)
sub rezerva articolului 3 alineatul (1), obligațiile cedentului care decurg din orice contract de muncă sau raport de muncă și plătibile înainte de transfer sau înainte de deschiderea procedurilor de insolvabilitate nu sunt transferate cesionarului, cu condiția ca asemenea proceduri, conform legislației statului membru respectiv, să creeze un sistem de protecție cel puțin echivalent cu cel stabilit în situații reglementate de Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția salariaților în cazul insolvabilității angajatorului [(
JO L 283, p. 23
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 197), astfel cum a fost modificată prin Actul privind condițiile de aderare a Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 1994, C 241, p. 21, și JO 1995, L 1, p. 1)], și, sau alternativ, că
(b)
cesionarul, cedentul sau persoana sau persoanele ce îndeplinesc funcțiile cedentului, pe de o parte, și reprezentanții salariaților, pe de altă parte, pot cădea de acord asupra unor schimbări ale condițiilor de muncă ale salariaților, în măsura în care legislația sau practica curentă permit acest lucru, astfel încât să se garanteze încadrarea în muncă a acestora, asigurând supraviețuirea întreprinderii, unității sau a părții de întreprindere sau de unitate.
(3)   Un stat membru poate aplica alineatul (2) litera (b) pentru orice transfer, în cazul în care cedentul se află într-o criză economică gravă definită de legislația națională, cu condiția ca această situație să fie declarată de către o autoritate publică competentă și să fie deschisă controlului judiciar, cu condiția ca aceste dispoziții să fie deja în vigoare în legislația națională la 17 iulie 1998.
[…]”
Legislația națională
Articolul 47 din Legea nr. 428/1990 prevede la alineatele 5 și 6:
„5.   În cazul în care transferul privește întreprinderi sau unități de producție al căror CIPI [comitet interministerial pentru coordonarea politicii industriale] a constatat starea de criză, în conformitate cu articolul 2 alineatul 5 litera c) din Legea nr. 675 din 12 august 1977, […] lucrătorilor al căror raport de muncă se continuă cu dobânditorul nu li se aplică articolul 2112 din Codul civil, cu excepția cazului în care acordul prevede condiții mai favorabile. Acordul menționat poate, în plus, să prevadă că transferul nu privește personalul excedentar și că acesta din urmă rămâne, în tot sau în parte, angajat al cedentului.
6.   Lucrătorii care nu sunt angajați de dobânditor, de locatar sau de succesor au un drept de prioritate pentru orice recrutare pe care aceștia din urmă o efectuează timp de un an de la data transferului sau pentru o perioadă mai lungă stabilită prin convenție colectivă. Articolul 2112 din Codul civil nu este aplicabil acestor lucrători prioritari, în cazul în care sunt recrutați de dobânditor, de locatar sau de succesor ulterior transferului întreprinderii.”
Conform Legii nr. 675/1977, constatarea stării de criză a unei întreprinderi în sensul articolului 2 alineatul 5 litera c) din legea menționată permite întreprinderii să beneficieze temporar de preluarea de către Cassa integrazione guadagni straordinaria (Casa Specială pentru Alocații de Șomaj, denumită în continuare „CIGS”) a remunerării tuturor sau a unei părți a salariaților acesteia.
Articolul 2112 din Codul civil, astfel cum a fost modificat prin Decretul legislativ nr. 18 din 2 februarie 2001 (GURI nr. 43 din , denumit în continuare „Codul civil”), prevede:
„1.
În cazul transferului de întreprindere, raportul de muncă se continuă cu cesionarul, iar lucrătorul își păstrează toate drepturile care decurg din acesta.
2.
Cedentul și cesionarul garantează în mod solidar toate drepturile dobândite de lucrător la data transferului. […]
3.
Cesionarul este obligat să furnizeze prestațiile economice și legale prevăzute prin convențiile colective naționale, teritoriale și prin convențiile la nivel de întreprindere în vigoare la data transferului până la expirarea acestora, cu excepția cazului în care aceste convenții sunt înlocuite de alte convenții aplicabile întreprinderii cesionarului. Efectul de înlocuire nu are loc decât între convenții colective de același nivel.
