CELEX: 62002CJ0292
Akcīzes nodoklis
Lauksaimniecībā lietotie naftas produkti
Direktīva 92/81/EEK
8.a pants
Marķēšana dalībvalstī, kurā produkti ir nodoti patēriņam
Marķēšanas aizliegums dalībvalstī, kurā produkti tiek lietoti
Direktīva 95/60/EK

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz jautājumu par to, kā interpretēt 8.a pantu Padomes 1992. gada 19. oktobra
Direktīvā 92/81/EEK par akcīzes nodokļa struktūru [likmju] saskaņošanu attiecībā uz naftas produktiem (OV L 316, 12. lpp.),
ko groza Padomes 1994. gada 22. decembra Direktīva 94/74/EK (OV L 365, 46. lpp., turpmāk tekstā – "Direktīva 92/81").
Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar prāvu, kuru ierosinājis
Meiland Azewijn BV
pret
Hauptzollamt Duisbourg
par akcīzes maksājumu naftas produktam, kas atrodas lauksaimniecības vajadzībām izmantotā transportlīdzekļa degvielas tvertnē,
kas ir piepildīta Nīderlandē un kas pēc tam ir lietota Vācijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīva 92/12
Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīva 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti
un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.), ko groza Padomes 1992. gada 14. decembra Direktīva 92/108/EEK (OV L 390, 124. lpp., turpmāk
tekstā – "Direktīva 92/12") cita starpā izveido vispārēju režīmu attiecībā uz akcīzes nodokļa iekasēšanas nosacījumiem.
Saskaņā ar Direktīvas 92/12 7. panta 1. un 2. punktu:
"1. Ja akcīzes preces, kas jau laistas apgrozībā vienā dalībvalstī, komerciāliem nolūkiem tiek glabātas citā dalībvalstī,
akcīzes nodokli uzliek tajā dalībvalstī, kur šīs preces glabā.
2. Tādēļ, neskarot 6. pantu, gadījumos, ja preces, kas vienā dalībvalstī jau ir laistas apgrozībā, kā definēts 6. pantā, tiek
otrā dalībvalstī piegādātas, glabātas piegādei vai izmantotas tirgotāja, kas veic patstāvīgu saimniecisku darbību, vai publisko
tiesību subjekta vajadzībām, akcīzes nodoklis kļūst iekasējams šajā otrā dalībvalstī."
Direktīva 92/81
Direktīva 92/81 nosaka īpašus noteikumus par naftas produktiem piemērojamiem akcīzes nodokļiem.
Šīs direktīvas 8. panta 2. punkts nosaka:
"Neietekmējot citas Kopienu tiesību normas, dalībvalstis var piemērot nodokļu kontrolei pakļautiem naftas produktiem vai citiem
šādiem pašiem nolūkiem lietotiem produktiem atbrīvojumu vai pilnīgu vai daļēju samazinājumu no akcīzes nodokļa:
[..]
f) tikai attiecībā uz lauksaimniecībā vai dārzkopībā veicamiem darbiem un mežkopībā un zvejniecībā saldūdens ūdenī".
Saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 8. punktu:
"Dalībvalstīm ir tiesības piešķirt atbrīvojumus no šajā pantā noteiktā akcīzes nodokļa vai to samazināt, atmaksājot samaksāto
akcīzi."
Direktīvas 92/81 8.a ants, kuram pievienots Direktīvas 94/74 2. pants, nosaka:
"1. Akcīzes nodokli dalībvalstī neattiecina uz patēriņam citā dalībvalstī nodotiem naftas produktiem, kas atrodas komerciālo
mehānisko transportlīdzekļu standarta degvielas tvertnēs un ko ir paredzēts izmantot par degvielu šiem pašiem transportlīdzekļiem,
kā arī uz tiem naftas produktiem, kas atrodas īpašos konteineros, ir paredzēti šiem konteineriem un pārvadājuma laikā nodrošina
ar šiem konteineriem aprīkotu sistēmu darbību.
2. Šajā pantā:
"standarta degvielas tvertnes" ir:
–        degvielas tvertnes, kuras ražotājs konstanti uzstāda visiem tādiem pašiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem kā konkrētais
transportlīdzeklis un kuru pastāvīgais aprīkojums ļauj degvielu tieši izmantot gan virzībai uz priekšu, gan, vajadzības gadījumā,
saldēšanas sistēmu un citu sistēmu darbināšanai pārvadājuma laikā.
–        Gāzes tvertnes, ar ko aprīkoti mehāniskie transportlīdzekļi, kuri tieši izmanto gāzi par degvielu, kā arī citām sistēmām uzstādītas
degvielas tvertnes, kuras var būt transportlīdzekļa aprīkojumā, arī uzskatāmas par standarta degvielas tvertnēm.
