CELEX: 62002TJ0064
Verseny
EK 81. cikk
Kartell
Cinkfoszfátpiac
Bírság
A bírságok összegének kiszámításáról szóló iránymutatás
Megsemmisítés iránti kereset
Jogellenességi kifogás
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése
A jogsértés súlya
Az arányosság és az egyenlő bánásmód elve
Indokolás

Tényállás
A Dr Hans Heubach GmbH & Co. KG (a továbbiakban: felperes vagy Heubach) német társaság, amely a tinta-, műanyag- és festékgyártásban
használt különleges szerves festékeket és ásványi anyagokat gyárt, illetve forgalmaz. A Heubach gyárt és értékesít módosított
minőségű cink-foszfátot. Világméretű forgalma 2000‑ben 71,02 millió EUR volt.
Bár a kémiai összetételük kissé eltérő lehet, a cink-ortofoszfátok homogén vegyi termékek, amelyeket az általános „cink-foszfát”
elnevezéssel illetnek. A cink-foszfátot, amelyet cink-oxidból és foszforsavból állítanak elő, gyakran használják a festékiparban
korróziógátló ásványi pigmentként. A vegyületet vagy standard, vagy módosított, másképpen „aktivált” cink-foszfátként forgalmazzák
a piacon.
2001‑ben a cink-foszfát világpiacának legnagyobb részét az alábbi öt európai gyártó uralta: a felperes, a James M. Brown Ltd
(a továbbiakban: James Brown), a Société nouvelle des couleurs zinciques SA (a továbbiakban: SNCZ), a Trident Alloys Ltd (a
továbbiakban: Trident) (korábbi nevén: Britannia Alloys & Chemicals Ltd, a továbbiakban: Britannia) és a Union Pigments AS
(korábbi nevén: Waardals AS, a továbbiakban: Union Pigments). 1994 és 1998 között a standard cink-foszfát piaci értéke világszinten
körülbelül 22 millió EUR‑ra, az Európai Gazdasági Térségben (EGT) 15–16 millió EUR‑ra emelkedett. Az EGT‑ben a Heubach, az
SNCZ, a Trident (korábban Britannia) és a Union Pigments piaci részesedése a standard cink-foszfát piacon közel egyenlő mértékű,
kb. 20%‑os volt. A James Brown piaci részesedése ennél alacsonyabb volt. A cink-foszfát vásárlói a nagy festékgyártók. A festékpiacot
néhány nemzetközi vegyipari vállalatcsoport uralja.
1998. május 13‑án és 14‑én a Bizottság a Heubach, az SNCZ és a Trident telephelyein egyidejűleg és előzetes értesítés nélkül
vizsgálatot folytatott a Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet
(HL 1962. 13., 204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (2) bekezdése alapján. 1998. május
13‑15. között a Bizottság EGT‑megállapodás 23. jegyzőkönyve 8. cikke (3) bekezdése szerinti megkeresése folytán az Európai
Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) Felügyeleti Hatósága egyidejűleg és előzetes értesítés nélkül vizsgálatot folytatott Union
Pigments-nél az EFTA államai között a közös Felügyeleti Hatóság és Bíróság felállítására vonatkozó megállapodás 4. jegyzőkönyve
II. fejezete 14. cikkének (2) bekezdése alapján.
A közigazgatási eljárás során a Union Pigments és a Trident értesítették a Bizottságot, hogy a kartellügyek esetében a bírságok
alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 1996. július 18‑i bizottsági közleménnyel (HL 1996. C 207., 4. o.,
a továbbiakban: engedékenységi közlemény) összhangban teljes mértékben együtt kívánnak vele működni, és mindegyikük nyilatkozatokat
tett a kartell vonatkozásában (a továbbiakban: a Union Pigments nyilatkozata, illetve a Trident nyilatkozata).
2000. augusztus 2‑án a Bizottság elfogadta jelen kereset tárgyát képező határozat (lásd az alábbi 7. pontot) címzettjeinek,
köztük a felperesnek szóló kifogásközlést. A kifogásközlésre adott 2000. december 1‑i válaszában a felperes úgy nyilatkozott,
hogy lényegében nem vitatja a kifogásközlésben megállapított tényállást.
2001. december 11‑én a Bizottság elfogadta az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban
(COMP/E‑1/37.027 – „cink-foszfát”‑ügy) 2001. december 11‑én hozott 2003/437/EK bizottsági határozatot (HL 2003. L 153., 1. o.).
A jelen ítélet az érintett vállalkozásokkal közölt és a keresethez csatolt határozatot veszi figyelembe (a továbbiakban: megtámadott
határozat). Ez a határozat bizonyos szempontokból eltér az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
közzétett változattól.
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a Britannia (1997. március 15‑ét követően Trident), a Heubach,
a James Brown, az SNCZ és a Union Pigments 1994. március 24. és 1998. május 13. között kartellben vettek részt. A kartell
a standard cink-foszfátra korlátozódott. A kartell résztvevői először is megállapodtak a piac felosztásában, és a termelőknek
eladási kvótákat határoztak meg. Másodszor minden találkozón rögzítették az „alap-” vagy „ajánlott” árat, amelyet általában
tiszteletben tartottak. Harmadszor bizonyos mértékben elosztották az ügyfeleket.
A megtámadott határozat rendelkező része az alábbiakat tartalmazza:
„Első cikk
A Britannia […], […] a Hans Heubach […], a James […] a Brown […], [az SNCZ], a Trident […] és a [Union Pigments] megsértették
az EK‑Szerződés 81. cikkének (1) bekezdését és az EGT‑megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy folytatólagos megállapodásban,
illetve összehangolt magatartásban vettek részt a cink-foszfát-ágazatban.
A jogsértés időtartama a következő volt:
a)      A […] Heubach […], a James […] a Brown […], [az SNCZ] és a [Union Pigments] esetében: 1994. március 24‑től 1998. május 13‑ig;
[…]
3. cikk
A Bizottság a következő bírságokat szabja ki az 1. cikkben említett jogsértések miatt:
a) Britannia […]: 3,37 millió EUR;
b) […] Heubach […]: 3,78 millió EUR;
c) James […] Brown […]: 940 000 EUR;
d) [SNCZ]: 1,53 millió EUR;
e) Trident […]: 1,98 millió EUR;
f) [Union Pigments]: 350 000 EUR.
[…]”
A bírságok összegének kiszámítása során a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének
(5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) és az engedékenységi közleményben
meghatározott módszert alkalmazta.
Így a Bizottság először egy „alapösszeget” határozott meg a jogsértés súlyosságára és időtartamára figyelemmel (lásd a megtámadott
határozat (261)–(313) preambulumbekezdését).
Az első tényezőt mérlegelve a Bizottság úgy vélte, hogy a jogsértést „különösen súlyosnak” kell tekinteni, mégpedig figyelemmel
az ügy tárgyát képező magatartásra, ennek a cink-foszfát-piacra gyakorolt valós hatására, továbbá arra a tényre, hogy a teljes
közös piacot, illetve megalakítását követően az EGT teljes területét lefedte (a megtámadott határozat (300) preambulumbekezdése).
A jogsértés nagyos súlyos jellegétől függetlenül a Bizottság leírta, hogy figyelembe vette az érintett piac korlátozott méretét
(a megtámadott határozat (303) preambulumbekezdése).
A Bizottság „eltérő kezelést” alkalmazott az érintett vállalkozásokkal szemben egyrészt annak érdekében, hogy figyelembe vegye
ezek tényleges gazdasági lehetőségét arra, hogy a versenyt jelentősen korlátozzák, másrészt annak érdekében, hogy a bírságot
olyan szinten állapítsa meg, hogy az megfelelő elrettentő erővel bírjon (a megtámadott határozat (304) preambulumbekezdése).
Ebből a célból az érintett vállalkozásokat két csoportba osztotta „az érintett piacon való viszonylagos súlyuk” szerint. Ennek
során az érintett vállalkozások által a jogsértés utolsó évében az EGT‑ben elért forgalmat vette figyelembe, és megállapította,
hogy a felperes, a Britannia (1997. március 15‑től Trident), a Heubach és az SNCZ voltak „hasonló, 20%‑ot meghaladó vagy megközelítő
piaci részesedéssel az EGT‑ben a főbb cink-foszfát gyártók” (a megtámadott határozat (307) és (308) preambulumbekezdése).
A felperes ezért a Brittaniával, a Heubachhal, az SNCZ‑vel és a Tridenttel együtt az első kategóriába került (a „kiindulópont”:
3 millió EUR). A James Brown piaci részesedése „jóval alacsonyabb” volt, és a második kategóriába került (a „kiindulópont”:
750 000 EUR) (a megtámadott határozat (308) és (309) preambulumbekezdése).
Az időtartam tekintetében a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a felperesnek felróható 1994. március 24‑e és 1998.
május 13‑a közötti jogsértés „közepes” időtartamú volt (a megtámadott határozat (310) preambulumbekezdése). Következésképpen
a felperes vonatkozásában 40%‑kal megemelte a kiindulópontot, és így 4,2 millió EUR lett az „alapösszeg” (a megtámadott határozat
(310) és (313) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság úgy vélte, hogy adott esetben nincs helye súlyosbító vagy enyhítő körülmények figyelembevételének
(a megtámadott határozat (314–336) preambulumbekezdése). Továbbá elutasította azt az érvelést, amely az érintett vállalkozások
különleges jellegzetességeire és a „rossz gazdasági helyzetre” vonatkozott, amelyben a kartellt létrehozták (a megtámadott
határozat (337)–(343) preambulumbekezdése). A Bizottság így a felperes vonatkozásában 4,2 millió EUR‑ban állapította meg a
bírság összegét „az [engedékenységi] közlemény alkalmazását megelőzően” (a megtámadott határozat (344) preambulumbekezdése).
A Bizottság ezenfelül felidézte a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti korlátot, amelyet az érintett vállalkozásokra
kirótt bírság nem haladhat meg. A felperes esetében kiszabott bírságnak az engedékenységi közlemény alkalmazása előtti összegét
nem érintette ez a korlát (a megtámadott határozat (345) preambulumbekezdése).
Végül a Bizottság a felperes tekintetében az engedékenységi közlemény alapján 10%‑kal csökkentette a bírság összegét azon
az alapon, hogy a felperes a kifogásközlésre adott válaszában úgy nyilatkozott, hogy lényegében nem vitatja a kifogásközlésben
megállapított tényállást (a megtámadott határozat (360), (363) és (366) preambulumbekezdése). A felperesre kirótt bírság végső
összege így 3,78 millió EUR volt (a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdése).

Eljárás és a felek kérelmei
A felperes a jelen keresetet az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2002. február 28‑án benyújtott keresetlevelében terjesztette
elő.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az
eljárás lefolytatása iránti intézkedések keretében felhívta a Bizottságot arra, hogy bizonyos okiratokat nyújtson be, illetve
válaszoljon bizonyos írásbeli kérdésekre. A Bizottság elhalasztotta a válaszadást.
A felek előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2004. július 1‑jén megtartott tárgyaláson
hallgatták meg.
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontját;
–        másodlagosan csökkentse a rá kiszabott bírság összegét;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Indokolás

A - A jogellenességi kifogásról
1. A felek érvei
A felperes kifejti, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontja semmis, mert a benne előírt bírságot a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdését sértő iránymutatás alapján számították ki.
Álláspontja szerint e jogellenességi kifogás elfogadható, és el kell utasítani a Bizottság azon érvét, amely szerint az iránymutatás
jogellenességéből nem következik a megtámadott határozat megsemmisítése csak azért, mert annak jogalapja a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdése.
Az ügy érdemével kapcsolatban a felperes elsősorban azzal érvel, hogy úgy kell tekinteni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdése olyan általános kötelezettséget állapít meg, amely szerint a bírságokat az érintett vállalkozások üzleti forgalmával
arányosan kell kiszámítani. Ez az egyetlen olyan módszer, amellyel a szóban forgó vállalkozás gazdasági lehetőségeit figyelembe
lehet venni. Az iránymutatás márpedig általános bírságkategóriákból indul ki, amelyeket a forgalomtól és ezért az érintett
vállalkozás gazdasági erejétől függetlenül állapít meg. A „különösen súlyosnak” minősülő jogsértésekre legalább 20 millió EUR‑s
átalányösszeget ír elő, függetlenül az érintett vállalkozás méretétől.
Ez annak ellenére jogsértő, hogy az iránymutatás lehetővé tesz különbségtételt egyes tényezők alapján, így például az elkövetett
jogsértés természete, a jogsértés elkövetőjének tényleges gazdasági képessége arra, hogy a többi szereplőnek jelentős kárt
okozzon, illetve a szóban forgó piac kis jelentősége alapján. Ilyen különbségtételre azonban csak az iránymutatás által előírt
kategóriákon belül van lehetőség.
A Bizottság azon érvére, hogy a vállalkozások – többek között a világméretű forgalma által jelzett – gazdasági lehetőségei
csak egy a figyelembe veendő szempontok közül, a felperes azt válaszolja, hogy nem azt vitatja, hogy több szempontot kell
figyelembe venni, hanem azt rója fel a Bizottságnak, hogy ezt az ő érdekében nem tette meg. Az ítélkezési gyakorlatból levezethető,
hogy az iránymutatás nem tiltja, hogy a közösségi jog általános elveinek tiszteletben tartása érdekében akár a világméretű
forgalmat, akár az érintett termék piacáról származó forgalmat „figyelembe vegyék a bírság összegének megállapítása során,
ha a körülmények ezt szükségessé teszik” (az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március
20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 283. pontja.
A felperes másodsorban előadja, hogy azáltal, hogy a bírság összegének kiszámításához abszolút összegeket vesz alapul, az
iránymutatás a felpereshez hasonló kis- és középvállalkozások (KKV) méretét figyelmen kívül hagyó módszert ír elő. Megjegyzi,
hogy 2000‑ben világméretű forgalma 71 millió EUR volt, és a standard cink-foszfát piacának európai részéről 2000‑ben csak
3,48 millió EUR‑s forgalma származott, azaz világméretű forgalmának 4,9%‑a. Hozzáteszi, hogy az e piacról származó forgalmáért
egy kicsi, nem több mint hat munkatársból és néhány alkalmazottból álló csoport felelt. A szóban forgó termékből gyakorlatilag
semmiféle haszna sem, sőt gyakran vesztesége származott.
Az alapösszegeket márpedig, ideértve a „különösen súlyosnak” minősülő jogsértésekért kiszabott legalább 20 millió EUR‑s összeget,
akkor is alkalmazni kell, ha az érintett vállalkozások KKV‑k. Ezen „átalányosítás” következményeképpen a jelen ügyben a felperesre
kiszabott bírság a teljes forgalom tekintetében jelentősen nagyobb, mint a jogsértés súlya alapján hasonló más ügyekben kiszabott
bírságok. Ezen érve alátámasztására a felperes a Bizottság több határozatára hivatkozik, amelyekben a Bizottság viszonylag
kisebb bírságokat szabott ki (az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban [IV/35.733 – „VW”‑ügy] 1998. január 28‑án hozott
98/273/EK bizottsági határozat [HL L 124., 60. o., a továbbiakban: Volkswagen‑határozat]; az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti
eljárásban [IV/F‑3/33.708 – British Sugar plc ügy, IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc ügy, IV/F‑3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd
ügy, IV/F‑3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd ügy] 1998. október 14‑én hozott 1999/210/EK bizottsági határozat [HL 1999. L 76.,
1. o.]; az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban [IV/35.691/E‑4 – „prekalorifugált csövek”‑ügy] 1998. október 21‑én hozott
1999/60/EK bizottsági határozat [HL 1999. L 24., 1. o., a továbbiakban: „prekalorifugált csövek”‑határozat]). A felperesre
kiszabott bírság így a forgalmát tekintve 280‑szor nagyobb, mint a British Sugar határozatban kiszabott bírság. Az iránymutatás
más szóval azért jogellenes, mert a súlyosságot tekintve hasonló ügyekben a forgalomhoz képest aránytalan bírságokhoz vezet.
