CELEX: 62001TJ0315
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika
Obmedzujúce opatrenia namierené proti osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Qaida a Talibanom
Právomoc Spoločenstva
Zmrazenie finančných prostriedkov
Základné práva
Ius cogens
Súdna kontrola
Žaloba o neplatnosť

Právny rámec
1       Podľa článku 24 ods. 1 Charty Organizácie Spojených národov podpísanej 26. júna 1945 v San Franciscu (Spojené štáty) členovia
Organizácie Spojených národov (OSN) „zverujú Bezpečnostnej rade hlavnú zodpovednosť za zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti
a uznávajú, že Bezpečnostná rada, plniac svoje povinnosti vyplývajúce pre ňu z tejto zodpovednosti, koná v ich mene“.
2       Podľa článku 25 Charty OSN „členovia [OSN] súhlasia, že prijmú a vykonajú rozhodnutia Bezpečnostnej rady podľa tejto Charty“.
3       Podľa článku 48 ods. 2 Charty OSN rozhodnutia Bezpečnostnej rady pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti „vykonávajú
členovia Organizácie Spojených národov priamo i vlastnými akciami v príslušných medzinárodných orgánoch, ktorých sú členmi“.
4       Podľa článku 103 Charty OSN „ak by došlo k stretu záväzkov členov Organizácie Spojených národov podľa tejto Charty s ich záväzkami
podľa akejkoľvek inej medzinárodnej dohody, majú prednosť záväzky podľa tejto Charty“.
5       Podľa článku 11 ods. 1 EÚ:
„Únia vymedzuje a uskutočňuje spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku zahŕňajúcu všetky oblasti zahraničnej a bezpečnostnej
politiky, ktorej cieľom je:
–       chrániť spoločné hodnoty, základné záujmy, nezávislosť a celistvosť Únie v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených
národov,
–       posilniť bezpečnosť Únie vo všetkých smeroch,
–       zachovať mier a posilniť medzinárodnú bezpečnosť v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených národov…“
6       Podľa článku 301 ES:
„Ak je v spoločnej pozícii alebo jednotnej akcii prijatej podľa ustanovení Zmluvy o Európskej únii týkajúcej sa spoločnej
zahraničnej a bezpečnostnej politiky stanovený určitý postup, aby Spoločenstvo prerušilo alebo obmedzilo čiastočne alebo úplne
hospodárske vzťahy s jednou alebo viacerými tretími krajinami, Rada prijme nevyhnutné naliehavé opatrenia, Rada koná [rozhoduje
–
neoficiálny preklad
] kvalifikovanou väčšinou na návrh Komisie.“
7       Článok 60 ods. 1 ES stanovuje:
„Ak sa činnosť Spoločenstva, ako ju predvída článok 301, pokladá za nevyhnutnú, môže Rada prijať potrebné naliehavé opatrenia
v oblasti pohybu kapitálu a platieb so zreteľom na tretie krajiny [voči tretím krajinám –
neoficiálny preklad
], a to postupom vymedzeným v článku 301.“
8       Podľa článku 307 prvého odseku ES:
„Ustanovenia tejto zmluvy neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce
štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane a jednou alebo viacerými tretími
krajinami na strane druhej.“
9       Na záver článok 308 ES stanovuje:
„V prípade, že na dosiahnutie niektorého z cieľov Spoločenstva v rámci fungovania spoločného trhu je potrebný akt Spoločenstva,
a táto zmluva na to neposkytuje potrebné právomoci, prijme Rada jednomyseľným rozhodnutím vhodné opatrenia na návrh Komisie
a po porade s Európskym parlamentom.“

Okolnosti predchádzajúce sporu
10     Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada“) 15. októbra 1999 prijala rezolúciu č. 1267 (1999),
ktorou okrem iného odsúdila skutočnosť, že na afgánske územie sa naďalej prijímajú niektorí teroristi a sú tu školení, ako
aj že sa na tomto území naďalej pripravujú teroristické útoky, opätovne potvrdila svoje presvedčenie, že potlačenie medzinárodného
terorizmu je nevyhnutné na zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti, a označila za poľutovaniahodné, že Taliban ešte
stále poskytuje útočisko Usámovi bin Ládinovi (Oussama ben Laden vo väčšine dokumentov francúzskeho znenia prijatých inštitúciami
Spoločenstva, po anglicky Usama bin Laden, po slovensky ďalej len „Usáma bin Ládin“) a takto mu umožňuje, rovnako ako jeho
spoločníkom, riadiť sieť stredísk na výcvik teroristov z nimi kontrolovaného územia a používať Afganistan ako základňu pre
medzinárodné teroristické činy. V odseku 2 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada požadovala, aby Taliban okamžite vydal príslušným
orgánom menovaného Usámu bin Ládina. Na zabezpečenie splnenia tejto povinnosti odsek 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999) určil,
že všetky štáty musia najmä „zmraziť finančné prostriedky a ďalšie finančné zdroje plynúce okrem iného buď z majetku vo vlastníctve
Talibanu alebo pod jeho priamou alebo nepriamou kontrolou, alebo vo vlastníctve alebo pod kontrolou podnikov patriacich Talibanu
alebo ním kontrolovaných, ako boli určené výborom zriadeným podľa článku 6 nižšie, a dbať na to, aby ani predmetné finančné
prostriedky alebo ďalšie zdroje, ani iné finančné prostriedky alebo zdroje takto určené neboli sprístupnené alebo použité
v prospech Talibanu alebo podniku v jeho vlastníctve, alebo ním priamo alebo nepriamo kontrolovaného podniku či už ich štátnymi
príslušníkmi, alebo akoukoľvek inou osobou nachádzajúcou sa na ich území, s výnimkou konkrétnych prípadov, keď výbor z humanitárnych
dôvodov vydal odchylné povolenie.“
11     V odseku 6 rezolúcie č. 1267 (1999) Bezpečnostná rada rozhodla o zriadení výboru Bezpečnostnej rady v súlade s článkom 28
jej dočasného rokovacieho poriadku, zloženého zo všetkých jej členov (ďalej len „výbor pre sankcie“) povereného najmä dohľadom
nad uplatňovaním opatrení uložených v odseku 4 štátmi, určením finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov uvedených
v spomínanom odseku 4 a preverovaním žiadostí o výnimku z opatrení uvedených v tomto odseku 4.
12     Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva, a prijala 15. novembra 1999 spoločnú pozíciu
1999/727/SZBP o obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Talibanu [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 294, s. 1). Článok 2 spoločnej pozície nariaďuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov,
ktoré má Taliban v držbe v zahraničí, za podmienok určených v rezolúcii Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999).
13     Rada 14. februára 2000 prijala na základe článkov 60 ES a 301 ES nariadenie (ES) č. 337/2000 o zákaze letov a zmrazení finančných
prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 43, s. 1).
14     Bezpečnostná rada prijala 19. decembra 2000 rezolúciu č. 1333 (2000), ktorá najmä požadovala, aby sa Taliban podriadil rezolúcii
č. 1267 (1999) predovšetkým tým, že prestane poskytovať útočisko a výcvik medzinárodným teroristom a ich organizáciám a vydá
príslušným orgánom Usámu bin Ládina, aby mohol byť súdený. Bezpečnostná rada najmä rozhodla o posilnení zákazu letov a zmrazenia
finančných prostriedkov uložených v súlade s rezolúciou č. 1267 (1999). Preto odsek 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) stanovuje,
že všetky štáty musia najmä „bezodkladne zmraziť finančné prostriedky a ďalšie finančné aktíva Usámu bin Ládina a s ním spojených
fyzických a právnických osôb, ako ich určil [výbor pre sankcie], vrátane organizácie Al-Káida, a prostriedky plynúce z majetku
vo vlastníctve Usámu bin Ládina alebo s ním spojených fyzických a právnických osôb, alebo pod ich priamou alebo nepriamou
kontrolou, a dbať na to, aby ani predmetné finančné prostriedky alebo ďalšie zdroje, ani iné finančné prostriedky alebo zdroje
neboli sprístupnené alebo priamo alebo nepriamo použité v prospech Usámu bin Ládina, jeho spoločníkov alebo akejkoľvek inej
právnickej osoby v ich vlastníctve alebo nimi priamo alebo nepriamo kontrolovanej, vrátane organizácie Al-Káida, či už ich
štátnymi príslušníkmi alebo akoukoľvek inou osobou nachádzajúcou sa na ich území.“
15     Bezpečnostná rada v tom istom ustanovení poverila výbor pre sankcie vedením aktualizovaného zoznamu fyzických a právnických
osôb, ktoré uvedený výbor určil ako spojené s Usámom bin Ládinom, vrátane organizácie Al‑Káida na základe informácií poskytnutých
štátmi a oblastnými organizáciami.
16     Bezpečnostná rada v odseku 23 rezolúcie č. 1333 (2000) rozhodla, že opatrenia uložené okrem iného podľa odseku 8 sa budú uplatňovať
počas dvanástich mesiacov a po uplynutí tohto obdobia Bezpečnostná rada rozhodne, či sa ich uplatňovanie predĺži za rovnakých
podmienok o ďalšie obdobie.
17     Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva a prijala 26. februára 2001 spoločnú pozíciu
2001/154/SZBP o ďalších obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Talibanu a o zmene a doplnení spoločnej pozície 96/746/SZBP
[
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 57, s. 1). Článok 4 spoločnej pozície stanovuje:
„Finančné prostriedky a ďalšie finančné aktíva Usámu bin Ládina a s ním spojených fyzických a právnických osôb, ako ich určil
[výbor pre sankcie], sa zmrazia a žiaden z prostriedkov alebo iných finančných zdrojov nebude sprístupnený ani Usámovi bin
Ládinovi, ani s ním spojeným fyzickým a právnickým osobám, ako ich určil [výbor pre sankcie] v súlade s ustanoveniami [rezolúcie
č. 1333 (2000)].“ [
neoficiálny preklad
]
18     Rada na základe článkov 60 ES a 301 ES prijala 6. marca 2001 nariadenie (ES) č. 467/2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru
a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov
vo vzťahu k Talibanu v Afganistane a ktoré zrušuje nariadenie č. 337/2000 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 67, s. 1).
19     Článok 1 nariadenia č. 467/2001 vymedzuje pojmy „finančné prostriedky“ a „zmrazenie finančných prostriedkov“.
20     Podľa článku 2 nariadenia č. 467/2001:
„1.      Všetky finančné prostriedky a iné finančné zdroje vo vlastníctve fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu označených
[výborom pre sankcie] a uvedených v prílohe I budú zmrazené.
2.      Žiadne finančné prostriedky alebo ďalšie finančné zdroje nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej
osobe, skupine alebo subjektu označeným výborom pre sankcie proti Talibanu a uvedeným v prílohe I alebo poskytnuté v ich prospech.
3.      Odseky 1 a 2 sa nepoužijú na finančné prostriedky a zdroje, na ktoré sa vzťahuje výnimka udelená výborom pre sankcie proti
Talibanu. Výnimky možno získať prostredníctvom príslušných orgánov členských štátov uvedených v prílohe II.“ [
neoficiálny preklad
]
21     Príloha I nariadenia č. 467/2001 obsahuje zoznam fyzických a právnických osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie
finančných prostriedkov uložené podľa článku 2. Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 467/2001 je Komisia splnomocnená zmeniť
a doplniť spomínanú prílohu I na základe rozhodnutí buď Bezpečnostnej rady, alebo výboru pre sankcie.
22     Výbor pre sankcie zverejnil 8. marca 2001 prvý konsolidovaný zoznam fyzických a právnických osôb, na ktoré sa má uplatniť
zmrazenie finančných prostriedkov podľa rezolúcií Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000) (pozri tlačovú správu
tohto výboru č. AFG/131 SC/7028 z 8. marca 2001). Odvtedy bol predmetný zoznam niekoľkokrát zmenený a doplnený. Komisia takisto
prijala na základe článku 10 nariadenia č. 467/2001 niekoľko nariadení, ktorými zmenila a doplnila prílohu I predmetného nariadenia.
23     Výbor pre sankcie zverejnil 19. októbra 2001 nové
addendum
k

zoznamu z 8. marca 2001, ktoré okrem iného obsahovalo meno tejto osoby:
–       „Al-Qadi, Yasin (A. K. A. Kadi, Shaykh Yassin Abdullah; A. K. A. Kahdi, Yasin), Jeddah, Saudi Arabia.“
24     Komisia nariadením č. 2062/2001 z 19. októbra 2001, ktorým sa tretíkrát mení a dopĺňa nariadenie č. 467/2001 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 277, s. 25), doplnila spolu s inými menami meno dotknutej osoby do prílohy I uvedeného nariadenia.
25     Bezpečnostná rada prijala 16. januára 2002 rezolúciu č. 1390 (2002) stanovujúcu opatrenia, ktoré sa majú uložiť vo vzťahu
k Usámovi bin Ládinovi, členom organizácie Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným fyzickým osobám, skupinám, podnikom alebo
právnickým osobám. Táto rezolúcia v podstate stanovuje v odsekoch 1 a 2 zachovanie opatrení, najmä zmrazenia finančných prostriedkov,
uložených podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999) a odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000). Tieto opatrenia budú
v súlade s odsekom 3 rezolúcie č. 1390 (2002) opätovne posúdené Bezpečnostnou radou po uplynutí dvanástich mesiacov od ich
prijatia, pričom po uplynutí uvedeného obdobia Bezpečnostná rada môže rozhodnúť o ich zachovaní alebo o ich zdokonalení.
26     Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva a prijala 27. mája 2002 spoločnú pozíciu
2002/402/SZBP o obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Usámovi bin Ládinovi, členom organizácie Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným
spojeným fyzickým osobám, skupinám, podnikom alebo právnickým osobám a o zrušení spoločných pozícií 96/746, 1999/727, 2001/154
a 2001/771/SZBP [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 139, s. 4). Článok 3 spoločnej pozície stanovuje najmä zotrvanie zmrazenia finančných prostriedkov a iného finančného
majetku alebo ekonomických zdrojov fyzických osôb, skupín, podnikov a právnických osôb uvedených v zozname vypracovanom výborom
pre sankcie v súlade s rezolúciami Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000).
27     Rada na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES prijala 27. mája 2002 nariadenie (ES) č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické
obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom a ruší nariadenie
č. 467/2001 (Ú. v. ES L 139, s. 9; Mim. vyd. 18/001, s. 294).
28     Podľa odôvodnenia č. 4 tohto nariadenia opatrenia stanovené okrem iného rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) „spadajú
do pôsobnosti zmluvy, a preto, najmä s cieľom zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej súťaže –
neoficiálny preklad
], je pre vykonanie príslušných rozhodnutí Bezpečnostnej rady, pokiaľ ide o územie spoločenstva, potrebné prijať právne predpisy
spoločenstva“.
29     Článok 1 nariadenia č. 881/2002 vymedzuje pojmy „finančné prostriedky“ a „zmrazenie finančných prostriedkov“ v podstate rovnako
ako článok 1 nariadenia č. 467/2001
.
30     Podľa článku 2 nariadenia č. 881/2002:
„1.      Všetky finančné prostriedky patriace, vo vlastníctve alebo v držbe fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu
označených výborom pre sankcie a uvedených v prílohe I budú zmrazené.
2.      Žiadne finančné prostriedky nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu,
označených výborom pre sankcie a uvedených v prílohe I, alebo [poskytnuté] v ich prospech.
3.      Žiadne ekonomické zdroje nebudú… sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu, označených výborom
pre sankcie a uvedených v prílohe I, alebo [poskytnuté] v ich prospech tak, aby bolo tejto osobe, skupine alebo subjektu umožnené
získať finančné prostriedky, tovar alebo služby.“
31     Príloha I nariadenia č. 881/2002 obsahuje zoznam fyzických a právnických osôb a skupín, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných
prostriedkov uložené podľa článku 2. Tento zoznam obsahuje okrem iného meno tejto fyzickej osoby: „Al‑Qadi, Yasin (alias KADI,
Shaykh Yassin Abdullah; alias KAHDI, Yasin), Jeddah, Saudská Arábia“.
32     Bezpečnostná rada prijala 20. decembra 2002 rezolúciu č. 1452 (2002) smerujúcu k uľahčeniu dodržiavania povinností v oblasti
boja proti terorizmu. Odsek 1 rezolúcie stanovuje určitý počet výnimiek a odchýlok zo zmrazenia finančných prostriedkov a iných
ekonomických zdrojov uloženého podľa rezolúcií č. 1267 (1999), č. 1333 (2000) a č. 1390 (2002), ktoré môžu štáty povoliť z humanitárnych
dôvodov so súhlasom výboru pre sankcie.
33     Bezpečnostná rada prijala 17. januára 2003 rezolúciu č. 1455 (2003), ktorej cieľom je zdokonalenie uplatňovania opatrení uložených
podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a odsekov 1 a 2 rezolúcie č. 1390 (2002).
Tieto opatrenia budú podľa odseku 2 rezolúcie č. 1455 (2003) opätovne zdokonalené po uplynutí dvanástich mesiacov alebo aj
skôr, ak to bude potrebné.
34     Rada usúdila, že na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002) je nevyhnutná činnosť Spoločenstva a prijala 27. februára
2003 spoločnú pozíciu 2003/140/SZBP o výnimkách z obmedzujúcich opatrení uložených spoločnou pozíciou 2002/402 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 53, s. 62). Článok 1 spoločnej pozície stanovuje, že Európske spoločenstvo zohľadní pri uplatňovaní opatrení
uvedených v článku 3 spoločnej pozície 2002/402 výnimky povolené rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002).
35     Rada prijala 27. marca 2003 nariadenie (ES) č. 561/2003, ktorým sa mení a dopĺňa, pokiaľ ide o výnimky zo zmrazenia finančných
prostriedkov a hospodárskych zdrojov, nariadenie č. 881/2002 (Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 18/002, s. 91). V odôvodnení
č. 4 tohto nariadenia Rada uvádza, že s ohľadom na rezolúciu č. 1452 (2002) je potrebné upraviť opatrenia uložené Spoločenstvom.
36     Podľa článku 1 nariadenia č. 561/2003:
„Do nariadenia č. 881/2002 sa vkladá tento článok…:
‚Článok 2a
1.      Článok 2 sa nevzťahuje na finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje, ak:
a)      ktorýkoľvek z príslušných orgánov uvedených v prílohe II rozhodol na základe žiadosti podanej zainteresovanou fyzickou alebo
právnickou osobou, že tieto finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje sú:
i)      potrebné na krytie základných výdavkov, vrátane platieb za potraviny, nájom alebo hypotéku, lieky a lekárske ošetrenie, dane,
poistné a poplatky za verejné služby;
ii)      určené výlučne na platbu primeraných poplatkov odborníkom a úhradu výdavkov, ktoré vznikli v súvislosti s poskytnutím právnych
služieb;
iii)      určené výlučne na platbu poplatkov alebo poplatkov za služby za bežné vedenie alebo spravovanie zmrazených finančných prostriedkov
alebo zmrazených hospodárskych zdrojov; alebo
iv)      potrebné na mimoriadne výdavky a
b)      takéto rozhodnutie bolo oznámené výboru pre sankcie a
c)      i)     v prípade rozhodnutia podľa písm. a) bodov i), ii) alebo iii) výbor pre sankcie nenamietal voči rozhodnutiu do 48 hodín od
jeho oznámenia; alebo
ii)      v prípade rozhodnutia podľa písm. a) bod iv) výbor pre sankcie schválil rozhodnutie.
2.      Každý, kto chce využiť ustanovenia uvedené v ods. 1, sa obráti so svojou žiadosťou na relevantný príslušný orgán členského
štátu uvedený v prílohe II.
Príslušný orgán uvedený v prílohe II okamžite písomne oznámi osobe, ktorá podala žiadosť, ako aj každej inej fyzickej alebo
právnickej osobe alebo subjektu, o ktorom mu je známe, že je priamo dotknutý, či bolo žiadosti vyhovené.
Príslušný orgán informuje aj ostatné členské štáty, či sa vyhovelo žiadosti o takúto výnimku.
3.      Finančné prostriedky, ktoré uvoľnilo a previedlo Spoločenstvo za účelom úhrady výdavkov, alebo ktoré boli uznané na základe
tohto článku, nepodliehajú ďalším obmedzujúcim opatreniam podľa článku 2.
…‘“

