CELEX: 61977CJ0106
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura di Susa
Taliansko

Uznesením
z 28. júla 1977 prijatým na Súdnom dvore 29. augusta
1977 položil Pretore di Susa na základe článku 177 Zmluvy EHS dve
prejudiciálne otázky týkajúce sa priamej uplatniteľnosti práva
Spoločenstva na základe článku 189 Zmluvy, s cieľom zistiť, aké sú
dôsledky tejto zásady v prípade rozporu medzi právnym predpisom
Spoločenstva a neskorším ustanovením vnútroštátneho zákona.
Je
potrebné upozorniť na to, že ešte pred vznikom tohto sporu sa Pretore
di Susa obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnymi otázkami, aby na
základe jeho odpovedí mohol posúdiť, či veterinárne a hygienické
poplatky vyberané pri dovozoch hovädzieho a teľacieho mäsa
v zmysle konsolidovaného textu talianskych veterinárnych zákonov,
ktorých výška bola naposledy stanovená podľa pripojenej stupnice, ktorá
tvorí prílohu k zákonu č. 1239 z 30. decembra 1970
(Gazetta Ufficiale č. 26 z 1. februára 1971), sú
v súlade so Zmluvou a niektorými nariadeniami – hlavne
s nariadením Rady č. 805/68 z 27. júna 1968
o spoločnej regulácii trhov v sektore hovädzieho mäsa
(Ú. v. ES L 148, s. 24).
So
zreteľom na odpovede Súdneho dvora, ktoré uviedol vo svojom rozsudku
35/76 z 15. decembra 1976 (Zb. s. 1871), Pretore
rozhodol, že výber predmetných poplatkov nie je zlučiteľný
s ustanoveniami práva Spoločenstva, a adresoval
Amministrazione delle Finanze dello Stato príkaz na vrátenie neoprávnene
vybraného cla zvýšeného o úroky.
Amministrazione delle Finanze dello Stato sa proti tomuto príkazu odvolala.
S ohľadom
na predložené tvrdenia účastníkov konania v priebehu konania po
podaní odvolania Pretore usúdil, že sa mu predkladá otázka rozporu medzi
niektorými normami práva Spoločenstva a neskoršie vyhláseným
vnútroštátnym zákonom, teda zákonom č. 1239/70.
Pripomenul,
že podľa poslednej judikatúry Talianskeho ústavného súdu (rozsudky
232/75 a 205/75, uznesenie 206/76) na vyriešenie tejto otázky, či
predmetné zákony boli neústavné z hľadiska článku 11 Ústavy, sa
musí táto otázka predložiť samotnému ústavnému súdu.
Pretore
na jednej strane so zreteľom na ustálenú súdnu prax Súdneho dvora
týkajúcu sa použiteľnosti práva Spoločenstva v právnych poriadkoch
členských štátov a na druhej strane vzhľadom na negatívne následky
situácie, keď by namiesto posúdenia z dôvodu svojej vlastnej
právomoci nepoužiť zákon, ktorý tvorí prekážku plnej účinnosti práva
Spoločenstva, musel naniesť otázku ústavnosti, obrátil sa na Súdny dvor,
ktorému položil dve nasledujúce otázky:
a)      Podľa
článku 189 Zmluvy EHS a ustálenej súdnej praxe Súdneho dvora
Európskych spoločenstiev musia byť priamo uplatniteľné ustanovenia
Spoločenstva napriek akejkoľvek vnútroštátnej norme alebo praxi
členských štátov plne účinné v právnych poriadkoch týchto štátov
a aplikované jednotne, a to aj kvôli zabezpečeniu
subjektívnych práv jednotlivcov, znamená to, že záväznosť týchto noriem
treba chápať tak, že prípadné neskoršie vyhlásené vnútroštátne
ustanovenia, ktoré sú v rozpore s týmito normami Spoločenstva,
sú právoplatne považované za nepoužiteľné, pričom netreba čakať na ich
odstránenie samotným vnútroštátnym zákonodarcom (zrušenie) alebo inými
ústavnými orgánmi (vyhlásenie o ich neústavnosti), hlavne, ak
v takomto prípade platí, že až do okamihu vydania predmetného
vyhlásenia je vnútroštátny zákon stále použiteľný a normy
Spoločenstva nie sú uplatniteľné a že ich úplná a jednotná
aplikácia nie je zaručená, rovnako ako nie sú chránené subjektívne práva
jednotlivcov?
b)      Vo
vzťahu k predošlej otázke treba predpokladať, že právo
Spoločenstva pripúšťa, že ochrana subjektívnych práv zakotvených
v predpisoch Spoločenstva, ktoré sú „priamo uplatniteľné“, môže byť
oddialená až do okamihu skutočného zrušenia príslušnými vnútroštátnymi
orgánmi prípadných vnútroštátnych opatrení, ktoré sú v rozpore
s normami Spoločenstva, a toto zrušenie musí mať vždy pravú
spätnú účinnosť, aby nedošlo k spôsobeniu ujmy na subjektívnych
právach?