A Bizottság azon érvére válaszolva, amely szerint a Bizottság akkor vette figyelembe a felperes méretét, amikor a kiindulópontot
20 millió EUR helyett 3 millió EUR‑ban állapította meg (lásd a fenti 13. pontot), a felperes azzal érvel, hogy az „átalányosítás”
ennek ellenére hatással volt a kiszabott bírságra, és aránytalan bírsághoz vezetett.
Harmadsorban a felperes kijelenti, hogy az alapösszegnek az iránymutatás által előírt, a jogsértés tartama alapján történő
növelése szintén jogellenes. Bizonyos jogsértések, így a piacfelosztó kartellek, természetüknél fogva több évig tartanak.
Ezt a hosszú időtartamot már azáltal szankcionálják, hogy a jogsértést különösen súlyosnak minősítik. Azáltal, hogy tartamuk
szerint a jogsértésekre nagyobb szankciót ír elő, az iránymutatás végső soron kétszer szankcionálja az érintett vállalkozást.
A Bizottság elöljáróban kételyét fejezi ki az iránt, hogy a jogalap jogellenességi kifogása elfogadható volna, mert az iránymutatás
nem a megtámadott határozat jogalapja. Noha a határozat az iránymutatásban kifejtett módszert használta, ettől még jogalapja
kizárólag a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése. Ezért még az iránymutatás jogsértővé nyilvánításából sem következik a
megtámadott határozat jogellenessége.
Az ügy érdemével kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy az Elsőfokú bíróságnak a prekalorifugált csövekre vonatkozó kartellel
kapcsolatban 2002. március 20‑án hozott ítéleteiből kiderül, hogy az iránymutatás nem sérti a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését
(az Elsőfokú Bíróság T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1487. o.], T‑15/99. sz., Brugg Rohrsysteme
kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1613. o.], T‑16/99. sz., Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1633. o.],
T‑17/99. sz., KE KELIT kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1647. o.], T‑21/99. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság
ügyben [EBHT 2002., II‑1681. o.], T‑28/99. sz., Sigma Tecnologie kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1845. o.] és T‑31/99. sz.,
ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1881. o.] 2002. március 20‑án hozott ítéletei, valamint különösen
a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 223–232. és 278–291. pontja). A jogellenességi
kifogást ebből következőleg – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
A Bizottság többek között vitatja, hogy a felperes azon érve megalapozott lenne, amely szerint a Bizottságnak figyelembe kellett
volna vennie a forgalma csekély voltát, és amely szerint a Bizottság eltért a világméretű forgalom és a kiszabott bírság közötti,
más határozatokban meghatározott aránytól. Ami a British Sugar határozattal való összehasonlítást illeti, a Bizottság rámutat,
hogy a felperes a jelek szerint úgy gondolja, hogy a Bizottságnak vagy a kiindulópontot kellett volna a jogsértés súlyának
megfelelően 280‑szor 18 millió EUR‑ban (ez volt a kiindulópont a British Sugar ügyben), azaz 5,04 milliárd EUR‑ban megállapítania,
vagy a felperes esetében kiszabott 3 millió EUR‑s kiindulópontot kellett volna elosztania 280‑nal, és így 10 000 EUR‑s kindulóponthoz
kellett volna jutnia. A felperes elfelejti, hogy a Bizottságnak az ítélkezési gyakorlattal összhangban mindenképpen kellő
visszatartó erővel bíró összeget kell meghatároznia.
2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy noha az iránymutatás nem a megtámadott határozat jogalapja, mivel a határozat a 17. rendeleten
alapul, általános és elvont módon az iránymutatás határozza meg azt a módszert, amelyet a Bizottság a bírságok összegének
meghatározása érdekében alkalmazott (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 274. pontja).
Tekintettel arra, hogy az iránymutatáshoz hasonló etikai szabályok joghatással járhatnak, valamint mivel e szabályok általános
hatályú rendelkezéseket tartalmaznak, és mivel nem vitatott, hogy a Bizottság e rendelkezéseket a megtámadott határozatban
is alkalmazta, meg kell állapítani, hogy közvetlen kapcsolat áll fenn e határozat és az iránymutatás között. A jogellenességi
kifogás következésképpen elfogadható.
A felperes abból következtet az iránymutatás jogellenességére, hogy az – a felperes szerint szemben a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdésével, amely azt írja elő, hogy a bírságokat az érintett vállalkozás forgalmával arányosan kell kiszámítani – a
forgalomtól függetlenül megállapított általános bírságkategóriákat vesz kiindulópontnak. Így figyelmen kívül maradt az, hogy
a felperes KKV. Ráadásul a jogsértés tartamát az iránymutatás kétszer veszi figyelembe.
A felperes állításával ellentétben az iránymutatás nem lép túl a szankciók 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott
jogi hátterén. A bírságok összege kiszámításának az irányelvben ismertetett általános módszere a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdésében lefektetett két szemponton alapul, azaz a jogsértés súlyán és tartamán, valamint tiszteletben tartja az e
rendelkezés által az egyes vállalkozások forgalmának arányában meghatározott felső határt (a fenti 27. pontban hivatkozott
LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 231. és 232. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01.,
T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének
[EBHT 2004., II‑1181. o.] 189. és 190. pontja).
A Bizottság az iránymutatásban kifejti, hogy milyen módon mérlegeli a súlyossághoz és az időtartamhoz kapcsolódó tényezőket,
valamint hogy milyen módszerekkel értékeli a jogsértéseket a természetükhöz és az ügy körülményeihez képest. A 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdése nem írja elő, hogy a bírság összege arányos legyen az érintett vállalkozás forgalmával. Csak az
következik belőle, hogy ha a bírság nagyobb, mint 1 millió EUR, nem haladhatja meg az érintett vállalkozás forgalmának 10%‑ában
megállapított felső határt (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 278. pontja).
Az iránymutatás ezenkívül lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy – amennyiben a körülmények indokolják – figyelembe vegye
a KKV‑k különleges helyzetét azon vállalkozásokhoz képest, amelyek forgalma az érintett piacon vagy az egész világon nagyobb.
Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben már kimondta, hogy az iránymutatás alkalmazása során az érintett vállalkozások forgalmát
akkor lehet figyelembe venni, amikor azt mérlegelik, hogy a jogsértés elkövetőinek milyen tényleges gazdasági lehetősége volt
az egyéb szereplőknek jelentős kárt okozni, amikor azt veszik figyelembe, hogy a bírságnak kellő visszatartó erővel kell rendelkeznie,
illetve amikor arra vannak tekintettel, hogy a nagyméretű vállalkozásoknak legtöbbször kielégítő infrastruktúrájuk van ahhoz,
hogy rendelkezzenek a magatartásuk jogsértő jellegének és a belőle következő versenyjogi jogkövetkezményeknek a jobb értékelését
lehetővé tévő jogi és gazdasági ismeretekkel. Az érintett vállalkozások forgalmát akkor is figyelembe lehet venni, amikor
meghatározzák, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartásának milyen súlya volt, és így milyen tényleges hatást gyakorolt
a versenyre, főként amikor az ugyanolyan természetű jogsértésben részt vett vállalkozások mérete között jelentős eltérés van.
A vállalkozások forgalma továbbá jelzésértékű lehet a jogsértés elkövetői által esetleg megszerzett gazdasági és pénzügyi
előny, illetve más rájuk jellemző olyan tulajdonságok tekintetében, amelyeket a körülményektől függően figyelembe kell venni
(a fenti 33. pontban hivatkozott Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 295. és 296. pontja, valamint a fenti 33. pontban
hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 203. pontja).
Ami a felperes azon állítását illeti, amely szerint az iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésébe ütközik, mert
legalább 20 millió EUR‑s átalányösszeget ír elő a különösen súlyos jogsértések esetében akkor is, ha az érintett vállalkozás
KKV, meg kell állapítani, hogy az iránymutatás által előírt alapösszegek csak „valószínűek” (I.A. pont). A Bizottság tehát
kiszabhat 20 millió EUR alatti bírságot is. Így, noha a felperes különösen súlyos jogsértést követett el, a Bizottság a jelen
esetben a vele szemben kiszabott bírság kiindulópontját 3 millió EUR‑ban határozta meg, ami jelentősen kisebb összeg, mint
az iránymutatás által a különösen súlyos jogsértések esetére előirányzott 20 millió EUR (a megtámadott határozat (309) preambulumbekezdése).
A felperes azon érve tekintetében, hogy az iránymutatás a forgalom arányában nagyobb bírságok kiszabásához vezet, mint a hasonló
korábbi ügyekben más vállalkozásokra kiszabott bírságok, azt kell hangsúlyozni, hogy a Bizottság korábbi joggyakorlata önmagában
véve nem a versenyügyekben kiszabott bírságok jogalapja (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 234. pontja). Az, hogy a Bizottság a múltban bizonyos fajta jogsértésekre bizonyos szinten szabta ki a bírságokat,
nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy ezt a szintet a 17. rendeletben jelzett korlátok között felemelje, ha ez a közösségi
versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française
és társai kontra Bizottság ügyben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontja és az Elsőfokú Bíróság
T‑304/94. sz., Europa Carton kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑869. o.] 89. pontja).
Amennyiben a Bizottság ugyanabban a jogsértésben érintett vállalkozásokra mindegyikük esetében a jogsértés súlya és tartama
tekintetében indokolt bírságot szab ki, nem róható fel neki, ha e vállalkozások közül egyesek esetében a bírság összege a
forgalom szempontjából nagyobb, mint a korábbi ügyekben más vállalkozásokra kiszabott bírság (lásd hasonlóképpen a fenti 27. pontban
hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 278. pontját).
Hozzá kell tenni, hogy a jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgy mint például az ügy sajátos körülményei,
összefüggése és a bírságok visszatartó hatása, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontoknak
kötelező vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott
ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontja és a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 236. pontja). Márpedig a releváns adatok, mint az érintett piacok, áruk, országok, vállalkozások és időszakok ügyről
ügyre eltérnek. Ebből az következik, hogy a Bizottság nem köteles a súlyosság szempontjából hasonló minden ügyben a forgalom
ugyanolyan arányát kitevő bírságot kiszabni (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑67/01. sz., JCB Service kontra
Bizottság ügyben 2004. január 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑49. o.] 187–189. pontját).
Emlékeztetni kell mindenesetre arra, hogy az iránymutatás által előírt „átalányösszegek” csak jelzésértékűek, és ezért önmagában
belőlük nem következik az arányosság elvének megsértése.
A felperes azon érve tekintetében, amely szerint az iránymutatás ahhoz vezet, hogy kétszer veszik figyelembe a jogsértés tartamához
kapcsolódó tényezőt, rá kell mutatni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése kifejezetten előírja, hogy a bírság összegének
megállapítása során figyelembe kell venni „a jogsértés súlyát és időtartamát is”. E jogszabályhely fényében, még fel is tételezve,
hogy egyes jogsértések természetükből adódóan hosszú ideig tartanak, nem tiltható meg a Bizottságnak, hogy minden egyes esetben
figyelembe vegye a tényleges időtartamukat. Ennek megfelelően szükségképpen kisebb a káros hatásuk azoknak a kartelleknek,
amelyek – annak ellenére, hogy hosszú időre tervezték őket – rövid tényleges működés után tár fel a Bizottság, vagy jelent
be egy résztvevőjük, mint azoknak, amelyek ténylegesen hosszú ideig működtek. Ebből következőleg minden esetben meg kell különböztetni
a jogsértés időtartamát és természetéből következő súlyosságát (lásd ebben az értelemben a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai
Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 259. pontját).
Ebből következőleg a jogellenességi kifogást el kell utasítani.

B – A megsemmisítésre irányuló jogalapokról
A felperes öt jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésének és az iránymutatásnak a megsértésén
alapul. A második jogalap az arányosság elvének megsértésén alapul. A harmadik jogalap az egyenlő bánásmód elvének megsértésén
alapul. A negyedik jogalap az emberi jogok és alapvető szabadságjogok védelméről szóló Egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 7. cikkének
megsértésén alapul. Az ötödik jogalap az EK 253. cikkének megsértésén alapul.
1. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapról
A felperes úgy érvel, hogy még ha az iránymutatás jogszerű is, úgy kell tekinteni, hogy azt a Bizottság hibásan alkalmazta.
Szerinte a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontja mind a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését, mind pedig az iránymutatást
megsérti. E jogalapnak három része van, amelyekben a felperes a következőket állítja:
–        a Bizottság nem mérte fel helyesen a jogsértés súlyát;
–        az, hogy a Bizottság nem vette figyelembe, hogy forgalmának csak kis része volt érintett, megsérti a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdését és az iránymutatást;
–        a Bizottság nem vette figyelembe gazdasági lehetőségeit.
1.
a) A jogsértés súlyának hibás értékelésére alapított első részről
A felperes szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerint a bírság kiszámításánál a jogsértés súlya a meghatározó.
A jelen ügyben a Bizottság tévesen minősítette a természete és a piacra gyakorolt hatásai miatt (a megtámadott határozat (300) preambulumbekezdése)
„különösen súlyosnak” a jogsértést. A felperes szerint a Bizottság egyrészt nem vett figyelembe minden releváns tényt, így
a jogsértés enyhe jellegét, és másrészt helytelenül elemezte az általa figyelembe vett tényezőket. Ha helyesen értékelte volna
a jogsértést, kisebb bírságot kellett volna kiszabnia.
Az első jogalap ezen első része négy kifogásból áll, amelyek azon alapulnak, hogy a Bizottság rosszul értékelte:
–        a jogsértés természetét;
–        a jogsértésnek a piacra gyakorolt hatásait;
–        a cink-foszfát-ágazatban uralkodó válságot, mint enyhítő körülményt;
–        azt, hogy a jogsértés különbözik a különösen súlyosnak minősülő más kartellektől.
A jogsértés természetéről
–        A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottságnak enyhének kellett volna minősítenie a jogsértést, és ezért kisebb bírságot
kellett volna vele szemben kiszabnia. Elismerve, hogy a kartell a versenyjog súlyos megsértése volt, azt állítja, hogy az
a versenyt enyhe jellege miatt viszonylag korlátozott mértékben veszélyeztette. Rámutat, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat
szerint „a bírságok összegének meghatározása során minden olyan tényezőt figyelembe kell venni, amely a jogsértés súlyának
mérlegelésében szerepet játszhat” (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95.,
T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o] 4949. pontja és a fenti 41. pontban
hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 120. és 129. pontja). A múltban
a Bizottság követte ezt az ítélkezési gyakorlatot. Ezzel szemben a jelen ügyben – miközben a kifogásközlésben elismerte a
jogsértés enyhe jellegét bizonyító tényezők létezését – a bírságok terén követett politikájának nyilvánvaló megváltoztatása
után később a megtámadott határozatban elhallgatta ezeket a tényezőket. Egyébként a Bizottság ellenkérelmében megváltoztatta
az enyheségre utaló tényezőkkel kapcsolatos álláspontját. Elismerte benne, hogy e tényezőknek jelentősége van a jogsértés
súlyának elemzése során, de semmit nem változtatnak azon, hogy a jogsértést „különösen súlyosnak” kellett minősíteni.