Konanie a návrhy účastníkov konania
37     Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. decembra 2001, zapísaným pod číslom T‑315/01, podal Yassin Abdullah Kadi
žalobu podľa článku 230 ES proti Rade a Komisii, ktorou navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–       zrušil nariadenia č. 2062/2001 a č. 467/2001 v častiach týkajúcich sa žalobcu,
–       zaviazal Radu a/alebo Komisiu na náhradu trov konania.
38     Rada a Komisia vo svojich vyjadreniach k žalobe podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa Radou 20. februára 2002 a Komisiou
21. februára 2002 navrhujú, aby Súd prvého stupňa:
–       zamietol žalobu,
–       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
39     Kancelária Súdu prvého stupňa listom z 13. júna 2002 vyzvala účastníkov konania, aby predložili svoje pripomienky vo vzťahu
k dôsledkom vyplývajúcim zo zrušenia nariadenia č. 467/2001 a jeho nahradenia nariadením č. 881/2002.
40     Žalobca podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. júna 2002, ktoré tvorilo prílohu jeho pripomienok, rozšíril svoje
pôvodné návrhy a žalobné dôvody o nariadenie č. 881/2002 (ďalej len „napadnuté nariadenie“) v časti, v ktorej sa ho týka.
41     Rada vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. júna 2002 vyhlásila, že nenamieta proti tomuto
rozšíreniu pôvodných návrhov a žalobných dôvodov.
42     Komisia vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 1. júla 2002 tvrdí, že pôvodná žaloba musí byť
odmietnutá ako neprípustná v časti týkajúcej sa nariadenia č. 467/2001, keďže podmienky upravené najmä vo štvrtom a v piatom
odseku článku 230 ES nie sú splnené. Podľa tejto inštitúcie pôvodný návrh na zrušenie tohto nariadenia sa môže chápať iba
ako námietka nezákonnosti podľa článku 241 ES. Pôvodnú žalobu treba teda chápať tak, že je namierená hlavne proti nariadeniu
č. 2062/2001 a iba subsidiárne proti nariadeniu č. 467/2001. Komisia však v záujme riadneho výkonu spravodlivosti a vzhľadom
na hospodárnosť konania a so zreteľom na okolnosť, že právne účinky nariadenia č. 2062/2001 majú dosah na napadnuté nariadenie,
vyhlasuje, že nenamieta proti tomu, aby žalobca zmenil a doplnil svoje procesné úkony tak, aby do nich zahrnul aj posledné
uvedené nariadenie.
43     Komisia okrem toho žiada Súd prvého stupňa, aby vyslovil podľa článku 113 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, že žaloba
proti nariadeniu č. 2062/2001 sa stala bezpredmetnou, a teda nie je dôvod rozhodnúť vo vzťahu k tomuto nariadeniu, keďže toto
nariadenie už nemá právne účinky v dôsledku zrušenia nariadenia č. 467/2001 a jeho nahradenia napadnutým nariadením. V tejto
súvislosti sa Komisia odvoláva na rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1988, Technointorg/Komisia a Rada (294/86 a 77/87, Zb.
s. 6077), a na uznesenie Súdu prvého stupňa z 13. júna 1997, TEAM a Kolprojekt/Komisia (T‑13/96, Zb. s. II‑983).
44     Komisia navyše žiada podľa článku 115 ods. 1 a článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku o zmenu jej postavenia v konaní na vedľajšieho
účastníka konania, ktorý v konaní podporuje návrhy Rady, pričom trvá na svojom návrhu zaviazať žalobcu na náhradu jej trov
konania vzniknutých v dôsledku toho, že žalobca spochybňoval nariadenie č. 2062/2001.
45     Predseda prvej komory Súdu prvého stupňa uznesením z 10. septembra 2002 povolil podľa článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku
vstup Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska do konania ako vedľajšieho účastníka, ktorý podporuje návrhy
žalovaných.
46     Keďže od začiatku nového súdneho roka, to znamená od 1. októbra 2002, sa zmenilo zloženie komôr Súdu prvého stupňa a sudca
spravodajca sa stal členom druhej komory, tejto komore bola pridelená aj prejednávaná vec.
47     Po vypočutí účastníkov konania Súd prvého stupňa postúpil vec podľa článku 51 rokovacieho poriadku päťčlennej komore.
48     Súd prvého stupňa (druhá rozšírená komora) rozhodol na základe správy sudcu spravodajcu o otvorení ústnej časti konania a v rámci
opatrení na zabezpečenie priebehu konania uvedených v článku 64 rokovacieho poriadku písomne položil niekoľko otázok Rade
a Komisii, ktoré na ne odpovedali v stanovenej lehote.
49     Predseda druhej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa uznesením z 18. septembra 2003 spojil v súlade s článkom 50 rokovacieho
poriadku prejednávanú vec s vecou T‑306/01, Aden a i./Rada a Komisia, na spoločné konanie na účely ústnej časti konania.
50     Žalobca listom z 8. októbra 2003 požiadal Súd prvého stupňa, aby vložil do spisu Terrorism (United Nations Measures) Order
2001 [britské uznesenie z roku 2001 o terorizme (opatrenia Organizácie Spojených národov)]. Komisia listom s tým istým dátumom
8. október 2003 požiadala Súd prvého stupňa, aby vložil do spisu „smernice upravujúce činnosť [výboru pre sankcie]“ prijaté
výborom 7. novembra 2002 a zmenené a doplnené 10. apríla 2003. Predseda druhej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa vyhovel
týmto žiadostiam rozhodnutím z 9. októbra 2003.
51     Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Súdom prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní 14. októbra
2003.

O procesných dôsledkoch vyplývajúcich z prijatia napadnutého nariadenia
52     Účastníci konania uznávajú, že žalobca má právo prispôsobiť svoje návrhy a žalobné dôvody tak, aby smerovali k zrušeniu napadnutého
nariadenia, ktorým sa zrušilo a nahradilo nariadenie č. 467/2001, zmenené a doplnené nariadením č. 2062/2001. Žalobca sa podaním
do kancelárie Súdu prvého stupňa z 28. júna 2002 skutočne vyjadril, že prispôsobuje v tomto zmysle svoje pôvodné návrhy a žalobné
dôvody.
53     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ak je rozhodnutie v priebehu konania nahradené iným rozhodnutím, ktoré má ten
istý predmet, toto rozhodnutie treba považovať za novú skutočnosť, ktorá umožňuje žalobcovi prispôsobiť svoje návrhy a žalobné
dôvody. Požadovať od žalobcu, aby podal novú žalobu, by totiž bolo v rozpore s riadnym výkonom spravodlivosti a s požiadavkou
hospodárnosti konania. Okrem toho by bolo nespravodlivé, keby dotknutá inštitúcia mohla na obranu voči výhradám uvedeným v žalobe
predloženej súdu Spoločenstva proti určitému rozhodnutiu prispôsobiť napadnuté rozhodnutie alebo ho nahradiť iným a odvolávať
sa v priebehu súdneho konania na túto zmenu alebo nahradenie tak, aby druhý účastník konania nemal možnosť rozšíriť svoje
pôvodné návrhy a žalobné dôvody na neskoršie rozhodnutie alebo predložiť ďalšie návrhy a žalobné dôvody proti tomuto rozhodnutiu
(rozsudky Súdneho dvora z 3. marca 1982, Alpha Steel/Komisia, 14/81, Zb. s. 749, bod 8; z 29. septembra 1987, Fabrique de
fer de Charleroi a Dillinger Hüttenwerke/Komisia, 351/85 a 360/85, Zb. s. 3639, bod 11, a zo 14. júla 1988, Stahlwerke Peine-Salzgitter/Komisia,
103/85, Zb. s. 4131, body 11 a 12; rozsudok Súdu prvého stupňa z 3. februára 2000, CCRE/Komisia, T‑46/98 a T‑151/98, Zb. s. II‑167,
bod 33).
54     Táto judikatúra je uplatniteľná aj za predpokladu, že sa nariadenie, ktoré sa priamo a osobne týka fyzickej alebo právnickej
osoby, nahradí v priebehu súdneho konania nariadením s tým istým predmetom.
55     Keďže tento predpoklad vo všetkých bodoch zodpovedá prejednávanej veci, je potrebné vyhovieť žiadosti žalobcu, aby sa jeho
žaloba považovala za návrh na zrušenie napadnutého nariadenia v časti týkajúcej sa žalobcu, a umožniť účastníkom konania upraviť
ich návrhy, dôvody a tvrdenia vo svetle tejto novej skutočnosti.
56     Za týchto okolností je potrebné usúdiť, že pôvodný návrh žalobcu týkajúci sa čiastočného zrušenia nariadenia č. 467/2001 sa
stal bezpredmetným z dôvodu zrušenia tohto nariadenia napadnutým nariadením. Nie je teda potrebné rozhodnúť o tomto návrhu
a ani o námietke neprípustnosti predloženej Komisiou (pozri bod 42 vyššie). Rovnako nie je potrebné rozhodnúť o návrhu na
čiastočné zrušenie nariadenia č. 2062/2001, keďže sa tento návrh tiež stal bezpredmetným.
57     Z vyššie uvedeného vyplýva, že už nie je potrebné rozhodnúť o žalobe v časti, v ktorej smeruje proti Komisii. Za okolností
prejednávanej veci však zásada riadneho výkonu spravodlivosti a požiadavka hospodárnosti konania, o ktorú sa opiera judikatúra
citovaná v bode 53 vyššie, tiež odôvodňujú, aby boli zohľadnené návrhy, dôvody a tvrdenia Komisie upravené tak, ako je uvedené
v bode 55 vyššie, bez toho, aby bolo potrebné povoliť tejto inštitúcii formálne nanovo vstúpiť do konania podľa článku 115
ods. 1 a článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku ako vedľajšiemu účastníkovi konania, ktorý podporuje návrhy Rady.
58     So zreteľom na vyššie uvedené je potrebné posudzovať túto žalobu tak, že smeruje iba proti Rade, ktorú v konaní podporuje
Komisia a Spojené kráľovstvo, a že jej jediným predmetom je návrh na zrušenie napadnutého nariadenia v časti týkajúcej sa
žalobcu.

O podstate sporu
1.
Úvodné poznámky
59     Žalobca na podporu svojich návrhov uvádza v žalobe tri dôvody na zrušenie založené na porušení jeho základných práv. Prvý
dôvod je založený na porušení práva byť vypočutý, druhý na porušení práva na ochranu vlastníckeho práva k majetku a zásady
proporcionality a tretí na porušení práva na účinnú súdnu kontrolu.
60     Žalobca vo svojej replike uviedol štvrtý dôvod založený na nedostatku právomoci a na zneužití právomoci, keďže žalované inštitúcie
prijali nariadenia č. 467/2001 a č. 2062/2001 na základe článkov 60 ES a 301 ES, pričom tieto ustanovenia umožňujú Spoločenstvu
prerušiť alebo obmedziť hospodárske vzťahy s tretími krajinami, ale neumožňujú zmraziť finančné aktíva fyzických alebo právnických
osôb. Po zrušení nariadenia č. 467/2001 a jeho nahradení napadnutým nariadením prijatým na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES,
žalobca vo svojich písomných pripomienkach podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. júna 2002 vyhlásil, že tento nový
dôvod berie späť.
61     Súd prvého stupňa sa však rozhodol i bez návrhu preskúmať otázku, či mala Rada právomoc prijať napadnuté nariadenie na právnom
základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES. Dôvod založený na nedostatku právomoci pôvodcu napadnutého aktu totiž predstavuje
verejný záujem (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lagrange vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Súdneho dvora
z 15. júla 1964, Holandsko/Vysoký úrad, 66/63, Zb. s. 1047, 1086), a teda môže byť preskúmaný súdom Spoločenstva i bez návrhu
(rozsudky Súdneho dvora zo 17. decembra 1959, Société des fonderies de Pont-à‑Mousson/Vysoký úrad, 14/59, Zb. s. 445, 473;
z 10. mája 1960, Nemecko/Vysoký úrad, 19/58, Zb. s. 469, 488; z 30. septembra 1982, Amylum/Rada, 108/81, Zb. s. 3107, bod
28, a z 13. júla 2000, Salzgitter/Komisia, C‑210/98 P, Zb. s. I‑5843, bod 56; rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 1992,
BASF a i./Komisia, T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 a T‑104/89,
Zb. s. II‑315, bod 31, a z 24. septembra 1996, Marx Esser a Del Amo Martinez/Parlament, T‑182/94, Zb. VS s. I‑A‑411 a II‑1197,
bod 44).
62     Keďže ani Rada, ani Komisia nemali možnosť vyjadriť sa k tejto otázke v priebehu písomnej časti konania, Súd prvého stupňa
ich vyzval v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania, aby tak urobili písomne (pozri bod 48 vyššie). Uvedené inštitúcie
odpovedali na žiadosť Súdu prvého stupňa v lehote, ktorú im na tento účel stanovil. Okrem toho, žalobca v priebehu pojednávania
opätovne spochybnil právomoc Rady prijať napadnuté nariadenie na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES. Spojené kráľovstvo
sa k tejto otázke tiež vyjadrilo na pojednávaní.
63     Súd prvého stupňa rozhodol, že sa najprv vyjadrí k dôvodu prejednávanému bez návrhu, ktorý je založený na nedostatku právomoci
Rady prijať napadnuté nariadenie. Súd prvého stupňa sa potom vysloví k trom dôvodom založeným na porušení základných práv
žalobcu tak, že ich prejednávanie zlúči.
2.
O dôvode založenom na nedostatku právomoci Rady prijať napadnuté nariadenie

Otázky Súdu prvého stupňa a odpovede účastníkov konania
64     Súd prvého stupňa vo svojich písomných otázkach Rade a Komisii pripomenul, že v stanovisku č. 2/94 z 28. marca 1996 (Zb. s. I‑1759,
body 29 až 30) Súdny dvor spresnil, že článok 235 Zmluvy ES (teraz článok 308 ES) umožňuje kompenzovať nedostatok právomoci
v prípade, že osobitné ustanovenia Zmluvy výslovne alebo implicitne nezverujú inštitúciám Spoločenstva právomoc prijať akt
a ak je táto právomoc potrebná na to, aby Spoločenstvo mohlo vykonávať svoju úlohu na dosiahnutie niektorého z cieľov stanovených
v Zmluve. Keďže toto ustanovenie je súčasťou inštitucionálneho systému založeného na zásade pridelených právomocí, nemôže
predstavovať základ pre rozšírenie oblasti právomoci Spoločenstva nad všeobecný rámec vyplývajúci z ustanovení Zmluvy ako
celku a osobitne z ustanovení, ktoré vymedzujú ciele a činnosti Spoločenstva. Toto ustanovenie nemôže slúžiť ako základ pre
prijatie ustanovení, ktoré by v podstate viedli svojimi dôsledkami k zmene a doplneniu Zmluvy a vymkli by sa tak z rámca konania,
ktoré je ustanovené na tento účel. Súd prvého stupňa vo svetle tohto stanoviska osobitne vyzval Radu a Komisiu, aby uviedli,
ktoré ciele Spoločenstva stanovené Zmluvou chceli dosiahnuť prostredníctvom ustanovení napadnutého nariadenia.
65     Rada v podstate odpovedala, že cieľom týchto ustanovení je hospodárske a finančné donútenie, ktoré je podľa Rady upravené
Zmluvou ES.
66     V tejto súvislosti Rada uvádza, že ciele Spoločenstva nie sú vymedzené iba v článku 3 ES, ale môžu tiež vyplývať z osobitných
ustanovení.
67     Rozhodujúcou skutočnosťou v tejto súvislosti je, že od revízie vyplývajúcej z Maastrichtskej zmluvy články 60 ES a 301 ES
vymedzujú úlohy a činnosti Spoločenstva v oblasti hospodárskych a finančných sankcií a predstavujú právny základ pre výslovný
prechod právomocí na Spoločenstvo v záujme ich uskutočnenia. Tieto právomoci sú výslovne spojené, resp. podliehajú prijatiu
aktu na základe ustanovení Zmluvy EÚ týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP). Jedným z cieľov
SZBP je podľa článku 11 ods. 1 tretej zarážky EÚ „zachovať mier a posilniť medzinárodnú bezpečnosť v súlade so zásadami Charty
Organizácie Spojených národov“.
68     Malo by sa pripustiť, že hospodárske a finančné donútenie z politických dôvodov,
a