O predloženom podaní Súdnemu dvoru
Zástupca
talianskej vlády vo svojich ústnych pripomienkach upozornil Súdny dvor
na rozsudok Ústavného súdu č. 163/77 z 22. decembra 1977,
vydaný po vznesení otázok súdom v Miláne a súdom v Ríme,
ktorým bola vyhlásená protiústavnosť niektorých ustanovení zákona
č. 1239 z 30. decembra 1970, ktoré sa pritom týkali aj
sporu riešeného pred Pretore di Susa.
Keďže
sporné ustanovenia boli zrušené účinkom vyhlásenia o neústavnosti,
stali sa otázky, ktoré položil Pretore, bezpredmetnými, takže nie je
potrebné na ne odpovedať.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor v zmysle svojej
ustálenej súdnej praxe považuje návrh na začatie prejudiciálneho konania
podľa článku 177 za podaný až do okamihu jeho späťvzatia príslušným
súdom, ktorý ho podal, alebo jeho zamietnutia príslušným vyšším súdom.
Takýto
účinok nevyplýva z uvedeného rozsudku, ktorý bol vyhlásený
v rámci iných konaní, ako je konanie o spore, ktoré je
predmetom podania na Súdnom dvore a ktorého účinok vo vzťahu
k tretím osobám nemôže posúdiť.
Predbežnú námietku vznesenú talianskou vládou je preto potrebné zamietnuť.