Ezután a felperes kifejti azokat az okokat, amelyek miatt szerinte a jogsértést nem kellett volna „különösen súlyosnak” minősíteni.
Elsősorban arra hivatkozik, hogy a jogsértés informális megállapodásból állt, amelyhez az érintett vállalkozások számára semmilyen
különös végrehajtási mechanizmust nem írtak elő. Noha a Bizottság ezt elismerte a kifogásközlésében, ennek ellenére nem csökkentette
a bírságot a megtámadott határozatban. Ezzel szemben a „polipropilén”‑határozatában arra tekintettel szabott ki alacsony bírságot,
hogy az érintett vállalkozások nem intézkedtek végrehajtási mechanizmusról (az EK‑Szerződés 81. cikkét alkalmazó eljárásban
[IV/31.149 – „polipropilén”‑ügy] 1986. április 23‑án hozott 86/398/EGK bizottsági határozat [HL L 230., 1. o., a továbbiakban:
„polipropilén”‑határozat) 108. pontja]). Egy jogsértés természetszerűleg kisebb káros hatást gyakorol a piacra, amikor nincs
végrehajtási mechanizmusa. A felperes szerint megalapozatlan a Bizottság azon érve, amely szerint a jelen ügy eltér a „polipropilén”‑határozathoz
vezető ügytől, mert a jelen kartellben részt vevő felek formális végrehajtási mechanizmushoz hasonló funkciójú és hatású nyomásgyakorlás
alatt álltak. Úgy ítéli meg, hogy az, hogy a kvóták tiszteletben tartásának biztosítására alkalmas semmilyen kényszerítő intézkedést
nem írtak elő, mind a „polipropilén”‑ügyben, mind pedig a jelen ügyben meghatározó tényezőnek minősül.
Arra az érvre válaszolva, hogy a Bizottság nem köteles figyelembe venni korábbi gyakorlatát, a felperes azt állítja, hogy
az ítélkezési gyakorlat kötelezi a Bizottságot arra, hogy figyelembe vegyen minden olyan tényezőt, amely a jogsértés súlyának
mérlegelésében szerepet játszhat (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 4949. pontja). Ebből következőleg a Bizottság nem hagyhatja figyelmen kívül „önkényesen és kényszerítő indok nélkül”
azokat a szempontokat, amelyeket korábbi határozatokban relevánsnak tartott a jogsértés súlyának mérlegeléséhez. Ezenkívül
a Bizottság kiforgatja az Elsőfokú Bíróságnak a T‑347/94. sz., Mayr-Melnhof kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott
ítéletét (EBHT 1998., II‑1751. o.). A felperes elismeri, hogy az Elsőfokú Bíróság ebben az ítéletében kimondta, hogy „kizárólag
az, hogy a Bizottság korábbi joggykorlatában bizonyos tényezőket a bírság összegének megállapítása szempontjából enyhítő körülménynek
tekintett, nem jelenti azt, hogy későbbi határozatában ugyanígy kell vélekednie” (368. pont). Úgy ítéli azonban meg, hogy
ez a megállapítás nem érinti a Bizottság azon kötelezettségét, hogy minden releváns tényezőt figyelembe vegyen. A felperes
előadja, hogy a végrehajtási mechanizmus hiánya, a tagállamok közötti verseny akadályainak hiánya (lásd a lenti 56. pontot),
valamint az árak másodlagos szerepe (lásd a lenti 57. pontot) lényeges tényezők a jogsértés súlyának helyes mérlegeléséhez.
Hozzáteszi, hogy a Bizottság az érintett vállalkozások számára előnyös minden tényezőt figyelmen kívül hagyott, noha azok
lényegesek voltak a jogsértés súlyának mérlegeléséhez. Rámutat, hogy a fent hivatkozott Mayr-Melnhof kontra Bizottság ügyben
hozott ítélethez vezető ügyben olyan ágazati válság állt fenn, amelyet az iránymutatás 5. pontja szerint mindenképpen figyelembe
kellett venni enyhítő körülményként vagy objektív adatként, és amely kevésbé fontos a jogsértés súlyának mérlegelése szempontjából,
mint a jelen ügyben a felperes által felhozott tényezők. Egyébként a felperes vitatja, hogy a fenti 27. pontban hivatkozott
LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet lehetővé tenné a Bizottság számára, hogy figyelmen kívül hagyja korábbi joggyakorlatát.
Az Elsőfokú Bíróság által e tekintetben tett megállapítások ugyanis az LR AF azon állítására adott válaszok, miszerint a bírságok
korábbi mértékének az iránymutatás következtében történő megváltozása átalakítja a kiszabható bírságokat meghatározó jogi
hátteret. Az ítélet nem teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy a jogsértés súlyának mérlegelésében releváns tényezőket figyelmen
kívül hagyjon.
A Bizottság azon érve tekintetében, miszerint az Elsőfokú Bíróság a T‑348/94. sz., Enso Española kontra Bizottság ügyben 1998.
május 14‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., II‑1875. o.) kimondta, hogy a végrehajtást ellenőrző intézkedések hiánya önmagában
nem enyhítő körülmény, a felperes rámutat, hogy ez az ítélkezési gyakorlat nem függ össze a jogsértés súlyának értékelésével.
Hozzáteszi, hogy a T‑6/89. sz., Enichem Anic kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑1623. o.)
269–271. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a végrehajtási mechanizmus hiánya enyhítő körülmény.
A felperes másodsorban előadja, hogy a kartell kizárólag európai szinten rögzített kvótákat. Az érintett vállalkozások nem
kíséreltek meg országonkénti kvótákat megállapítani, így tehát nem határolták el a nemzeti piacokat. Következésképpen a verseny
kockáztatása eleve korlátozott volt. A felperes azt állítja, hogy a Bizottság az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásról
szóló, 1994. november 30‑i 94/815/EK határozattal (IV/33.126. és 33.322. – „cement”‑ ügy) (HL L 343., 1. o., a továbbiakban:
„cement”‑határozat) ellentétben, amelyben különös fontosságot tulajdonított annak, hogy az érintett vállalkozások országonkénti
kvótákat állapítottak meg, és ezáltal elhatárolták a nemzeti piacokat, a jelen ügyben a bírság összegének megállapítása során
nem vette figyelembe ezt a körülményt.
Harmadsorban az egyéb „különösen súlyosnak” minősülő jogsértésekkel ellentétben az ármegállapodás másodlagos szerepet játszott.
A felperes elismeri, hogy számos találkozón volt szó az árakról, de hozzáteszi, hogy az e tárgyú megbeszélés, főleg a jogsértés
kezdetén, az árak alacsony voltára és a tagállamok közötti árkülönbségekre vonatkozó panaszokra korlátozódott. Az 1994‑es
és 1995‑ös találkozókon készült, kézzel írott jegyzetek nem tartalmaznak semmilyen árra vonatkozó utalást, mert az árakat
nem a kartell elején határozták meg. Rámutat, hogy – ahogyan azt a Bizottság a kifogásközlés 99. pontjában említi – a kartell
a „csak mennyiségek, nem ár” elven alapult. Minimális árakat azonban meghatároztak. A felperes hozzáteszi, hogy az érintett
vállalkozások csak irányárakat határoztak meg, és hogy az ilyen áraknak természetszerűleg kisebb a hatásuk, mint a rögzített
áraknak, ahogyan azt a Bizottság is elismeri. A felperes kijelenti, hogy nem a megállapított tényállást, hanem annak értékelését
vitatja.
A felperes bírálja a Bizottság azon megállapítását, miszerint nincs igazi fokozati különbség a szóban forgó kartell és más
olyan kartellek között, amelyekben pontos ár- és kvótameghatározó megállapodásokat, valamint hatékony végrehajtást írtak elő.
Hangsúlyozza, hogy a verseny korlátozásának és az integráció akadályozásának veszélyei jóval kisebbek a jelen ügyben.
Negyedsorban a felperes azt állítja, hogy kivéve egyetlen ügyfelet, a Tekno Wintert és egyetlen alkalmat, amikor a James Brownra
osztottak néhány egyesült királyságbeli kisvállalkozást, az ügyfeleket nem osztották el.
A Bizottság rámutat, hogy a felperes nem állítja, hogy a Bizottság túllépte volna mérlegelési jogkörét vagy más mérlegelési
hibát követett volna el. Csak annyit állít általánosságban, hogy a Bizottság „önkényesen és kényszerítő indok nélkül” eltért
a korábbi joggyakorlatától.
A Bizottság előadja, hogy a jogsértés természetének mérlegelése érdekében az ítélkezési gyakorlat elveivel összhangban minden
releváns tényezőt megvizsgált, és arra a következtetésre jutott, hogy azt már természetéből adódóan „különösen súlyosnak”
kell minősíteni.
A Bizottság úgy véli, hogy a felperes félreértette a tárgyban irányadó ítélkezési gyakorlatot. Elismeri, hogy meg kell vizsgálnia
minden releváns tényezőt, de azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlat ennek ellenére nem követeli meg, hogy egyes tényeknek,
nevezetesen a felperes által a jelen ügyben felhozottaknak, rendszeresen a bírság kiindulópontjának csökkentéséhez kellene
vezetnie. Az ítélkezési gyakorlatból éppenséggel az következik, hogy kötelezően figyelembe veendő szempontok kötelző vagy
kimerítő listája nem létezik. Egyébként az egyes szempontok jelentősége a jogsértés súlyának elemzésében az ügy körülményeitől
függ.
A Bizottság végül megvizsgálja a jogsértésnek a felperes által hivatkozott állítólagos enyhítő szempontjait, és úgy ítéli
meg, hogy nem csökkentik a jogsértés súlyát. E tekintetben hangsúlyozza, hogy semmiképpen sem köteles követni a korábbi joggyakorlatát.
–        Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Először arra kell rámutatni, hogy a felperes csak a bírság megsemmisítését vagy összegének csökkentését kéri. Nem vitatja
a megtámadott határozat 1. cikkét, így elismeri a Bizottság arra vonatkozó megállapításainak valósságát, amelyek a kartellben
való részvételére és az EK 81. cikk megsértésére vonatkoznak. A kifogásközlésre adott válaszában úgy nyilatkozott, hogy lényegében
nem vitatja az ott megállapított tényállást, és ezért az engedékenységi közlemény alapján a rá kiszabott bírság összegének
10%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (360) és (363) preambulumbekezdése).
Ezt követően el kell vetni a felperes azon érvét, amely szerint a Bizottság a megtámadott határozatban elhallgatta azokat
a körülményeket, amelyek a jogsértés enyhe jellegét támasztanák alá, és amelyeket a kifogásközlés említett. A Bizottság minden
szóban forgó körülményt figyelembe vett a megtámadott határozatban. Ellentétben a felperes állításával, a megtámadott határozat
(72) preambulumbekezdése valójában lényegében megismétli a Bizottság azon megállapítását, hogy „az értékesítésekről és a kvótákra
kötött megállapodásnak inkább informális megállapodás jellege volt, amelynek végrehajtására a tagok nem alkalmaztak semmilyen
külön mechanizmust” (a kifogásközlés 67. pontja). A megtámadott határozat (104) preambulumbekezdése ismétli meg azt a megállapítást,
amelyet a felperes a Bizottságnak tulajdonít, miközben valójában a Union Pigmentstől származik, és amely szerint a kartell
a „csak mennyiségek, nem ár” elven alapult (a kifogásközlés 99. pontja). Ráadásul a Bizottság figyelembe vette azt, hogy a
kvótákat csak európai szinten alkalmazták, és hogy az érintett vállalkozások nem határolták el a nemzeti piacaikat (a megtámadott
határozat (267) és (273) preambulumbekezdése). Azt az érvet is figyelembe vette, hogy csak egy ügyfelet osztottak el a kartell
tagjai között ((270) és (277) preambulumbekezdés). Ezenkívül a felperes állításával ellentétben a Bizottság kitért az érveire
a megtámadott határozatban ((104), (274), és (290)–(298) preambulumbekezdés).
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés súlyát többek között a verseny
korlátozásának természetét figyelembe véve kell értékelni (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland
és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.]
117. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperes nem vitatja, hogy a kartell árakat határozott meg, és európai szinten kvótákat állapított meg, valamint hogy legalább
egy ügyfelet elosztottak. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének a), b) és c) pontjában
említett, a közös piaccal kifejezetten összeegyeztethetetlennek nyilvánított kartellpéldák éppen azok, amelyek a következőkből
állnak:
a)     „a) a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése;
b)     b) a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése;
c)     c) a piacok vagy a beszerzési forrási felosztása;
[...]”
Ezért minősíti az ítélkezési gyakorlat az ilyen jellegű jogsértéseket, – főként amikor horizontális kartellekről van szó,
„különösen súlyosnak” (az Elsőfokú Bíróság T‑141/94. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott
ítéletének [EBHT 1999., II‑347. o.) 675. pontja), vagy „a közösségi versenyszabályok kirívó megsértésének” (az Elsőfokú Bíróság
T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.) 109. pontja
és T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 303.
és 338. pontja).
Emlékeztetni kell arra is, hogy az iránymutatás értelmében „különösen súlyos” jogsértések közé „rendszerint az olyan horizontális
korlátozások tartoznak […], mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása, vagy más, az egységes piac megfelelő
működését veszélyeztető magatartások, például a nemzeti piacokra való széttördelés és a gyakorlatilag monopolhelyzetben lévő
vállalkozásoknak az erőfölénnyel való visszaélése” (1.A. pont, második bekezdés, harmadik francia bekezdés).
A fentiekből az következik, hogy – a természetére tekintettel – a Bizottság helyesen minősítette az ügyben szereplő jogsértést
különösen súlyosnak. Meg kell azonban vizsgálni a jogsértésnek a felperes által hivatkozott állítólagos enyhítő szempontjait.
A felperes azon érve tekintetében, amely szerint a jogsértés informális megállapodás volt, amelynek végrehajtására a tagok
nem alkalmaztak semmilyen külön mechanizmust, elsősorban meg kell állapítani, hogy ahhoz, hogy egy vállalkozások közötti megállapodás
tiltottnak minősüljön, nem kell kényszerítő jellegűnek lennie. Elegendő, ha az érintett vállalkozások kinyilvánították azt
az akaratukat, hogy meghatározott módon fognak viselkedni a piacon (az Elsőfokú Bíróság T‑59/99. sz., Ventouris kontra Bizottság
ügyben 2003. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑5257. o.] 52. ponja). A végrehajtást ellenőrző formális intézkedések
hiánya nem feltétlenül befolyásolja a jogsértés súlyát. Az, hogy a jogellenes megállapodást informális úton hajtják végre,
nem zárja ki a hatásosságát.
Noha a Bizottság a „polipropilén”-határozatban mérsékelte a bírságot, ahogyan arra a fenti 41. pontban már utalás történt,
korábbi joggyakorlata önmagában nem képezi a versenyjogi bírságok jogi hátterét.