fortiori
pri uplatňovaní záväzného rozhodnutia Bezpečnostnej rady, predstavuje výslovný a oprávnený cieľ Zmluvy ES spojený so Zmluvou
EÚ, aj keď je tento cieľ len okrajový a nepriamo súvisí s hlavnými cieľmi Zmluvy ES, predovšetkým s tými, ktoré sa týkajú
voľného pohybu kapitálu [článok 3 ods. 1 písm. c) ES] a založenia systému, ktorý nenarúša hospodársku súťaž [článok 3 ods. 1
písm. g) ES].
69     V prejednávanej veci bol článok 308 ES zahrnutý ako právny základ pre prijatie napadnutého nariadenia na doplnenie základu
poskytnutého článkami 60 ES a 301 ES tak, aby bolo možné prijať opatrenia nielen voči tretím krajinám, ale aj voči osobám
a neštátnym subjektom, ktoré nemusia byť nevyhnutne spojené s vládou alebo režimom týchto krajín, v prípade, keď Zmluva ES
neupravuje právomoci nevyhnutné na tento účel.
70     Týmto spôsobom sa Spoločenstvu umožnilo prispôsobiť sa vývoju medzinárodnej praxe, ktorá teraz pozostáva z prijímania „rozumných
sankcií“ namierených proti osobám, ktoré predstavujú hrozbu pre medzinárodnú bezpečnosť, namiesto sankcií namierených proti
nevinnému obyvateľstvu.
71     Rada tvrdí, že podmienky, za akých odkázala v prejednávanej veci na článok 308 ES, sa nelíšia od podmienok, za akých bolo
toto ustanovenie v minulosti použité na uskutočnenie cieľov Zmluvy ES v rámci fungovania vnútorného trhu bez toho, aby uvedená
Zmluva upravovala nevyhnutné právomoci na tento účel. V tejto súvislosti uvádza:
–       v oblasti sociálnej politiky niekoľko smerníc, ktoré na základe článku 235 Zmluvy ES, niekedy doplnenom článkom 100 Zmluvy
ES (teraz článok 94 ES), rozšírili zásadu rovnosti odmeňovania pracovníkov mužského a ženského pohlavia, ako ju upravuje článok
119 Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy ES nahradili články 136 ES až 143 ES), tak, že z nej vytvorili všeobecnú zásadu rovnosti
zaobchádzania vo všetkých oblastiach, kde ešte môže prípadne existovať diskriminácia, a tak, aby z nej mali prospech samostatne
zárobkovo činné osoby vrátane poľnohospodárskeho odvetvia, zvlášť smernicu Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní
zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní
a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. 05/001, s. 187), smernicu Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom
vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením (Ú. v. ES L 6,
1979, s. 24; Mim. vyd. 05/001, s. 215), smernicu Rady 86/378/EHS z 24. júla 1986 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania
s mužmi a ženami v zamestnaneckých systémoch sociálneho zabezpečenia (Ú. v. ES L 225, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 327) a smernicu
Rady 86/613/EHS z 11. decembra 1986 o uplatňovaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vykonávajúcimi činnosť ako
samostatne zárobkovo činné osoby vrátane činnosti v poľnohospodárstve a o ochrane samostatne zárobkovo činných žien počas
tehotenstva a materstva (Ú. v. ES L 359, s. 56; Mim. vyd. 05/001, s. 330),
–       v oblasti voľného pohybu osôb niekoľko aktov, ktoré na základe článku 235 Zmluvy ES a článku 51 Zmluvy ES (zmenený, teraz
článok 42 ES) rozšírili na samostatne zárobkovo činné osoby, ich rodinných príslušníkov a študentov práva uznané zamestnaným
pracovníkom, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, zvlášť nariadenie Rady (EHS) č. 1390/81 z 12. mája 1981 o rozšírení pôsobnosti
nariadenia (EHS) č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú
v rámci spoločenstva, na samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodiny (Ú. v. ES L 143, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 222),
–       nedávne nariadenie Rady (ES) č. 1035/97 z 2. júna 1997, ktorým sa zriaďuje Európske stredisko pre monitorovanie rasizmu a xenofóbie
(Ú. v. ES L 151, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 416), prijaté na základe článku 213 Zmluvy ES (teraz článok 284 ES) a článku 235
Zmluvy ES.
72     Súdny dvor vraj uznal zákonnosť tejto praxe (rozsudok z 5. decembra 1989, Delbar, C‑114/88, Zb. s. 4067).
73     Navyše zákonodarca Spoločenstva v oblasti sankcií už v minulosti použil ako právny základ článok 235 Zmluvy ES. V tejto súvislosti
Rada vysvetľuje, že pred doplnením článkov 301 ES a 60 ES do Zmluvy ES, niekoľko nariadení Rady o uložení obchodných sankcií
sa zakladalo na článku 113 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 133 ES) [pozri napríklad nariadenie Rady (EHS) č. 596/82 z 15. marca
1982, ktorým sa mení a dopĺňa systém dovozu niektorých výrobkov pochádzajúcich zo Sovietskeho zväzu [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 72, s. 15), nariadenie Rady (EHS) č. 877/82 zo 16. apríla 1982 o zákaze dovozu akýchkoľvek výrobkov pochádzajúcich
z Argentíny [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 102, s. 1) a nariadenie Rady (EHS) č. 3302/86 z 27. októbra 1986 o zákaze dovozu zlatých mincí pochádzajúcich
z Juhoafrickej republiky [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 305, s. 11)]. Pokiaľ však tieto opatrenia prekračovali pôsobnosť spoločnej obchodnej politiky alebo pokiaľ sa
týkali fyzických a právnických osôb usadených v Spoločenstve, boli založené na článku 235 Zmluvy ES. Uvedené platí najmä v prípade
nariadenia Rady (EHS) č. 3541/92 zo 7. decembra 1992, ktorým sa zakazuje uspokojovanie nárokov Iraku, pokiaľ ide o zmluvy
a transakcie, ktorých plnenie bolo dotknuté Rezolúciou Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov č. 661 (1990) a súvisiacimi
rezolúciami (Ú. v. ES L 361, s. 1; Mim. vyd. 11/018, s. 222), ktorého článok 2 stanovuje, že „je zakázané uspokojiť nárok
alebo vykonať akýkoľvek krok s cieľom uspokojenia nároku uplatneného… akoukoľvek fyzickou osobou alebo subjektom konajúcim
priamo alebo nepriamo v mene jednej alebo viacerých fyzických osôb alebo subjektov v Iraku alebo v ich prospech“.
74     V odpovedi na rovnaké písomné otázky Súdu prvého stupňa Komisia uvádza, že vykonanie sankcií uložených Bezpečnostnou radou
môže úplne alebo čiastočne patriť do pôsobnosti Zmluvy ES, či už v zmysle spoločnej obchodnej politiky, alebo v zmysle vnútorného
trhu.
75     V prejednávanej veci Komisia tvrdí, odkazujúc na odôvodnenie č. 4 napadnutého nariadenia, že predmetné opatrenia sú nevyhnutné
na zabezpečenie jednotného uplatnenia a výkladu obmedzení voľného pohybu kapitálu vykonaných v súlade s rezolúciami Bezpečnostnej
rady na to, aby sa chránil voľný pohyb kapitálu v Spoločenstve a aby sa predišlo narušeniu hospodárskej súťaže.
76     Okrem toho Komisia usudzuje, že ochrana medzinárodnej bezpečnosti tak vnútri, ako aj mimo Únie sa musí považovať za súčasť
všeobecného rámca ustanovení Zmluvy ES. V tejto súvislosti Komisia odkazuje jednak na články 3 EÚ a 11 EÚ a jednak na preambulu
Zmluvy ES, v ktorej zmluvné strany potvrdili „solidaritu, ktorá spája Európu a zámorské krajiny… v súlade so zásadami Charty
Organizácie Spojených národov“, a vyhlásili, že sú rozhodnuté „… zachovať a posilniť mier a slobodu“. Komisia z uvedeného
vyvodzuje „všeobecný cieľ stanovený Spoločenstvu chrániť mier a slobodu“, ktorý je konkrétne základom pre články 60 ES a 301 ES,
pričom tieto články sú zároveň osobitným prejavom právomoci Spoločenstva v oblasti úpravy vnútorných a vonkajších pohybov
kapitálu.
77     Keďže ustanovenia hlavy III kapitoly 4 Zmluvy ES o pohybe kapitálu nestanovujú žiadnu osobitnú právomoc Spoločenstva, článok
308 ES bol uznaný v prejednávanej veci ako doplňujúci právny základ na to, aby sa zabezpečilo, že Spoločenstvo môže uložiť
predmetné obmedzenia, najmä vo vzťahu k fyzickým a právnickým osobám, v súlade so spoločnou pozíciou prijatou Radou.
78     Na pojednávaní Spojené kráľovstvo opísalo cieľ Spoločenstva sledovaný prijatím napadnutého nariadenia ako jednotné uplatnenie
povinností v rámci Spoločenstva vyplývajúcich z obmedzení pohybu kapitálu uložených členským štátom Bezpečnostnou radou.
79     Spojené kráľovstvo podčiarkuje, že vytvorenie vnútorného trhu v oblasti pohybu kapitálu je jedným z cieľov Spoločenstva uvedených
v článku 3 ES. Považuje jednotné uplatnenie obmedzení voľného pohybu kapitálu na trhu za základný aspekt vytvorenia vnútorného
trhu.
80     Podľa Spojeného kráľovstva, ak by vykonanie predmetných rezolúcií Bezpečnostnej rady nebolo predmetom opatrení prijatých na
úrovni Spoločenstva, vzniklo by nebezpečenstvo rozdielneho uplatňovania v jednotlivých členských štátoch zmrazenia aktív.
Ak by členské štáty individuálne vykonali tieto rezolúcie, nevyhnutne by sa objavili rozdiely vo výklade rozsahu povinností,
ktoré sú im uložené, a vznikli by tak rozdiely v oblasti voľného pohybu kapitálu medzi jednotlivými členskými štátmi, z čoho
by vyplynulo nebezpečenstvo narušenia hospodárskej súťaže.
81     Okrem toho Spojené kráľovstvo tvrdí, že opatrenia spočívajúce v zmrazení finančných prostriedkov fyzických alebo právnických
osôb s cieľom prerušiť ekonomické vzťahy skôr s medzinárodnými teroristickými organizáciami ako s tretími krajinami sa nemôžu
chápať tak, že rozširujú „oblasť právomoci Spoločenstva nad všeobecný rámec vyplývajúci z ustanovení zmluvy“, ako je to uvedené
v stanovisku č. 2/94, už citovanom v bode 64 vyššie. V súlade s rámcom Zmluvy má Spoločenstvo právomoc prijímať opatrenia
upravujúce pohyb kapitálu, a to prijímaním opatrení vo vzťahu k fyzickým alebo právnickým osobám. Ak je teda pravdou, že opatrenia
upravujúce pohyby kapitálu fyzických a právnických osôb s cieľom prerušiť ekonomické vzťahy s medzinárodnými teroristickými
organizáciami patria do oblasti, v rámci ktorej Zmluva ES nezverila inštitúciám osobitné právomoci, a zároveň, ak je tiež
pravdou, že tieto opatrenia si vyžadujú odkaz na článok 308 ES, tieto opatrenia sa nemôžu považovať za prekračujúce všeobecný
rámec Zmluvy.
82     Spojené kráľovstvo tvrdí, že za okolností prejednávanej veci sa odkaz na článok 308 ES nelíši od použitia tohto ustanovenia
v prípadoch, okrem iného v oblasti sociálnej politiky, keď tento článok slúžil na dosiahnutie iných cieľov Spoločenstva, ak
Zmluva neposkytovala presný právny základ (pozri bod 71 vyššie).
83     Počas pojednávania žalobca spochybnil právomoc Rady prijať napadnuté nariadenie na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES.
84     V prejednávanej veci sa na jednej strane nemožno odvolávať na články 60 ES a 301 ES, keďže napadnuté nariadenie nestanovuje
prijatie opatrení vo vzťahu k tretím krajinám, ale k fyzickým a právnickým osobám.
85     Na druhej strane nemožno odkazovať na článok 308 ES, keďže nie je cieľom napadnutého nariadenia dosiahnuť určitý cieľ Zmluvy
ES, ale iba dosiahnuť ciele v oblasti SZBP, ktorá patrí do pôsobnosti Zmluvy. Zvlášť zmrazenie aktív dotknutých osôb nemá
žiadnu reálnu a skutočnú spojitosť s cieľom „zabrániť narušeniu hospodárskej súťaže“ uvedeným v odôvodnení č. 4 napadnutého
nariadenia (rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98, Zb. s. I‑8419, body 84 a 85).
86     V tejto súvislosti žalobca osobitne uvádza, že na to, aby mohlo Spoločenstvo prijať toto opatrenie na základe článku 308 ES,
nestačí, aby opatrenie spočívalo v dosiahnutí cieľa Zmluvy EÚ. Súdny dvor preto v stanovisku č. 2/94, už citovanom v bode
64 vyššie, rozhodol, že toto ustanovenie neumožňuje pristúpenie Spoločenstva k Európskemu dohovoru o ochrane základných ľudských
práv a slobôd (EDĽP), aj keď je cieľ dodržiavania ľudských práv výslovne uvedený v Zmluve EÚ. Žalobca vyzýva Súd prvého stupňa,
aby zamietol široký výklad článku 308 ES predložený Radou a Komisiou, ktorého dôsledkom by podľa neho bolo, že toto ustanovenie
by malo neohraničenú pôsobnosť.