O veci samej
Cieľom
prvej otázky
je v podstate zistiť dôsledky priamej uplatniteľnosti ustanovenia
práva Spoločenstva v prípade jeho nezlučiteľnosti s neskorším
právnym predpisom členského štátu.
Priama
uplatniteľnosť, o ktorú ide v tomto prípade, znamená, že
predpisy práva Spoločenstva musia byť plne účinné a aplikované
jednotným spôsobom vo všetkých členských štátoch odo dňa nadobudnutia
účinnosti a počas celej doby trvania ich platnosti.
Tieto
ustanovenia zakladajú s okamžitým účinkom práva a povinnosti
pre všetkých, ktorých sa týkajú, či členských štátov, alebo
jednotlivcov, ktorí sú účastníkmi právnych vzťahov vyplývajúcich
z práva Spoločenstva.
Tento
účinok sa vzťahuje aj na každý súd, ktorému bolo v rámci jeho
právomoci predložené podanie a ktorého poslaním ako orgánu
členského štátu je chrániť práva priznané jednotlivcom právom
Spoločenstva.
Podľa
zásady prednosti práva Spoločenstva je účinkom z dôvodu
nadobudnutia účinnosti priamo uplatniteľných ustanovení Zmluvy
a aktov inštitúcií vo vzťahu k vnútroštátnemu právu členských
štátov nielen strata použiteľnosti každého existujúceho ustanovenia
vnútroštátneho predpisu, ktoré je s nimi rozpore, ale – vzhľadom na
to, že tieto ustanovenia a akty sú neoddeliteľnou súčasťou
právneho poriadku použiteľného na území každého členského štátu, pričom
majú prednosť – aj zabránenie zavedenia nových vnútroštátnych
legislatívnych aktov, ktoré sú nezlučiteľné s normami Spoločenstva.
Priznanie
akejkoľvek právnej účinnosti legislatívnym aktom zasahujúcim do oblasti
patriacej do výkonnej právomoci Spoločenstva alebo aktom, ktoré sú
nezlučiteľné s ustanoveniami práva Spoločenstva, by znamenalo
popretie účinnosti záväzkov, ktoré členské štáty prijali bezpodmienečne
a neodvolateľne na základe Zmluvy, čím by sa spochybnili samotné
základy Spoločenstva.
Rovnaké
závery vyplývajú zo štruktúry článku 177 Zmluvy, podľa ktorého každý
vnútroštátny súd má možnosť obrátiť sa na Súdny dvor vždy, keď zistí, že
na vyhlásenie jeho rozsudku je nutné rozhodnutie o prejudiciálnej
otázke o výklade alebo platnosti v rámci práva Spoločenstva.
Potrebný
účinok tohto ustanovenia sa oslabí, ak sa bude vnútroštátnemu súdu
brániť v okamžitom uplatnení práva Spoločenstva v súlade
s rozhodnutím alebo judikatúrou Súdneho dvora.
Z predchádzajúcich
ustanovení vyplýva, že každý vnútroštátny súd, ktorému bolo
v rámci jeho právomoci predložené podanie, je povinný v plnej
miere aplikovať právo Spoločenstva a chrániť práva, ktoré toto
právo priznáva jednotlivcom, pričom musí prípadne neaplikovať akékoľvek
vnútroštátne ustanovenie právneho predpisu, ktoré je s ním
v rozpore, bez ohľadu na to, či bolo prijaté skôr alebo neskôr ako
predpis Spoločenstva.
Následne
akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho právneho poriadku, ako aj
administratívna alebo súdna prax, ktoré by mohli oslabiť účinnosť
uplatňovania práva Spoločenstva tým, že príslušnému vnútroštátnemu súdu,
ktorý aplikuje toto právo, nepriznávajú ani v momente tohto
uplatnenia právomoc, aby urobil všetko, čo je nevyhnutné pre
neuplatnenie ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sú
prekážkou plnej účinnosti noriem Spoločenstva, sú nezlučiteľné
s požiadavkami, ktoré sú podstatou práva Spoločenstva.
O takýto
prípad by išlo vtedy, ak by riešenie rozporu medzi ustanovením práva
Spoločenstva a neskorším vnútroštátnym zákonom bolo vyhradené inému
orgánu ako súdu zabezpečujúcemu aplikáciu práva Spoločenstva, ktorý
disponuje vlastnou voľnou úvahou, hoci by prekážka brániaca plnej
účinnosti tohto práva bolo iba dočasná.
Na
prvú otázku treba odpovedať tak, že vnútroštátny súd, ktorý
v rámci svojej právomoci aplikuje ustanovenia práva Spoločenstva,
je povinný zabezpečiť plný účinok týchto noriem a z vlastnej
úradnej moci neuplatní každé vnútroštátne ustanovenie, hoci by išlo
o neskoršie ustanovenie, ktoré je v rozpore s právom
Spoločenstva, bez toho, aby musel najprv žiadať alebo čakať na jeho
zrušenie legislatívnou cestou alebo iným ústavným postupom.
Podstatou
druhej otázky
je,
či za predpokladu, že ochranu práv priznaných ustanoveniami
Spoločenstva možno časovo odložiť až do okamihu skutočného zrušenia
prípadných vnútroštátnych opatrení, ktoré sú v rozpore
s právom Spoločenstva, príslušnými vnútroštátnymi orgánmi a či
toto zrušenie musí mať vždy pravú spätnú účinnosť, aby nedošlo
k porušeniu predmetných práv.
Z odpovede
na prvú otázku vyplýva, že vnútroštátny súd je povinný zabezpečiť
ochranu práv, ktoré mu priznávajú ustanovenia právneho poriadku
Spoločenstva, bez toho, aby musel žiadať alebo čakať na skutočné
zrušenie oprávnenými vnútroštátnymi orgánmi prípadných vnútroštátnych
opatrení, ktoré sú prekážkou priamej a okamžitej aplikácie
predpisov Spoločenstva.
Druhá otázka je na základe uvedeného bezpredmetná.

O trovách
Vláda
Talianskej republiky, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu trov
konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré
podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom
na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred Pretore di
Susa, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených uznesením Pretore di Susa z 28. júla 1977 takto:
Vnútroštátny
súd, ktorý v rámci svojej právomoci aplikuje ustanovenia práva
Spoločenstva, je povinný zabezpečiť plný účinok týchto noriem
a v prípade potreby z vlastnej úradnej moci neuplatní
každé vnútroštátne ustanovenie, hoci by išlo o neskoršie
ustanovenie, ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva, bez
toho, aby musel najprv žiadať alebo čakať na jeho zrušenie legislatívnou
cestou alebo iným ústavným postupom.
Kutscher
Sørensen
Bosco
Donner
Pescatore      Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. marca 1978.
Tajomník

Predseda
A. Van Houtte

H. Kutscher
*
Jazyk konania: taliančina.