[..]"
Direktīva 94/74
Direktīvas 94/74 deviņpadsmitais apsvērums uzskaita Direktīvas 92/81 8.a anta mērķus:
"[..] jānosaka, ka patēriņam dalībvalstī nodotos naftas produktus, kuri ir mehānisko transportlīdzekļu degvielas tvertnēs
un kurus paredzēts izmantot par degvielu šādiem transportlīdzekļiem, atbrīvo no akcīzes nodokļa citās dalībvalstīs, lai nekavētu
personu un preču brīvu apriti un novērstu nodokļu divkāršu uzlikšanu."
Direktīva 95/60
Padomes 1995. gada 27. novembra Direktīva 95/60/EK par vieglās dīzeļdegvielas un petrolejas fiskālu marķēšanu (OV L 291, 46. pp.)
ir pieņemta saskaņā ar Direktīvas 92/81 9. panta noteikumiem.
Direktīvas 95/60 pirmais un trešais apsvērums nosaka:
"[..] šajā direktīvā paredzētie Kopienas pasākumi ir ne vien vajadzīgi, bet arī obligāti, lai sasniegtu iekšējā tirgus mērķus;
[..] šos mērķus dalībvalstis nevar sasniegt atsevišķi; [..] šo mērķu sasniegšana Kopienas mērogā jau paredzēta Direktīvā 92/81/EEK
un jo īpaši tās 9. pantā;
[..]
[..] iekšējā tirgus pareizai darbībai tagad ir vajadzīgs, lai būtu izstrādāti kopīgi noteikumi par fiskālu marķējumu vieglajai
dīzeļdegvielai un petrolejai, uz kuru nav attiecināta nodokļa pamatlikme, kas jāpiemēro tādiem naftas produktiem, kurus izmanto
par reaktīvo dzinēju degvielu".
Saskaņā ar Direktīvas 95/60 1. panta 1. punktu:
"Neietekmējot valstu noteikumus par fiskālu marķēšanu, dalībvalstis saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem fiskālu marķētāju
piemēro:
–        visām vieglajām dīzeļdegvielām, uz ko attiecas KN kods 2710 00 69 un kas ir nodotas patēriņam Direktīvas 92/12/EEK 6. panta
nozīmē un ir atbrīvotas no akcīzes nodokļa vai arī uz tām attiecas akcīzes nodoklis ar likmi, kas nav Direktīvas 92/82/EEK
5. panta 1. punktā noteiktā likme".
Direktīvas 95/60 3. pants nosaka:
"Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai novērstu marķēto ražojumu nepareizu izmantošanu un, jo īpaši, lai minētos naftas
produktus nevarētu izmantot par degvielu ceļu mehānisko transportlīdzekļu dzinējos vai glabāt to degvielas tvertnēs, ja vien
šāda izmantošana nav atļauta īpašos gadījumos, ko noteikušas dalībvalstu kompetentas iestādes.
Dalībvalstis paredz, ka minēto naftas produktu lietošana panta pirmajā daļā minētajos gadījumos ir jāuzskata par attiecīgās
dalībvalsts likumu pārkāpumu. Katra dalībvalsts pieņem vajadzīgās normas, lai pilnīgi īstenotu visus šīs direktīvas noteikumus,
un, jo īpaši, nosaka sodus, ko uzliek par šo normu pārkāpumu; šādiem sodiem jābūt samērīgiem ar mērķi un tādiem, kas attur
no pārkāpuma izdarīšanas."

Valsts tiesiskais regulējums
Nīderlandes tiesiskais regulējums
1991. gada 31. oktobra
Wet op de accijns
(likums par akcīzes nodokli) (
Stbl.
1991, 561. lpp.) 27. panta 3. punkts paredz pazeminātu akcīzes nodokli vieglajai dīzeļdegvielai, kas tiek izmantota citiem
mērķiem un nevis kā pa publiskiem ceļiem braucošu mehānisko transportlīdzekļu dzinējspēks, ar nosacījumu, ka vieglā dīzeļdegviela
ir aprīkota ar attiecīgo marķējumu.
Ar minētā likuma 91. panta 2. punkta a) apakšpunktu aizliegts glabāt marķēto vieglo dīzeļdegvielu mehāniskā transportlīdzekļa
degvielas tvertnē, izņemot, ja tas notiek saskaņā ar šī panta 3. punkta a) apakšpunktu gadījumos, kad "mehāniskie transportlīdzekļi
nepiedalās satiksmē". Šī paša panta 3. punkta b) apakšpunkts, izmantojot vispārīga rakstura administratīvu pasākumu, papildus
dod iespēju pieļaut atkāpi attiecībā uz mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kurus parasti nelieto uz publiskajiem ceļiem.