Posúdenie Súdom prvého stupňa
87     Na rozdiel od nariadenia č. 467/2001 sú právnym základom napadnutého nariadenia nielen články 60 ES a 301 ES, ale aj článok
308 ES. Týmto odráža vývoj medzinárodnej situácie, do ktorej sa postupne vpísali sankcie vyhlásené Bezpečnostnou radou a vykonané
Spoločenstvom.
88     Rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1333 (2000) prijatá v rámci krokov podniknutých na účely potlačenia medzinárodného terorizmu
chápaného ako to najpodstatnejšie pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti (pozri jej siedme odôvodnenie), osobitne
smerovala proti režimu Talibanu, ktorý v tom čase ovládal väčšiu časť afgánskeho územia a poskytoval útočisko a podporu tak
Usámovi bin Ládinovi, ako aj s ním spojeným osobám.
89     Tento výslovne stanovený vzťah medzi územím a vládnym režimom tretej krajiny viedol Radu k úsudku, že nariadenie č. 467/2001
môže mať ako právny základ články 60 ES a 301 ES. Tento úsudok musí byť potvrdený, keďže nič v znení týchto ustanovení neumožňuje
vylúčiť prijatie obmedzujúcich opatrení namierených priamo proti osobám alebo organizáciám, ak je skutočne cieľom týchto opatrení
úplné alebo čiastočné obmedzenie hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami.
90     Ako správne podčiarkla Rada, opatrenia stanovené nariadením č. 467/2001 patria k takzvaným „rozumným sankciám“ (smart sanctions),
ktoré sa objavili v praxi OSN v priebehu 90. rokov. Tieto sankcie nahrádzajú klasické opatrenia všeobecného hospodárskeho
embarga určitej krajiny presnejšie zameranými a selektívnejšími opatreniami tak, aby sa obmedzilo utrpenie civilného obyvateľstva
príslušnej krajiny a zároveň, aby sa dotknutému režimu a jeho vodcom uložili skutočné sankcie. Prax inštitúcií Spoločenstva
sa vyvíjala rovnakým smerom, keďže Rada postupne usúdila, že články 60 ES a 301 ES jej umožňujú prijať obmedzujúce opatrenia
namierené proti fyzickým alebo právnickým osobám, ktoré fyzicky ovládajú časť územia tretej krajiny, a proti fyzickým alebo
právnickým osobám, ktoré skutočne riadia vládny aparát tretej krajiny, ako aj proti s nimi spojeným fyzickým a právnickým
osobám, ktoré ich ekonomicky podporujú.
91     Tento výklad, ktorý nie je v rozpore so znením článkov 60 ES a 301 ES, je odôvodnený tak úvahami o efektívnosti, ako aj obavami
humanitárnej povahy.
92     Rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) bola prijatá 16. januára 2002 po páde režimu Talibanu v dôsledku vojenského zásahu
medzinárodnej koalície v Afganistane prebiehajúceho od októbra 2001. Teda aj keď sa výslovne týka Talibanu, nesmeruje už proti
ich zvrhnutému režimu, ale skôr priamo proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al-Káida, ako aj proti s nimi spojeným fyzickým a právnickým
osobám.
93     V priebehu pojednávania Rada výslovne uznala absenciu prinajmenšom vo vzťahu k fyzickým a právnickým osobám, ktoré sa v tom
čase nenachádzali v Afganistane, akéhokoľvek vzťahu medzi sankciami, ktoré majú byť prijaté podľa tejto rezolúcie, a územím
alebo vládnym režimom tretej krajiny, túto absenciu Komisia zaznamenala 6. marca 2002 v bode 2 odôvodnenia návrhu nariadenia
Rady, ktorý bol základom napadnutého nariadenia [dokument KOM (2002) 117, konečné znenie].
94     Keďže tento vzťah chýbal, Rada a Komisia usúdili, že články 60 ES a 301 ES ako také nepredstavujú dostatočný právny základ
pre prijatie napadnutého nariadenia. Tieto úvahy musia byť potvrdené.
95     Článok 60 ods. 1 ES totiž stanovuje, že Rada môže spôsobom upraveným v článku 301 ES prijať „voči tretej krajine“ potrebné
naliehavé opatrenia v oblasti pohybu kapitálu a platieb. Článok 301 ES výslovne stanovuje možnosť postupu Spoločenstva smerujúceho
k prerušeniu alebo k úplnému alebo čiastočnému obmedzeniu hospodárskych vzťahov „s jednou alebo viacerými tretími krajinami“.
96     Skutočnosť, že tieto ustanovenia umožňujú prijatie „rozumných sankcií“ nielen voči tretím krajinám ako takým, ale aj voči
vodcom tretej krajiny a s nimi spojeným fyzickým a právnickým osobám alebo voči fyzickým a právnickým osobám, ktoré títo vodcovia
priamo alebo nepriamo ovládajú (pozri body 89 až 91 vyššie), však neumožňuje usudzovať, že tieto fyzické a právnické osoby
môžu byť predmetom sankcií, ak predmetný vládny režim tretej krajiny zanikol. Za takýchto okolností už totiž neexistuje dostatočný
vzťah medzi týmito fyzickými alebo právnickými osobami a treťou krajinou.
97     Z uvedeného v každom prípade vyplýva, že články 60 ES a 301 ES ako také nepredstavujú dostatočný právny základ pre prijatie
napadnutého nariadenia.
98     Okrem toho v rozpore so stanoviskom Komisie uvedeným v návrhu nariadenia Rady, ktorý bol základom napadnutého nariadenia (pozri
bod 93 vyššie), Rada usúdila, že článok 308 ES ako taký tiež nepredstavuje primeraný právny základ pre prijatie uvedeného
nariadenia. Tieto úvahy musia byť tiež potvrdené.
99     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry (rozsudok Súdneho dvora z 26. marca 1987, Komisia/Rada,
45/86, Zb. s. 1493, bod 13), zo samotného znenia článku 308 ES vyplýva, že použitie tohto článku ako právneho základu aktu
je odôvodnené iba vtedy, ak žiadne iné ustanovenie Zmluvy neposkytuje inštitúciám Spoločenstva právomoc potrebnú na prijatie
tohto aktu. V takom prípade článok 308 ES umožňuje inštitúciám konať s cieľom dosiahnuť niektorý z cieľov Spoločenstva napriek
neexistencii ustanovenia poskytujúceho inštitúciám právomoc takto konať.
100   Vo vzťahu k prvej podmienke uplatnenia článku 308 ES je preukázané, že žiadne z ustanovení Zmluvy ES nestanovuje prijímanie
opatrení takej povahy, ako majú opatrenia stanovené v napadnutom nariadení týkajúce sa boja proti medzinárodnému terorizmu
a osobitne ukladania hospodárskych a finančných sankcií, akými sú zmrazenie finančných prostriedkov, namierených proti fyzickým
a právnickým osobám podozrivým z jeho financovania bez toho, aby bol stanovený akýkoľvek vzťah s územím alebo vládnym režimom
niektorej tretej krajiny. Táto prvá podmienka je teda v prejednávanej veci splnená.
101   Aby bola v prejednávanej veci splnená druhá podmienka uplatnenia článku 308 ES, je v súlade s judikatúrou citovanou v bode
99 vyššie potrebné, aby sa boj proti medzinárodnému terorizmu a osobitne ukladanie fyzickým a právnickým osobám podozrivým
z jeho financovania hospodárskych a finančných sankcií, ku ktorým patrí zmrazenie finančných prostriedkov, mohli spájať s niektorým
z cieľov stanovených Zmluvou Spoločenstvu.
102   Najmä preambula napadnutého nariadenia je osobitne stručná vo vzťahu k tejto otázke. Nanajvýš Rada uviedla v odôvodnení č. 4
tohto nariadenia, že opatrenia potrebné podľa rezolúcie č. 1390 (2002) spoločnej pozície 2002/402 „spadajú do pôsobnosti zmluvy“
a že je potrebné prijať právnu úpravu Spoločenstva „najmä s cieľom zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej súťaže –
neoficiálny preklad
]“.
103   Čo sa týka deklarovanej zásady, podľa ktorej sporné opatrenia „spadajú do pôsobnosti zmluvy“, je naopak nevyhnutné hneď na úvod
uviesť, že sporné opatrenia sa nejavia byť spôsobilé na dosiahnutie ktoréhokoľvek cieľa Zmluvy výslovne stanoveného článkami
2 ES a 3 ES.
104   Osobitne na rozdiel od niektorých opatrení voči určitým fyzickým a právnickým osobám usadeným v Spoločenstve prijatých nariadením
č. 3541/92, ktoré uvádza Rada na podporu svojho stanoviska (pozri bod 73 vyššie), opatrenia upravené napadnutým nariadením
nemôžu byť povolené na základe odkazu na cieľ spočívajúci vo vytvorení spoločnej obchodnej politiky [článok 3 ods. 1 písm. b) ES],
v rámci ktorého už bolo vyslovené, že Spoločenstvo má právomoc na základe článku 133 ES prijať opatrenia v podobe obchodného
embarga, ak v prejednávanej veci nie sú sporné hospodárske vzťahy medzi Spoločenstvom a treťou krajinou.
105   Čo sa týka cieľa spočívajúceho vo vytvorení systému, ktorý zabezpečí, že nebude skreslená hospodárska súťaž v rámci vnútorného
trhu [článok 3 ods. 1 písm. g) ES], tvrdenie týkajúce sa nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže, ktorému podľa svojej
preambuly chce napadnuté nariadenie predísť, nie je presvedčivé.
106   Pravidlá hospodárskej súťaže Zmluvy ES sa týkajú podnikov a členských štátov, keď porušujú konkurenčnú rovnosť medzi podnikmi
(pozri vo vzťahu k článku 87 ES rozsudok Súdneho dvora z 2. júla 1974, Taliansko/Komisia, 173/73, Zb. s. 709, bod 26, a vo
vzťahu k článku 81 ES rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1984, Hydrotherm, 170/83, Zb. s. 2999, bod 11).
107   Na jednej strane v prejednávanej veci sa netvrdí, že fyzické a právnické osoby uvedené v napadnutom nariadení sú v ňom chápané
ako podniky v zmysle pravidiel hospodárskej súťaže Zmluvy ES.
108   Na druhej strane nie je uvedené žiadne vysvetlenie, ktoré by umožnilo pochopiť, ako by vykonanie na úrovni Spoločenstva a jeho
členských štátov osobitných obmedzujúcich opatrení prijatých rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) voči určitým fyzickým
a právnickým osobám narušilo hospodársku súťaž medzi podnikmi.
109   Vyššie uvedené úvahy nie sú spochybnené vzťahom vytvoreným tak Komisiou v jej písomnej odpovedi na otázky Súdu prvého stupňa,
ako aj Spojeným kráľovstvom na pojednávaní, medzi cieľom stanoveným v článku 3 ods. 1 písm. g) ES a cieľom spočívajúcim vo
vytvorení vnútorného trhu, pre ktorý je predovšetkým charakteristické odstránenie prekážok voľného pohybu kapitálu medzi členskými
štátmi [článok 3 ods. 1 písm. c) ES] (pozri najmä body 75 a 78 až 80 vyššie).
110   V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že Spoločenstvo nemá žiadnu výslovnú právomoc ukladať obmedzenia vo vzťahu k voľnému
pohybu kapitálu a platieb. Naproti tomu, článok 58 ES pripúšťa, že členské štáty prijímajú opatrenia s takýmto účinkom, ak
to je a zostane odôvodnené na dosiahnutie cieľov upravených týmto článkom a najmä z dôvodov verejného záujmu a bezpečnosti
(pozri analogicky s článkom 30 ES rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 1991, Richardt, C‑367/89, Zb. s. I‑4621, bod 19 a tam
citovanú judikatúru). Pojem verejná bezpečnosť zahŕňa tak vnútornú, ako aj vonkajšiu bezpečnosť štátu, takže členské štáty
majú v zásade právo prijať na základe článku 58 ods. 1 písm. b) ES opatrenia takej povahy, akú majú opatrenia upravené napadnutým
nariadením. Ak sú tieto opatrenia v súlade s článkom 58 ods. 3 ES a nepresahujú to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného
cieľa, sú zlučiteľné so systémom voľného pohybu kapitálu a platieb a so systémom hospodárskej súťaže zriadenými Zmluvou ES.
111   Treba dodať, že ak by postačovalo jednoduché konštatovanie o nebezpečenstve vzniku rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi
úpravami a o abstraktnom nebezpečenstve vzniku prekážok voľného pohybu kapitálu alebo narušenia hospodárskej súťaže, ktorá
by z nich vyplynula, na odôvodnenie použitia článku 308 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. c) a g) ES ako právneho základu
napadnutého nariadenia, nielenže by ustanovenia kapitoly 3 hlavy VI Zmluvy ES boli pozbavené svojho potrebného účinku, ale
aj súdna kontrola rešpektovania právneho základu by mohla byť pozbavená svojej efektívnosti. Súd Spoločenstva by teda nemohol
vykonávať svoju úlohu, ktorá mu prináleží podľa článku 220 ES, ktorou je zaručenie dodržiavania práva pri výklade a uplatňovaní
tejto Zmluvy (pozri v tomto zmysle vo vzťahu k článku 100a Zmluvy ES, zmenený, teraz článok 95 ES, rozsudok Nemecko/Parlament
a Rada, už citovaný v bode 85 vyššie, body 84, 85 a 106 až 108 a tam citovanú judikatúru).
112   V každom prípade prvky posúdenia predložené Súdu prvého stupňa neumožňujú usúdiť, že napadnuté nariadenie skutočne prispieva
k tomu, aby sa predišlo nebezpečenstvu vzniku prekážok voľného pohybu kapitálu a podstatnému narušeniu hospodárskej súťaže.
113   Súd prvého stupňa osobitne usudzuje v rozpore s tvrdeniami Komisie a Spojeného kráľovstva, že vykonanie sporných rezolúcií
Bezpečnostnej rady skôr členskými štátmi ako Spoločenstvom nie je spôsobilé vyvolať predpokladané a skutočné nebezpečenstvo
rozdielneho uplatňovania zmrazenia finančných prostriedkov jednotlivými členskými štátmi. Na jednej strane tieto rezolúcie
obsahujú jasné, presné a detailné definície a pravidlá, ktoré nenechávajú takmer žiaden priestor možnému výkladu. A na druhej
strane význam opatrení, ktorých prijatie vyžaduje vykonanie týchto rezolúcií, sa nejaví byť takej povahy, aby sa bolo treba
obávať tohto nebezpečenstva.
114   Za týchto okolností nemôžu byť sporné opatrenia povolené v prejednávanej veci na základe cieľa stanoveného v článku 3 ods. 1
písm. c) a g) ES.
115   Okrem toho jednotlivé príklady použitia doplňujúceho právneho základu podľa článku 308 ES, ktoré uviedla Rada (pozri body
71 a 73 vyššie), tiež nie sú relevantné v prejednávanej veci. Na jednej strane totiž z týchto príkladov nevyplýva, že v predmetných
prípadoch neboli splnené podmienky použitia článku 308 ES, osobitne podmienka týkajúca sa dosiahnutia niektorého cieľa Spoločenstva.
Na druhej strane právne akty sporné v týchto príkladoch neboli v tejto súvislosti spochybnené pred Súdnym dvorom ani vo veci,
o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Delbar, už citovaným v bode 72 vyššie. V každom prípade podľa ustálenej judikatúry obyčajná
prax Rady sa nemôže odchýliť od pravidiel Zmluvy a nemôže teda vytvoriť precedens, ktorý by zaväzoval inštitúcie Spoločenstva
pri výbere správneho právneho základu (rozsudok Súdneho dvora z 23. februára 1988, Spojené kráľovstvo/Rada, 68/86, Zb. s. 855,
bod 24, a stanovisko Súdneho dvora č. 1/94 z 15. novembra 1994, Zb. s. I‑5267, bod 52).
116   Z vyššie uvedeného ako celku vyplýva, že boj proti medzinárodnému terorizmu a osobitne ukladanie ekonomických a finančných
sankcií, ku ktorým patrí zmrazenie finančných prostriedkov, fyzickým a právnickým osobám podozrivým z jeho financovania sa
nemôže spájať so žiadnym z cieľov, ktoré články 2 ES a 3 ES výslovne stanovujú Spoločenstvu.
117   Okrem cieľov Zmluvy výslovne uvedených v článkoch 2 ES a 3 ES Komisia uviedla vo svojej písomnej odpovedi na otázky Súdu prvého
stupňa aj všeobecnejší cieľ Spoločenstva, ktorý v prejednávanej veci mal odôvodniť použitie článku 308 ES ako právneho základu.
Komisia takto z preambuly Zmluvy ES vyvodila „všeobecný cieľ stanovený Spoločenstvu chrániť [medzinárodný] mier a slobodu“
(pozri bod 76 vyššie). Táto téza nemôže byť prijatá.
118   V rozpore s tvrdeniami Komisie totiž z preambuly Zmluvy ES v žiadnom prípade nevyplýva, že táto Zmluva sleduje širší cieľ
ochrany medzinárodného mieru a bezpečnosti. Aj keď je nepochybné, že prvoradým cieľom tejto Zmluvy je ukončenie dávnych konfliktov
medzi európskymi národmi prostredníctvom vytvorenia „stále užšej únie“ medzi nimi, neodkazuje sa pritom v žiadnom prípade
na uskutočnenie spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky. Táto patrí výlučne k cieľom Zmluvy EÚ, ktoré smerujú, ako
to podčiarkuje jej preambula, k prekročeniu „novej úrovne procesu európskej integrácie, ktorá sa začala založením Európskych
spoločenstiev“.
119   Aj keď možno tvrdiť, že tento cieľ Únie má ovplyvňovať činnosť Spoločenstva v oblasti jeho vlastných právomocí, ku ktorým
patrí spoločná obchodná politika, nepostačuje však na to, aby bol základom pre prijatie opatrení na základe článku 308 ES,
najmä v oblastiach, v ktorých sú právomoci Spoločenstva okrajové a taxatívne vypočítané Zmluvou.
120   Na záver sa nezdá možné vykladať článok 308 ES tak, že vo všeobecnosti povoľuje inštitúciám použiť toto ustanovenie v záujme
dosiahnutia niektorého z cieľov Zmluvy EÚ. Súd prvého stupňa najmä usudzuje, že koexistencia Únie a Spoločenstva v podobe
integrovaných, ale líšiacich sa právnych poriadkov, ako aj ústavná štruktúra pilierov, ktorú si želali autori v súčasnosti
platných zmlúv, nepovoľuje ani inštitúciám, ani členským štátom použiť „flexibilné ustanovenie“ článku 308 ES na to, aby obišli
absenciu právomoci Spoločenstva potrebnú na dosiahnutie niektorého cieľa Únie. Inak rozhodnúť o tejto otázke by v poslednom
rade znamenalo, že toto ustanovenie sa stane uplatniteľné na všetky opatrenia patriace do pôsobnosti SZBP a policajnej a súdnej
spolupráce v trestných veciach (SVZ) tak, aby Spoločenstvo mohlo vždy konať v záujme dosiahnutia cieľov svojich politík. Takýto
výsledok by pozbavil mnohé ustanovenia Zmluvy EÚ ich pôsobnosti a bol by nekoherentný vo vzťahu k vytvoreniu vlastných prostriedkov
SZBP (spoločné stratégie, jednotné akcie, spoločné pozície) a SVZ (spoločné pozície, rozhodnutia, rámcové rozhodnutia).
121   Treba skonštatovať, že tak ako články 60 ES a 301 ES vnímané samostatne, ani článok 308 ES nepredstavuje sám osebe dostatočný
právny základ pre prijatie napadnutého nariadenia.
122   Tak v odôvodneniach napadnutého nariadenia, ako aj vo svojej písomnej odpovedi na otázky Súdu prvého stupňa Rada však uviedla,
že článok 308 ES použitý v spojení s článkami 60 ES a 301 ES jej dáva právomoc prijať nariadenie Spoločenstva zamerané na
boj proti financovaniu medzinárodného terorizmu uskutočňovaný Úniou a jej členskými štátmi na základe SZBP, z ktorého na tieto
účely vyplýva ukladanie ekonomických a finančných sankcií fyzickým alebo právnickým osobám bez toho, aby bol stanovený akýkoľvek
vzťah s územím alebo vládnym režimom tretej krajiny. Tieto úvahy stoja za to, aby boli prijaté.
123   V tomto kontexte je totiž potrebné zohľadniť osobitne ustanovený mostík v čase revízie vyplývajúcej z Maastrichtskej zmluvy
medzi činnosťami Spoločenstva týkajúcimi sa ekonomických sankcií podľa článkov 60 ES a 301 ES a cieľmi Zmluvy EÚ v oblasti
vonkajších vzťahov.
124   Skutočne treba konštatovať, že články 60 ES a 301 ES sú veľmi špecifickými ustanoveniami Zmluvy ES, keďže výslovne predvídajú,
že činnosť Spoločenstva môže byť potrebná na dosiahnutie nie niektorého z cieľov Spoločenstva, ako ich stanovuje Zmluva ES,
ale niektorého z cieľov osobitne určených Únii článkom 2 EÚ, ktorý sa týka uskutočňovania spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej
politiky.
125   V rámci článkov 60 ES a 301 ES je činnosť Spoločenstva v skutočnosti činnosťou Únie uskutočňovanou na základe piliera Spoločenstva
po tom, ako Rada na základe SZBP prijme spoločnú pozíciu alebo jednotnú akciu.
126   V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že podľa článku 3 EÚ Únia disponuje jedinečným inštitucionálnym rámcom, ktorý zabezpečuje
koherentnosť a kontinuitu činností na dosiahnutie jej cieľov tak, aby sa rešpektovalo a rozvíjalo
acquis communautaire
. Únia dbá najmä o to, aby bola koherentná jej vonkajšia činnosť ako celok v rámci jej politík v oblasti vonkajších vzťahov,
bezpečnosti, hospodárstva a rozvoja. Rada a Komisia sú zodpovedné za zaručenie tejto koherentnosti a na tento účel spolupracujú.
Každá v rámci svojich právomocí zabezpečuje uskutočnenie týchto politík.
127   Tak, ako sa môže ukázať, že právomoci upravené v Zmluve ES nie sú dostatočné na to, aby umožnili inštitúciám konať v záujme
dosiahnutia niektorého cieľa Spoločenstva v rámci fungovania vnútorného trhu, tak sa môže ukázať, že aj právomoc uložiť ekonomické
a finančné sankcie upravené v článkoch 60 ES a 301 ES, konkrétne prerušenie alebo čiastočné alebo úplne obmedzenie hospodárskych
vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami predovšetkým vo vzťahu k pohybu kapitálu a platieb, nie je dostatočná na
to, aby umožnila inštitúciám dosiahnuť cieľ SZBP patriaci do pôsobnosti Zmluvy EÚ so zreteľom, na ktorý boli tieto ustanovenie
osobitne vložené do Zmluvy ES.
128   Treba teda pripustiť, že v osobitnom kontexte upravenom článkami 60 ES a 301 ES použitie doplňujúceho právneho základu článku
308 ES je odôvodnené v mene koherentnosti uvedenej v článku 3 EÚ, ak tieto ustanovenia neposkytujú inštitúciám Spoločenstva
potrebné právomoci v oblasti ekonomických a finančných sankcií tak, aby mohli konať v záujme cieľa sledovaného Úniou a jej
členskými štátmi na základe SZBS.
129   Je teda možné, že spoločná pozícia alebo jednotná akcia prijaté na základe SZBP požadujú, aby Spoločenstvo prijalo opatrenia
v podobe ekonomických a finančných sankcií, ktoré presahujú rámec výslovne upravený článkami 60 ES a 301 ES, pozostávajúcich
v prerušení alebo čiastočnom alebo úplnom prerušení hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami, predovšetkým
vo vzťahu k pohybu kapitálu a služieb.
130   Za tohto predpokladu kumulované použitie článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES umožňuje dosiahnuť v oblasti ekonomických a finančných
sankcií cieľ sledovaný Úniou a členskými štátmi v rámci SZBP tak, ako je vyjadrený v spoločnej pozícií alebo jednotnej akcii,
bez ohľadu na to, že neexistuje výslovné pridelenie právomoci Spoločenstvu vo vzťahu k ekonomickým a finančným sankciám namiereným
proti fyzickým a právnickým osobám, ktoré nemajú žiaden dostatočný vzťah s určitou treťou krajinou.
131   V tomto prípade boj proti medzinárodnému terorizmu a jeho financovaniu nepochybne patrí k cieľom Únie v rámci SZBP, ako sú
definované článkom 11 EÚ, aj keď sa tento boj netýka určitých tretích krajín alebo ich vodcov.
132   Okrem toho nie je spochybnené, že Rada v rámci tohto boja jednohlasne prijala spoločnú pozíciu 2002/402, a že táto pozícia
nariaďuje Spoločenstvu uložiť ekonomické a finančné sankcie fyzickým a právnickým osobám podozrivým z financovania medzinárodného
terorizmu bez toho, aby navyše stanovila akýkoľvek vzťah s územím alebo vládnym režimom tretej krajiny.
133   V tomto kontexte použitie článku 308 ES na doplnenie právomoci zverenej Spoločenstvu článkami 60 ES a 301 ES ukladať ekonomické
a finančné sankcie je odôvodnené skutočnosťou, že v súčasnom svete sa štáty už nemôžu považovať za jediný zdroj hrozieb pre
medzinárodný mier a bezpečnosť. Tak ako medzinárodnému spoločenstvu, ani Únii a jej pilieru Spoločenstva nemožno brániť, aby
sa prispôsobili týmto novým hrozbám tak, že sa uložia ekonomické a finančné sankcie nielen tretím krajinám, ale aj fyzickým
a právnickým osobám, podnikom alebo asociovaným subjektom, ktorí vyvíjajú medzinárodnú teroristickú činnosť alebo inak ohrozujú
medzinárodný mier a bezpečnosť.
134   Je teda zrejmé, že v prejednávanej veci použitím doplňujúceho právneho základu článku 308 ES Rada nerozšírila rozsah právomoci
Spoločenstva nad všeobecný rámec vyplývajúci z ustanovení Zmluvy ako celku a najmä z ustanovení, ktoré definujú úlohy a činnosti
Spoločenstva.
135   Inštitúcie a Spojené kráľovstvo teda oprávnene tvrdia, že Rada mala právomoc prijať napadnuté nariadenie, ktoré uskutočňuje
v Spoločenstve ekonomické a finančné sankcie stanovené v spoločnej pozícii 2002/402 na kumulovanom základe článkov 60 ES,
301 ES a 308 ES.
3.
O troch žalobných dôvodoch založených na porušení základných práv žalobcu