4.
Sub rezerva posibilității unui lucrător de a-și exercita dreptul de a părăsi întreprinderea în sensul dispozițiilor aplicabile în materie de concediere, transferul de întreprindere nu constituie în sine un motiv de concediere. […]
[…]”
Procedura precontencioasă
Prin scrisoarea de punere în întârziere din 10 aprilie 2006, Comisia a atras atenția autorităților italiene asupra faptului că articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 poate să încalce Directiva 2001/23, întrucât lucrătorii unei întreprinderi admise la regimul CIGS transferați dobânditorului nu beneficiază de drepturile pe care le garantează articolul 2112 din Codul civil, sub rezerva eventualelor garanții prevăzute printr-un acord sindical.
Republica Italiană, prin scrisoarea din 8 august 2006, a contestat neîndeplinirea obligațiilor, arătând că articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 este conform Directivei 2001/23.
Prin scrisoarea din 23 martie 2007, Comisia a transmis Republicii Italiene un aviz motivat în care concluziona că acest stat membru nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 2001/23 și l-a invitat să adopte măsurile necesare pentru a se conforma acestui aviz într-un termen de două luni de la primirea acestuia. Republica Italiană a răspuns avizului menționat prin scrisoarea din , reiterând, în esență, argumentele sale anterioare.
În aceste condiții, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.
Cu privire la acțiune
Cu titlu introductiv, trebuie să se precizeze că, în cererea introductivă, Comisia susține că articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 nu este conform Directivei 2001/23, întrucât nu asigură aplicarea articolului 2112 din Codul civil, care transpune garanțiile prevăzute la articolele 3 și 4 din Directiva 2001/23 lucrătorilor în cazul transferului unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză.
Ca urmare a anumitor precizări aduse de Republica Italiană și a unei întrebări adresate de Curte, Comisia a renunțat, în replică și în cadrul ședinței, la motivul întemeiat pe neconformitatea articolului 47 menționat alineatele 5 și 6 cu articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf și alineatul (2) din Directiva 2001/23.
Argumentele părților
Comisia arată că, prin excluderea aplicării articolului 2112 din Codul civil transferului unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză, lucrătorii a căror întreprindere face obiectul unui transfer pierd dreptul la recunoașterea vechimii în muncă, a remunerației și a calificărilor profesionale, precum și dreptul la prestații pentru limită de vârstă care decurg din sistemul legal de securitate socială prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2001/23. Aceștia ar pierde de asemenea beneficiul menținerii, pe parcursul unei durate minime de un an, a condițiilor de muncă convenite prin convenții colective, astfel cum este garantat acesta prin articolul 3 alineatul (3) din directiva menționată.
Comisia subliniază că articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23 permite să nu se aplice alineatele (1) și (3) ale articolului 3 prestațiilor pentru limită de vârstă, de invaliditate sau de urmaș acordate în afara sistemelor legale de securitate socială, dar că, în acest caz, statele membre trebuie să adopte măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor. Or, nu aceasta este situația legislației italiene în cauză.
Articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 nu ar fi, în plus, conform articolului 4 din Directiva 2001/23, această din urmă dispoziție, deși interzice concedierea justificată numai de motivul transferului, neîmpiedicând concedierile justificate de motive economice, tehnice sau organizatorice care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă. Astfel, Comisia subliniază că faptul că o întreprindere este declarată în situație de criză nu ar implica în mod automat și sistematic schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă în sensul articolului 4 din Directiva 2001/23. În plus, declararea crizei întreprinderii nu ar angaja decât cedentul, în timp ce obligațiile care decurg din articolul 4 din Directiva 2001/23 s-ar aplica și cesionarului.