A jelen ügyben az eladásról és a kvótákról szóló megállapodás tekintetében meg kell állapítani, hogy a Bizottság elismerte
a megtámadott határozatban, hogy ez a megállapodás „inkább »gentlemen’s agreement« jellegű volt, amennyiben a kartell tagjai
nem vezettek be külön mechanizmust a határozatok végrehajtása céljából” ((72) preambulumbekezdés). A Bizottság azonban megállapította,
hogy „az eladási kvóták tiszteletben tartását a kartell találkozóin a tagokra gyakorolt nyomás biztosította” (a megtámadott
határozat (72) és (276) preambulumbekezdése). A felperes nem vitatja, hogy a kartell tagjai tizenhat találkozót tartottak
az 1994. március és 1998. május közötti időszakban (a megtámadott határozat (70) preambulumbekezdése), valamint hogy ezeken
a találkozókon az érintett vállalkozások tájékoztatták egymást az eladásokról, és megbeszélték a piaci részesedéseiket. A
vállalkozások a cinkgyártószövetségeket közvetítőként felhasználva kicserélték a cink-foszfát-eladásra vonatkozó adataikat,
és ezáltal ellenőrizhették, hogy mindegyikük tiszteletben tartja a piaci részesedését ((69) és (284) preambulumbekezdés).
Ezenkívül a Union Pigments elmondta, hogy a kartell tagjai gyakran vitatkoztak a találkozókon, és azzal vádolták egymást,
hogy túlléptek a megállapított kvótákon, így aztán a kvóták tiszteletben tartását az ezeken a találkozókon kifejtett nyomás
biztosította (a Union Pigments nyilatkozatának 67. pontja). Noha a Trident hangsúlyozza, hogy nem volt semmilyen kompenzációs
rendszer, megerősíti, hogy a résztvevők a kartell találkozóin vádolták egymást, és panaszkodtak, ha a piaci részesedésük csökkent
(a Trident nyilatkozatának 2.4.19. pontja).
Egyébként a megtámadott határozatból kiderül, hogy „az ügyfelek szétosztását egyfajta kompenzációként használták, ha valamelyik
vállalkozás nem merítette ki a kvótáját” ((72) preambulumbekezdés). Ezt a megállapítást alátámasztja a Union Pigments nyilatkozata,
amely szerint 1995‑ben a Tekno Winter ügyfelet (a továbbiakban: Teknos) az SNCZ‑hez adták át annak érdekében, hogy annak meglegyen
a 24%‑os kvótája (67. pont). A Union Pigments azt is megállapítja, hogy egy alkalommal nem próbált meg új ügyfelet szerezni,
mert ez a többi érintett vállalkozás részéről represszáliákat jelentett volna (a Union Pigments nyilatkozatának 77. pontja).
Ezenkívül a felperes nem vitatja, hogy az érintett vállalkozások tényleges piaci részesedése éves szinten nagyon közel volt
a nekik kiosztott piaci részesedésekhez (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése). Ebből látható, hogy az eladási
megállapodás végrehajtásának rendszere úgy is hatásos volt, hogy nem járt vele formális szankciórendszer.
Ami az árakról és az ügyfelek elosztásáról szóló megállapodásokat illeti, tény, hogy a Bizottság sem a megtámadott határozatban
(lásd például a (285) és a (286) preambulumbekezdést), sem irataiban nem jelöl meg külön végrehajtási mechanizmust. Rá kell
azonban mutatni, hogy az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírságok
megállapításában annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába irányítsa
(az Elsőfokú Bíróság T‑150/89. sz., Martinelli kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1165. o.]
59. pontja és a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniel Midland Ingredients kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 56. pontja). Tekintettel az érintett jogsértés természetére és a fenti 68. és 71. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatra, valamint ezek következményeire és hatásaira (lásd a lenti 111–118. és 129. pontot), az Elsőfokú Bíróság
úgy ítéli meg, hogy a Bizottság nem lépte túl ezt a mérlegelési jogkört a jelen ügyben.
Másodsorban a felperes azon érve tekintetében, miszerint a verseny kockáztatása korlátozott volt, mert a kartell kizárólag
európai szinten rögzített kvótákat, arra kell emlékeztetni, hogy az iránymutatás csak példálózó jelleggel említi a nemzeti
piacokra való széttördelésre irányuló jogsértéseket, mint különösen súlyosnak minősíthető jogsértések példáit (1.A. pont,
második bekezdés, harmadik francia bekezdés). Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels
Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben kimondta, hogy az olyan kartell, amely
egyebek között árcélok rögzítésére irányul, nem mentesülhet az alól, hogy különösen súlyosnak minősüljön pusztán azért, mert
világméretű kartellről van szó, amelyik a közös piacon belül nem vezetett nemzeti piacokra való töredezéshez (123–125. pont).
Ugyanez a gondolatmenet irányadó a jelen ügyre.
Ami a felperes által hivatkozott „cement”‑határozatot illeti, nem releváns a jelen ügyben az, hogy a Bizottság ebben a határozatban
a nemzeti piacokra való széttöredezést különösen súlyosnak minősítette. Ha a jelen ügyben szereplő kartell nemzeti piacokra
való széttöredezéshez vezetett volna, a Bizottság még magasabb bírságot szabhatott volna ki. E tekintetben rá kell mutatni,
hogy az iránymutatás egyebek között azt írja elő, hogy „[e]zeken a kategóriákon belül – és főleg a súlyos és különösen súlyos
jogsértések esetében – a bírság javasolt mértéke lehetővé fogja tenni a vállalkozások differenciált kezelését az elkövetett
jogsértés jellege szerint” (1.A. pont, harmadik bekezdés).
Ráadásul figyelemreméltó, hogy a Union Pigments szerint a kartell első, 1994. március 24‑i találkozóján az a döntés született,
hogy „az árak ne térjenek el túlságosan országonként, hogy a termékek ne lépjék át a határokat” (a Union Pigments nyilatkozatának
51. és 74. pontja). Úgy tűnik tehát, hogy az érintett vállalkozásoknak bizonyos mértékben az volt a szándéka a jelen ügyben,
hogy elhatárolják a nemzeti piacokat.
Harmadsorban a felperes azon érve tekintetében, miszerint a jogsértést azért nem kellett volna különösen súlyosnak minősíteni,
mert az árakról szóló megállapodás csak másodlagos szerepet játszott, és kizárólag referenciaárakra vonatkozott, amelyeknek
természetszerűleg kisebb a hatásuk, mint a rögzített áraknak, arra kell emlékeztetni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban
arra a következtetésre jutott, hogy a kartell tagjai „alap-” vagy „ajánlott” árban állapodtak meg a cink-foszfát tekintetében
((65) preambulumbekezdés).
Az ármeghatározás, még ha csak irányadó jelleggel is, azáltal befolyásolja a versenyt, hogy a kartell minden résztvevője számára
lehetővé teszi, hogy ésszerű bizonyossággal előre tudja, milyen lesz a versenytársai árpolitikája (a Bíróság 8/72. sz., Vereeniging
van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben 1972. október 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 977. o.] 21. pontja). Az ilyen
kartellek általánosabban közvetlen beavatkozást jelentenek az érintett piacon fennálló verseny lényegi paramétereibe (a fenti
68. pontban hivatkozott Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 675. pontja). Az érintett termelők – azáltal,
hogy kifejezték arra irányuló akaratukat, hogy a termékeikre meghatározott szintű árat alkalmaznak – már nem önálló módon
döntenek a piaci politikájukról, és így veszélyeztetik a Szerződés versenyre vonatkozó rendelkezéseiben rejlő koncepciót (a
fenti 68. pontban hivatkozott BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 192. pontja).
E megfontolásokra tekintettel az ügyben szereplő kartell nem mentesülhet az alól, hogy különösen súlyos jogsértésnek minősüljön
pusztán azért, mert referenciaárakat határozott meg (lásd ebben az értelemben a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels
Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 118–120. pontját).
A felperes azon érve tekintetében, amely szerint az árakról szóló megállapodás csak „másodlagos” szerepet játszott, az Elsőfokú
Bíróság azon az állásponton van, hogy az a tény, hogy a Bizottság kimondta, hogy az eladási kvóták meghatározása volt a megállapodás
„sarkköve” (a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdése), nem jár azzal a következménnyel, hogy az árakról szóló megállapodást
másodlagosnak kellene tekinteni. A kvótákról szóló megállapodás, az ügyfelekről szóló megállapodás és az ármeghatározásról
szóló megállapodás ugyanis egy egységes kartell három aspektusát képezik. Márpedig a kartell súlyát globálisan kell értékelni.
Tekintettel a jogsértés súlyára, a jelen ügyben a Bizottság joggal minősítette azt különösen súlyosnak.
Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre úgy ítéli meg, hogy az árakról szóló megállapodás a kartell fontos része volt. A Bizottság
egyébként összegyűjtötte azokat az írásos bizonyítékokat, amelyekből kitűnik, hogy az ajánlott árakról a kartell több találkozóján
folyt megbeszélés (a megtámadott határozat (134), (139), (140), (162), (178) és (186) preambulumbekezdése). Ráadásul az árakról
szóló megállapodás – ellentétben a felperes állításával – 1994 óta a kartell része volt. Az érintett vállalkozások közül csak
a felperes érvelt azzal a közigazgatási eljárás folyamán, hogy ezt a megállapodást csak 1996‑ban kötötték meg (a megtámadott
határozat (268) preambulumbekezdése). Márpedig, amint arra fentebb már utalás történt, a Union Pigments szerint az érintett
vállalkozások első, 1994. március 24‑i találkozójukon elhatározták, hogy az árak ne térjenek el túlságosan országonként (a
Union Pigments nyilatkozatának 51. pontja). A Trident nyilatkozatából (2.4.24. pont) kiderül az is, hogy a kartell minden
találkozón rögzítette az árakat. Az első találkozókra vonatkozó írásos bizonyítékok nem olyan nagy mennyiségűek, mint a későbbi
találkozókra vonatkozók. Az 1995. március 27‑i találkozó napirendjéből azonban kiderül a németországi, franciaországi, benelux
államokbeli, egyesült királysági, északi országokbeli, egyesült államokbeli és egyéb országokbeli árak megtárgyalásának szándéka
(a megtámadott határozat (121) preambulumbekezdése).
Negyedsorban abból, hogy kivéve egyetlen ügyfelet, a Teknost, és egyetlen alkalmat, amikor a James Brownra osztottak néhány
egyesült királyságbeli kisvállalkozást, az ügyfeleket nem osztották el, nem következik, hogy a Bizottság nem minősítette volna
joggal különösen súlyosnak a jogsértést.
A felperes nem vitatja, hogy a Teknost, a nyolc legfontosabb nyugat-európai festékgyártó egyikét elosztották (a megtámadott
határozat (52) preambulumbekezdése).
Az érintett vállalkozások rendszeresen megbeszélték ennek az ügyfélnek az elosztását, és egymást váltva szállítottak neki
(a megtámadott határozat (68), (96)–(97) preambulumbekezdése és a Union Pigments nyilatkozatának 63. és 67. pontja). Kifinomult
elosztási rendszerük volt annak biztosítására, hogy a Teknos „semmit se sejtsen a megállapodásról” (a megtámadott határozat
(99) és (100) preambulumbekezdése). Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a megállapodás kiterjedt a Teknosnak számlázandó
árra, és hogy a „soron következőn” kívül egyik termelő sem számlázhatott a megállapítottnál alacsonyabb árat (a megtámadott
határozat (96) preambulumbekezdése és a Trident nyilatkozatának 2.4.22. pontja).
Egyébként a felperes nem vitatja azt sem, hogy a James Brown megkapott néhány kisvállalkozást (a megtámadott határozat (180)
és (277) preambulumbekezdése). A James Brown maga sem tagadja ezt.
Rá kell ezenkívül mutatni, hogy a Bizottság a Union Pigments 1995. március 30‑i feljegyzése alapján megállapítja, hogy szó
volt a Jotun elosztásáról (a megtámadott határozat (277) preambulumbekezdése). Noha ez a feljegyzés nem említi kifejezetten
a Jotun elosztását, a felperes ezt a megállapítást nem vitatja kifejezetten. A Jotun is a nyolc legfontosabb nyugat-európai
festékgyártó egyike (a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése).
Ebből az következik, hogy a Bizottság joggal állapította meg, hogy egyes ügyfeleket elosztottak. Az, hogy ez az elosztás csak
egyes ügyfeleket érintett, és nem a piacon jelen lévő összes ügyfelet, nem kérdőjelezi meg azt a következtetést, hogy a kérdéses
kartell különösen súlyos volt.
E megfontolásokra tekintettel a felperes azon kifogását el kell utasítani, amely szerint az érintett jogsértés – természetéből
adódóan – nem különösen súlyos.
A jogsértés hatásairól
–        A felek érvei
A felperes elöljáróban megjegyzi, hogy a Bizottság a jogsértés különösen súlyos természetére vonatkozó következtetését elsősorban
annak a piacra gyakorolt hatásaira alapította. Azt állítja, hogy a Bizottság e tekintetben mérlegelési hibákat követett el.
Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak a jogsértés súlyának mérlegelése során minden olyan tényezőt figyelembe kell
vennie, amely a piacra gyakorolt hatások szempontjából jelentős lehet (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és
társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 4949. pontja). A Bizottság korábbi joggyakorlatában ezzel az ítélkezési gyakorlattal
összhangban megerősítette, hogy a piacra gyakorolt korlátozott hátrányos hatások, valamint a megállapodások teljes körű alkalmazásának
hiánya szerepet játszhat a jogsértés súlyának mérlegelése során (a „polipropilén”‑határozat 108. pontja és az EK‑Szerződés
85. cikke szerinti eljárásban (IV/34.466 – „görög komphajók”‑ügy) 1998. december 9‑én hozott 1999/271/EK bizottsági határozat
(HL L 109., 24. o., a továbbiakban: „görög komphajók”‑határozat) 162. pontja). A „görög komphajók”‑határozatban a Bizottság
annak alapján, hogy a felek nem alkalmazták teljes körűen az árakról szóló külön megállapodásokat, és az árak tekintetében
versenyeztek egymással azáltal, hogy eltérő engedményeket adtak, csak súlyosnak, és nem különösen súlyosnak ítélte a jogsértést.
Ezzel szemben a jelen ügyben a Bizottság nem vette figyelembe sem azt, hogy a szóban forgó megállapodásokat nem hajtották
gondosan végre, sem azt, hogy csak korlátozott módon gyakoroltak káros hatásokat a piacra.
A jogsértés végrehajtását illetően a felperes elsősorban azzal érvel, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az árakról
szóló megállapodást az érintett vállalkozások gondosan végrehajtották. Először is a Bizottság az árakról szóló megállapodás
végrehajtására vonatkozó következtetését a Trident nyilatkozatára alapozta, amely szerint belső árlistája a megállapított
árakat tükrözte (a megtámadott határozat (285) preambulumbekezdése). Ezzel a Bizottság félreértelmezte a nyilatkozatot. A
Trident valójában szintén azt állapította meg, hogy tapasztalata szerint „a találkozókon megbeszélt árakat nem tartották tiszteletben,
és általában elismerték, hogy történt a megállapított referenciaárak alatti értékesítés” (a Trident nyilatkozatának 2.4.25. pontja).