Tvrdenia účastníkov konania
136   V časti svojej argumentácie týkajúcej sa skutkových okolností žalobca uviedol, že je podnikateľom na medzinárodnej úrovni
so štátnou príslušnosťou Saudskej Arábie, pričom má významné finančné záujmy v Európskej únii. Od nadobudnutia účinnosti nariadenia
č. 2062/2001, neskôr napadnutého nariadenia, jeho finančné prostriedky a zdroje v Európskej únii boli zmrazené a teda nemôže
ďalej vykonávať svoju podnikateľskú činnosť. Okrem toho zahrnutie jeho mena do zoznamu v prílohe I napadnutého nariadenia
poškodilo jeho dobré meno. Žalobca tvrdí, že je obeťou vážneho justičného omylu, a uvádza, že nikdy nevyvíjal teroristické
aktivity ani v podobe finančnej podpory týchto aktivít, či už vo vzťahu s Usámom bin Ládinom a Al‑Káidou, alebo inak.
137   Žalobca dodáva, že sa naňho vzťahujú aj vnútroštátne opatrenia nariaďujúce zmrazenie jeho finančných prostriedkov v Spojenom
kráľovstve, Spojených štátoch a Švajčiarsku, pričom súdne napadol zákonnosť všetkých týchto opatrení. Predovšetkým podal žalobu
o neplatnosť (judicial review) proti rozhodnutiu britského ministerstva financií o zmrazení jeho finančných prostriedkov.
Počas predbežného pojednávania v rámci tohto konania sudca prejednávajúci vec rozhodol, že dôvod založený na nezákonnosti
tohto opatrenia nie je zjavne nedôvodný z pohľadu vnútroštátneho práva. Vláda Spojené kráľovstva však tvrdila, že z dôvodu
priameho účinku práva Spoločenstva konanie začaté žalobcom na vnútroštátnej úrovni je bezpredmetné, ibaže by uspel vo vzťahu
k napadnutému nariadeniu. Žalobca okrem toho predpokladá, že informácia, na základe ktorej zapísal výbor pre sankcie jeho
meno na svoj zoznam, je rovnaká ako informácia, ktorú uviedla vláda Spojeného kráľovstva v rámci vyššie uvedeného vnútroštátneho
konania.
138   V časti svojej argumentácie týkajúcej sa právnych okolností žalobca na úvod podčiarkuje, že podľa judikatúry (rozsudok Súdneho
dvora zo 14. mája 1974, Nold/Komisia, 4/73, Zb. s. 491, bod 13) základné práva uznané a chránené ústavami členských štátov
a najmä tie, ktoré chráni EDĽP, tvoria súčasť právneho poriadku Spoločenstva.
139   Ďalej na podporu svojich návrhov uvádza tri dôvody založené prvý na porušení práva byť vypočutý, druhý na porušení základného
práva na ochranu vlastníckeho práva k majetku a zásady proporcionality a tretí na porušení práva na účinnú súdnu kontrolu.
140   Podľa žalobcu rezolúcie Bezpečnostnej rady, na ktoré sa odvoláva Rada a Komisia, nedávajú týmto inštitúciám právomoc porušiť
základné práva bez toho, aby odôvodnili takéto porušenie pred Súdom prvého stupňa predložením potrebných dôkazov. Európska
únia, ktorej právny poriadok je nezávislý od právneho poriadku Spojených národov a pozostáva z jeho vlastných právnych noriem,
musí vedieť odôvodniť opatrenia, ktoré prijíma, svojimi vlastnými právomocami a úlohami, ktoré jej prináležia vo vzťahu k osobám,
na ktoré sa tento právny poriadok uplatňuje.
141   Osobitne vo vzťahu k uvádzanému porušeniu práva byť vypočutý žalobca uznáva, že zo samotnej povahy pôvodného opatrenia o zmrazení
jeho finančných prostriedkov vyplýva, že toto opatrenie nemalo byť oznámené pred jeho uskutočnením.
142   Požaduje však, aby bol vypočutý Radou a Komisiou so zámerom dosiahnuť odstránenie jeho mena zo zoznamu fyzických a právnických
osôb, proti ktorým smerujú sankcie, a to podľa všeobecnej zásady práva Spoločenstva, že adresáti rozhodnutí verejných orgánov
výrazne dotýkajúcich sa ich záujmov musia mať možnosť efektívne vyjadriť svoje stanovisko (rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra
1974, Transocean Marine Paint/Komisia, 17/74, Zb. s. 1063, bod 15). Žalobca pripomína, že rešpektovanie práva na obhajobu
ako základného princípu musí byť zabezpečené vo všetkých konaniach, ktoré sa môžu týkať dotknutej osoby a z ktorých pre ňu
môžu vyplývať negatívne dôsledky (rozsudky Súdneho dvora zo 17. októbra 1989, Dow Benelux/Komisia, 85/87, Zb. s. 3137, a z 27. júna
1991, Al-Jubail Fertilizer a Saudi Arabian Fertilizer/Rada, C‑49/88, Zb. s. I‑3187).
143   V prejednávanej veci napadnuté nariadenie jasne porušuje tieto základné zásady, keďže umožňuje Rade, aby na neurčitú dobu
zmrazila finančné prostriedky žalobcu bez toho, aby mal možnosť byť vypočutý v súvislosti s reálnosťou a relevantnosťou uvádzaných
skutkov a okolností, ako aj dôkazov pripustených proti nemu.
144   Čo sa konkrétnejšie týka uvádzaného porušenia základného práva na ochranu vlastníckeho práva k majetku, ako ho zaručuje článok
1 prvého protokolu EDĽP a všeobecné zásady práva Spoločenstva, ako aj uvádzaného porušenia zásady proporcionality, žalobca
zdôrazňuje, že napadnuté nariadenie umožňuje zmrazenie jeho finančných prostriedkov iba na základe skutočnosti, že jeho meno
bolo uvedené na zozname vypracovanom výborom pre sankcie bez toho, aby mali inštitúcie možnosť posúdiť disponibilné dôkazy
a úvahy, ktoré mohli odôvodniť toto opatrenie, a bez toho, aby boli zvážené jednotlivé súbežné záujmy.
145   Žalobca vo svojej replike podčiarkuje, že aj inštitúcie priznali, že nezvážili jednotlivé súbežné záujmy a že nepreskúmali
dôkazy proti žalobcovi. Okrem toho nepredložili Súdu prvého stupňa žiaden dôkaz preukazujúci, že ak by sa takéto zváženie
záujmov uskutočnilo, bolo by odôvodnené zmraziť finančné prostriedky žalobcu. Za týchto okolností Súd prvého stupňa nemá možnosť
rozhodnúť, či napadnuté nariadenie odôvodňuje drakonické opatrenia prijaté vo vzťahu k majetku žalobcu.
146   Čo sa konkrétnejšie týka uvádzaného porušenia práva na účinnú súdnu kontrolu, žalobca pripomína, že v rozsudku z 15. mája
1986, Johnston (222/84, Zb. s. 1651, bod 18), Súdny dvor uznal, že toto právo predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva.
147   V prejednávanej veci napadnuté nariadenie v rozpore s touto všeobecnou zásadou neupravuje žiadnu možnosť takejto kontroly,
osobitne týkajúcej sa dôkazov pripustených proti žalobcovi.
148   Žalobca dodáva, že ak by existovala táto kontrola, mohol by preukázať, že dôkazy pripustené proti nemu nie sú dôvodné.
149   Okrem toho v odpovedi na tvrdenie Rady, že mu boli uložené iba jednoduché administratívne opatrenia a nie určitý druh trestných
sankcií alebo zhabanie majetku, na ktoré sa vzťahuje ochrana podľa článku 6 EDĽP, žalobca podčiarkuje, že bol obvinený z najzávažnejšej
trestnej činnosti, teda toho, že sa zaplietol do medzinárodnej teroristickej organizácie zodpovednej za atentáty z 11. septembra
2001, že jeho dobré meno bolo zničené a jeho majetok bol zmrazený bez určenia doby alebo výšky, a to všetko za okolností,
za ktorých, po prvé, Rada nepreskúmala dôkazy predložené proti nemu; po druhé, nemá v úmysle dať mu možnosť spochybniť zmrazenie
jeho finančných prostriedkov a ani nemá možnosť urobiť tak, a po tretie, Rada tvrdí, že Súd prvého stupňa nemôže prijať opatrenia,
aby preveril, či rozhodnutie o zmrazení jeho finančných prostriedkov je správne.
150   Podľa žalobcu sa inštitúcie Spoločenstva nemôžu zbaviť zodpovednosti rešpektovať základné práva tak, že odkážu na rozhodnutia
prijaté Bezpečnostnou radou, a to o to viac, že ani tieto rozhodnutia nerešpektujú právo na obhajobu. Vo vzťahu k nariadeniu
Spoločenstva žalobca tvrdí, že má právo využiť súdnu kontrolu v rámci Spoločenstva. Skutočnosť, že Rada tvrdí, že nemá žiadnu
právomoc posúdenia v tejto oblasti a musí konať podľa inštrukcií OSN, iba potvrdzuje, že napadnuté nariadenie je postihnuté
vadou.
151   Žalobca vo svojej replike dodáva, že sa snažil priamo nadviazať kontakt s výborom pre sankcie, aby dosiahol odstránenie svojho
mena zo sporného zoznamu. Dostal odpoveď, že pripomienky fyzických a právnických osôb sa neprijímajú a že sťažnosti týkajúce
sa sankcií prijatých na vnútroštátnej úrovni musia byť adresované príslušnému súdnemu orgánu. Potom požiadal saudské ministerstvo
zahraničných vecí, aby mu pomohlo chrániť jeho práva pred výborom pre sankcie. Okrem toho žalobca podnikol kroky v Spojených
štátoch so zámerom brániť svoje práva pred Office of Foreign Assets Control (OFAC). Inštitúcie mu nemôžu vyčítať, že nepodnikol
všetky kroky prichádzajúce do úvahy na to, aby dosiahol uvoľnenie svojich prostriedkov.
152   Na záver, tvrdenie, že žalobca mohol podať návrh na začatie tohto konania, by nebolo platné, ak by Súd prvého stupňa nemal
možnosť preskúmať opodstatnenosť žaloby. Na splnenie požiadaviek účinnej súdnej kontroly musí Súd prvého stupňa buď preskúmať
opodstatnenosť dôkazov, ktoré sú mu predložené, alebo odmietnuť napadnuté nariadenie z dôvodu, že neposkytuje právny základ
pre takéto preskúmanie.
153   Rada a Komisia odvolávajúc sa najmä na článok 24 ods. 1, články 25 a 41, 48 ods. 2 a článok 103 Charty OSN tvrdia, po prvé,
že tak ako členské štáty OSN, aj Spoločenstvo je povinné podľa medzinárodného práva vykonať v rámci svojich právomocí rezolúcie
Bezpečnostnej rady, a to najmä tie, ktoré sú prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN, po druhé, že právomoc inštitúcií Spoločenstva
je v tejto oblasti viazaná a že inštitúcie nemajú žiadnu samostatnú diskrečnú právomoc a ani nedisponujú mierou voľnej úvahy,
po tretie, že teda nemôžu ani meniť obsah týchto rezolúcií, ani zavádzať mechanizmy umožňujúce takéto zmeny obsahu a po štvrté,
že akákoľvek medzinárodná dohoda alebo pravidlo vnútroštátneho práva, ktoré by mohli byť prekážkou pre vykonanie rezolúcií,
musia byť odmietnuté.
154   V tejto súvislosti Rada a Komisia zdôrazňujú, že napadnuté nariadenie preberá do právneho poriadku Spoločenstva rezolúcie
Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999), č. 1333 (2000) a č. 1390 (2002) prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN v prvom rade proti
režimu Talibanu v Afganistane a v druhom rade ako odpoveď na teroristické činy spojené s atentátmi z 11. septembra 2001 v New
York City a vo Washingtone, D. C. (Spojené štáty). Konkrétne, keďže meno žalobcu bolo doplnené 17. októbra 2001 na zoznam
vypracovaný výborom pre sankcie, nariadenie č. 2062/2001 zmenilo a doplnilo zoznam osôb, ktorých finančné prostriedky sa zmrazili
z dôvodu ich vzťahov s Talibanom, Usámom bin Ládinom a sieťou Al-Káida tak, aby doň bolo tiež doplnené meno žalobcu v súlade
s článkom 10 nariadenia č. 467/2001.
155   Inštitúcie Spoločenstva mali teda za cieľ vykonať povinnosti, ktoré prináležia členským štátom Spoločenstva podľa článku 25
Charty OSN, tak, že automaticky prebrali do právneho poriadku Spoločenstva podľa uplatniteľného konania zoznamy fyzických
a právnických osôb vypracované Bezpečnostnou radou alebo výborom pre sankcie.
156   V tejto súvislosti Rada a Komisia podčiarkujú, že ako členovia Organizácie Spojených národov členské štáty Spoločenstva súhlasili,
že budú bez výhrad vykonávať rozhodnutie prijaté v ich mene Bezpečnostnou radou v záujme zachovania medzinárodného mieru a bezpečnosti
(pozri článok 24 ods. 1 a článok 25 Charty OSN). Záväzky, ktoré má člen OSN podľa kapitoly VII Charty OSN, majú prednosť pred
akýmikoľvek inými medzinárodnými záväzkami, ktoré môže mať. Článok 103 Charty takto umožňuje vylúčiť akékoľvek iné ustanovenie
medzinárodného zmluvného alebo obyčajového práva na to, aby mohli byť vykonané rezolúcie Bezpečnostnej rady, a vytvára tak
„dôsledok zákonnosti“.
157   Podľa inštitúcií vnútroštátne práva tiež nemôžu byť prekážkou vykonávacím opatreniam prijatým podľa Charty OSN. Ak by mal
niektorý člen OSN možnosť zmeniť obsah rezolúcií Bezpečnostnej rady, nemohli by byť jednotne uplatňované, čo predstavuje nevyhnutnú
podmienku na zabezpečenie ich efektívnosti.
158   Aj keď samotné Spoločenstvo nie je členom OSN, je povinné konať v rozsahu svojich právomocí tak, aby splnilo povinnosti, ktoré
prináležia jeho členským štátom z dôvodu ich členstva v OSN. V tejto súvislosti Komisia zdôrazňuje, že právomoci Spoločenstva
sa musia vykonávať v súlade s medzinárodným právom (rozsudky Súdneho dvora z 24. novembra 1992, Poulsen a Diva Navigation,
C‑286/90, Zb. s. I‑6019, bod 9, a zo 16. júna 1998, Racke, C‑162/96, Zb. s. I‑3655, bod 45). Rada a Komisia tiež uvádzajú
rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. apríla 1998, Dorsch Consult/Rada a Komisia (T‑184/95, Zb. s. II‑667). Komisia a Rada sa
domnievajú, že aj keď sa tento rozsudok týkal uvalenia obchodného embarga, teda opatrenia spoločnej obchodnej politiky, ktoré
podľa článku 133 ES patrí do výlučnej právomoci Spoločenstva, zásada, ktorú vyslovil, platí aj vo vzťahu k obmedzeniam pohybu
kapitálu a platieb prijatých ako v prejednávanej veci na základe článkov 60 ES a 301 ES.
159   Rada zovšeobecňuje túto myšlienku tvrdením, že ak Spoločenstvo koná v záujme vykonania povinností, ktoré prináležia jeho členským
štátom z dôvodu ich členstva v OSN, či už preto, že mu tieto štáty pridelili potrebné právomoci, alebo preto, že sa domnievajú,
že z politického hľadiska je vhodná činnosť Spoločenstva, je potrebné z praktických dôvodov usudzovať, že Spoločenstvo má
so zreteľom na článok 48 ods. 2 Charty OSN rovnaké postavenie ako členovia OSN.
160   Podľa Rady a Komisie Spoločenstvo nemalo možnosť vylúčiť niektoré osoby zo zoznamu vypracovaného výborom pre sankcie, vopred
ich informovať alebo ak tak neurobilo, povoliť konanie o obnove, na základe ktorého by niektoré osoby mohli byť odstránené
z tohto zoznamu bez toho, aby porušilo svoje medzinárodné záväzky, ako aj medzinárodné záväzky svojich členských štátov. Podľa
názoru Rady by to bolo v rozpore s povinnosťou vzájomnej spolupráce podľa článku 10 ES medzi členskými štátmi a Spoločenstvom.
161   Rada dodáva, že aj keby bolo uznané, že napadnuté nariadenie porušuje základné práva žalobcu, okolnosti, ktoré viedli k jeho
prijatiu, vylučujú so zreteľom na článok 48 ods. 2 Charty OSN nezákonnosť jej konania. Podľa tejto inštitúcie, ak Spoločenstvo
prijme opatrenia na účely, ktoré zodpovedajú želaniu jeho členských štátov vykonať svoje povinnosti vyplývajúce z Charty OSN,
nevyhnutne sa naň vzťahuje ochrana poskytnutá Chartou a najmä „dôsledok zákonnosti“. Rada sa domnieva, že tento dôsledok platí
aj na základné práva, ktoré tak, ako to stanovujú príslušné pramene medzinárodného práva, v naliehavých prípadoch môžu byť
dočasne obmedzené.
162   V každom prípade Rada usudzuje, že právomoc Súdu prvého stupňa musí byť v prejednávanej veci obmedzená na preskúmanie otázky,
či sa inštitúcie dopustili zjavného omylu pri vykonávaní povinností uložených v rezolúcii Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002).
Akýkoľvek výkon právomoci, ktorý by išiel nad tento rámec, by predstavoval nepriamu a selektívnu súdnu kontrolu obmedzujúcich
opatrení prijatých Bezpečnostnou radou v oblasti zachovávania medzinárodného mieru a bezpečnosti, spôsobil by vážne narušenie
medzinárodných vzťahov Spoločenstva a jeho členských štátov, bol by spochybniteľný vo vzťahu k článku 10 ES a mohol by podkopať
jeden zo základov medzinárodného poriadku, ktorý štáty zriadili po roku 1945. Rada usudzuje, že opatrenia tejto povahy sa
nemôžu namietať na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni, ale iba pred samotnou Bezpečnostnou radou.
163   Komisia sa tiež domnieva, že rozhodnutie o odstránení alebo zmene zoznamu, ako ho prijala Bezpečnostná rada, môže vážne narušiť
medzinárodné vzťahy Spoločenstva a jeho členských štátov. Takáto situácia by Spoločenstvo viedla k tomu, že by si nesplnilo
svoju všeobecnú povinnosť dodržiavať medzinárodné právo, a členské štáty k tomu, že by si nesplnili svoje osobitné povinnosti
vyplývajúce z Charty OSN. Takáto situácia by tiež znemožnila jednotné uplatňovanie rozhodnutí Bezpečnostnej rady, ktoré predstavuje
podmienku
sine qua non
ich efektívnosti. Komisia ešte zdôrazňuje, že zásada medzinárodnej zdvorilosti vyžaduje, aby Spoločenstvo vykonalo tieto
opatrenia, keďže ich cieľom je chrániť všetky štáty proti teroristickým útokom.
164   Toto vylučuje preskúmanie Súdom prvého stupňa zlučiteľnosti napadnutého nariadenia s právami, ktorých sa dovoláva žalobca.
Aj keby tieto práva boli porušené –
quod non
– Spoločenstvo by bolo povinné vykonať rezolúcie Bezpečnostnej rady, a keby sa aj zdržalo svojho konania, museli by konať
členské štáty.
165   Subsidiárne, v prípade, že sa Súd prvého stupňa rozhodne úplne preskúmať opodstatnenosť troch dôvodov na zrušenie uvedených
žalobcom, Rada a Komisia uvádzajú, že napadnuté nariadenie neporušuje základné práva a slobody, ktorých porušenie sa tvrdí.
166   Po prvé, napadnuté nariadenie neporušuje právo žalobcu byť vypočutý.
167   V prejednávanej veci totiž inštitúcie nemajú ani právomoc prešetriť skutkové okolnosti a ani právomoc politického posúdenia.
Majú iba povinnosť vykonať opatrenia prijaté Bezpečnostnou radou na účely zachovania medzinárodného mieru a bezpečnosti bez
toho, aby mali oprávnenie zavádzať mechanizmy preskúmania týchto opatrení. Rada a Komisia sa teda domnievajú, že právo byť
vypočutý, ktoré jasne platí v správnom konaní, sa neuplatňuje na okolnosti, akými sú okolnosti prejednávanej veci.
168   Po druhé, opatrenia vykonané napadnutým nariadením neporušujú ani zásadu proporcionality, ani základné právo žalobcu na ochranu
vlastníckeho práva k majetku, keďže toto právo nie je absolútnym právom a jeho výkon môže byť v prípadoch odôvodnených všeobecným
záujmom obmedzený.
169   V prejednávanej veci všeobecný záujem, ktorý má Spoločenstvo a jeho členské štáty na splnení povinností uložených Bezpečnostnou
radou spočívajúcich v tom, že majetok fyzických a právnických osôb nebude použitý na podporu terorizmu, nemôže byť jasnejší.
Opatrenia prijaté Spoločenstvom, ktoré sa obmedzujú na vykonanie záväzných rozhodnutí Bezpečnostnej rady, sa riadia významom
tohto cieľa a nezriadili nespravodlivú rovnováhu medzi požiadavkami vyplývajúcimi zo všeobecného záujmu a požiadavkami spojenými
s ochranou základných práv osôb. Za týchto okolností Rada usudzuje, že sporné opatrenia sa nemôžu považovať za neprimerané
alebo disproporčné, a to napriek tomu, že sú prísne vo vzťahu k žalobcovi.
170   Keďže sa zdá, že žalobca vyčíta inštitúciám Spoločenstva, že neupravili určitý spôsob preskúmania, Komisia pripomína, že tieto
inštitúcie iba zabezpečili vykonanie rozhodnutí Bezpečnostnej rady bez toho, aby mali možnosť ich zmeniť.
171   Keďže žalobca tvrdí, že prostriedky použité na dosiahnutie cieľov sú disproporčné, Komisia zdôrazňuje, že sa možno odvolávať
na toto tvrdenie iba vo vzťahu k rozhodnutiam Bezpečnostnej rady.
172   Po tretie, čo sa týka práva na účinnú súdnu kontrolu, Rada a Komisia predovšetkým uvádzajú, že žalobca mal právo podať na
Súd prvého stupňa túto žalobu podľa článku 230 ES.
173   Podľa Rady otázka, aký rozsah má mať súdna kontrola javiaca sa odôvodnená a primeraná v prejednávanej veci, je odlišnou otázkou,
o ktorej musí rozhodnúť Súd prvého stupňa.
174   V tejto súvislosti Rada uvádza, že ak Spoločenstvo koná bez akejkoľvek diskrečnej právomoci na základe rozhodnutia prijatého
orgánom, ktorému medzinárodné spoločenstvo zverilo významné právomoci v záujme zachovania medzinárodného mieru a bezpečnosti,
úplná súdna kontrola by mohla podkopať systém OSN zriadený roku 1945, vážne narušiť medzinárodné vzťahy Spoločenstva a členských
štátov a bola by v rozpore s povinnosťou Spoločenstva dodržiavať medzinárodné právo.
175   Rada a Komisia tiež poznamenávajú, že žalobca, v prípade potreby zastúpený Saudskou Arábiou, sa môže obrátiť na Bezpečnostnú
radu alebo výbor pre sankcie buď priamo, alebo prostredníctvom oddelení Pokladne Spojeného kráľovstva tak, aby mohol vyjadriť
svoje stanovisko. Je pravdou, že OSN ako medzivládna organizácia nebude skúmať dôvody žalobcu ako fyzickej osoby. OSN však
nemôže ignorovať názor svojich členov. Ak by boli saudské orgány presvedčené o nevine žalobcu, neexistuje dôvod, aby sa nemohli
podniknúť kroky pre opätovné preskúmanie zápisu jeho mena na zoznam vedený výborom pre sankcie. Žalobca neposkytol ani informácie
o výsledku týchto krokov, ani o stanovisku, ktoré vyjadril, pričom iné osoby uvedené na zozname výboru pre sankcie mali túto
možnosť.