Potrivit Comisiei, transferul unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză nu constituie un transfer de întreprindere care face obiectul unei proceduri instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente. Or, această din urmă ipoteză ar fi singura prevăzută de Directiva 2001/23 la articolul 5 alineatul (1) care permite să nu fie aplicate articolele 3 și 4 din aceasta.
În plus, articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2001/23 nu ar fi aplicabil procedurii de constatare a stării de criză în măsura în care, pe de o parte, premisa enunțată la această dispoziție ar fi aplicarea articolelor 3 și 4 din Directiva 2001/23 și în măsura în care, pe de altă parte, articolul 5 alineatul (2) menționat nu ar fi aplicabil decât în ipoteza unui transfer de întreprindere care se desfășoară în timpul unei proceduri de insolvență, căreia nu i se poate asimila procedura în cauză, ținând seama de ceea ce a declarat Curtea în Hotărârea din 7 decembrie 1995, Spano și alții (
C-472/93, Rec., p. I-4321
).
La fel, nici articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23, care permite aplicarea alineatului (2) litera (b) al aceluiași articol 5 unui transfer în caz de criză economică gravă, nu ar putea să fie aplicabil, dat fiind că articolul 5 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2001/23 abilitează numai statele membre să permită cedentului și reprezentanților lucrătorilor să schimbe de comun acord condițiile de muncă în anumite împrejurări și nu le-ar permite, așadar, să înlăture aplicarea articolelor 3 și 4 din Directiva 2001/23, astfel cum prevede articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/90.
Republica Italiană contestă pretinsa neîndeplinire a obligațiilor susținând în primul rând că, în cazul în care Directiva 2001/23 prevede o garanție facultativă, nu i se poate imputa neaplicarea articolului 2112 din Codul civil. Acesta ar fi cazul, de exemplu, în ceea ce privește prestațiile pentru limită de vârstă, de invaliditate sau de urmaș în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii ale unor organizații profesionale sau confederative, al căror transfer este exclus de articolul 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2001/23, și aceasta cu excepția cazului în care statele membre hotărăsc altfel.
În al doilea rând, acest stat membru susține că, atunci când Directiva 2001/23 stabilește garanții obligatorii, și anume cele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf și alineatul (3) din aceasta, precum și la articolul 4, aceasta prevede de asemenea în mod expres posibilitatea de a deroga de la aceste garanții din cauza unor împrejurări specifice.
În ceea ce privește garanția prevăzută la articolul 4 din Directiva 2001/23, Republica Italiană subliniază că procedura de constatare a stării de criză urmărește întotdeauna cazuri specifice de criză a unei întreprinderi care prezintă o importanță deosebită în plan social, în privința ocupării forței de muncă în plan local și a stării producției în sectorul economic respectiv, care ar constitui împrejurări care pot justifica concedierea.
Articolul 5 alineatele (2) și (3) din Directiva 2001/23 ar constitui o derogare de la garanțiile prevăzute la articolul 3 alineatele (1) și (3) din această directivă aplicabilă într-o situație de criză a unei întreprinderi precum cea prevăzută de Legea nr. 675/1977, în condițiile în care constatarea crizei întreprinderii în sensul acestei legi presupune starea de insolvabilitate a întreprinderii.
Astfel, articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23, care prevede o procedură de insolvabilitate instituită în legătură cu un cedent, indiferent dacă această procedură „[a] fost sau nu instituit[ă] în vederea lichidării bunurilor cedentului”, s-ar aplica procedurii de constatare a stării de criză. Într-un astfel de caz, chiar dacă se aplică articolele 3 și 4 din Directiva 2001/23, dispoziția menționată ar prevedea o derogare substanțială care ar permite, sub rezerva dispozițiilor articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/23, ca obligațiile cedentului în raport cu salariații să nu fie transferate cesionarului, cu condiția ca asemenea proceduri să creeze un sistem de protecție cel puțin echivalent cu cel stabilit în situații reglementate de Directiva 80/987, astfel cum a fost modificată prin Actul privind condițiile de aderare a Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană. Mecanismul CIGS ar avea o durată mai lungă și, în conformitate cu articolul 47 alineatul 6 din Legea nr. 428/1990, ar urmări angajarea prioritară a personalului excedentar de către cesionar în raport cu alte eventuale angajări pe care acesta din urmă intenționează să le efectueze în anul care urmează transferului de întreprinderi.