Ezt a kijelentést erősíti meg a Union Pigments nyilatkozata, amely szerint egyrészt gyakorlatilag lehetetlen volt árakat meghatározni,
és másrészt az referenciaárakat a skandináv országokban nem tartották be (60. pont). A körülményeket figyelembe véve pusztán
abból, hogy a Trident felvette az irányárakat a belső árkatalógusába, nem lehet arra következtetni, hogy a szóban forgó megállapodásokat
gondosan alkalmazták.
Másodszor az érintett vállalkozások a standard cink-foszfátot a megállapított ár alatt adták el, és rendszeresen adtak árengedményeket.
A felperes által kért árak is egyértelműen alacsonyabbak voltak a kartell által megállapított referenciaáraknál. Döntően a
cink-oxid, így a cink ára határozza meg a cink-foszfát árát, mert ezek képezik a termelési költségek lényegi részét. A cink
ára erősen ingadozott az 1990 és 2000 közötti időszakban. A felperes azt állítja, hogy az árainak 1997‑ben bekövetkezett emelkedése
a cink árának jelentős emelkedésének a következménye volt, és nem a referenciaárak tiszteletben tartásának. Egyébként a Trident
átadta a Bizottságnak az azt bizonyító iratokat, hogy az érintett vállalkozások rendszeresen a megállapított árak alatt értékesítettek.
Harmadszor az érintett vállalkozások kénytelenek voltak az árakat alacsonyan tartani a harmadik országokból származó import
kockázata miatt. Összefoglalva, az érintett vállalkozások – a Bizottság megállapításaival ellentétben – nem tartották be az
árakról szóló megállapodásokat. A felperes megjegyzi, hogy a Bizottság ellenkérelmében nem tér ki a fent kifejtett érvekre.
A „görög komphajók”‑ határozatában a Bizottság úgy döntött, hogy csökkenti a bírságot, és a jogsértést súlyosnak, nem pedig
különösen súlyosnak minősíti, mert a megállapodásokat nem teljesen hajtották végre. A Bizottságnak a jelen ügyben is ezt a
gyakorlatot kellett volna követnie. Arra az érvre válaszolva, hogy a Bizottságot nem köti a korábbi joggyakorlata, a felperes
ismét kijelenti, hogy a Bizottságnak minden olyan tényezőt figyelembe kell vennie, amely a jogsértés súlyának mérlegelésében
szerepet játszhat, ideértve a korábbi határozataiban relevánsnak tartott tényezőket. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata
megerősíti, hogy a jogsértés hatásainak konkrét súlyát figyelembe kell venni a bírság kiszámítása során (az Elsőfokú Bíróság
T‑308/94. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑925. o.] 172. és azt követő
pontjai). A Bizottság azon érve tekintetében, miszerint csak akkor kell csökkenteni a bírságot, ha a megállapodás egyik részét
sem alkalmazták, a felperes úgy érvel, hogy azt is figyelembe kell venni, ha a megállapodásnak csak egy részét nem hajtották
végre. A jelen ügyben azt, hogy az árakról szóló megállapodást nem alkalmazták, figyelembe kellett volna venni a bírság összegének
csökkentése érdekében.
Másodsorban a kartellnek a piacra gyakorolt káros hatásait illetően a Bizottság szintén mérlegelési hibákat követett el. Először
is a felperes vitatja a Bizottság azon megállapítását, mely szerint a jogsértésnek tényleges káros hatásai voltak, mert az
érintett vállalkozások az EGT piacának 90%‑án működtek. Noha az érintett vállalkozások a piac jelentős részét lefedik, a jogsértés
soha nem terjedt ki a módosított cink-foszfátra, csak a standard cink-foszfátra, amely az európai cink-foszfát-piacnak csak
55%‑át teszi ki. A jogsértés ezért az európai cink-foszfát-piacnak csak egy részére volt hatással. A Bizottság azon érvére,
hogy a módosított cink-foszfát vásárlói számának csökkenését a piacra gyakorolt tényleges káros hatásnak kell tekinteni, a
felperes egyrészt azt válaszolja, hogy ez az érv a megtámadott határozatban nem szerepelt, másrészt azt, hogy ez a megállapítás
semmit nem változtat azon, hogy a jogsértés a piacnak csak egy részét érintette, és ezért a káros hatások annál inkább korlátozottak
voltak. Másodszor az érintett vállalkozások nem érték el lényeges céljaikat. A felperes e tekintetben rámutat egyrészt arra,
hogy mivel a piacot országonként soha nem osztották fel, a különböző tagállamokban „erős verseny uralkodott az ügyfelek és
így a piaci részesedések tekintetében”. Grafikonokat nyújt be annak bizonyítására, hogy jelentős eltérések voltak az értékesítések
között a különböző tagállamokban, tehát verseny állt fenn a szóban forgó piacon. Másrészt az ügyfelek elosztása kivételes
volt a kartellben. Végül az irányárakat soha nem érték el, ami az erős verseny meglétét bizonyítja.
A felperes azt állítja, hogy a kartell káros hatásai több okból korlátozottak voltak. Először a cink-foszfát vásárlói nagyvállalkozások,
amelyek nagy alkuerővel bírnak az árak tekintetében, és amelyek rendszeresen a legjobb ajánlatot keresik. A Bizottság azon
érvére válaszolva, amely szerint ez a vásárlóerő nem relativizálja a kartell káros hatásait, a felperes azt terjeszti elő,
hogy egy jogsértésnek érezhetően korlátozottabbak a káros hatásai, amikor a piacon szembenálló fél erős, mint amikor a vásárló
gyengébb. Másodszor az, hogy a piacon harmadik versenytársak és harmadik országokból importált helyettesítő termékek – köztük
a kalcium-foszfát – voltak jelen, jelentős nyomást gyakorolt a standard cink-foszfát árára. Harmadszor a felperes megismétli,
hogy a jogsértés tartama alatt a cink-foszfát ára nagyrészt a cink árától függött, és hogy a cink árának jelentős ingadozásai
befolyásolták a cink-foszfát árát. Így a cink-foszfát áráról szóló megállapodásnak nem igazán lehetett hatása. Negyedszer
a cink-foszfát a végtermék költségének csak kis részét, azaz 0,08%‑át tette ki. A megállapodások által végzett kis módosításoknak
ezért gyakorlatilag nem volt hátrányos hatásuk a festékek árára, így a fogyasztókra sem. E tekintetben a felperes rámutat,
hogy a Bizottság – korábbi gyakorlatával ellentétben – a jelen ügyben nem vizsgálta meg, hogy a fogyasztók kárt szenvedtek‑e.
A Bizottság azon állítására válaszul, amely szerint a korlátozott hátrányos következmények fontos szerepet játszanak a jogsértés
súlyának mérlegelésében, a felperes úgy érvel, hogy ez semmit nem változtat azon, hogy a Bizottságnak a súlyosság meghatározása
során figyelembe kell vennie a jogsértésnek a piacra gyakorolt konkrét hatását. Minél korlátozottabb a piacra gyakorolt hatás,
annál kevésbé súlyosnak kell minősíteni a jogsértést. (a fenti 95. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 172. és ezt követő pontjai).
Végül a felperes előadja, hogy „főleg” a megállapodások hatékony alkalmazásának elmaradását kell olyan enyhítő körülménynek
tekinteni, amely a bírságnak az iránymutatás 3. pontja szerinti csökkentését indokolja. Ezzel szemben válaszában úgy érvel,
hogy az első jogalap e részének alátámasztására kifejtett érvei arra vonatkoznak, hogy „a megállapodások teljes körű alkalmazásának
hiányát és a jogsértés hatásainak korlátozott jellegét figyelembe kell‑e venni a jogsértés súlyának mérlegelése során”, és
nem arra, hogy a megállapodások hatékony alkalmazásának elmaradását figyelembe kell‑e venni enyhítő körülményként.
A Bizottság kijelenti, hogy nem köteles csökkenteni a bírság alapösszegét, amikor nem hajtották végre a megállapodásnak minden
részét, és a piacon nem érték el teljesen a kitűzött célokat. Hozzáteszi, hogy nem létezik kimerítő lista a jogsértés súlyának
mérlegelése során figyelembe veendő szempontokról.
Ezt követően a Bizottság vitatja, hogy a megállapításai hibásak lennének. Elsősorban arra emlékeztet, hogy a jogsértés végrehajtására
vonatkozó megállapítása nem korlátozódott az árak meghatározására, hanem a piacok felosztására és legalább egy ügyfél elosztására
is kiterjedt (a megtámadott határozat (72), (284), (286) és (287) preambulumbekezdése), amely elemeket a felperes nem vitatja.
Az irányárak hatékony alkalmazása nem csak a Trident azon nyilatkozatából látszik, amely szerint a belső árlistája a megállapított
árakat tükrözte (a megtámadott határozat (285) preambulumbekezdése), hanem abból is, hogy a felperes átlagos árai időbeli
eltolódással a Németországra ajánlott árakat követték. Mindenesetre, még ha az irányárakat nem is valósították meg tökéletesen,
ez nem jelenti azt, hogy a felperes ne járult volna hozzá a megállapodások végrehajtásához. Azáltal, hogy piaci kvótákban
és árcélokban állapodtak meg, az érintett vállalkozások mozgásteret kaptak az ügyfeleik kihasználására. Az ítélkezési gyakorlatból
az következik, hogy lehetséges, hogy az a vállalkozás, amelyik nem a kartell keretében megállapított módon jár el, egyszerűen
hasznot próbál húzni belőle (a fenti 95. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 230. pontja).
A jelen ügyben tehát az iránymutatás értelmében nem merülhet fel „a jogsértő megállapodások nem teljesítése”.
Másodsorban a Bizottság vitatja, hogy mérlegelési hibát követett volna el a kartell piacra gyakorolt hatásai tekintetében.
Először is, noha a jogsértés csak a standard cink-foszfátra vonatkozott és a módosított változatára nem, a kartell ettől még
gyakorlatilag ellenőrzése alatt tartotta a cink-foszfát világtermelését. Még ha a jogsértés arra is ösztönözte volna az ügyfeleket,
hogy a módosított cink-foszfátra váltsanak át, ezt a reakciót is a jogsértés tényleges hatásának kell tekinteni. Másodszor
a Bizottság emlékeztet rá, hogy a megtámadott határozatban elismerte, hogy az érintett vállalkozások által kitűzött eredményeket
nem érték el teljesen ((297) preambulumbekezdés). Eközben a jogsértésnek a piacra gyakorolt káros hatásai jelentősek. E hatások
egyrészt abból látszanak, hogy az érintett vállalkozások által ténylegesen megszerzett piaci részesedések gyakorlatilag azonosak
voltak azokkal, amelyeket a mennyiségekről szóló megállapodásuk osztott ki nekik (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése),
és másrészt abból, hogy a felperes átlagos árai időbeli eltolódással hűen követték az ajánlott árakat. Az átlagos árak e fejlődéséből
az is látszik, hogy – még ha a cink árának ingadozásai befolyásolták volna is a cink-foszfát árát – ez semmit nem változtatott
volna a kartell tagjai által ezenfelül meghozott intézkedések hatásain. Mindenesetre, ha a cink-foszfát árát csak a cink ára
határozta meg, a felperes nem magyarázta meg, hogy a kartell miért határozott meg négy éven keresztül ajánlott árakat (a megtámadott
határozat (92)–(94), (104), (274) és (285) preambulumbekezdése).
Ami a jogsértés hátrányos hatásainak a felperes által hivatkozott korlátozottságát illeti, a Bizottság azzal érvel, hogy e
hatások, mint például azok, amelyek meglétét a felperes elismeri, még ha korlátozottak is voltak, jelentősek, ha a jogsértés
súlyának meghatározásáról van szó. Vitatja azonban a felperes által e tekintetben felhozott érveket.
–        Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az iránymutatás 1.A. pontjában a Bizottság kifejezetten vállalta, hogy a jogsértés súlyának értékelése során a jogsértés jellegén
és az érintett földrajzi piac méretén kívül figyelembe veszi a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás
mérhető. A jelen esetben a megtámadott határozat (300) preambulumbekezdése e szempontok mindegyikét felsorolja.
A felperes állításával ellentétben a Bizottság nem alapította a jogsértés súlyára vonatkozó következtetését „elsősorban” annak
hatásaira. Nem tulajdonított nagyobb jelentőséget a jogsértés hatásainak, mint az egyéb tényezőknek. A tényleges hatásnak
tulajdonított jelentőséget éppenséggel csökkentette egyrészt azzal, hogy megállapította, hogy „rendkívül nehéz” megállapítani
az ilyen jellegű kartell hatásait ((279) preambulumbekezdés), másrészt azzal, hogy figyelembe vette, hogy az érintett vállalkozások
nem valósították meg minden kitűzött céljukat ((297) preambulumbekezdés).
Emlékeztetni kell rá, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának értékelése során
a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül (lásd a fenti 66. pontban hivatkozott
Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 150. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az eladási kvótákról szóló megállapodás tekintetében az Elsőfokú Bíróság azon az állásponton van, hogy a Bizottság joggal
állapította meg, hogy azt „gondosan” végrehajtották (lásd a fenti 73. és 74. pontot, valamint a megtámadott határozat (72),
(284) és (287) preambulumbekezdését). Amint arra a fenti 75. pont utal, nem vitatott, hogy éves szinten „az öt termelő tényleges
piaci részesedése nagyon közel volt a nekik kiosztott piaci részesedésekhez” (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése).
Ebből következőleg a Bizottság alappal következtetett arra, hogy az eladási kvótákról szóló megállapodás hatással volt a piacra.
Hozzá kell tenni, hogy a tárgyaláson a felperes elismerte, hogy e megállapodás befolyásolta a versenyt, mert növelte az árstabilitást
(lásd a megtámadott határozat (114) preambulumbekezdését is). Ezáltal a piaci részesedések stabilitása azzal a hatással járt,
hogy nem volt szükség az agresszív árcsökkentési politikára, amely a kartellt megelőző évek árháborúját jellemezte (lásd a
megtámadott határozat (74) és (75), (114) és (115) preambulumbekezdését).
A felperes azt állítja, hogy a nemzeti piacokon realizált eladások változásaiból látható, hogy a megállapodásnak nem volt
hatása. E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy a kvótákat európai szinten állapították meg. Ennélfogva az, még ha a nemzeti
eladások változtak is, ez semmit nem változtat azon, hogy az európai kvótákat tiszteletben tartották.
E körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a kvótákról szóló megállapodás konkrét hatása, a kartell „sarkkövét” (a megtámadott
határozat (66) preambulumbekezdése), jogilag kielégítően támasztották alá.
Ami az árakról szóló megállapodást illeti, a Bizottság a megtámadott határozatban azt állítja, hogy, azt szintén gondosan
végrehajtották ((283) és (285) preambulumbekezdés). A felperes vitatja ezt az állítást.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság joggal mutatott rá, hogy a szóban forgó megállapodás árcélokat jelölt ki (lásd a
fenti 80. pontot). Márpedig az árcélokra, és nem a rögzített árakra irányuló megállapodás végrehajtása nem a megállapított
célnak megfelelő ár alkalmazását feltételezi, hanem azt, hogy a felek igyekezzenek az árcélt megközelíteni (a fenti 66. pontban
hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 271. pontja).