1991. gada 20. decembra
Uitvoeringsbesluit accijns
(lēmums par akcīzes īstenošanu) (
Stbl.
1991, 754. lpp.) 40. pants, kas pieņemts, pamatojoties uz augstāk minētā 91. panta 3. punkta b) apakšpunktu, precizē no akcīzes
atbrīvoto mehānisko transportlīdzekļu kategoriju, kurā ietilpst mehāniskie transportlīdzekļi, kurus ārpus satiksmes paredzēts
lietot lauksaimniecībā vai mežsaimniecībā un kuri piedalās satiksmē tikai tajā gadījumā, kad tie pārbrauc uz citu darbības
vietu.
Vācijas tiesiskais regulējums
1992. gada 21. decembra
Mineralölsteuergesetz
(likums par naftas produktu nodokli) (
BGBl.
1992 I, 2185. lpp., ar grozījumiem
BGBl
. 1993 I, 169. lpp.) 19. panta 2. punkts redakcijā, kas ietverta 2000. gada 29. marta
Gesetz für den Vorrang Erneuerbarer Energien
(likums par atjaunojamām enerģijām) (
BGBl
. I, 305. lpp., turpmāk tekstā – "
MinöStG
"), atkāpjoties no vispārīgā noteikuma saistībā ar fiskālā parāda rašanos, paredz, ka laikā, kad komerciālos nolūkos no citas
dalībvalsts nākušais naftas produkts ir ievests teritorijā, kurā maksājami nodokļi, nav maksājams nekāds nodoklis par degvielu,
kas atrodas nevis kuģu standarta degvielu tvertnēs, bet gan īpašos konteineros un lauksaimniecības un mežsaimniecības vajadzībām
domātos transportlīdzekļos.
Šis noteikums tomēr neizslēdz nodokļa piemērošanu
MinöStG
26. panta 4. – 6. punktā paredzētajos gadījumos.

MinöStG
26. panta 4. punkts aizliedz izmantot tādu vieglo dīzeļdegvielu, kas marķēta kā degviela lauksaimniecības vajadzībām lietoto
transportlīdzekļu izmantošanā.

MinöStG
26. panta 5. punkta otrais teikums paredz izņēmumu šādas marķētās vieglās dīzeļdegvielas aplikšanai ar nodokli, bet tikai
īpašos gadījumos, kas neietver šīs degvielas regulāru lietošanu.
Saskaņā ar
MinöStG
26. panta 6. punktu nodoklis piemērojams marķētai vieglajai dīzeļdegvielai, kas tiek izmantota, pārkāpjot šī panta 4. punktu.
Nodoklis ir piemērojams vismaz attiecībā uz daudzumu, kas līdzvērtīgs degvielas tvertnes tilpumam vai transportlīdzekļa vai
dzinējspēka standarta degvielas tvertnes tilpumam. Nodoklis ir samaksājams nekavējoties.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Bod Giesen VOF
uzņēmums, kas 2002. gada maijā apvienojās ar
Meiland Azewijn BV
(abi uzņēmumi pirms un pēc apvienošanās turpmāk tekstā ir saukti – "
Meiland
"), kopš 1991. gada Nīderlandē pārvaldīja uzņēmumu, kas bija noslēdzis darba līgumus lauksaimniecības darbu veikšanai, nodarbinot
aptuveni desmit personas. Divas trešdaļas no šī uzņēmuma klientiem atradās Nīderlandē un viena trešdaļa – Vācijā.
Visi
Meiland
lauksaimniecības vajadzībām izmantojamie transportlīdzekļi to darbības ietvaros tika apgādāti ar degvielu vakarā – brīdī,
kad transportlīdzekļu galamērķis nākošajā dienā bieži vēl nebija zināms. Faktiski klienti varēja pēdējā brīdī atteikties laika
apstākļu dēļ, vai arī uzņēmumam varēja rasties nepieciešamība nomainīt salūzušos transportlīdzekļus.
Faktiski, jo īpaši ražas laikā, kad uzņēmums strādāja intensīvi, nebija iespējams veikt marķētās vieglās dīzeļdegvielas, kas
likumīgi ir lietojama kā degviela Nīderlandē, nomaiņu uz nemarķētu vieglo dīzeļdegvielu, kas ir izmantojama tikai un vienīgi
Vācijā, jo degvielu tvertņu izsūknēšana un degvielas apmaiņa paņemtu daudz laika. Pie tam izsūknēšanas gadījumā varēja palikt
marķējuma pēdas. Šīs grūtības vēl jo vairāk palielinājās sakarā ar to, ka atsevišķi transportlīdzekļi dažreiz vienā un tajā
pašā dienā tika izmantoti vienā un pēc tam otrā no abām dalībvalstīm.