În mod identic, articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23, care, printr-o trimitere la alineatul (2) litera (b) al articolului 5 menționat, ar permite schimbarea condițiilor de muncă ale salariaților astfel încât să se garanteze încadrarea în muncă a acestora, asigurând supraviețuirea întreprinderii în cazul unei situații de criză economică gravă, ar constitui o derogare specifică de la garanția prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2001/23, care prevede menținerea, cel puțin pentru un an, a condițiilor de muncă. Articolul 47 alineatul 5 din Legea nr. 428/90 ar prevedea o procedură compatibilă sub toate aspectele cu cea necesară pentru aplicarea derogării prevăzute la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23. Astfel, situația de criză economică gravă este declarată de o autoritate publică, este impusă salvgardarea posibilităților de încadrare în muncă, este necesar un acord între cesionar, cedent și reprezentanții lucrătorilor, iar deschiderea unui control judiciar este realizată în măsura în care, dacă procedura prevăzută nu este respectată în ceea ce privește în special încheierea acordului, părțile sunt îndreptățite să sesizeze autoritatea judiciară competentă.
În sfârșit, Republica Italiană pretinde că o interpretare a Directivei 2001/23 care determină împiedicarea menținerii, ca angajați ai cedentului, a lucrătorilor excedentari ai întreprinderii ar putea să fie mai puțin favorabilă acestora din urmă, fie întrucât un potențial cesionar ar putea fi descurajat de la a dobândi întreprinderea dacă ar trebui să păstreze personalul excedentar al întreprinderii transferate, fie întrucât personalul ar fi concediat și ar pierde astfel toate avantajele pe care ar fi putut, dacă era cazul, să le obțină din continuarea raporturilor sale de muncă cu cedentul.
Aprecierea Curții
Este important de notat de la început că Republica Italiană nu contestă că articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990, prin excluderea aplicării articolului 2112 din Codul civil, privează lucrătorii transferați admiși la regimul CIGS, în caz de constatare a stării de criză a întreprinderii, de garanțiile prevăzute de prezenta acțiune. Acest stat membru susține totuși că această excludere este conformă Directivei 2001/23 în măsura în care, în primul rând, această directivă ar prevedea o garanție facultativă față de articolul 3 alineatul (4) din aceasta și în măsura în care, în al doilea rând, ar permite în mod expres să se deroge de la garanțiile obligatorii prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf și alineatul (3), precum și la articolul 4 din aceasta.
În aceste condiții, trebuie să se verifice, în primul rând, dacă articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23 stabilește o garanție facultativă a cărei excludere se justifică prin articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990.
În această privință, trebuie să se sublinieze că articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23 prevede o excepție de la aplicarea alineatelor (1) și (3) ale aceluiași articol 3, care impun cesionarului să mențină drepturile și obligațiile care rezultă pentru cedent din contractul de muncă sau din raportul de muncă, precum și condițiile de muncă convenite printr-o convenție colectivă până la data rezilierii sau a expirării convenției colective sau a intrării în vigoare sau a aplicării unei alte convenții colective, pentru o perioadă minimă de un an.
Această excepție privește drepturile lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, de invaliditate sau de urmaș, în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii ale unor organizații profesionale sau confederative existente în afara sistemelor obligatorii de securitate socială. De asemenea, ținând seama de obiectivul general de protecție a drepturilor lucrătorilor în caz de transfer al întreprinderii urmărit de directiva menționată, această excepție este de strictă interpretare (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 4 iunie 2002, Beckmann, C-164/00, Rec., p. I-4893, punctul 29).