Posúdenie Súdom prvého stupňa
Úvodné pripomienky
176   Súd prvého stupňa sa môže užitočne vysloviť k dôvodom založeným na porušení základných práv iba v prípade, ak tieto dôvody
patria do rozsahu jeho súdnej kontroly a môžu za predpokladu, že sú dôvodné, spôsobiť zrušenie napadnutého nariadenia.
177   V prejednávanej veci však inštitúcie a Spojené kráľovstvo v podstate tvrdia, že nie je splnená ani jedna z týchto dvoch podmienok
z dôvodu prednosti záväzkov Spoločenstva a jeho členských štátov podľa Charty OSN pred akýmikoľvek inými povinnosťami vyplývajúcimi
z medzinárodného práva, práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho práva. Pred preskúmaním tvrdení žalobcu je teda potrebné najprv
preskúmať tvrdenia týchto účastníkov konania.
178   V tejto súvislosti Súd prvého stupňa považuje za vhodné preskúmať v prvom rade skĺbenie medzinárodného právneho poriadku zriadeného
OSN s vnútroštátnym alebo komunitárnym právnym poriadkom, ako aj mieru záväznosti rezolúcií Bezpečnostnej rady prijatých podľa
kapitoly VII Charty OSN vo vzťahu k právomociam Spoločenstva a jeho členských štátov.
179   Toto preskúmanie totiž určí rozsah preskúmania Súdom prvého stupňa zákonnosti aktov Spoločenstva vykonávajúcich tieto rezolúcie
predovšetkým so zreteľom na základné práva, pričom toto preskúmanie sa vykoná v druhom rade.
180   V treťom rade, ak Súd prvého stupňa vysloví, že má právomoc preskúmať tvrdenia žalobcu a že na ich základe môže byť zrušené
napadnuté nariadenie, vysloví sa k porušeniu základných práv, ktoré tvrdí žalobca.
O skĺbení medzinárodného právneho poriadku zriadeného OSN s vnútroštátnym alebo komunitárnym právnym poriadkom
181   Treba skonštatovať, že z hľadiska medzinárodného práva majú povinnosti vyplývajúce z Charty OSN v prípade štátov, ktoré sú
členmi OSN, nepopierateľne prednosť pred ich povinnosťami vyplývajúcimi z vnútroštátneho práva alebo medzinárodného zmluvného
práva vrátane povinností podľa EDĽP v prípade štátov, ktoré sú zároveň členmi Rady Európy, a povinností podľa Zmluvy ES v prípade
štátov, ktoré sú zároveň členskými štátmi Spoločenstva.
182   Po prvé, čo sa týka vzťahu medzi Chartou OSN a vnútroštátnym právom štátov, ktoré sú členmi OSN, toto pravidlo prednosti vyplýva
zo zásad medzinárodného obyčajového práva. Podľa článku 27 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve uzavretého vo Viedni 23. mája
1969, ktorý kodifikuje tieto zásady (a ktorého článok 5 stanovuje, že sa tento dohovor „vzťahuje na každú zmluvu, ktorá je
zakladajúcou listinou medzinárodnej organizácie, a na každú zmluvu prijatú v medzinárodnej organizácii“), zmluvná strana sa
nemôže dovolávať ustanovení svojho vnútroštátneho práva ako dôvodu na neplnenie zmluvy.
183   Po druhé, čo sa týka vzťahu medzi Chartou OSN a medzinárodným zmluvným právom, toto pravidlo prednosti je výslovne upravené
v článku 103 tejto Charty, podľa ktorého „ak by došlo k stretu záväzkov členov Organizácie Spojených národov podľa tejto Charty
s ich záväzkami podľa akejkoľvek inej medzinárodnej dohody, majú prednosť záväzky podľa tejto Charty“. V súlade s článkom 30
Viedenského dohovoru o zmluvnom práve a v rozpore s pravidlami bežne uplatniteľnými na po sebe uzavreté zmluvy toto pravidlo
platí aj na zmluvy uzavreté skoršie alebo neskoršie vo vzťahu k Charte OSN. Podľa Medzinárodného súdneho dvora všetky regionálne,
bilaterálne alebo multilaterálne zmluvy, ktoré môžu zmluvné strany uzavrieť, vždy podliehajú ustanoveniam článku 103 Charty
OSN [rozsudok z 26. novembra 1984, Vojenské a polovojenské činnosti v Nikarague a proti nej (Nikaragua v. Spojené štáty americké),
Zb. 1984, s. 392, bod 107].
184   Táto prednosť sa vzťahuje aj na rozhodnutia obsiahnuté v rezolúcii Bezpečnostnej rady, keďže v súlade s článkom 25 Charty
OSN členovia OSN prijmú a vykonajú rozhodnutia Bezpečnostnej rady. Podľa Medzinárodného súdneho dvora v súlade s článkom 103
Charty OSN povinnosti zmluvných strán stanovené v rezolúcii majú prednosť pred akoukoľvek inou povinnosťou vyplývajúcou z inej
medzinárodnej dohody [uznesenie zo 14. apríla 1992 (predbežné opatrenia), Otázky výkladu a uplatnenia Montrealského dohovoru
z roku 1971 vyplývajúce z leteckého nešťastia v Lockerbie (Líbyjská arabská džamahírija v. Spojené štáty americké), Zb. 1992,
s. 16, bod 42, a uznesenie zo 14. apríla 1992 (predbežné opatrenia), Otázky výkladu a uplatnenia Montrealského dohovoru z roku 1971
vyplývajúce z leteckého nešťastia v Lockerbie (Líbyjská arabská džamahírija v. Spojené kráľovstvo), Zb. 1992, s. 113, bod
39].
185   Čo sa týka osobitne vzťahu medzi povinnosťami členských štátov Spoločenstva podľa Charty OSN a ich povinnosťami podľa práva
Spoločenstva, treba dodať, že podľa prvého odseku článku 307 ES „ustanovenia tejto zmluvy neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce
z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými
členskými štátmi na jednej strane a jednou alebo viacerými tretími krajinami na strane druhej“.
186   Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora cieľom tohto ustanovenia je podľa zásad medzinárodného práva spresniť, že uplatnenie
Zmluvy ES nemá vplyv ani na rešpektovanie práv tretej krajiny vyplývajúcich zo skorších dohôd niektorým členským štátom, ani
na splnenie jeho príslušných povinností (rozsudok Súdneho dvora z 28. marca 1995, Evans Medical a Macfarlan Smith, C‑324/93,
Zb. s. I‑563, bod 27, pozri tiež rozsudky Súdneho dvora z 27. februára 1962, Komisia/Taliansko, 10/61, Zb. s. 1; z 2. augusta
1993, Levy, C‑158/91, Zb. s. I‑4287, a zo 14. januára 1997, Centro-Com, C‑124/95, Zb. s. I‑81, bod 56).
187   Päť zo šiestich štátov, ktoré podpísali Zmluvu o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva, podpísanú v Ríme 25. marca
1957, boli pred 1. januárom 1958 členmi OSN. Je pravdou, že Spolková republika Nemecko bola formálne uznaná za člena OSN až
18. septembra 1973, napriek tomu jej záväzok rešpektovať povinnosti vyplývajúce z Charty OSN predchádzal 1. januáru 1958,
ako to vyplýva najmä zo záverečného aktu konferencie, ktorá sa konala v Londýne od 28. septembra do 3. októbra 1954 (nazývaná
konferencia „deviatich veľmocí“), a z Parížskych dohôd z 23. októbra 1954. Okrem toho, všetky štáty, ktoré neskôr pristúpili
k Spoločenstvu, boli členmi OSN pred ich pristúpením.
188   Navyše článok 224 Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva (teraz článok 297 ES) bol osobitne vložený do tejto
Zmluvy preto, aby umožnil rešpektovanie vyššie vymedzeného pravidla prednosti. Podľa tohto ustanovenia „členské štáty sa navzájom
poradia o spoločných vhodných opatreniach, ktorými sa má zabrániť, aby fungovanie spoločného trhu neovplyvnili opatrenia,
ktoré musí členský štát prijať…, aby si členský štát splnil záväzky, ktoré prijal s cieľom zachovať mier a medzinárodnú bezpečnosť“.
189   Rezolúcie prijaté Bezpečnostnou radou podľa kapitoly VII Charty OSN majú teda záväzný charakter pre všetky členské štáty Spoločenstva,
ktoré teda z tohto dôvodu musia prijať všetky nevyhnutné opatrenia na ich vykonanie (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát
Jacobs vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Súdneho dvora z 30. júla 1996, Bosphorus, C‑84/95, Zb. s. I‑3953, I‑3956, bod 2,
a vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Súdneho dvora z 27. februára 1997, Ebony Maritime a Loten Navigation, C‑177/95,
Zb. s. I‑1111, I‑1115, bod 27).
190   Z vyššie uvedeného tiež vyplýva, že tak podľa pravidiel všeobecného medzinárodného práva, ako aj podľa osobitných ustanovení
Zmluvy, členské štáty majú možnosť, a dokonca povinnosť, neuplatniť akékoľvek ustanovenie práva Spoločenstva, či už ide o ustanovenie
primárneho práva, alebo o všeobecnú zásadu tohto práva, ktoré by mohli byť prekážkou pre správne vykonanie ich záväzkov podľa
Charty OSN.
191   Súdny dvor v rozsudku Centro-Com, už citovanom v bode 186 vyššie, osobitne rozhodol, že vnútroštátne opatrenia, ktoré sú v rozpore
s článkom 113 Zmluvy ES, môžu byť odôvodnené článkom 234 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 307 ES), ak sú nevyhnutné na zabezpečenie
vykonania povinností dotknutým členským štátom vyplývajúcich z Charty OSN alebo rezolúcie Bezpečnostnej rady.
192   Naproti tomu z judikatúry vyplýva (pozri rozsudok Dorsch Consult/Rada a Komisia, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 74), že
na rozdiel od členských štátov Charta OSN nie je priamo záväzná pre Spoločenstvo ako také, ktoré teda nie je povinné na základe
povinnosti vyplývajúcej zo všeobecného medzinárodného práva verejného prijať a vykonať rezolúcie Bezpečnostnej rady v súlade
s článkom 25 uvedenej Charty. Je to tak z toho dôvodu, že Spoločenstvo nie je ani členom OSN, ani adresátom rezolúcií Bezpečnostnej
rady a ani nástupcom práv a povinností jeho členských štátov v zmysle medzinárodného práva verejného.
193   Napriek tomu sú pre Spoločenstvo podľa samotnej Zmluvy o jeho založení povinnosti vyplývajúce z Charty OSN rovnako záväzné
ako pre jeho členské štáty.
194   V tejto súvislosti je nepochybné, že v čase uzavretia Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva členské štáty
mali záväzky podľa Charty OSN.
195   Aktom uzavretým medzi nimi nemohli ani preniesť na Spoločenstvo viac právomocí, ako samé mali, ani sa takto zbaviť záväzkov
vyplývajúcich z uvedenej Charty voči tretím krajinám (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 12. decembra 1972, International
Fruit Company a i., 21/72 až 24/72, Zb. s. 1219, ďalej len „rozsudok International Fruit“, bod 11).
196   Naopak, ich vôľa rešpektovať záväzky vyplývajúce z tejto Charty sa odráža v ustanoveniach samotnej Zmluvy o založení Európskeho
hospodárskeho spoločenstva, najmä v jej článkoch 224 a 234 prvom odseku (pozri analogicky rozsudok International Fruit, body
12 a 13, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mayras k tejto veci, Zb. s. 1231 až 1237).
197   Aj keď posledné uvedené ustanovenie sa týka iba povinnosti členských štátov, vyplýva z neho povinnosť pre inštitúcie Spoločenstva
nebrániť vykonávaniu záväzkov členských štátov podľa uvedenej Charty (rozsudok Súdneho dvora zo 14. októbra 1980, Burgoa,
812/79, Zb. s. 2787, bod 9).
198   Je tiež potrebné zdôrazniť, že keďže právomoci potrebné na vykonanie záväzkov členských štátov vyplývajúcich z Charty OSN
boli prenesené na Spoločenstvo, členské štáty to podľa medzinárodného práva priviedlo k tomu, aby tieto právomoci za ne vykonalo
samotné Spoločenstvo.
199   V tomto kontexte treba pripomenúť na jednej strane, že podľa článku 48 ods. 2 Charty OSN rozhodnutia Bezpečnostnej rady vykonávajú
členovia OSN „priamo i vlastnými akciami v príslušných medzinárodných orgánoch, ktorých sú členmi,“ a na druhej strane, že
podľa judikatúry (rozsudky Poulsen a Diva Navigation, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 9, a Racke, už citovaný v bode 158
vyššie, bod 45, pozri tiež rozsudok Súdneho dvora zo 4. decembra 1974, Van Duyn, 41/74, Zb. s. 1337, bod 22) právomoci Spoločenstva
sa majú vykonávať v súlade s medzinárodným právom, a teda právo Spoločenstva musí byť vykladané a jeho pôsobnosť vymedzená
s prihliadnutím na príslušné pravidlá medzinárodného práva.
200   Členské štáty tým, že pridelili Spoločenstvu tieto právomoci, prejavili vôľu, aby záväzky, ktoré uzavreli v rámci Charty OSN,
boli záväzné aj pre Spoločenstvo (pozri analogicky rozsudok International Fruit, bod 15).
201   Od kedy nadobudla účinnosť Zmluva o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva, bol presun právomoci z členských štátov
na Spoločenstvo v rámci vykonávania záväzkov podľa Charty OSN uskutočnený rôznymi spôsobmi (pozri analogicky rozsudok International
Fruit, bod 16).
202   Takto bol vložený Zmluvou o Európskej únii článok 228a do Zmluvy ES (teraz článok 301 ES), aby sa poskytol osobitný základ
pre ekonomické sankcie, ktoré môže Spoločenstvo, keďže ako jediné má právomoc v oblasti spoločnej obchodnej politiky, prijať
voči tretím krajinám z politických dôvodov vymedzených jeho členskými štátmi v rámci SZBP, najčastejšie na základe rezolúcie
Bezpečnostnej rady, ktorá ukladá povinnosť prijať takéto sankcie.
203   Zdá sa teda, že keďže podľa Zmluvy ES Spoločenstvo vykonáva v oblasti uplatňovania Charty OSN právomoci, ktoré predtým vykonávali
členské štáty, ustanovenia tejto Charty majú za následok, že je ňou Spoločenstvo viazané [pozri analogicky vo vzťahu k otázke,
či je Spoločenstvo viazané Všeobecnou dohodou o clách o obchode (GATT) z roku 1947, rozsudok International Fruit, bod 18,
pozri tiež v časti, v ktorej uznáva, že Spoločenstvo, keď prijme opatrenie spočívajúce v obchodnom embargu vyhlásenom rezolúciou
Bezpečnostnej rady, vykonáva právomoc viazanú na obsah rezolúcie, rozsudok Dorsch Consult/Rada a Komisia, už citovaný v bode
158 vyššie, bod 74].
204   Na záver tejto úvahy je potrebné uviesť, že na jednej strane Spoločenstvo nesmie ani porušiť povinnosti vyplývajúce jeho členským
štátom z Charty OSN, ani brániť ich vykonaniu, a na druhej strane, že je povinné podľa samotnej Zmluvy, ktorou bolo založené,
prijať v rámci svojich právomocí všetky ustanovenia potrebné na to, aby umožnilo svojim členským štátom splniť si ich povinnosti.
205   V prejednávanej veci Rada uviedla v spoločnej pozícii 2002/402 prijatej podľa ustanovení hlavy V Zmluvy EÚ, že je nevyhnutná
činnosť Spoločenstva v rámci právomocí, ktoré mu zveruje Zmluva ES, na to, aby sa vykonali v súlade s rezolúciami Bezpečnostnej
rady č. 1267 (1999), č. 1333 (2000) a č. 1390 (2002) niektoré obmedzujúce opatrenia vo vzťahu k Usámovi bin Ládinovi, členom
organizácie Al-Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom.
206   Spoločenstvo vykonalo tieto opatrenia tým, že prijalo napadnuté nariadenie. Ako už bolo rozhodnuté v bode 135 vyššie, Spoločenstvo
malo právomoc prijať tento akt na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES.
207   Je teda potrebné uznať opodstatnenosť tvrdení uvedených inštitúciami, ktoré sú zhrnuté v bode 153 vyššie, s výhradou, že Spoločenstvo
nemuselo vykonať spomínané rezolúcie Bezpečnostnej rady v rámci svojich právomocí na základe všeobecného medzinárodného práva,
ako to tvrdia účastníci konania, ale na základe samotnej Zmluvy ES.
208   Naproti tomu tvrdenia žalobcu založené na úvahe, že právny poriadok Spoločenstva je nezávislý od právneho poriadku OSN a pozostáva
z jeho vlastných právnych noriem, musia byť odmietnuté.
O rozsahu preskúmania zákonnosti, ktoré má vykonať Súd prvého stupňa
209   Na úvod je potrebné pripomenúť, že Európske spoločenstvo je spoločenstvom práva, pretože akty tak jeho členských štátov, ako
aj jeho inštitúcií podliehajú kontrole ich súladu so základnou ústavnou listinou, ktorou je Zmluva, a pretože táto Zmluva
ustanovila úplnú sústavu žalôb a konaní, ktorých cieľom je zveriť Súdnemu dvoru právomoc preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií
(rozsudky Súdneho dvora z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 294/83, Zb. s. 1339, bod 23; z 22. októbra 1987, Foto-Frost,
314/85, Zb. s. 4199, bod 16, a z 23. marca 1993, Weber/Parlament, C‑314/91, Zb. s. I‑1093, bod 8; rozsudok Súdu prvého stupňa
z 2. októbra 2001, Martinez a i./Parlament, T‑222/99, T‑327/99 a T‑329/99, Zb. s. II‑2823, bod 48; pozri tiež stanovisko Súdneho
dvora č. 1/91 zo 14. decembra 1991, Zb. s. I‑6079, bod 21).
210   Ako Súdny dvor už niekoľkokrát rozhodol (rozsudok Johnston, už citovaný v bode 146 vyššie, bod 18; pozri tiež rozsudky Súdneho
dvora z 3. decembra 1992, Oleifici Borelli/Komisia, C‑97/91, Zb. s. I‑6313, bod 14; z 11. januára 2001, Kofisa Italia, C‑1/99,
Zb. s. I‑207, bod 46; z 27. novembra 2001, Komisia/Rakúsko, C‑424/99, Zb. s. I‑9285, bod 45, a z 25. júla 2002, Unión de Pequeños
Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 39), „súdna kontrola… je prejavom všeobecnej právnej zásady, ktorá vyplýva
zo všeobecných ústavných princípov členských štátov [… a ktorá] je zakotvená aj v článkoch 6 a 13 [EDĽP]“.
211   V prejednávanej veci je táto zásada vyjadrená v práve, ktoré má žalobca na základe článku 230 štvrtého odseku ES, predložiť
Súdu prvého stupňa napadnuté nariadenie na účely preskúmania jeho zákonnosti, ak sa ho toto nariadenie priamo a osobne dotýka,
a uviesť na podporu svojej žaloby akýkoľvek dôvod založený na nepríslušnosti, porušení podstatných formálnych náležitostí,
porušení Zmluvy ES alebo právneho pravidla týkajúceho sa jej uplatňovania alebo na zneužití právomoci.
212   V prejednávanej veci je však potrebné položiť si otázku, či existujú štrukturálne obmedzenia súdnej kontroly, ktorú má Súd
prvého stupňa vykonať vo vzťahu k tomuto nariadeniu, vyplývajúce zo všeobecného medzinárodného práva alebo zo samotnej Zmluvy
ES.
213   Je totiž potrebné pripomenúť, že napadnuté nariadenie prijaté so zreteľom na spoločnú pozíciu 2002/402 je uskutočnením povinnosti
na úrovni Spoločenstva, ktorá je uložená jeho členským štátom ako členom OSN, vykonať, prípadne aj prostredníctvom aktu Spoločenstva,
sankcie namierené proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom,
ktoré boli ustanovené a neskôr posilnené niekoľkými rezolúciami Bezpečnostnej rady prijatými podľa kapitoly VII Charty OSN.
Odôvodnenia tohto nariadenia výslovne odkazujú na rezolúcie č. 1267 (1999), č. 1333 (2000) a č. 1390 (2002).
214   V tomto kontexte inštitúcie správne zdôraznili, že konali na základe právomoci viazanej na obsah rezolúcie, takže nemali žiadnu
možnosť samostatnej voľnej úvahy. Najmä nemohli ani priamo zmeniť obsah predmetných rezolúcií, ani zriadiť mechanizmus, ktorého
výsledkom by mohla byť takáto zmena.
215   Akákoľvek kontrola vnútornej zákonnosti napadnutého nariadenia, najmä so zreteľom na ustanovenia alebo všeobecné zásady práva
Spoločenstva týkajúce sa ochrany základných práv teda predpokladá, že Súd prvého stupňa preskúma incidenčne aj zákonnosť spomínaných
rezolúcií. Za predpokladu takéhoto preskúmania by sa však zdroj nezákonnosti uvádzaný žalobcom mal hľadať nie v prijatí napadnutého
nariadenia, ale v prijatí rezolúcií Bezpečnostnej rady, ktoré uložili sankcie (pozri analogicky rozsudok Dorsch Consult/Rada
a Komisia, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 74).
216   Ak by Súd prvého stupňa mal zrušiť napadnuté nariadenie v súlade s návrhmi žalobcu napriek tomu, že sa zdá, že toto nariadenie
ukladá medzinárodné právo, a to z dôvodu, že tento akt porušuje základné práva žalobcu chránené právnym poriadkom Spoločenstva,
z takéhoto zrušenia by nepriamo vyplynulo, že samotné sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady porušujú uvedené základné práva.
Inými slovami žalobca žiada Súd prvého stupňa, aby implicitne vyslovil, že sporná norma medzinárodného práva porušuje základné
práva osoby chránené právnym poriadkom Spoločenstva.
217   Inštitúcie a Spojené kráľovstvo vyzývajú Súd prvého stupňa, aby v zásade odmietol právomoc vykonať takúto nepriamu kontrolu
zákonnosti týchto rezolúcií, pretože predstavujú pravidlá medzinárodného práva, ktorými sú viazané členské štáty Spoločenstva,
a teda zaväzujú tak Spoločenstvo, ako aj všetky jeho inštitúcie. Títo účastníci sa v podstate domnievajú, že kontrola Súdom
prvého stupňa by sa mala obmedziť na jednej strane na preverenie, či boli dodržané pravidlá týkajúce sa formálnych náležitostí,
konania a právomoci uplatniteľné v prejednávanej veci na inštitúcie Spoločenstva, a na druhej strane na preverenie primeranosti
a proporcionality sporných opatrení Spoločenstva vo vzťahu k rezolúciám Bezpečnostnej rady, ktoré tieto opatrenia vykonávajú.
218   Treba uznať, že toto obmedzenie právomoci predstavuje priamy dôsledok zásad odvodených vyššie v rámci preskúmania skĺbenia
medzinárodného právneho poriadku zriadeného OSN s komunitárnym právnym poriadkom.
219   Ako už bolo uvedené, sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady boli prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN. V tomto kontexte stanovenie
toho, čo predstavuje hrozbu pre medzinárodný mier a bezpečnosť, ako aj toho, ktoré opatrenia sú potrebné na ich zachovanie
alebo obnovenie, patrí do výlučnej právomoci Bezpečnostnej rady, a teda vymyká sa ako celok právomoci vnútroštátnych alebo
komunitárnych orgánov a súdov, s jedinou výhradou spočívajúcou v prirodzenom práve na individuálnu alebo kolektívnu sebaobranu
upravenom v článku 51 Charty OSN.
220   Ak Bezpečnostná rada prostredníctvom výboru pre sankcie konajúca na základe kapitoly VII Charty OSN rozhodne, že finančné
prostriedky niektorých osôb a subjektov musia byť zmrazené, toto rozhodnutie je záväzné podľa článku 48 Charty pre všetkých
členov OSN.
221   Vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 193 až 204 vyššie nemôže byť vyhlásenie, že Súd prvého stupňa má právomoc incidenčne preskúmať
zákonnosť takéhoto rozhodnutia z hľadiska miery ochrany základných práv poskytovanej právnym poriadkom Spoločenstva, odôvodnené
ani na základe medzinárodného práva, ani na základe práva Spoločenstva.
222   Na jednej strane by táto právomoc bola nezlučiteľná so záväzkami členských štátov tak podľa Charty OSN a najmä podľa jej článkov
25, 48 a 103, ako aj podľa článku 27 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve.
223   Na druhej strane by táto právomoc bola v rozpore tak s ustanoveniami Zmluvy ES, osobitne s článkami 5 ES, 10 ES, 297 ES a 307
prvým odsekom ES, ako aj s ustanoveniami Zmluvy EÚ, osobitne s článkom 5 EÚ, podľa ktorého súd Spoločenstva vykoná svoje právomoci
za podmienok a na účely stanovené v ustanoveniach Zmlúv ES a EÚ. Táto právomoc by navyše bola nezlučiteľná so zásadou, podľa
ktorej právomoci Spoločenstva, a teda aj Súdu prvého stupňa sa musia vykonávať v súlade s medzinárodným právom (rozsudky Poulsen
a Diva Navigation, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 9, a Racke, už citovaný v bode 158 vyššie, bod 45).
224   Je potrebné dodať, že vzhľadom najmä na článok 307 ES a článok 103 Charty OSN odvolávanie sa na porušenie buď základných práv
chránených právnym poriadkom Spoločenstva, alebo zásad vyplývajúcich z tohto právneho poriadku nemá vplyv ani na platnosť
rezolúcií Bezpečnostnej rady, ani na ich účinky na území Spoločenstva (pozri analogicky rozsudky Súdneho dvora zo 17. decembra
1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Zb. s. 1125, bod 3; z 8. októbra 1986, Keller, 234/85, Zb. s. 2897, bod 7,
a zo 17. októbra 1989, Dow Chemical Ibérica a i./Komisia, 97/87 až 99/87, Zb. s. 3165, bod 38).
225   Treba teda uviesť, že sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady v zásade nepodliehajú súdnej kontrole Súdom prvého stupňa a že tento
Súd nemôže, ani incidenčným spôsobom, spochybniť ich zákonnosť vzhľadom na právo Spoločenstva. Naopak, Súd prvého stupňa musí
v maximálnej možnej miere vykladať a uplatňovať toto právo spôsobom zlučiteľným s povinnosťami členských štátov podľa Charty
OSN.
226   Súd prvého stupňa však má právomoc incidenčným spôsobom preskúmať zákonnosť sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady vo vzťahu
k
ius cogens
, ktoré sa chápe ako medzinárodný verejný poriadok platný pre všetky subjekty medzinárodného práva vrátane orgánov OSN a od
ktorého sa nemožno odchýliť.
227   V tejto súvislosti treba poznamenať, že Viedenský dohovor o zmluvnom práve, ktorý kodifikuje medzinárodné obyčajové právo
(a ktorého článok 5 stanovuje, že sa tento dohovor „vzťahuje na každú zmluvu, ktorá je zakladajúcou listinou medzinárodnej
organizácie, a na každú zmluvu prijatú v medzinárodnej organizácii“), stanovuje v článku 53 nulitu zmlúv, ktoré sú v rozpore
s imperatívnou normou všeobecného medzinárodného práva (
ius cogens
), definovanou ako „norma prijatá a uznaná medzinárodným spoločenstvom štátov ako celkom za normu, od ktorej nie je dovolené
odchýliť sa a ktorá sa môže zmeniť iba novou normou všeobecného medzinárodného práva rovnakej povahy“. Podobne článok 64 Viedenského
dohovoru stanovuje, že „ak vznikne nová imperatívna norma všeobecného medzinárodného práva, každá zmluva, ktorá je v rozpore
s touto normou, sa stane neplatnou a zanikne“.
228   Koniec koncov aj samotná Charta OSN predpokladá existenciu imperatívnych noriem medzinárodného práva a najmä ochranu základných
práv človeka. V preambule Charty ľud Spojených národov vyhlásil, že je odhodlaný „vyhlásiť [… svoju] vieru v základné práva,
v dôstojnosť a hodnotu ľudskej osobnosti“. Okrem toho z kapitoly I Charty nazvanej „Ciele a zásady“ vyplýva, že cieľom OSN
je okrem iného posilniť dodržiavanie základných ľudských práv a slobôd.
229   Tieto zásady sú záväzné tak pre členov OSN, ako aj pre orgány OSN. Podľa článku 24 ods. 2 Charty OSN Bezpečnostná rada pri
plnení úloh vyplývajúcich z jej hlavnej zodpovednosti za zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti koná „v súlade s cieľmi
a zásadami Organizácie Spojených národov“. Právomoc ukladať sankcie, ktorú má Bezpečnostná rada pri výkone tejto zodpovednosti,
sa teda musí použiť v súlade s medzinárodným právom a najmä s cieľmi a zásadami OSN.
230   Z medzinárodného práva teda možno vyvodiť, že exituje určité obmedzenie pre záväzný charakter rezolúcií Bezpečnostnej rady:
musia byť v súlade so základnými kategorickými ustanoveniami
ius cogens
. Ak by to tak nebolo, akokoľvek sa to zdá nepravdepodobné, neboli by nimi viazané ani členské štáty OSN a teda ani Spoločenstvo.
231   Incidenčná súdna kontrola vykonávaná Súdom prvého stupňa v rámci žaloby o neplatnosť proti aktu Spoločenstva prijatému bez
uplatnenia akejkoľvek voľnej úvahy so zámerom vykonať rezolúciu Bezpečnostnej rady môže byť výnimočne rozšírená na preskúmanie,
či boli dodržané imperatívne pravidlá medzinárodného práva patriace do
ius cogens
a najmä imperatívne normy vzťahujúce sa na všeobecnú ochranu ľudských práv, od ktorých sa nemôžu odchýliť ani členské štáty,
ani orgány OSN, pretože predstavujú „nedotknuteľné zásady medzinárodného obyčajového práva“ (poradné stanovisko Medzinárodného
súdneho dvora z 8. júla 1996, Zákonnosť hrozby alebo použitia nukleárnych zbraní, Zb. 1996, s. 226, bod 79, pozri tiež v tomto
zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom Bosphorus, už citovaným v bode
189 vyššie, bod 65).
232   Vo svetle týchto všeobecných úvah je potrebné preskúmať dôvody založené na porušení základných práv žalobcu.
O údajnom porušení základných práv žalobcu
233   Súd prvého stupňa sa rozhodol preskúmať najprv údajné porušenie základného práva žalobcu na ochranu vlastníckeho práva k majetku