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a felek a jelen ügyben igyekeztek megközelíteni az árcéljukat. Minden találkozón megtárgyalták
az árszintet, és ajánlott árakat rögzítettek (lásd a fenti 84. pontot). Az árrögzítés szükségképpen befolyásolta a versenyt
a piacon. A vevők alkulehetőségei is csökkentek (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94.,
T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o] 745. pontját). Ráadásul, amint arra már a fenti 81. pontban
utalás történt, az árrögzítés, ha csak irányárat is jelöl ki, befolyásolja a versenyt azáltal, hogy lehetővé teszi a kartell
minden résztvevője számára, hogy ésszerű bizonyossággal előre tudja, milyen lesz a versenytársai árpolitikája (a fenti 81. pontban
hivatkozott Vereeniging van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 21. pontja).
A Bizottság egyébként helyesen hivatkozott a Britannia és a Trident által a belső tarifáik tekintetében adott utasításokra
annak a megállapításának az alátámasztásául, hogy az árakról szóló megállapodást végrehajtották. Ezek az utasítások szinte
pontosan a találkozókon meghatározott alapárakat követték (lásd a Trident nyilatkozatának a 2.4.25. pontját és a megtámadott
határozat (92) és (285) preambulumbekezdését is). A Trident elismerte, hogy az ügyfelekkel ezen utasítások alapján tárgyaltak
az árakról (a Trident nyilatkozatának a 2.4.26. pontja). E tarifákból ugyanis kitűnik, hogy az utasításokban szereplő árak
„minimális árszintet” jelentettek, amelyek „nem csökkenthetők [az azon alkalmazottal] történő előzetes megbeszélés nélkül”,
aki a kartell találkozóin a Trident (korábban Britannia) nevében részt vett. Noha a Bizottság nem bizonyította, hogy minden
vállalkozás ilyen utasításokat adott ki, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Trident és a Britannia utasításai fontos
bizonyítékok (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december
17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 340–342. pontját és a fenti 95. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 194. pontját).
Hozzá kell ehhez tenni, hogy a Trident kijelenti, hogy az érintett vállalkozások elég gyakran panaszkodtak a találkozókon
az eladási árak szintjéről. E tekintetben az ajánlott árakból indultak ki (a Trident nyilatkozatának 2.4.27. és 3.1.2. pontja).
Ebből következőleg még ha a Bizottság nem is támasztotta alá részletesen, hogy az árakról szóló megállapodást „gondosan” végrehajtották,
és még ha nem is jelölt meg külön végrehajtási mechanizmust, (lásd a fenti 76. pontot), helyesen következtetett arra, hogy
e megállapodást végrehajtották.
Ami az árakról szóló megállapodás hatásait illeti, az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozza, hogy a Union Pigments és a Trident, a
Bizottsággal leginkább együttműködött érintett vállalkozások (a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdése), több alkalommal
megállapították, hogy e megállapodás javította az árak „koherenciáját”, és a piaci árak növekedéséhez vezetett. E vállalkozások
elismerték, hogy a kartellben való részvétel egyik előnye az volt, hogy vége lett az árháborúnak (a Union Pigments nyilatkozatának
49. pontja és a Trident nyilatkozatának 3.1.1(c) pontja, lásd a megtámadott határozat (84) és (103) preambulumbekezdését is).
Ebből következőleg a kartell növelte az árakat a piacon. Meg kell állapítani, hogy a Union Pigmentsnek 1995. március 30‑i,
azaz a tényállásbeli időszakből származó feljegyzéséből is kiderül, hogy az árintézkedések a piaci árak növekedéséhez vezettek.
Ugyanebben a feljegyzésben a Union Pigments a kartell előnyei között sorolja fel azt, hogy „1995 első harmadában magasabb
árakat” tudott elérni. A Union Pigments egyébként nyilatkozatában kijelentette, hogy a kartell eredményeképpen az északi országokat
kivéve évről évre javult az árak „koherenciája” (a Union Pigments nyilatkozatának 73. pontja). A felperes azt állítja, hogy
a Union Pigments szerint „gyakorlatilag lehetetlen” volt rögzíteni az árakat, és hogy az irányárakat a skandináv országokban
nem tartották be. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Union Pigments nyilatkozatában arra utalt, hogy a pénznemek ingadozásai
miatt „nehéz”, nem pedig „gyakorlatilag lehetetlen” volt azt biztosítani, hogy az árak ne térjenek el országonként (a Union
Pigments nyilatkozatának 60. pontja).
Amint arra a felperes utalt, a Trident megállapította, hogy a találkozókon megbeszélt árakat nem tartották be tökéletesen,
és általában elfogadott volt, hogy a megállapított refernciaárak alatt is történjenek eladások (a Trident nyilatkozatának
2.4.25. pontja). A Bizottság a megtámadott határozatban figyelembe vette azt az érvet, amely szerint az eladási árak nem követték
tökéletesen az ajánlott árakat ((275), (291) és (297) preambulumbekezdés). Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben hangsúlyozza,
hogy a kartell csak árcélokat határozott meg, és nem rögzített árakat. Abból, hogy a vállalkozások az irányárak alatt értékesítettek,
nem következik, hogy a kartellnek nem volt hatása. A tagok által a kartellből szerzett előny abból származott, hogy kölcsönösen
ismerték egymásnak az ügyfelekkel való tárgyalások során az árakkal kapcsolatban alkalmazott irányelveit. Ezenkívül megjegyzendő,
hogy a Trident elismeri, hogy a nyilatkozatához mellékelt táblázatokból kitűnik, hogy az átlagos árai 1995 elejétől kezdve
magasabbak voltak, mint korábban. A Trident szerint ebből arra lehet következtetni, hogy a magasabb szintű árstabilitás a
kartell találkozóinak az eredménye (a Trident nyilatkozatának 3.2.7. pontja). A Trident azt is kijelenti, hogy az eladási
árainak változásai a kartell által javasolt árakat követték (a Trident nyilatkozatának 2.4.26. és 3.2.5. pontja).
A Bizottsággal együttműködő főbb vállalkozások objektív megállapításaiból tehát kiderül, hogy az árintézkedések hatással voltak
a piaci árak szintjére (lásd e tekintetben a fenti 112. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 746. és 747. pontját).
A felperes továbbá azt állítja, hogy a kartell hatásai több más okból korlátozottak voltak.
Először is a felperes azon érvét illetően, amely szerint a cink-foszfát vásárlói nagyvállalkozások, amelyek nagy alkuerővel
bírnak az árak tekintetében, és amelyek rendszeresen a legjobb ajánlatot keresik, azt kell megállapítani, hogy a Bizottság
nem állította ennek ellenkezőjét a megtámadott határozatban ((51), (52) és (339) preambulumbekezdés). A Bizottság a vásárlók
ereje ellenére juthatott arra a következtetésre, hogy a versenyt eltorzította a szóban forgó kartell.
Másodszor a felperes azt állítja, hogy a piacon harmadik versenytársak és harmadik országokból importált helyettesítő termékek
– köztük a kalcium-foszfát – jelenléte komoly nyomást gyakorolt a standard cink-foszfát árára. A felperes szerint a standard
cink-foszfát az európai cink-foszfát európai piacának csak 55%‑át képviseli, és a jogsértés ezért a piac egy részére nem lehetett
hatással. Az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésre válaszolva a Bizottság elismeri, hogy nem elemezte elmélyülten az érintett
piacot, és megerősíti, hogy a határozat csak a standard cink-foszfátra vonatkozik. Noha a Bizottság a megtámadott határozatban
utal részleges helyettesítőkre, ideértve a kalcium-foszfátot és a módosított cink-foszfátokat (a megtámadott határozat (45)
és (46) preambulumbekezdése), nem vizsgálja meg e helyettesítők jelentőségét, és nem vizsgálja meg különösen azt, hogy a standard
cink-foszfát része‑e e helyettesítők piacának.
Legelőször arra kell rámutatni, hogy a Bizottságnak az EK 81. cikket végrehajtó határozatban akkor kell behatárolnia a piacot,
ha enélkül nem lehetséges eldönteni, hogy a szóban forgó megállapodás, a vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy
az összehangolt magatartás hatással lehet‑e a tagállamok közötti kereskedelemre, és célja vagy hatása a közös piacon belüli
verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása (az Elsőfokú Bíróság T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz.,
European Night Services és társai kontra Bizottság egysített ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
II‑3141. o.] 93–95. és 105. pontja, valamint T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 2000., II‑2707. o.] 230. pontja). Hozzá kell ehhez tenni, hogy a versenykorlátozó magatartás által érintett árukból
származó árbevétel olyan objektív tényező, amellyel e magatartásnak a versenyre gyakorolt káros hatása megfelelően felmérhető
(az Elsőfokú Bíróság T‑151/94. sz., British Steel kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
II‑629. o.] 643. pontja és T‑220/00. sz., Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑2473. o.] 91. pontja).
A felperes a jelen ügyben nem vitatja a jogsértés hatásainak pontos terjedelmét (lásd a fenti 94. pontot). Ugyanis mind írásos
beadványaiban, mind pedig a tárgyaláson (lásd a fenti 107. pontot) elismerte, hogy a jogsértésnek voltak hatásai.
Ráadásul nem vitatott, hogy az érintett vállalkozások a standard cink-foszfát termelésének 90%‑át ellenőrizték. Feltételezve
is, hogy az ügyben szereplő termékpiac kiterjed más termékekre is, e piac nagy részét az érintett vállalkozások ellenőrizték.
Minthogy a Bizottság konkrét bizonyítékokat hozott fel a jogsértés hatásai tekintetében (lásd a fenti 107–118. pontot), különösen
arra nézve, hogy a termelők maguk milyen objektív megállapításokat tettek a tényállás szerinti időszakban, az Elsőfokú Bíróság
úgy ítéli meg, hogy a Bizottság kellően kimutatta a jogsértés hatásait. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság
a megtámadott határozatban nem tulajdonított nagy jelentőséget a jogsértés hatásainak (lásd a fenti 105. pontot).
Egyébként az SNCZ azon érvére válaszul, mely szerint az, hogy más termékek esetleg helyettesíthetik a cink-foszfátot, azt
bizonyítja, hogy a jogsértésnek nem volt valós hatása, a megtámadott határozatban a Bizottság megállapítja egyrészt, hogy
ezt az állítást semmi nem támasztja alá, másrészt hogy az SNCZ elismeri, hogy a kálcium-foszfátot még mindig csak viszonylag
kis mennyiségekben használják (a megtámadott határozat (297) preambulumbekezdése). A jelen keresetben a felperes nem támasztotta
alá, hogy az állítólagos helyettesítő termékek „jelentős nyomást” gyakoroltak volna a standard cink-foszfát árára. Ezzel szemben
a Union Pigments világosan megállapította, hogy a felperes magasabb árat szeretett volna elérni a standard cink-foszfát tekintetében,
hogy a módosított cink-foszfátot versenyképesebbé tegye (a Union Pigments nyilatkozatának 59. pontja és a Union Pigments 1995.
március 25‑i feljegyzése). Ennélfogva a felperes azon érve, hogy a helyettesítés kockázata korlátozta a kartell hatásait,
nem fogadható el. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a Union Pigments nyilatkozatából kiderül, hogy a harmadik országokból
származó import csekély maradt (a Union Pigments nyilatkozatának 33. és 34. pontja).
Harmadszor a felperes azon állítása tekintetében, amely szerint az árainak 1997‑ben bekövetkezett emelkedése a cink ára jelentős
emelkedésének és nem a referenciaárak tiszteletben tartásának a következménye volt, azt kell megállapítani, hogy a Bizottság
a megtámadott határozatban kifejezetten azt állítja, hogy több tényező befolyásolhatja a szóban forgó termék árát (a megtámadott
határozat (279) preambulumbekezdése). Elismeri többek között, hogy a cink-foszfát erősen függött a cink árától ((339) preambulumbekezdés).
A Bizottság alappal következtetett arra, hogy ezt a tényezőt nem szabad túlbecsülni. A cink ára ugyanis csak egyszer, 1997‑ben
emelkedett jelentősen, míg a kartell 1994 óta működött (a megtámadott határozat (340) preambulumbekezdése). Ezenkívül, noha
1997‑ben a cink ára erősen emelkedett, a kereset 6. mellékletéből kiderül, hogy ez az ár 1997 végén erősen csökkent anélkül
azonban, hogy a felperes által a cink-foszfátért kért ár ugyanannyival csökkent volna (lásd a megtámadott határozat (340) preambulumbekezdését
is).
A bírságok általános szintjének meghatározása során figyelembe veendő hatások mindenesetre nem azok a hatások, amelyeket a
vállalkozás állítása szerint ténylegesen folytatott magatartása váltott ki, hanem azok, amelyeket annak a jogsértésnek az
egésze váltott ki, amelyben a vállalkozás részt vett (a Bíróság C‑49/92 P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben
1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 152. pontja és a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels
Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 160. és 167. pontja).
Negyedszer a felperes azt terjeszti elő, hogy a cink-foszfát a végső termék költségének csak kis részét, 0,08%‑át teszi ki,
és a megállapodások által tett kisebb módosítások így gyakorlatilag nem voltak hatással a festékek árára, sőt a fogyasztókra
sem. Noha a Bizottság nem vitatta, hogy a cink-foszfát a végső termék költségének csak kis részét teszi ki (a megtámadott
határozat 48. és 53. preambulumbekezdése), a megtámadott határozatból kiderül, hogy a bírságok összegének meghatározásában
vette figyelembe ezt a tényezőt. Az ítélkezési gyakorlat szerint a termék értéke az esettől függően szerepelhet a jogsértés
súlyának mérlegelésekor figyelembe veendő tényezők között (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és
társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 120. és 121. pontja). Az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben úgy ítéli meg, hogy
a Bizottságnak a jogsértés súlyának meghatározása, illetve különösen a hatásainak felbecsülése során nem kellett figyelembe
vennie ezt a tényezőt. Az, hogy a cink-foszfát a végső termék költségének csak kis részét teszi ki, nincs kihatással a jogsértés
súlyára, és – amint erre a Bizottság rámutat – semmit nem változtat azon, hogy a fogyasztó számára a piaci feltételek eltorzultak.
Ha a cink-foszfát fontosabb ártényező lett volna, a jogsértésnek még szélesebb körű hatásai lettek volna. Ezenkívül a Bizottságnak
nem kell azt kimutatnia, hogy a kartell kárt okoz a fogyasztóknak ahhoz, hogy különösen súlyosnak minősíthesse a jogsértést.
Az ügyfelekről szóló megállapodások tekintetében, noha a Bizottság nem jelöl meg külön végrehajtási mechanizmust (lásd a fenti
76. pontot), az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy ezt a megállapodást végrehajtották, legalábbis egy bizonyos mértékben.
Mégpedig a megállapodás kiterjedt a Teknosnak számlázandó árra, és a „soron következőn” kívül egyik termelő sem számlázhatott
a megállapítottnál alacsonyabb árat (lásd a fenti 87. pontot). A megállapított árnál alacsonyabb áron történő eladás megtiltása
amiatt, hogy az ügyfelet másik vállalkozás kapta, egyértelműen hatással van a versenyre, amely egyébként fennállna.