Trebuie să se sublinieze de asemenea că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23, chiar și atunci când statele membre aplică această excepție, acestea trebuie să adopte măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor cu privire la drepturile dobândite sau în curs de a fi dobândite de a primi prestații pentru limită de vârstă, inclusiv prestațiile de urmaș, în cadrul sistemelor suplimentare prevăzute la litera (a) a aceleiași dispoziții.
Rezultă că, presupunând că excluderea obligației de transfer al prestațiilor pentru limită de vârstă, de invaliditate sau de urmaș în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii care rezultă din articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 este conformă articolului 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2001/23, trebuie totuși să se constate că argumentația Republicii Italiene, care urmărește să susțină că excluderea aplicării articolului 2112 din Codul civil, în caz de criză a întreprinderii, lucrătorilor transferați este conformă articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23, se bazează pe o lectură eronată și incompletă a acestui articol 3 alineatul (4). Astfel, pe de o parte, numai prestațiile acordate în afara sistemelor obligatorii de securitate socială care sunt limitativ enumerate la articolul 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2001/23 pot fi sustrase de la obligația de transfer al drepturilor lucrătorilor. Pe de altă parte, această excludere a obligației de transfer trebuie însoțită de adoptarea de către statul membru a măsurilor necesare pentru protejarea intereselor lucrătorilor în conformitate cu articolul 3 alineatul (4) litera (b) din directiva respectivă în ceea ce privește drepturile acestora la prestații pentru limită de vârstă în cadrul sistemelor suplimentare prevăzute la litera (a) a articolului 3 alineatul (4) menționat, ceea ce Republica Italiană nu menționează deloc.
În consecință, argumentele Republicii Italiene care susțin că articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 este conform articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23 nu pot fi admise.
În al doilea rând, trebuie să se verifice dacă neaplicarea prin articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 a articolului 3 alineatele (1) și (3), precum și a articolului 4 din Directiva 2001/23 este conformă dispozițiilor directivei înseși, în măsura în care aceasta are în vedere în mod expres derogări de la garanțiile obligatorii care sunt prevăzute în aceasta.
În ceea ce privește, în primul rând, argumentul Republicii Italiene potrivit căruia motivele care justifică concedierea în caz de transfer prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23 sunt îndeplinite în cazuri specifice de criză a unei întreprinderi în sensul articolului 2 alineatul 5 litera c) din Legea nr. 675/1977, trebuie amintit că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23 asigură protecția drepturilor lucrătorilor împotriva unei concedieri justificate numai prin motivul transferului, atât în raport cu cedentul, cât și în raport cu cesionarul, împiedicând concedierile care pot interveni din motive economice, tehnice sau organizatorice și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă.
Or, trebuie să se constate că faptul că o întreprindere este declarată în situație de criză în sensul Legii nr. 675/1977 nu poate implica în mod necesar și sistematic schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23. În plus, trebuie să se sublinieze că motivele care justifică concedierea nu se pot aplica, în conformitate cu dispozițiile italiene în cauză, decât în cazuri specifice de criză a unei întreprinderi, astfel precum însăși Republica Italiană recunoaște. Prin urmare, procedura de constatare a stării de criză a unei întreprinderi nu poate în mod necesar și sistematic să constituie un motiv economic, tehnic sau organizatoric și care implică schimbări în ceea ce privește ocuparea forței de muncă în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/23.
În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentul Republicii Italiene întemeiat pe pretinsa aplicabilitate a derogării prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23 procedurii de constatare a stării de criză, astfel cum este prevăzută la articolul 47 alineatul 6 din Legea nr. 428/1990, din modul de redactare a acestei prime dispoziții reiese că statele membre, în cazul în care articolele 3 și 4 din Directiva 2001/23 se aplică unui transfer care se desfășoară în timpul unei proceduri de insolvabilitate instituite în legătură cu cedentul și cu condiția ca această procedură să se desfășoare sub supravegherea unei autorități publice competente, pot prevedea că, sub rezerva articolului 3 alineatul (1) din directiva menționată, anumite obligații ale cedentului nu sunt transferate în condițiile stabilite la litera (a) a articolului 5 alineatul (2) menționat.
Articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23 permite, așadar, statelor membre, în anumite condiții, să nu aplice anumite garanții prevăzute la articolele 3 și 4 din directiva menționată unui transfer de întreprindere atât timp a fost instituită o procedură de insolvabilitate și aceasta se desfășoară sub supravegherea unei autorități publice competente. Or, Curtea a considerat, în cadrul unei proceduri preliminare având ca obiect aspectul dacă Directiva 77/187/CEE a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO L 61, p. 26
), care preceda Directiva 2001/23, era aplicabilă transferului unei întreprinderi care face obiectul procedurii de constatare a stării de criză, că procedura menționată urmărește să favorizeze menținerea activității sale în vederea unei reluări ulterioare, nu cuprinde un control judiciar și nici o măsură de administrare a patrimoniului întreprinderii și nu prevede nicio suspendare a plății (Hotărârea Spano și alții, citată anterior, punctele 28 și 29). Trebuie să se sublinieze în plus că CIPI se limitează la a declara starea de criză a unei întreprinderi și că această constatare permite întreprinderii respective să beneficieze temporar de preluarea de către CIGS a remunerării tuturor sau a unei părți a salariaților acesteia.
Având în vedere aceste elemente, rezultă că procedura de constatare a stării de criză a unei întreprinderi nu poate fi considerată ca urmărind o finalitate asemănătoare celei urmărite în cadrul unei proceduri de insolvabilitate precum cea prevăzută la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23, nici ca aflându-se sub supravegherea unei autorități publice competente, astfel cum este aceasta prevăzută la același articol.
În consecință, condițiile de aplicare a articolului 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23 lipsesc în procedura care face obiectul prezentei neîndepliniri a obligațiilor și argumentele Republicii Italiene invocate în această privință nu pot, așadar, să fie admise.
În plus, chiar dacă s-ar presupune că articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23 este aplicabil procedurii de constatare a stării de criză, astfel cum susține Republica Italiană, nu este mai puțin adevărat că principiul de bază al acestei dispoziții este aplicarea articolelor 3 și 4 din Directiva 2001/23. Or, articolul 47 alineatul 6 din Legea nr. 428/1990 prevede, dimpotrivă, excluderea acestora.
Această interpretare este, de altfel, susținută de o lectură sistematică a articolului 5 din Directiva 2001/23. Astfel, în cazul în care legiuitorul comunitar a dorit să excludă aplicarea articolelor 3 și 4 din Directiva 2001/23, a prevăzut expres acest lucru, astfel cum reiese din chiar modul de redactare a articolului 5 alineatul (1) din directiva menționată, potrivit căruia articolele menționate 3 și 4 nu se aplică transferului unei întreprinderi care face obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvabilitate, instituite în vederea lichidării bunurilor, cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel.
În ceea ce privește, în al treilea rând, argumentul Republicii Italiene întemeiat pe pretinsa conformitate a articolului 47 alineatul 5 din Legea nr. 428/1990 cu articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23, trebuie să se sublinieze că această dispoziție permite statelor membre să prevadă posibilitatea schimbării condițiilor de muncă, în conformitate cu alineatul (2) litera (b) al aceleiași dispoziții, în situația transferului întreprinderii în cazul în care cedentul se află într-o criză economică gravă, cu condiția ca această situație să fie declarată de către o autoritate publică competentă și să fie deschisă controlului judiciar.
Din aceasta rezultă că, presupunând că situația întreprinderii pentru care a fost constatată starea de criză poate fi considerată ca reprezentând o criză economică gravă, articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23 abilitează statele membre să prevadă posibilitatea schimbării condițiilor de muncă astfel încât să se garanteze locurile de muncă, asigurând supraviețuirea întreprinderii, fără a priva totuși lucrătorii de drepturile care le sunt garantate prin articolele 3 și 4 din Directiva 2001/23.