a zásady proporcionality, potom údajné porušenie práva byť vypočutý a na záver údajné porušenie práva na účinnú súdnu kontrolu.
–       O údajnom porušení základného práva žalobcu na ochranu vlastníckeho práva k majetku a zásady proporcionality
234   Žalobca tvrdí, že bolo porušené jeho právo na ochranu vlastníckeho práva k majetku upravené v článku 1 dodatkového protokolu
č. 1 k EDĽP, ako aj zásada proporcionality, ktorá predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva.
235   Keďže sa však údajné porušenia týkajú výlučne zmrazenia finančných prostriedkov žalobcu, o ktorom rozhodla Bezpečnostná rada
prostredníctvom výboru pre sankcie a ktoré Spoločenstvo vykonalo napadnutým nariadením bez uplatnenia akejkoľvek voľnej úvahy,
je potrebné tvrdenia žalobcu preskúmať iba s ohľadom na všeobecnú ochranu základných ľudských práv patriacich do
ius cogens
podľa vyššie špecifikovaných zásad.
236   Keďže rozsah a miera zmrazenia finančných prostriedkov žalobcu sa časom menili (pozri postupne článok 2 nariadenia č. 467/2001,
článok 2 nariadenia č. 881/2002 v pôvodnom znení a článok 2a napadnutého nariadenia vložený článkom 1 nariadenia č. 561/2003),
je potrebné okrem iného spresniť, že v rámci tejto žaloby o neplatnosť sa súdna kontrola vykonávaná Súdom prvého stupňa môže
týkať iba právnej úpravy platnej v súčasnosti. V priebehu konania o návrhu na zrušenie súd Spoločenstva totiž bežne zohľadňuje
skutočnosti, ktoré v priebehu konania ovplyvnia samotný predmet konania, napríklad zrušenie, predĺženie platnosti, nahradenie
alebo zmena a doplnenie napadnutého aktu (pozri okrem rozsudkov Alpha Steel/Komisia, Fabrique de fer de Charleroi a Dillinger
Hüttenwerke/Komisia a CCRE/Komisia, už citovaných v bode 53 vyššie, uznesenie Súdneho dvora z 8. marca 1993, Lezzi Pietro/Komisia,
C‑123/92, Zb. s. I‑809, body 8 až 11). Na pojednávaní všetci účastníci konania vyslovili svoj súhlas s týmto bodom.
237   Je teda potrebné posúdiť, či zmrazenie finančných prostriedkov stanovené napadnutým nariadením, zmeneným a doplneným nariadením
č. 561/2003, a nepriamo rezolúciami Bezpečnostnej rady, ktoré sú vykonané týmito nariadeniami, porušuje základné práva žalobcu.
238   Súd prvého stupňa sa domnieva, že s ohľadom na všeobecnú ochranu základných ľudských práv patriacich do
ius cogens
to tak nie je.
239   V tejto súvislosti je na úvod potrebné zdôrazniť, že napadnuté nariadenie, zmenené a doplnené nariadením č. 561/2003, prijaté
po vydaní rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002), stanovuje okrem iných odchýlok a výnimiek, že na žiadosť zainteresovaných
a, ak výbor pre sankcie výslovne nevyjadrí svoj nesúhlas, príslušné vnútroštátne orgány vyhlásia, že sa zmrazenie finančných
prostriedkov neuplatní na finančné prostriedky nevyhnutné na krytie základných výdavkov, akými sú výdavky na stravu, bývanie,
zdravotnú starostlivosť, dane a verejné služby (pozri bod 36 vyššie). Navyše finančné prostriedky potrebné na iné „mimoriadne
výdavky“ môžu byť uvoľnené na základe výslovného súhlasu výboru pre sankcie.
240   Výslovné možnosti odchýlok a výnimiek zo zmrazenia finančných prostriedkov osôb zapísaných na zozname výboru pre sankcie jasne
poukazujú na to, že nie je ani cieľom, ani dôsledkom tohto opatrenia, aby sa s týmito osobami zaobchádzalo neľudsky alebo
ponižujúco.
241   Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že článok 17 ods. 1 Všeobecnej deklarácie ľudských práv prijatej Valným zhromaždením OSN
10. decembra 1948 stanovuje, že „každý má právo vlastniť majetok tak sám, ako aj spolu s inými“, článok 17 ods. 2 tejto Všeobecnej
deklarácie spresňuje, že „nikoho neslobodno svojvoľne zbaviť jeho majetku“.
242   Ak sa aj má ochrana vlastníckeho práva k majetku považovať za imperatívnu normu všeobecného medzinárodného práva, iba svojvoľné
zbavenie tohto práva možno chápať ako porušenie
ius cogens
.
243   Treba však uviesť, že žalobca nebol svojvoľne zbavený tohto práva.
244   Po prvé, zmrazenie finančných prostriedkov je jedným z aspektov sankcií, ktoré prijala Bezpečnostná rada proti Usámovi bin
Ládinovi, sieti Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom.
245   V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť dôležitosť boja proti medzinárodnému terorizmu a legitimitu ochrany OSN proti činnostiam
teroristických organizácií.
246   V preambule rezolúcie č. 1390 (2002) Bezpečnostná rada okrem iného kategoricky odsúdila teroristický útok z 11. septembra
2001 a vyhlásila, že je odhodlaná zabrániť ďalším takýmto činom, poznamenala, že Usáma bin Ládin a sieť Al-Káida naďalej pokračujú
v činnostiach podporujúcich medzinárodný terorizmus, odsúdila sieť Al-Káida a spojené teroristické skupiny za početné zločinecké
teroristické činy, ktoré spáchali a ktorých cieľom bolo zabitie množstva nevinných obyvateľov a zničenie majetku, a opätovne
potvrdila, že činy medzinárodného terorizmu predstavujú hrozbu pre medzinárodný mier a bezpečnosť.
247   So zreteľom na tieto okolnosti cieľ sledovaný sankciami má osobitný význam spočívajúci podľa rezolúcie Bezpečnostnej rady
č. 1373 (2001) z 28. septembra 2001, na ktorú odkazuje odôvodnenie č. 3 napadnutého nariadenia, v boji všetkými prostriedkami
v súlade s Chartou OSN proti hrozbám pre medzinárodný mier a bezpečnosť, ktoré vyplývajú z teroristických činov. Sporné opatrenia
teda sledujú cieľ predstavujúci základný verejný záujem medzinárodného spoločenstva.
248   Po druhé, zmrazenie finančných prostriedkov je zabezpečovacím opatrením, ktoré na rozdiel od zhabania neporušuje samotnú podstatu
vlastníckeho práva zainteresovaných k ich finančnému majetku, ale iba slobodu jeho použitia.
249   Po tretie, sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady stanovujú postup periodického preskúmania všeobecného systému sankcií (pozri
body 16, 25 a 33 vyššie a bod 266 nižšie).
250   Po štvrté, ako je uvedené nižšie, sporná právna úprava upravuje konanie, ktoré umožňuje zainteresovaným predložiť ich prípad
prostredníctvom členského štátu, ktorého sú občanmi alebo v ktorom majú trvalé bydlisko, kedykoľvek výboru pre sankcie na
opätovné preskúmanie.
251   Vzhľadom na tieto okolnosti zmrazenie finančných prostriedkov fyzických a právnických osôb podozrivých na základe informácií
poskytnutých členskými štátmi OSN a preverených Bezpečnostnou radou zo spojenia s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom
a z účasti na financovaní, plánovaní, príprave alebo uskutočnení teroristických činov nemožno považovať za svojvoľné, neprimerané
alebo disproporcionálne porušenie základných práv zainteresovaných.
252   Z vyššie uvedeného vyplýva, že tvrdenia žalobcu založené na údajnom porušení práva na ochranu vlastníckeho práva k majetku
a všeobecnej zásady proporcionality musia byť zamietnuté.
–       O údajnom porušení práva byť vypočutý
253   Žalobca síce uznáva, že pôvodné opatrenie o zmrazení jeho finančných prostriedkov nemalo byť oznámené pred jeho uskutočnením,
no napriek tomu vyčíta Rade, že mu nedala žiadnu možnosť byť vypočutý v súvislosti so skutkami, okolnosťami a dôkazmi pripustenými
proti nemu (pozri body 141 až 143 vyššie). Zdá sa, že žalobca okrem toho tvrdí, že ani samotné sporné rozhodnutia Bezpečnostnej
rady nerešpektujú právo na obhajobu (pozri bod 150 vyššie).
254   V tejto súvislosti je potrebné rozlišovať medzi údajným právom žalobcu byť vypočutý Radou v súvislosti s prijatím napadnutého
nariadenia a jeho údajným právom byť vypočutý výborom pre sankcie v súvislosti s jeho zapísaním na zoznam osôb, ktorých finančné
prostriedky majú byť zmrazené podľa sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady.
255   Po prvé, čo sa týka údajného práva žalobcu byť vypočutý Radou v súvislosti s prijatím napadnutého nariadenia, treba pripomenúť,
že podľa ustálenej judikatúry právo na obhajobu v konaní, ktoré bolo začaté proti osobe a ktoré môže viesť k prijatiu pre
ňu nepriaznivého rozhodnutia, predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva a musí byť zabezpečené, aj keď neexistuje právna
úprava týkajúca sa tohto konania. Táto zásada požaduje, aby každá osoba, ktorej môže byť uložená sankcia, mala možnosť užitočne
vyjadriť svoje stanovisko k dôkazom pripusteným proti nej, na základe ktorých má byť uložená sankcia (rozsudky Súdneho dvora
z 29. júna 1994, Fiskano/Komisia, C‑135/92, Zb. s. I‑2885, body 39 a 40; z 24. októbra 1996, Komisia/Lisrestal a i., C‑32/95 P,
Zb. s. I‑5373, bod 21, a z 21. septembra 2000, Mediocurso/Komisia, C‑462/98 P, Zb. s. I‑7183, bod 36).
256   Napriek tomu Rada a Komisia správne zdôrazňujú, že táto judikatúra sa rozvinula v oblastiach, akými je právo hospodárskej
súťaže, boj proti dampingu a štátna pomoc, ale aj disciplinárne právo alebo zníženie finančnej pomoci, v ktorých inštitúcie
Spoločenstva majú širokú právomoc prešetrenia a určenia spôsobu vybavenia, ako aj širokú diskrečnú právomoc voľnej úvahy.
257   V skutočnosti podľa judikatúry dodržiavanie záruk poskytnutých právnym poriadkom Spoločenstva a najmä práva zainteresovaného
vyjadriť svoje stanovisko je úzko späté s vykonávaním právomoci voľnej úvahy orgánom, ktorý je autorom sporného aktu (rozsudok
Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Zb. s. I‑5469, bod 14).
258   V prejednávanej veci však, ako to vyplýva z úvodných pripomienok týkajúcich sa skĺbenia medzinárodného právneho poriadku zriadeného
OSN s komunitárnym právnym poriadkom uvedených vyššie, inštitúcie Spoločenstva boli povinné prebrať do komunitárneho právneho
poriadku rezolúcie Bezpečnostnej rady a rozhodnutia výboru pre sankcie, ktoré v žiadnom prípade neoprávňovali v štádiu konkrétneho
uskutočňovania na to, aby stanovili na úrovni Spoločenstva určitý postup preskúmania alebo opätovného preskúmania jednotlivých
prípadov, keďže tak podstata sporných opatrení, ako aj postup preskúmania (pozri bod 262 a nasl. nižšie) patrili úplne do
pôsobnosti Bezpečnostnej rady a výboru pre sankcie. Inštitúcie Spoločenstva teda nemali žiadnu právomoc prešetrenia, žiadnu
možnosť preveriť skutočnosti pripustené Bezpečnostnou radou a výborom pre sankcie, žiadnu voľnú úvahu vo vzťahu k týmto skutočnostiam
a žiadnu slobodu voľnej úvahy vo vzťahu k účelnosti prijatia sankcie proti žalobcovi. Zásada práva Spoločenstva týkajúca sa
práva byť vypočutý sa nemôže uplatniť za týchto okolností, keď by vypočutie zainteresovaného v žiadnom prípade nemohlo viesť
k tomu, aby inštitúcia zmenila svoje stanovisko.
259   Z uvedeného vyplýva, že Rada pri prijímaní a vykonávaní napadnutého nariadenia nebola povinná vypočuť žalobcu v súvislosti
s uvedením jeho mena na zozname fyzických a právnických osôb, proti ktorým sú namierené sankcie.
260   Preto tvrdenia žalobcu založené na údajnom porušení jeho práva byť vypočutý Radou v súvislosti s prijatím napadnutého nariadenia
musia byť zamietnuté.
261   Po druhé, čo sa týka údajného práva žalobcu byť vypočutý výborom pre sankcie v súvislosti s jeho zapísaním na zoznam osôb,
ktorých finančné prostriedky majú byť zmrazené podľa sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady, treba skonštatovať, že tieto rezolúcie
takéto právo neupravujú.
262   Je však potrebné zdôrazniť, že aj keď neupravujú právo na osobné vypočutie, sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady a za sebou
nasledujúce nariadenia, ktoré ich vykonali v Spoločenstve, zriadili postup preskúmania jednotlivých prípadov tak, že stanovili,
že zainteresovaní sa môžu obrátiť na výbor pre sankcie prostredníctvom svojich vnútroštátnych orgánov, aby dosiahli odstránenie
svojho mena zo zoznamu osôb, proti ktorým sú sankcie namierené, alebo aby bolo vylúčené zmrazenie ich finančných prostriedkov
(pozri najmä body 20, 32 a 34 až 36 vyššie).
263   Výbor pre sankcie je subsidiárnym orgánom Bezpečnostnej rady zloženým zo zástupcov štátov, ktoré sú členmi Bezpečnostnej rady.
Stal sa dôležitým stálym orgánom zodpovedným za každodenný dohľad nad uplatňovaním sankcií a môže dosiahnuť, aby medzinárodné
spoločenstvo jednotne vykladalo a uplatňovalo rezolúcie (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci, o ktorej
sa rozhodlo rozsudkom Bosphorus, už citovaným v bode 189 vyššie, bod 46).
264   Osobitne vo vzťahu k žiadosti o opätovné preskúmanie jednotlivého prípadu so zámerom dosiahnuť odstránenie mena zainteresovaného
zo zoznamu osôb, proti ktorým sú namierené sankcie, „smernice upravujúce činnosť [výboru pre sankcie]“ prijaté výborom 7. novembra
2002 a zmenené a doplnené 10. apríla 2003 (pozri bod 50 vyššie) stanovujú v bode 7 toto:
„a)      Bez toho, aby tým boli dotknuté konania, ktoré sú v platnosti, žiadateľ [osoba(y), skupiny, podniky a/alebo subjekty uvedené
na súhrnom zozname výboru] môže podať vláde krajiny, v ktorej má trvalé bydlisko a/alebo ktorej je štátnym príslušníkom, žiadosť
o opätovné preskúmanie jeho prípadu. V žiadosti musí odôvodniť svoj návrh na odstránenie svojho mena zo zoznamu, poskytnúť
relevantné informácie a požiadať vládu o podporu tejto žiadosti.
b)      Vláda, ktorej je žiadosť adresovaná (‚požiadaná vláda‘) musí preskúmať všetky relevantné informácie a spojiť sa na bilaterálnej
úrovni s vládou(ami), ktorá(é) navrhla(i) zápis na zoznam [‚oznamujúca(e) vláda(y)‘] preto, aby požiadala o doplňujúce informácie
a viesť konzultácie týkajúce sa žiadosti o odstránenie zo zoznamu.
c)      Vláda(y), ktoré pôvodne žiadala(i) zapísanie mena na zoznam môže(u) tiež požiadať krajinu bydliska alebo štátnej príslušnosti
žalobcu o doplňujúce informácie. V priebehu bilaterálnych konzultácií sa môžu v prípade potreby požiadaná vláda a oznamujúca(e)
vláda(y) poradiť s predsedom výboru.
d)      Ak po preskúmaní doplňujúcich informácií požiadaná vláda chce vyhovieť žiadosti o odstránenie mena zo zoznamu, musí sa snažiť
presvedčiť oznamujúcu(e) vládu(y), aby spoločne alebo jednotlivo predložili výboru žiadosť o odstránenie mena zo zoznamu.
Požiadaná vláda môže podať výboru žiadosť o odstránenie mena zo zoznamu bez sprievodnej žiadosti oznamujúcej(ich) vlády(),
ak mlčky vyjadrila(i) svoj súhlas.
e)      Výbor rozhoduje dohodou. Ak sa výbor ohľadne určitej otázky nedohodne, predseda začne doplňujúce konzultácie, ktoré by mohli
uľahčiť dohodu. Ak po týchto konzultáciách nedôjde k dohode, otázku možno predložiť Bezpečnostnej rade. Vzhľadom na špecifický
charakter informácií, môže predseda podporovať bilaterálne výmeny medzi zainteresovanými členskými štátmi tak, aby sa otázka
objasnila pred prijatím rozhodnutia.“
265   Súd prvého stupňa konštatuje, že prijatím týchto smerníc Bezpečnostná rada chcela v rámci možností zohľadniť základné práva
osôb zapísaných na zozname výboru pre sankcie a najmä ich právo na obhajobu.
266   Význam, ktorý Bezpečnostná rada pripisuje týmto právam, jasne vyplýva okrem iného z rezolúcie č. 1526 (2004) z 30. januára
2004, ktorej cieľom je jednak zdokonalenie uplatňovania opatrení uložených podľa článku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999),
odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a odsekov 1 a 2 rezolúcie č. 1390 (2002) a jednak posilnenie právomocí výboru pre
sankcie. Podľa odseku 18 rezolúcie č. 1526 (2004) Bezpečnostná rada „výrazne povzbudzuje všetky štáty, aby v rámci možností
informovali fyzické a právnické osoby zapísané na zozname [výboru pre sankcie] o opatreniach prijatých [voči nim], o smerniciach
[výboru pre sankcie] a o rezolúcii č. 1452 (2002)“. Podľa odseku 3 rezolúcie č. 1526 (2004) budú tieto opatrenia opätovne
zdokonalené o 18 mesiacov alebo v prípade potreby aj skôr.
267   Je pravdou, že vyššie uvedené konanie nepriznáva priamo samotným zainteresovaným právo byť vypočutí výborom pre sankcie, ktorý
je jediným orgánom príslušným vysloviť sa na žiadosť štátu k opätovnému preskúmaniu ich prípadu. Znamená to teda, že v podstatnej
miere závisia od diplomatickej ochrany, ktorú štát priznáva svojim štátnym príslušníkom.
268   Takéto obmedzenie práva byť priamo a osobne vypočutý príslušným orgánom však nemožno chápať ako neprípustné so zreteľom na
imperatívne normy týkajúce sa medzinárodného verejného poriadku. Naopak, vo vzťahu k spochybneniu opodstatnenosti rozhodnutí
nariaďujúcich zmrazenie finančných prostriedkov fyzických alebo právnických osôb podozrivých z financovania medzinárodného
terorizmu prijatých podľa kapitoly VII Charty OSN Bezpečnostnou radou prostredníctvom výboru pre sankcie na základe informácií
poskytnutých štátmi a regionálnymi organizáciami, je prirodzené, že právo zainteresovaných byť vypočutí je upravené v rámci
viacstupňového administratívneho konania, v rámci ktorého vnútroštátne orgány uvedené v prílohe II napadnutého nariadenia
majú dôležitú úlohu.
269   Okrem iného, aj samotné právo Spoločenstva uznáva zákonnosť takejto procesnej úpravy v súvislosti s ekonomickými sankciami
namierenými proti fyzickým a právnickým osobám (pozri analogicky uznesenie predsedu druhej komory Súdu prvého stupňa z 2. augusta
2000, „Invest“ Import und Export a Invest Commerce/Komisia, T‑189/00 R, Zb. s. II‑2993).
270   Je potrebné dodať, ako správne zdôraznilo Spojené kráľovstvo na pojednávaní, že zainteresovaní majú možnosť podať návrh na
začatie konania na príslušný súdny orgán podľa vnútroštátneho práva, resp. priamo podľa napadnutého nariadenia, ako aj podľa
príslušných rezolúcií Bezpečnostnej rady, ktoré vykonáva, proti prípadnému svojvoľnému odmietnutiu príslušného vnútroštátneho
orgánu predložiť ich prípad výboru pre sankcie na opätovné preskúmanie (pozri analogicky uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa
z 15. mája 2003, Sison/Rada, T‑47/03 R, Zb. s. II‑2047, bod 39).
271   V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že žalobca sa obrátil listom svojich advokátov z 1. marca 2002 na stáleho zástupcu
Saudskoarabského kráľovstva pri OSN na účely obrany svojich práv pred výborom pre sankcie. Podľa doplňujúcich vysvetlení poskytnutých
na pojednávaní žalobca nikdy nedostal odpoveď na tento list.
272   Tieto okolnosti však nemajú súvis so Spoločenstvom, a teda nepatria do rámca tohto konania, ktorého jediným cieľom je preskúmanie
zákonnosti napadnutého nariadenia.
273   V každom prípade je zjavné, že žalobcova možnosť užitočne vyjadriť sa k reálnosti a relevantnosti skutkov a okolností, na
základe ktorých boli zmrazené jeho finančné prostriedky, ako aj k dôkazom pripusteným proti nemu, je kategoricky vylúčená.
Tieto skutočnosti a dôkazy, keďže sú považované štátom, ktorý ich poskytol výboru pre sankcie, za dôverné alebo tajné, mu
očividne nebudú oznámené, rovnako ako nie sú oznámené ani členským štátom OSN, ktoré sú adresátmi sporných rezolúcií Bezpečnostnej
rady.
274   Za okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, keď sa namieta zabezpečovacie opatrenie obmedzujúce nakladanie s majetkom
žalobcu, Súd prvého stupňa sa však domnieva, že ochrana základných práv zainteresovaného nevyžaduje, aby mu boli oznámené
skutočnosti a dôkazy pripustené proti nemu, ak Bezpečnostná rada alebo výbor pre sankcie usudzujú, že tomu bránia dôvody vzťahujúce
sa na bezpečnosť medzinárodného spoločenstva.
275   Z uvedeného vyplýva, že tvrdenia žalobcu založené na údajnom porušení práva byť vypočutý výborom pre sankcie v súvislosti
s jeho zapísaním na zoznam osôb, ktorých finančné prostriedky majú byť zmrazené podľa sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady,
musia byť zamietnuté.
276   Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že tvrdenia žalobcu založené na údajnom porušení práva byť vypočutý musia byť zamietnuté.
–       O údajnom porušení práva na účinnú súdnu kontrolu
277   Preskúmanie tvrdení žalobcu súvisiacich s údajným porušením jeho práva na účinnú súdnu kontrolu musí zohľadňovať všeobecné
úvahy, ktoré boli vyjadrené v rámci úvodného posúdenia rozsahu preskúmania zákonnosti, t. j. najmä s ohľadom na základné práva,
pričom prináleží Súdu prvého stupňa, aby vykonal takéto preskúmanie vo vzťahu k aktom Spoločenstva vykonávajúcim rezolúcie
Bezpečnostnej rady prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN.
278   V prejednávanej veci žalobca mohol podať túto žalobu o neplatnosť podľa článku 230 ES.
279   V rámci konania o tejto žalobe Súd prvého stupňa úplne preskúmal zákonnosť napadnutého nariadenia tak, že preskúmal dodržiavanie
inštitúciami Spoločenstva pravidiel vzťahujúcich sa na právomoc, ako aj na vonkajšiu zákonnosť a splnenie podstatných formálnych
náležitostí, ktorým podlieha ich činnosť.
280   Súd prvého stupňa preskúmal zákonnosť napadnutého nariadenia tiež so zreteľom na rezolúcie Bezpečnostnej rady, ktoré má toto
nariadenie vykonať najmä z hľadiska jeho formálnej a hmotnej primeranosti, vnútornej koherentnosti a proporcionality nariadenia
voči rezolúciám.
281   Súd prvého stupňa pri rozhodovaní na základe tejto kontroly konštatuje, že nie je spochybnené, že žalobca je jednou z fyzických
osôb zapísaných 19. októbra 2001 na zoznam výboru pre sankcie (pozri bod 23 vyššie).
282   Navyše, v rámci konania o tejto žalobe o neplatnosť Súd prvého stupňa uznal svoju právomoc preskúmať zákonnosť napadnutého
nariadenia a nepriamo aj zákonnosť sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady so zreteľom na normy vyššej právnej sily medzinárodného
práva patriace do
ius cogens
, predovšetkým imperatívne normy vzťahujúce sa na všeobecnú ochranu ľudských práv.
283   Naproti tomu, ako je uvedené v bode 225 vyššie, Súdu prvého stupňa neprináleží nepriamo kontrolovať, či samotné sporné rezolúcie
Bezpečnostnej rady sú v súlade so základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva.
284   Súdu prvého stupňa rovnako neprináleží ani preveriť, či nedošlo k omylu v posúdení skutočností a dôkazov, ktoré Bezpečnostná
rada pripustila na podporu opatrení, ktoré prijala, a ani s výhradou rámca vymedzeného v bode 282 vyššie nepriamo preskúmať
účelnosť a proporcionalitu týchto opatrení. Takéto preskúmanie by sa nemohlo vykonať bez toho, aby sa nedotklo výsad Bezpečnostnej
rady podľa kapitoly VII Charty OSN v oblasti stanovovania po prvé, čo predstavuje hrozbu pre medzinárodný mier a bezpečnosť,
a po druhé, aké opatrenia sú primerané na obranu alebo nápravu. Napokon otázka, či osoba alebo organizácia predstavuje hrozbu
pre medzinárodný mier a bezpečnosť, rovnako ako otázka, aké opatrenia majú byť prijaté voči zainteresovaným so zámerom ochromiť
túto hrozbu, si vyžadujú politické posúdenie a subjektívne hodnotenie, ktoré patria výlučne do právomoci orgánu, ktorému medzinárodné
spoločenstvo zverilo hlavnú zodpovednosť za zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti.
285   Treba teda skonštatovať, že v rozsahu, ktorý je uvedený v bode 284 vyššie, žalobca nemá žiadnu možnosť podať návrh na začatie
súdneho konania, keďže Bezpečnostná rada nepovažovala za účelné zriadiť samostatný medzinárodný súdny orgán poverený rozhodovaním
o skutkových a právnych okolnostiach konaní začatých proti individuálnym rozhodnutiam prijatým výborom pre sankcie.
286   Treba však tiež uznať, že takáto medzera v súdnej ochrane žalobcu vo svojej podstate nie je v rozpore s
ius cogens
.
287   V tejto súvislosti Súd prvého stupňa zdôrazňuje, že právo na účinnú súdnu ochranu, ktorého podstata je zakotvená v článku
8 Všeobecnej deklarácie ľudských práv, ako aj v článku 14 Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach prijatého
Valným zhromaždením OSN 16. decembra 1966, nie je absolútnym právom. Na jednej strane z tohto práva môžu existovať výnimky
v prípade mimoriadnej situácie ohrozujúcej život národa, ako to upravuje článok 4 ods. 1 uvedeného paktu. Na druhej strane,
aj mimo rámca týchto mimoriadnych okolností s týmto právom súvisia určité obmedzenia, akými sú obmedzenia vo všeobecnosti
pripúšťané spoločenstvom národov, pretože patria do oblasti imunity štátov (pozri v tejto súvislosti ESĽP, rozsudky Prince
Hans‑Adam II de Liechtenstein v. Nemecko z 12. júla 2001,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí,
2001-VIII, body 52, 55, 59 a 68, a McElhinney v. Írsko z 21. novembra 2001,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí,
2001-XI, najmä body 34 až 37) a medzinárodných organizácií (pozri v tejto súvislosti ESĽP, rozsudok Waite a Kennedy v. Nemecko
z 18. februára 1999,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí,
1999‑I, body 63 a 68 až 73).
288   V prejednávanej veci sa Súd prvého stupňa domnieva, že obmedzenie práva žalobcu na účinnú súdnu ochranu vyplývajúce zo súdnej
imunity, ktorú v zásade majú vo vnútroštátnom právnom poriadku členských štátov OSN rezolúcie Bezpečnostnej rady prijaté podľa
kapitoly VII Charty OSN v súlade s relevantnými zásadami medzinárodného práva (najmä články 25 a 103 Charty), je obsiahnuté
v tomto práve, ako ho zaručuje
ius cogens.
289   Takéto obmedzenie je odôvodnené tak povahou rezolúcií, ktoré Bezpečnostná rada prijíma podľa kapitoly VII Charty OSN, ako
aj sledovaným legitímnym cieľom. Za okolností prejednávanej veci záujem žalobcu spočívajúci v tom, aby jeho prípad preskúmal
súdny orgán, nepostačuje na to, aby prevážil nad všeobecným základným záujmom zachovať medzinárodný mier a bezpečnosť ohrozované
hrozbou jasne identifikovanou Bezpečnostnou radou v súlade s ustanoveniami Charty OSN. V tejto súvislosti je potrebné priznať
osobitný význam okolnosti, že postupne prijaté rezolúcie Bezpečnostnej rady nestanovili opatrenia, ktorých dĺžka trvania bola
neobmedzená alebo neurčitá, ale vždy stanovovali postup opätovného preskúmania účelnosti zachovania týchto opatrení po uplynutí
12-mesačnej alebo nanajvýš 18-mesačnej doby (pozri body 16, 25, 33 a 266 vyššie).
290   Na záver sa Súd prvého stupňa domnieva, že keďže neexistuje medzinárodný súdny orgán príslušný pre kontrolu zákonnosti aktov
Bezpečnostnej rady, zriadenie orgánu, akým je výbor pre sankcie, a možnosť upravená v aktoch obrátiť sa kedykoľvek na výbor
so zámerom dosiahnuť opätovné preskúmanie jednotlivého prípadu pomocou formalizovaného postupu, na ktorom sa musí zúčastniť
tak „požiadaná vláda“, ako aj „oznamujúca vláda“ (pozri body 263 a 264 vyššie), predstavujú ďalší rozumný spôsob ako primerane
chrániť základné práva žalobcu uznané
ius cogens
.
291   Z vyššie uvedeného vyplýva, že tvrdenia žalobcu založené na údajnom porušení jeho práva na účinnú súdnu kontrolu musia byť
zamietnuté.
292   Keďže nemožno prijať žiaden z dôvodov alebo tvrdení uvádzaných žalobcom, žaloba musí byť zamietnutá.