Uzņēmuma lieluma dēļ
Meiland
arī nevarēja savus lauksaimniecības vajadzībām izmantojamos transportlīdzekļus novirzīt vienīgi uz Vācijas tirgu.
2000. gada 29. septembrī Kleinas Neterdenas [
Klein-Netterden
] (Vācija) apvidū, tuvu Vācijas robežai ar Nīderlandi,
Hauptzollamt Duisburg
ierēdņi veica divu traktoru un vienas pļaujmašīnas kuļmašīnas pārbaudi, kuras
Meiland
bija nolīdzis kukurūzas raža novākšanai. Transportlīdzekļi darbojās ar tajos iepildīto marķēto vieglo dīzeļdegvielu. To degvielu
tvertņu tilpumi attiecīgi bija 135, 165 un 850 litri.
Tajā pašā dienā
Hauptzollamt Duisburg
izdeva brīdinājumu, pieprasot
Meiland
samaksāt naftas produktu nodokli DEM 851 apmērā. Šis nodoklis tika noteikts, ņemot vērā degvielas tvertņu tilpumu un tajā
laikā piemērojamo nodokļa likmi, t. i., DEM 740 uz 1000 litriem saskaņā ar
MinöStG
26. panta 6. punktu.

Meiland
iesniedza sūdzību par brīdinājumu, uzskatot, ka šis brīdinājums bija pretrunā ar Kopienu tiesībām.
Ar 2001. gada 18. janvāra lēmumu
Hauptzollamt Duisburg
noraidīja sūdzību kā nepamatotu, pamatojoties uz to, ka Vācijas fiskālajā teritorijā saskaņā ar
MinöStG
26. panta 5. punktu marķētā vieglā dīzeļdegviela ir izmantojama tikai apkurei. Tādējādi atbilstoši šī likuma 26. panta 5. punktam
principā pastāvēja aizliegums izmantot no citām dalībvalstīm nākušu marķēto vieglo dīzeļdegvielu lauksaimniecībā izmantojamo
transportlīdzekļu lietošanā.

Meiland
iesniedza prasību
Finanzgericht Düsseldorf
, uzsverot, ka uzliktais pienākums samaksāt nodokli Vācijā ir tās dubulta aplikšana ar nodokli, jo
Finanzgericht Düsseldorf
neņēma vērā jau Nīderlandē samaksāto nodokli.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto pamata lietā piemērojamais Vācijas tiesiskais regulējums ir atbilstošs Direktīvas 95/60
kopā piemērojamiem 1. un 3. pantam, bet varētu būt pretrunā ar citiem atvasināto tiesību vai EK līguma pantiem, jo īpaši ar
Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punktu.
Pastāvot šādiem apstākļiem,
Finanzgericht Düsseldorf
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus piecus prejudiciālus jautājumus:
"1) Vai Direktīvas 92/81/EEK 8.a panta 1. punkts ir jāsaprot tādējādi, ka tas nepārprotami un pilnībā atbrīvo no akcīzes nodokļa
naftas produktu, kuru izmanto kā degvielu vienā dalībvalstī un kuru pārvadā komerciālā transportlīdzekļa standarta degvielas
tvertnē pēc tam, kad tā tikusi nodota patēriņam citā dalībvalstī?
2) Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu un, ņemot vērā [
MinöStG
] 19. panta 2. punktu, vai Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punkts ir tieši piemērojams prasītājas gadījumā?
3) Vai administratīvās un pārbaudes procedūras par iespēju pazemināt Direktīvas 92/81/EEK 8. panta 2. punkta f) apakšpunktā
noteikto akcīzes nodokli ir šīs direktīvas 8. panta 8. punktā noteiktās procedūras, nepiemērojot marķējumu, vai arī procedūras,
kas noteiktas Direktīvas 95/60/EK 1. panta 1. punktā?
4) Ja atbilde uz trešo jautājumu ir tādējāda, ka dalībvalstīm, kuras izmanto Direktīvas 92/81/EEK 8. panta 2. punkta f) apakšpunktā
noteiktās tiesības, pamata lietai analogā situācijā ir jāpiešķir pazeminājums, pat kompensējot jau samaksātu nodokli, vai
attiecībā uz lauksaimniecības darbiem piemērojamā akcīzes nodokļa pazemināšana pārkāpj pakalpojumu brīvu apriti gadījumā,
kad tā ir saistīta ar marķēšanu Direktīvas 95/60/EK 1. panta 1. punkta izpratnē un kad citas dalībvalstis to nav piemērojušas,
bet kuras paredz sankcijas par tiesību aktos neparedzēta marķējuma esamību?