Ami a megállapodások összességét illeti – amint azt a Bizottság a megtámadott határozatban hangsúlyozta ((298) preambulumbekezdés) –
a felrótt magatartást több mint négy évig folytatták. Ebből következőleg kevéssé valószínű, hogy a termelők annak idején úgy
ítélték volna meg, hogy annak nem volt semmi hatása és haszna (lásd e tekintetben a fenti 112. pontban hivatkozott Limburgse
Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 748. pontját). E tekintetben azt is meg kell állapítani,
hogy nem vitatott, hogy a kartell egy árháborúból ered, és többek között ezen árháború megszüntetése volt a célja. Amint arra
a fenti 116. pont utalt, a kartellben való részvétel egyik előnye az érintett vállalkozások számára az volt, hogy az árháborúnak
vége lett (a Union Pigments nyilatkozatának 49. pontja és a Trident nyilatkozatának 3.1.1(c) pontja; lásd még a megtámadott
határozat (84) és (103) preambulumbekezdését). Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kartellben való több mint négy éves
részvétel is alátámasztja, hogy az érintett vállalkozásoknak lényegében sikerült véget vetniük az árháborúnak. Ebből az következik,
hogy az érintett vállalkozások egymáshoz igazították az áraikat, hogy magasabb tranzakciós árszintet érjenek el, mint amely
a kartell hiányában lett volna jellemző.
A felperes végül enyhítő körülményként arra hivatkozott, hogy a jogsértő megállapodást nem teljesítették.
Amint az az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, ha több vállalkozás követ el jogsértést, minden egyes vállalkozás esetében meg
kell vizsgálni a jogsértésben való részvétel viszonylagos súlyát (a Bíróság 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73.
és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1975.,
1663. o.] 623. pontja és a fenti 127. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítéletének 150. pontja)
annak eldöntése érdekében, hogy vannak‑e a vonatkozásában súlyosbító, illetve enyhítő körülmények.
Az iránymutatás 3. pontja („enyhítő körülmények”) tartalmazza azon körülmények nem kimerítő felsorolását, amelyek csökkenthetik
a bírság alapösszegét, köztük a jogsértő megállapodások nem teljesítését (a 3. pont második francia bekezdése). E tekintetben
azt kell megvizsgálni, hogy a felperes által hivatkozott körülmények alapján megállapítható‑e, hogy az alatt az időszak alatt,
amíg részese volt a jogsértő megállapodásoknak, versenyző magatartást tanúsítva a piacon ténylegesen kivonta‑e magát a végrehajtásuk
alól (lásd ebben az értelemben a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
4872–4874. pontját és a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 268. pontját).
A felperes azonban semmilyen módon nem támasztotta alá, hogy versenyző magatartást tanúsítva a piacon ténylegesen kivonta
volna magát a kartell végrehajtása alól. Nem vitatja sem azt, hogy részt vett a kartell találkozóin, sem azt, hogy információkat
cserélt a többi érintett vállalkozással az eladásokról. Részt vett az eladásokról szóló megállapodásban és az ügyfelek elosztásáról
szóló megállapodásban. Az Elsőfokú Bíróság már elvetette a felperes azon állítását, mely szerint nem alkalmazta volna az árakról
szóló megállapodást. Ebből következőleg ez az érv nem fogadható el.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a Bizottság helyesen ítélte meg, hogy a kartellnek tényleges hatásai
voltak.
Az ágazat válsága enyhítő körülményként való figyelembevételének elmulasztásáról
–        A felek érvei
A felperes felrója a Bizottságnak, hogy nem vette figyelembe enyhítő körülményként az európai cink-foszfát-ágazatban uralkodó
válságot. A Bizottság a múltban úgy ítélte meg, hogy a strukturális válságok megléte enyhítő körülmény a bírság összegének
megállapítása során (az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban [IV/E‑1/35.860‑B „varrat nélküli acélcsövek és -vezetékek”‑ügy]
1999. december 8‑án hozott 2003/382/EK bizottsági határozat [HL 2003. L 140., 1. o., a továbbiakban: „varrat nélküli acélcsövek
és -vezetékek”‑határozat] és az ESZAK‑Szerződés 65. cikke szerinti eljárásban [IV/35.814 „ötvözetfelár”‑ügy] 1998. január
21‑én hozott 98/247/ESZAK bizottsági határozat [HL L 100., 55. o., a továbbiakban: „ötvözetfelár”‑határozat] 83. pontja).
A cink-foszfát-ipar gazdasági helyzete közvetlenül összehasonlítható az „ötvözetfelár”‑határozatban leírt válsághelyzettel,
ahol az ágazat nehéz gazdasági helyzetének figyelembevétele a bírság 10–30%‑os csökkentéséhez vezetett. A cink-foszfát-piacon
még nagyobb válság van, illetve volt végig a jogsértés időtartama alatt. A cink ára, amelyet mindenhol ismernek, mert szerepel
a nyersanyagtőzsdén, állandó fluktuációnak van kitéve. A felperes azt állítja, hogy a cink-foszfát-vásárlók gazdasági ereje
következtében a cink árának gyakori emelkedését csak nehezen lehetett áthárítani e vásárlókra, miközben azok jelentős nyomást
gyakoroltak a cink-foszfát-termelőkre annak érdekében, hogy a cink ára csökkenésének hatásaiból részesüljenek. A felperes
azt állítja, hogy a fent leírt egyes elemek fokozták a válságot, így például az EGT‑n kívüli országokból származó olcsó import
kockázata, valamint az, hogy a kálcium-foszfát egyre gyakrabban lépett a standard cink-foszfát helyébe. Ennek következtében
a felperes standard cink-foszfát eladásából származó forgalma körülbelül 20%‑kal csökkent a 90‑es években.
A felperes emlékeztet arra, hogy az aktív cinktermelők többsége megerősítette, hogy az ágazat gazdasági válságban van (a megtámadott
határozat (337) preambulumbekezdése). A megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság maga is elismeri, hogy a piac nehéz
gazdasági helyzetben van (a megtámadott határozat (339) preambulumbekezdése). Mégsem ismerte el, hogy ez a válság a bírság
csökkentését megalapozó enyhítő körülmény lenne. Ezzel a Bizottság a felperes szerint ellentmondott az ítélkezési gyakorlatnak
(az Elsőfokú Bíróság T‑12/89. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑907. o.]
340. pontja), valamint saját korábbi joggyakorlatának.
A Bizottság vitatja ezt a kifogást, és rámutat arra, hogy soha nem ismerte el, hogy a cink-foszfát-piac strukturális válságban
lenne (a megtámadott határozat (339) és (340) preambulumbekezdése). Ráadásul azzal érvel, hogy a piacon esetlegesen uralkodó
válság elemzése összetett gazdasági elemzés, és ezért a közösségi bíróság csak azt ellenőrizheti, hogy az eljárási és indokolási
szabályokat betartotta‑e, a megállapított tények megfelelnek‑e a valóságnak, valamint nem követett‑e el nyilvánvaló mérlegelési
hibát vagy hatáskörrel való visszaélést (a Bíróság C‑7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28‑án hozott
ítéletének [EBHT 1998., I‑3111. o.] 34. pontja). Márpedig a felperes nem terjesztett elő ilyen jogalapot vagy kifogást.
–        Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a felperes nem érvelhet a cink-foszfát-ágazat állítólagos válságával. E tekintetben
elég arra emlékeztetni, hogy a „prekalorifugált csövek”‑ügyben hozott, a fenti 33. pontban hivatkozott Lögstör Rör kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletének 319. és 320. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a Bizottság nem köteles enyhítő
körülménynek tekinteni az érintett ágazat nehéz pénzügyi helyzetét. Az Elsőfokú Bíróság azt is megerősítette, hogy azért,
mert a Bizottság korábbi ügyekben figyelembe vette enyhítő körülményként az ágazat gazdasági helyzetét, nem szükségképpen
kell folytatnia ezt a gyakorlatot (az Elsőfokú Bíróság T‑13/89. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott
ítéletének [EBHT 1992., II‑1021. o.] 372. pontja). Ugyanis – amint arra a Bizottság joggal hivatkozott – a kartellek általában
akkor jönnek létre, amikor egy ágazat nehézségekkel küzd (a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 345. pontja).
A felperes állításával ellentétben a Bizottság mindenesetre nem ismerte el, hogy a cink-foszfát-ágazatban válság volna. Csak
azt állapította meg, hogy a gazdasági helyzet a piac érettsége, a cink árától való erős függése és az ügyfelek vásárlóereje
miatt nehéz volt (a megtámadott határozat (339) preambulumbekezdése). Ezzel szemben nem ítélte meg úgy, hogy strukturális
problémák lennének a piacon. Ezenkívül, amint arra a határozat (340) preambulumbekezdése utal, a cink ára csak egyszer emelkedett
jelentősen 1997‑ben, míg a kartell 1994 óta működött. Hozzá kell ehhez tenni, hogy az iratokból nem derül ki, hogy a szóban
forgó piac nagyon nagy nehézségekkel küzdött volna.
A más kartellekkel való összehasonlításról
–        A felek érvei
A felperes úgy érvel, hogy azon közelmúltbeli ügyek vizsgálatából, amelyekben a Bizottság különösen súlyosnak minősített jogsértéseket,
az derül ki, hogy a szóban forgó jogsértés nem ebbe a kategóriába tartozik. Ezek a közelmúltbeli ügyek a jelen ügytől jóval
nagyobb szervezettségükben, érezhetően hatékonyabb eszközök alkalmazásában és a piacra gyakorolt jelentősebb hatásukban különböznek
(a fenti 56. pontban hivatkozott „cement”‑határozat 65. pontja, a fenti 29. pontban hivatkozott „prekalorifugált csövek”‑határozat
63. pontja és az EK‑Szerződés 81. cikke szerinti eljárásban [COMP/E‑1/37.512 – „vitamin”‑ügy] 2001. november 21‑én hozott
bizottsági határozat [HL L 6., 1. o., a továbbiakban: „vitamin”‑határozat]).
A Bizottság nem sorolhatta a jelen ügyet ugyanabba a kategóriába, mint a fent leírt ügyeket. Először is a jelen ügyben érintett
vállalkozások soha nem határoztak meg kvótákat a különböző országokra, és nem védték a nemzeti piacaikat. Másodszor a jelen
ügyben szereplő jogsértés nem egy sor terméket, hanem kizárólag a rendes cink-foszfátot érintette. Harmadszor mivel a cink-foszfát
a festék költségének csak igen kis részét teszi ki – festék az egyetlen olyan termék, amelyhez a cink-foszfát felhasználható –,
a jelentősége a festékpiacon csekély, és a fogyasztók nem szenvedtek kárt. Negyedszer az árak csak másodlagos szerepet játszottak,
és semmilyen szankciós intézkedést nem írtak elő. A felperes szerint a Bizottság elismeri, hogy a fenti 141. pontban említett
jogsértések még súlyosabbak voltak, mint a jelen ügyben szereplő. Nem érti ezért, hogy a Bizottság miért rótt ki rá sokkal
nagyobb bírságot, mint a hivatkozott ügyekben szereplő vállalkozásokra. Példaképpen megemlíti, hogy a vele szemben kiszabott
bírság a világméretű forgalmának arányában 21‑szerese a „prekalorifugált csövek”‑ügyben szereplő kartell „vezetőjére” kiróttnak.
A Bizottság elutasítja ezt a kifogást, és arra mutat rá, hogy az ügyben szereplő jogsértés már a tárgya, a piaci részesedésből
álló kvóták elosztása és az ármeghatározás miatt is különösen súlyosnak minősült, a kvóták ugyanis az egész EGT‑t érintették.
Kijelenti, hogy a különösen súlyos jogsértések kategóriáján belül és az iránymutatásnak megfelelően figyelembe tudta venni,
hogy a felperes által hivatkozott kartellek további jellemzői hozzájárultak ahhoz, hogy az azok keretében elkövetett jogsértések
súlyosak voltak, de ettől még nem kellett a felperes által elkövetett jogsértést a súlyos jogsértések kategóriájába besorolnia.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy a felperes számára kijelölt kiindulópont az iránymutatás által a súlyos jogsértésekre előirányzott
összegskála alján helyezkedik el. A felperes azon állítására, miszerint vele szemben nagyobb bírságot szabtak ki, mint a többi
hivatkozott ügyben szereplő vállalkozásokkal szemben, a Bizottság azt válaszolja, hogy a bírság megállapítása nem a világméretű
forgalom alapján végzett egyszerű számítás eredménye, és e tekintetben a fent ismertetett érvekre utal.
–        Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az a horizontális kartell, amelyben a felperes részt vett, eladási kvóták meghatározására, árcélok
kitűzésére és ügyfelek elosztására irányuló korlátozásokból állt. Amint arra a fenti 67–70. pont utal, azok a jogsértések,
amelyekben kvóták és árak – akár csak irányárak – meghatározása szerepel, különösen súlyosak. Ezenkívül e jogsértésnek hatása
volt a piacra (lásd a fenti 107–130. pontot), és a közös piac, majd – létrejötte után – az EGT egészére kiterjedt. Az Elsőfokú
Bíróság ezért úgy ítéli meg, hogy a Bizottság helyesen minősítette a jogsértést különösen súlyosnak.
Abból, hogy vannak más olyan ügyek, amelyekben a versenyjogot még súlyosabban megsértik, nem következik az, hogy a jelen ügyben
elkövetett jogsértés ne volna különösen súlyos. Meg kell állapítani, hogy az iránymutatás szerint az enyhe, súlyos és különösen
súlyos jogsértések kategóriáin belül a bírság javasolt mértéke lehetővé fogja tenni a vállalkozások eltérő módon történő kezelését
az elkövetett jogsértés jellege szerint (1.A. pont, második bekezdés, harmadik francia bekezdés). Ezenkívül a jelen ügyben
kiszabott bírságok jóval kisebbek voltak, mint a különösen súlyos jogsértésekre előirányzott minimális összeg (lásd a fenti
40. pontot). Noha a Bizottság úgy döntött, hogy különösen súlyosnak minősíti a jogsértést, valójában megkülönböztette ezt
az ügyet a többi különösen súlyos ügytől, amelyekben sokkal nagyobb bírságokat szabott ki.
Ami azt az érvet illeti, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság súlyosabb volt, mint a más korábbi ügyekben szereplő
kartellek résztvevőivel szemben kiszabott bírságok, elegendő arra emlékeztetni, hogy a Bizottság, feltéve hogy tiszteletben
tartja a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott felső határt, nem köteles állandósítani a bírságok összegének
megállapítása tárgyában követett adott gyakorlatot. Amint arra a fenti 41. pont utalt, az a tény, hogy a Bizottság a múltban
bizonyos fajta jogsértésekre bizonyos szinten szabta ki a bírságokat, nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy ezt a szintet
a 17. rendeletben jelzett korlátok között felemelje, ha ez a közösségi versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében
szükséges (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 109. pontja
és az Elsőfokú Bíróság fenti 41. pontban hivatkozott Europa Carton kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének a 89. pontja).
Egyébként a Bizottság, amikor a kérdéses jogsértés súlya és tartama szerint meghatározza a bírság összegét, nem köteles a
bírság kiszámítását az érintett vállalkozások forgalmára alapozott összegekre alapozni (a fenti 27. pontban hivatkozott LR
AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 278. pontja).
Hozzá kell tenni, hogy a jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgy mint például az ügy sajátos körülményei,
kontextusa és a bírságok visszatartó hatása, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontok megkötött
vagy kimerítő listája (a fenti 43. pontban hivatkozott Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontja és a
fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 236. pontja). A Bizottságnak nem kell pontos
matematikai képletet használnia sem a kiszabott bírság teljes összege tekintetében, sem különböző alkotóelemei tekintetében
(az Elsőfokú Bíróság T‑354/94. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑2111. o.] 119. pontja).