O trovách
293   Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku je účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do
konania, znášajú svoje trovy konania. Podľa článku 87 ods. 6 ak Súd prvého stupňa konanie vo veci zastavil, rozhodne o náhrade
trov konania podľa voľnej úvahy.
294   So zreteľom na okolnosti prejednávanej veci a na návrhy účastníkov konania, tieto ustanovenia sa spravodlivo uplatnia rozhodnutím,
že žalobca znáša vlastné trovy konania a nahradí trovy konania Rady, ako aj Komisie do 1. júla 2002. Spojené kráľovstvo a Komisia
od 1. júla 2002 znášajú vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá rozšírená komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Konanie o návrhu na čiastočné zrušenie nariadenia Rady (ES) č. 467/2001 zo 6. marca 2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru
a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov
vo vzťahu k Talibanu v Afganistane a ktoré zrušuje nariadenie (ES) č. 337/2000, a nariadenia Komisie č. 2062/2001 z 19. októbra
2001, ktorým sa tretíkrát mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 467/2001, sa zastavuje.
2.
Žaloba sa zamieta v časti, v ktorej smeruje proti nariadeniu Rady (ES) č. 881/2002 z 27. mája 2002, ktoré ukladá niektoré
špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Qaida a Talibanom
a ruší nariadenie č. 467/2001.
3.
Žalobca znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Rady, ako aj Komisie do 1. júla 2002.
4.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska a Komisia od 1. júla 2002 znášajú vlastné trovy konania.
Forwood
Pirrung
Mengozzi
Meij

Vilaras
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. septembra 2005.
Tajomník

Predseda komory
H. Jung

J. Pirrung
Obsah
Právny rámec
Okolnosti predchádzajúce sporu
Konanie a návrhy účastníkov konania
O procesných dôsledkoch vyplývajúcich z prijatia napadnutého nariadenia
O podstate sporu
1.  Úvodné poznámky
2.  O dôvode založenom na nedostatku právomoci Rady prijať napadnuté nariadenie
Otázky Súdu prvého stupňa a odpovede účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
3.  O troch žalobných dôvodoch založených na porušení základných práv žalobcu
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Úvodné pripomienky
O skĺbení medzinárodného právneho poriadku zriadeného OSN s vnútroštátnym alebo komunitárnym právnym poriadkom
O rozsahu preskúmania zákonnosti, ktoré má vykonať Súd prvého stupňa
O údajnom porušení základných práv žalobcu
–  O údajnom porušení základného práva žalobcu na ochranu vlastníckeho práva k majetku a zásady proporcionality
–  O údajnom porušení práva byť vypočutý
–  O údajnom porušení práva na účinnú súdnu kontrolu
O trovách
*
Jazyk konania: angličtina.