5) Apstiprinošas atbildes gadījumā uz ceturto jautājumu, vai pakalpojumu brīvas aprites pārkāpuma mērķis ir padarīt nodokļa
parādu par neesošu, vai arī, lai saņemtu nodokļa atbrīvojumu, prasītājai bija jāprasa nemarķēta vieglā dīzeļdegviela un jāpieprasa
atmaksāt samaksāto akcīzi dalībvalstī, kurā tā iegādājās tādu degvielu marķētas vieglās dīzeļdegvielas vietā, kurai bija piemērots
samazināts nodoklis?"

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērums
Pēdējie trīs jautājumi ir uzdoti attiecībā uz gadījumu, ja uz vienu no pirmajiem diviem jautājumiem atbilde būtu negatīva.
Tie jo īpaši attiecas uz atvasināto tiesību normām naftas produktu marķējuma jomā, un to mērķis ir noskaidrot, vai atsevišķi
Direktīvu 95/60 un 92/81 panti ir prioritāri gadījumos, kad dalībvalstu pieņemtie transponēšanas noteikumi rada pretrunīgas
situācijas un pakalpojumu brīvas aprites pārkāpumu. Tāpat šie jautājumi attiecas uz sekām, kādas rada pieprasītās akcīzes
samaksa vai samaksātās akcīzes atmaksa attiecīgajām personām.

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punkts ir jāsaprot tādējādi, ka dalībvalstīm
ir aizliegts piemērot akcīzi naftas produktam, kas atrodas komerciāla mehāniskā transportlīdzekļa standarta degvielas tvertnē
un kas tiek izmantots kā degviela, un kurš ir likumīgi nodots patēriņam citā dalībvalstī.
Šajā sakarā jāatgādina, ka ar Direktīvas 92/12 7. panta 1. un 2. punktu ir ieviests vispārīgs noteikums, saskaņā ar kuru akcīzei
pakļautais produkts, kas nodots patēriņam vienā dalībvalstī un komerciāliem nolūkiem turēts citā dalībvalstī, ir apliekams
ar nodokli šajā citā dalībvalstī. Tādējādi nodokļa uzlikšanas vieta ir produkta galamērķa dalībvalsts, nevis tā dalībvalsts,
kurā produkts nodots patēriņam.
Tomēr Direktīva 92/81 paredz īpašu noteikumu, kas piemērojams naftas produktiem attiecināmai akcīzei. Šīs direktīvas 8.a panta
1. punkts noteic, ka akcīzes nodokļus dalībvalstī neattiecina uz patēriņam citā dalībvalstī nodotiem naftas produktiem, kas
atrodas komerciālo mehānisko transportlīdzekļu standarta degvielas tvertnēs un ko paredzēts izmantot par degvielu šiem pašiem
transportlīdzekļiem. No tā izriet, ka gadījumā, kad šāds transportlīdzeklis pārvietojas un tiek izmantots citā dalībvalstī,
akcīzes piemērošanas vieta ir dalībvalsts, kurā naftas produkts ir nodots patēriņam, nevis tā dalībvalsts, kurā tiek izmantots
transportlīdzeklis, kas satur šo naftas produktu.
Tomēr, jo īpaši no iesniedzējtiesas un
Hauptzollamt Duisburg
sniegtajām piezīmēm izriet, ka tām ir radušās dažas neskaidrības par Direktīvas 92/81 8.a panta precīzu saturu.
To neskaidrības skar trīs aspektus. Pirmais attiecas uz jēdziena "komerciāli mehāniski transportlīdzekļi" nozīmi, otrais –
degvielas lietošana dalībvalstī, kurā transportlīdzeklis pārvietojas; un trešais skar iespējamās pretrunas attiecībā uz to,
ka dalībvalstis ir pieņēmušas atšķirīgus noteikumus, lai izpildītu augstāk minētā 8.a pantā un atvasināto tiesību citos pantos
paredzētās prasības.
Attiecībā uz pirmo aspektu par jēdziena "komerciāli mehāniski transportlīdzekļi" nozīmi jautājums ir par to, vai šis jēdziens
sevī ietver noteiktus lauksaimniecības vajadzībām izmantojamus transportlīdzekļus.
Hauptzollamt
, atsaucoties uz atvasināto tiesību citos pantos iekļautajām "komerciālo transportlīdzekļu" definīcijām, no savas puses uzsver,
ka ir iekļauti tikai pa ceļiem braucoši transportlīdzekļi, kuri pārvadā personas un preces, un tādējādi pamata lietā minētie
transportlīdzekļi, proti, divi traktori un pļaujmašīna kuļmašīna, nav iekļauti. Attiecīgās atvasinātās tiesības tostarp ir
Padomes 1968. gada 19. jūlija Direktīva 68/297/EEK par noteikumu standartizāciju attiecībā uz komerciālo mehānisko transportlīdzekļu
degvielas tvertnēs esošās degvielas ievešanu bez muitas nodokļa (OV L 175, 15. lpp.) un Padomes 1983. gada 28. marta Regula
Nr. 918/83, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem (OV L 105, 1. lpp.).