Or, nu se contestă că articolul 47 alineatul 5 din Legea nr. 428/1990 privează pur și simplu lucrătorii, în cazul transferului unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză, de garanțiile prevăzute la articolele 3 și 4 din Directiva 2001/23 și nu se limitează, în consecință, la o schimbare a condițiilor de muncă astfel cum este aceasta autorizată la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23.
În mod contrar față de ceea ce susține Republica Italiană, schimbarea condițiilor de muncă în temeiul articolului 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23 nu poate constitui o derogare specifică de la garanția prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din directiva menționată, care asigură menținerea condițiilor de muncă convenite printr-o convenție colectivă pentru o perioadă minimă de un an după transfer. Astfel, întrucât normele Directivei 2001/23 trebuie considerate ca fiind imperative în sensul că nu este permis să se deroge de la acestea într-un sens defavorabil lucrătorilor, drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr-o convenție colectivă existentă la data transferului sunt transmise de plin drept cesionarului prin simplul fapt al transferului (a se vedea Hotărârea din 9 martie 2006, Werhof, C-499/04, Rec., p. I-2397, punctele 26 și 27). Rezultă că schimbarea condițiilor de muncă autorizată prin articolul 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23 presupune că transferul drepturilor lucrătorilor către cesionar a avut deja loc.
În plus, aplicarea articolului 5 alineatul (3) din Directiva 2001/23 este condiționată de deschiderea procedurii în cauză unui control judiciar. Republica Italiană a arătat în această privință că părțile au dreptul să sesizeze autoritatea judiciară competentă în caz de neîndeplinire a obligațiilor din cadrul procedurii prevăzute. Acest drept nu poate fi considerat ca reprezentând controlul judiciar prevăzut la articolul menționat, din moment ce acesta presupune un control constant efectuat de instanța competentă întreprinderii declarate în situație de criză economică gravă.
De altfel, în ceea ce privește argumentul Republicii Italiene potrivit căruia interpretarea Directivei 2001/23 care determină împiedicarea menținerii ca angajați ai cedentului a lucrătorilor excedentari ai întreprinderii ar putea fi mai puțin favorabilă acestora din urmă, trebuie să se amintească faptul că, în această privință, Curtea a declarat că nu este posibil să se considere că o dispoziție precum cea de la articolul 47 alineatul 5 din Legea nr. 428/1990, care are drept efect privarea lucrătorilor unei întreprinderi de garanțiile pe care le oferă Directiva 2001/23, constituie o dispoziție mai favorabilă lucrătorilor, în sensul articolului 8 din această directivă (Hotărârea Spano și alții, citată anterior, punctul 33).
Rezultă că nu poate fi admisă argumentația Republicii Italiene potrivit căreia excluderea prin articolul 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 a garanțiilor prevăzute la articolul 3 alineatele (1) și (3), precum și la articolul 4 din Directiva 2001/23 este conformă acesteia.
Având în vedere considerațiile care precedă, acțiunea Comisiei trebuie considerată ca fiind fondată.
În consecință, trebuie să se constate că, prin menținerea în vigoare a dispozițiilor articolului 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428/1990 în caz de „criză a întreprinderii” în sensul articolului 2 al cincilea paragraf litera c) din Legea nr. 675/1977, astfel încât drepturile recunoscute lucrătorilor prin articolul 3 alineatele (1), (3) și (4), precum și prin articolul 4 din Directiva 2001/23 nu sunt garantate în cazul transferului unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

1)
Prin menținerea în vigoare a dispozițiilor articolului 47 alineatele 5 și 6 din Legea nr. 428 din 29 decembrie 1990, în caz de „criză a întreprinderii” în sensul articolului 2 al cincilea paragraf litera c) din Legea nr. 675 din , astfel încât drepturile recunoscute lucrătorilor prin articolul 3 alineatele (1), (3) și (4), precum și prin articolul 4 din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități nu sunt garantate în cazul transferului unei întreprinderi pentru care a fost constatată starea de criză, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.

2)
Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.