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka, ja 8.a pants nesatur "komerciālo mehānisko transportlīdzekļu" jēdziena definīciju, no tā neizriet,
ka ir piemērotas atvasināto tiesību citos pantos ietvertās definīcijas. Kā to atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 44. punktā,
abas definīcijas, uz kurām atsaucās
Hauptzollamt Duisburg
, nepārklājas, un pantiem, kuros tās ir ietvertas, ir no Direktīvas 92/81 atšķirīgi mērķi. Šādos apstākļos nav jāatsaucas
uz šiem pantiem, lai noteiktu jēdziena "komerciālie mehāniskie transportlīdzekļi" nozīmi, bet drīzāk jāatsaucas uz tās tiesību
normas sistēmu un mērķi, kurā tas parādās.
Taču no Direktīvas 92/81 8.a panta teksta, kas izvērtēts, ņemot vērā Direktīvas 94/74 deviņpadsmitajā apsvērumā noteiktos
mērķus, proti, personu brīvas pārvietošanās un preču brīvas aprites aizsardzību un izvairīšanos no dubultas nodokļu aplikšanas,
izriet, ka šī tiesību norma ir jāinterpretē plaši.
No tā izriet, ka
Hauptzollamt Duisburg
piedāvātā "komerciālā mehāniskā transportlīdzekļa" jēdziena šaurā interpretācija nav atbalstāma. Turpretī jākonstatē, ka
ar minēto pantu aptverti lauksaimniecības vajadzībām lietojamie transportlīdzekļi, kuros izmantojams tāds naftas produkts
kā degviela.
Attiecībā uz otro aspektu par degvielas izmantošanu dalībvalstī, kurā transportlīdzeklis pārvietojas, tas vairāk attiecas
uz jautājumu par to, vai Direktīvas 92/81 8.a pantā ietvertais noteikums attiecas tikai un vienīgi uz gadījumu, kad naftas
produktu degvielas veidā lieto vienīgi, lai iekustinātu transportlīdzekli un pārvietotu to citā dalībvalstī, vai tas ir izmantojams
arī gadījumā, kad naftas produkts vēl papildus tiek lietots citām vajadzībām, kā piemēram, lauksaimniecības darbu izpildei
šajā citā dalībvalstī.
Kā to atzina ģenerāladvokāts savu secinājumu 36. un 37. punktā,
Hauptzollamt Duisburg
atbalstītā interpretācija, saskaņā ar kuru degvielu var lietot tikai, lai iekustinātu komerciālo mehānisko transportlīdzekli
un ievestu to citā dalībvalstī, nepieļaujot nekādas citas darbības šajā valstī, ir nepamatoti ierobežojoša un acīmredzami
ir pretrunā ar šī sprieduma 41. punktā atgādinātajiem mērķiem.
Tādejādi jāuzskata, ka Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punktā ietvertais noteikums neaprobežojas ar gadījumiem, kad transportlīdzeklis
ir vienkārši ievests citā dalībvalstī, bet ka tās mērķis ir attiekties arī uz gadījumiem, kad degviela tiek lietota citām
vajadzībām, nevis lauksaimniecības darbiem.
Trešais aspekts skar jautājumu par to, vai minētā 8.a panta plašā interpretācija ir iespējama, pat ja šāda interpretācija
praksē nonāktu pretrunā ar šīs direktīvas, kā arī Direktīvas 95/60 citu tiesību normu izpildi.

Finanzgericht Düsseldorf
savā iesniegtajā rīkojumā atzīmē, ka arī saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu attiecībā uz lauksaimniecības vajadzībām
izmantotajiem transportlīdzekļiem lietoto vieglo dīzeļdegvielu tiek piešķirts akcīzes nodokļa pazeminājums un tā ir obligāti
marķējama, kamēr saskaņā ar Vācijas tiesisko regulējumu šiem pašiem nolūkiem lietotās vieglās dīzeļdegvielas, kurai piemērojama
akcīzes apmaksas sistēma, marķēšana ir tieši aizliegta.
Jākonstatē, ka no Vācijas Federatīvās Republikas un Nīderlandes Karalistes izdarītajām atšķirīgajām izvēlēm attiecībā uz Direktīvu
92/81 un 95/60 pamatiem izriet, ka marķētais naftas produkts tiek likumīgi pārdots Nīderlandē, lai to lietotu kā degvielu
lauksaimniecības vajadzībām izmantotajos transportlīdzekļos, kamēr Vācijā šo produktu šādiem mērķiem ir aizliegts lietot,
ja tas ir marķēts, un ikvienai nelikumīgai lietošanai tiek piemērota sankcija, uzliekot akcīzi.
Šī atšķirība ir izskaidrojama ar to, ka Nīderlandes Karaliste atbilstoši Direktīvas 92/81 8. panta 2. punkta f) apakšpunktam
attiecīgajiem naftas produktiem ir izvēlējusies samazināt piemērojamo akcīzes nodokli un kontrolēt lietošanu, veicot marķēšanu
saskaņā ar Direktīvas 95/60 1. panta noteikumiem. Savukārt Vācijas Federatīvajā Republikā, kas saskaņā ar minēto Direktīvas
92/81 8. panta 2. punkta f) apakšpunktu un 8. panta 8. punktu ir noteikusi akcīzes atmaksas sistēmu, uz attiecīgo naftas produktu
neattiecas īpašs samazinājums brīdī, kad naftas produkts ir nodots patēriņam, un tādējādi produkts nav jāmarķē. Turpretī tiktāl,
ciktāl Vācijas Federatīvā Republika piemēro atmaksas sistēmu, tai ir jānodrošina, ka naftas produkts nav ticis nopirkts ar
samazinātu nodokļa likmi. Tādēļ tā aizliedz lietot marķētu naftas produktu, kurš ir ticis nopirkts ar samazinātu nodokļa likmi,
paredzot sankcijas piemērošanu atbilstoši Direktīvas 95/60 3. pantam.
Lai atrisinātu pretrunas, kuras var radīt atvasināto tiesību transponēšanas pasākumi, jo īpaši pamata lietā esošajā gadījumā,
kad attiecīgajam uzņēmumam
Meiland
ir aizliegts Vācijā savu lauksaimniecības vajadzībām izmantojamo transportlīdzekļu degvielas tvertnēs kā degvielu lietot
marķētu naftas produktu, kas ir likumīgi nopirkts Nīderlandē, Direktīvas 95/60 noteikumi par marķēšanas un kontroles kārtību
jāinterpretē atbilstoši šīs direktīvas, kā arī Direktīvas 92/81 mērķiem un atbilstoši šo noteikumu sistēmai.
Šajā sakarā jāuzsver, ka Direktīva 95/60 par fiskālo marķējumu tika pieņemta saskaņā ar Direktīvas 92/81 9. panta noteikumiem.
Direktīvas 95/60 mērķis, kā tas izriet no tās pirmā un trešā apsvēruma un kas nav pretrunā ar Direktīvas 92/81 mērķi, ir papildināt
Direktīvas 92/81 mērķi, atbalstot iekšējā tirgus īstenošanu un atbilstošu funkcionēšanu.
Direktīvas 95/60 3. pants arī paredz, ka dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka marķēto produktu
nepareiza izmantošana tiek izskausta un, jo īpaši, ka marķētie naftas produkti netiek izmantoti kā degviela ceļu mehānisko
transportlīdzekļu dzinējos. Tomēr aizliegums, kuram seko iespējamā sankcija, nav piemērojams, ja šāda izmantošana ir atļauta
īpašos gadījumos, kurus noteikušas dalībvalstu kompetentas valsts iestādes.
Kā ģenerāladvokāts to ir atzīmējis savu secinājumu 40. punktā, tādu dalībvalsts atbilstoši Kopienu tiesībām atzītu praksi
kā Nīderlandes tiesiskajā regulējumā noteiktā marķētā naftas produkta lietošanu cita dalībvalsts nevar uzskatīt par nepareizu
Direktīvas 95/60 3. panta izpratnē.
No tā izriet, ka tāda dalībvalsts kā Vācijas Federatīvā Republika, pamatojoties uz savu attiecīgo tiesisko regulējumu, nevar
aizliegt tāda marķēta naftas produkta kā degvielas lietošanu tādu komerciālo mehānisko transportlīdzekļu standarta degvielas
tvertnēs, kuri brauc no citas dalībvalsts, kā, piemēram, Nīderlandes Karalistes, kas atļauj šādu praksi.
Ņemot vērā augstāk minētos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu jāatbild tā, ka Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punkts ir jāsaprot
tādējādi, ka tas aizliedz dalībvalstīm piemērot akcīzi naftas produktam, vienalga, vai tas ir marķēts vai nav, kas atrodas
komerciāla mehāniskā transportlīdzekļa, kā, piemēram, lauksaimniecības vajadzībām izmantojamā transportlīdzekļa, standarta
degvielas tvertnē un ko izmanto kā degvielu ne tikai, lai iekustinātu šo transportlīdzekli, bet arī, lai lietotu to citiem
mērķiem, kā, piemēram, lauksaimniecības darbiem, kad šis naftas produkts ir likumīgi nodots patēriņam citā dalībvalstī.

Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punktam ir tieša iedarbība tādējādi,
lai
Meiland
uz to varētu atsaukties valsts tiesā attiecībā uz pretrunīgu valsts noteikumu.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru jāatgādina, ka visos gadījumos, kad kādas direktīvas noteikumi pēc to satura šķiet esam beznosacījuma
un pietiekami precīzi, uz šiem noteikumiem var atsaukties, ja termiņā nav veikti transponēšanas pasākumi, lai atspēkotu ikvienu
valsts tiesību normu, kas ir pretrunā ar direktīvu, vai ja šie noteikumi paredz tiesības, kuras indivīdi ir tiesīgi prasīt
no valsts (1999. gada 10. jūnija spriedums lietā C‑346/97
Braathens
,
Recueil 1999
, I‑3419. lpp., 29. punkts).
Augstāk minētajā spriedumā
Braathens
Tiesa izvērtēja, vai Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam ir tieša iedarbība. Šis pants noteic, ka dalībvalstīm
saskaņā ar to noteiktajiem nosacījumiem, lai nodrošinātu pareizu un nepārprotamu šāda atbrīvojuma piemērošanu un lai novērstu
jebkādu krāpšanos, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai nepareizu nodokļu samaksāšanu, no vienotā akcīzes nodokļa ir jāatbrīvo
naftas produkti, kuri piegādāti, lai tos lietotu kā degvielu gaisa navigācijā, kas nav privāts izklaides lidojums.
Tiesa minētā sprieduma 30. punktā uzskatīja, ka, ja Direktīva 92/81 dod dalībvalstīm lielāku vai mazāku rīcības brīvību, lai
ieviestu dažus no tās noteikumiem, šī iemesla dēļ nevar atteikt indivīdiem tiesības atsaukties uz tiem noteikumiem, kuri,
ņemot vērā to mērķi, ir nošķirti no kopuma un piemērojami paši par sevi.
Tiesa nolēma, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir šāds noteikums un ka pienākums atbrīvot gaisa navigācijā
izmantoto degvielu, kas nav izmantota privātā izklaides lidojumā, no vienotās akcīzes ir pietiekami nepārprotams, precīzs
un beznosacījuma noteikums, lai indivīdiem piešķirtu tiesības valsts tiesā atsaukties uz šo direktīvu nolūkā iestāties pret
valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā ar šo direktīvu (skat. iepriekš minēto spriedumu
Braathens
, 31. un 32. punkts).
Jākonstatē, ka arī Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm nepārprotamu, precīzu un beznosacījuma pienākumu
aizlieguma veidā piemērot akcīzi atsevišķiem naftas produktiem, kuri ir nodoti patēriņam citā dalībvalstī. Šim aizliegumam
atbilst indivīdiem piešķirtās tiesības nebūt pakļautiem akcīzes maksājumam gadījumā, kad viņi izmanto tādu naftas produktu
kā degviela viņu komerciāla mehāniska transportlīdzekļa standarta degvielas tvertnē, lai iedarbinātu savu transportlīdzekli,
kad šī nafta ir bijusi nodota patēriņam citā dalībvalstī.
Tāpēc uz otro uzdoto jautājumu jāatbild tādējādi, ka indivīdi valsts tiesā var atsaukties uz Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punktā
ietverto aizliegumu, lai iestātos pret valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā ar šo aizliegumu.
Ņemot vērā uz diviem pirmajiem jautājumiem dotās atbildes, nav jāatbild uz pārējiem iesniedzējtiesas uzdotajiem trim jautājumiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies sakarā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
8.a panta 1. punkts Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvā 92/81/EEK par akcīzes nodokļa likmju saskaņošanu attiecībā uz
naftas produktiem, ko groza Padomes 1994. gada 22. decembra Direktīva 94/74/EK, ir jāsaprot tādējādi, ka tas aizliedz dalībvalstīm
piemērot akcīzi naftas produktam, vienalga, vai tas ir marķēts vai nav, kas atrodas komerciāla mehāniskā transportlīdzekļa,
kā, piemēram, lauksaimniecības vajadzībām izmantojamā transportlīdzekļa, standarta degvielas tvertnē un ko izmanto kā degvielu
ne tikai, lai iekustinātu šo transportlīdzekli, bet arī, lai lietotu to citiem mērķiem, kā, piemēram, lauksaimniecības darbiem,
kad šis naftas produkts ir bijis likumīgi nodots patēriņam citā dalībvalstī;
2)
indivīdi valsts tiesā var atsaukties uz grozītās Direktīvas 92/81 8.a panta 1. punktā ietverto aizliegumu, lai iestātos pret
valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā ar šo aizliegumu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.