A fentiekből következőleg az első jogalap első részét el kell utasítani.
1.     b) A második, arra alapított részről, hogy figyelmen kívül maradt, hogy a felperes forgalmának csak kis része volt érintett
A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság a bírság összegének megállapítása során
köteles figyelembe venni azokat az eseteket, amelyekben az ügyben szereplő vállalkozás jogsértés által érintett termékekből
származó forgalma csak kis részét teszi ki a világméretű forgalmának (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 121. pontja és Slynn főtanácsnok ugyanerre az ügyre vonatkozó indítványa [EBHT 1983.,
1950. o.]; az Elsőfokú Bíróság T‑77/92. sz., Parker Pen kontra Bizottság ügyben 1994. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994.,
II‑549. o.] 94. pontja és a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
5026. pontja). A felperes rámutat, hogy a standard cink-foszfát európai eladásából 2000‑ben származó forgalma csak 4,9%‑át
tette ki világméretű forgalmának, azaz 3,48 millió EUR‑t. A Bizottság azonban ezt a tényezőt nem vette figyelembe, amikor
meghatározta a bírság összegét, és ezért megsértette a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését, valamint az iránymutatást.
Nem elég, hogy a Bizottság az egyes vállalkozások jelentőségének meghatározásakor figyelembe vette, hogy mekkora volt EGT‑szinten
az érintett termékből származó forgalmuk, mert az ítélkezési gyakorlat szerint a bírság abszolút összegének meghatározása
során minden egyes érintett vállalkozás esetében figyelembe kellett volna vennie azt, hogyan aránylik egymáshoz az ágazatban
elért forgalom és a világméretű forgalom. Továbbá az, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban kinyilvánította azon szándékát,
hogy figyelembe veszi a cink-foszfát-piac kis jelentőségét, nem oldja meg a problémát.
A felperes vitatja a Bizottság azon érvét, amely szerint figyelembe vette a diverzifikációt a megtámadott határozatban, és
megjegyzi, hogy ezt a tényezőt a határozat nem is említi. Ami azt illeti, hogy a Bizottság úgy értelmezi Slynn főtanácsnoknak
a Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó, a fenti 150. pontban hivatkozott indítványát, hogy
csak akkor kell figyelembe vennie a diverzifikációt, amikor a bírságot a világméretű forgalom százalékában állapítja meg,
a felperes azt terjeszti elő, hogy a Bizottság hallgatólagosan elismerte ennek az ellenkezőjét az ellenkérelmében. Ott megerősítette
egyrészt, hogy a jelen ügyben a diverzifikációt is figyelembe vette, másrészt hogy ha a diverzifikációnak csak „csekély” is
a jelentősége, azért van jelentősége.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését. Azt állítja nevezetesen, hogy figyelembe vette, hogy a forgalmának csak kis része
származott a standard cink-foszfátból, még ha ezt nem is említi kifejezetten a megtámadott határozatban. A forgalom jogsértéssel
érintett áruknak megfelelő része jelzi a jogsértés terjedelmét. Eközben az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Bizottság
nem tulajdonított aránytalan jelentőséget a jogsértés tárgyát képező termékekből származó forgalomnak a mérlegelendő egyéb
tényezőkhöz képest (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
121. pontja és a fenti 150. pontban hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. és 94. pontja).
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Legelőször is emlékeztetni kell rá, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatba ütközne, ha a Bizottság aránytalan jelentőséget
tulajdonítana a különböző üzleti forgalmak bármelyikének a mérlegelendő egyéb tényezőkhöz képest, és a megfelelő bírság megállapítása
nem lehet a világméretű forgalomra alapozott egyszerű számítás eredménye, különösen akkor, ha az érintett áruk e forgalomnak
csak kis részét teszik ki (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 120. és 121. pontja és a fenti 150. pontban hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontja).
Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben helyt adott az
arányosság elvének megsértésére alapított jogalapnak, mert a Bizottság nem vette figyelembe azt, hogy a jogsértéssel érintett
termékekből származó forgalom viszonylag csekély volt az ügyben szereplő válallkozás összes eladásához képest.
Minthogy a jelen ügyben a Bizottság a felperesre kiszabandó bírság összegének kiszámítását nem a világméretű forgalmára alapozta,
a felperes nem hivatkozhat a fenti 150. pontban hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre (a fenti 33. pontban
hivatkozott ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 156. pontja).
A megtámadott határozatból kiderül, hogy a Bizottság az ítélkezési gyakorlattal összhangban a világméretű forgalmon kívül
egy sor más tényezőt vett figyelembe a bírság megállapításához, köztük a jogsértés természetét, tényleges hatásait, az érintett
vállalkozások piacon meglévő jelentőségét, a bírságok visszatartó erejét és az érintett piac méretének korlátozott voltát
(lásd a (262)–(309) preambulumbekezdést; lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság fenti 33. pontban hivatkozott ABB Asea
Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének a 157. pontját; a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai
kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének a 202. pontját és a T‑230/00. sz., Daesang és Sewon Europe kontra Bizottság ügyben
2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2733. o.] 60. pontját).
Ezen indokok miatt el kell utasítani az első jogalap második részét.
2.     c) A felperes gazdasági lehetőségei hiánya figyelembevételének elmaradásából adódó jogi hibára alapított harmadik részről
A felperes érvei
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság a bírság kiszámításakor az irányelvet megsértve elmulasztotta figyelembe venni, hogy
gazdasági lehetőségei korlátozottak voltak. Utal rá, hogy 2001. november 15‑i levelében arra kérte a Bizottságot, hogy vegye
figyelembe az érintett ágazatban fennálló gazdasági nehézségeit, ideértve azt, hogy jelentős veszteségeket, valamint 2000
és 2001 között forgalmában mintegy 20%‑os csökkenést szenvedett el. A felperes 2000. december 31‑i mérlege 40 millió EUR‑s
mérlegfőösszeget mutat ki, ebből 21 millió EUR bankhitelből származó tartozás. A saját tőke csak a mérlegfőösszeg 5%‑át teszi
ki, ami bizonytalan helyzetre enged következtetni. A Bizottság pedig nem volt hajlandó figyelembe venni ezeket a nehézségeket
a megtámadott határozatban, megsértve ezáltal az irányelvet, amely kimondja, hogy a bírság összegének megállapításához figyelembe
kell venni a kérdéses vállalkozások különös jellemzőit, ideértve „valós fizetőképességüket a sajátos társadalmi környezetben”
(5. pont, b) alpont), valamint jogi hibát elkövetve. A felperes hozzáteszi, hogy ha meg kellene fizetnie a bírságot, fennmaradása
veszélybe kerülne.
A Bizottság vitatja, hogy jogi hibát követett volna el a felperes pénzügyi helyzetének mérlegelésében. A felperes nem adott
kielégítő tájékoztatást e tárgyban a közigazgatási eljárás alatt. Egyébként 2001. november 15‑i levelében a felperes nem említette
sem azt, hogy bizonyos szintű bírságot ne tudna megfizetni, sem az iránymutatásban említett „sajátos társadalmi környezetet”.
E körülmények között a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat meghozatalakor semmi oka nem volt arra, hogy
pontosabb tájékoztatást kérjen a felperes pénzügyi helyzetéről, ahogyan azt a Trident esetében tette (a megtámadott határozat
(367) és (368) preambulumbekezdése).
A bírság csökkentésére, amelyre az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogköre lehetőséget adna, a felperes által a
keresetében adott információkat figyelembe véve sincs mód. A felperes nem mutatta ki, hogy a kérdéses bírság komolyan veszélyeztetné
a fennmaradását.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság a bírság összegének meghatározása
során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel az ilyen kötelezettség elismerése
indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat (lásd az Elsőfokú Bíróság
a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 308. pontját, a fenti 33. pontban hivatkozott
HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 596. pontját és a T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság
ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o., a továbbiakban: a FETTCSA‑ítélet] 351. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezt az ítélkezési gyakorlatot nem lehet az iránymutatás 5. pontjának b) alpontja alapján megkérdőjelezni, amely szerint a
vállalkozás valós fizetőképességét kell figyelembe venni. Ez a fizetőképesség ugyanis csak a „sajátos társadalmi környezetben”
játszik szerepet, amely a bírság megfizetésének lehetséges következményeiből áll, különös tekintettel a munkanélküliség emelkedésére
vagy a termelési láncban az érintett vállalkozáshoz képest feljebb vagy lejjebb álló szektorban a gazdasági helyzet romlására
tekintettel (a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 371. pontja). Meg
kell állapítani, hogy a felperes nem terjesztett elő a „sajátos társadalmi környezet” értékelését lehetővé tévő bizonyítékot.
Másrészről önmagában nem tiltja a közösségi jog azt, hogy valamely közösségi hatóság által elfogadott intézkedés következtében
adott vállalkozás fizetésképtelenné váljék, vagy felszámolás alá kerüljön (lásd ebben az értelemben a Bíróság az 52/84. sz.,
Bizottság kontra Belgium ügyben 1986. január 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 89. o.] 14. pontját és a C‑499/99. sz.,
Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. július 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1999, I‑6031. o.] 38. pontját). Ugyanis a
vállalkozás adott társasági formában történő felszámolása – bár hátrányosan érintheti a tulajdonosok, részvényesek vagy tagok
pénzügyi érdekeit – nem jelenti azt, hogy a társaság által képviselt személyi, materiális és immateriális elemek is elveszítenék
értéküket (a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 372. pontja).
Egyébként a felperes a Bizottságnak csak kevés tájékoztatást adott a pénzügyi helyzetéről a megtámadott határozat meghozatala
előtt. A valós fizetőképességére vagy bármiféle „sajátos társadalmi környezetre” vonatkozóan semmilyen tényre nem hivatkozott.
Még a jelen eljárásban előterjesztett írásos beadványaiban sem terjeszt elő semmilyen olyan bizonyítékot, amely alapján megállapítható
volna, hogy nem tudja megfizetni a kérdéses bírságot, amely világméretű forgalmának csak 5,3%‑át teszi ki.
Arra a következtetésre kell ezért jutni, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörében ítélhette úgy meg, hogy nem kell figyelembe
venni a felperes pénzügyi nehézségeit.
Következésképpen az első jogalapot el kell utasítani.
2.
A második, az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapról
d)     A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy még ha fel is tételezik, hogy a megtámadott határozat nem sérti meg a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdését és az iránymutatást, a kiszabott bírság aránytalan az elkövetett jogsértéssel, méretével és az érintett piaccal.
Elsősorban azt állítja, hogy a Bizottság megsértette a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott célokat, és
ezáltal megsértette az arányosság és a megfelelőség elvét. A bírságok összegének megállapítása során a Bizottságnak mind a
megtorlás, mind pedig a visszatartás célját követnie kell (a Bíróság 41/69. sz., ACF Chemiepharma kontra Bizottság ügyben
1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970., 661. o.] 703. pontja). A visszatartás magában foglalja a generálprevenciót
és a speciális prevenciót is, amelyek az érintett vállalkozást a jogszerű magatartáshoz való visszatérésre ösztönzik. A speciális
prevenció célja nem érhető el akkor, ha a bírság meghaladja azt a mértéket, amelyet az érintett vállalkozás gazdaságilag meg
képes fizetni. A jelen ügyben a Bizottság nem vette figyelembe sem a speciális prevenció célját, sem a felperes gazdasági
teljesítőképességét, amely a piacon uralkodó válság miatt erősen korlátozott. A Bizottság azon állítására válaszul, amely
szerint figyelembe vette a piac méretét és a felperes gazdasági teljesítőképességét, a felperes azt terjeszti elő, hogy a
Bizottság a cink-foszfát-piac méretét csak korlátozottan vette figyelembe, és nem elemezte a felperes sajátos helyzetét.
Másodsorban a Bizottság a megtámadott határozatban nem vette figyelembe azt, hogy a felperes nem húzott hasznot a standard
cink-foszfátból, és hogy egyes években éppenséggel veszteségeket szenvedett el. Ez a mulasztás az iránymutatás 5. pontjának
b) alpontjába ütközik, ahol a Bizottság kinyilvánítja azon szándékát, hogy a bírság összegének meghatározása során figyelembe
veszi, ha a jogsértés elkövetőinek nem származik ebből előnyük.
A felperes egyébként megjegyzi, hogy a Bizottság folyamatosan azt állítja, hogy nem köteles figyelembe venni a felperes javára
szóló körülményeket, még akkor sem, ha azok relevánsak. E körülmények rendszeres figyelmen kívül hagyása alkalmatlan és aránytalan
összegű bírságot eredményez.
Harmadsorban a felperes azt terjeszti elő, hogy a Bizottság korábbi határozatainak elemzéséből az derül ki, hogy egyrészt
a kiszabott bírság, másrészt a kérdéses jogsértés és a gazdasági lehetőségei között aránytalanság áll fenn. „Ötvözetfelár”‑határozatában
a Bizottság a kiindulópontot 4 millió EUR‑ban állapította meg, noha az érintett vállalkozásoknak a felperesénél sokkal nagyobb
forgalmuk volt (az „ötvözetfelár”‑határozat 76. pontja). A Volkswagen‑határozatban a Bizottság megállapította, hogy a Volkswagen
nagyon súlyos jogsértésben vett részt, és megsértette a közös piac létrehozatalának szerződéses elvét (213. pont). A Bizottság
ezért 102 millió EUR‑s bírságot szabott ki a Volkswagenre, amely a Volkswagen‑csoport világméretű forgalmának csak körülbelül
0,146%‑át tette ki. A felperesre kiszabott bírság forgalmához képes 60‑szor akkora, mint a Volkswagenre kiszabott bírság.
A felperesre kiszabott bírság nyilvánvaló aránytalansága még egyértelműbb azt figyelembe véve, hogy a Volkswagenre kiszabott
bírság a valaha egyetlen vállalkozásra kiszabott legmagasabb bírság. Ráadásul ezt a bírságot végül az Elsőfokú Bíróság 90 millió EUR‑ra
csökkentette (a fenti 122. pontban hivatkozott Volkswagen kontra Bizottság ügyben hozott ítélet). Egyébként a British Sugar,
az ármeghatározó kartell vezetője esetében, amely különösen nagy piaci részesedéssel rendelkezett, 18 millió EUR‑s, azaz a
világméretű forgalma 0,015%‑át kitevő kiindulópontot alkalmaztak. A felperes tekintetében alkalmazott kiindulópont a 2000‑es
forgalmához képest körülbelül 280‑szor akkora, mint a British Sugarral szemben alkalmazott összeg. Semmi nem igazol ilyen
aránytalanságot. A felperes a Bizottság más határozataira hivatkozva hangsúlyozza, hogy a rá kiszabott bírság sérti az arányosság
elvét (a fenti 29. pontban hivatkozott „prekalorifugált csövek”‑határozat és a fenti 136. pontban hivatkozott „varrat nélküli
acélcsövek és -vezetékek”‑határozat). Összefoglalva, a Bizottság a jelen ügyben nem vette kellően figyelembe a felperes méretét,
és ezzel megsértette az arányosság elvét. Noha a Bizottság élvez bizonyos mérlegelési jogkört abban, hogy felemelje a bírságok
szintjét, nem járhat el az arányosság és a megfelelőség elveinek figyelmen kívül hagyásával.
A Bizottság azon érvére, amely szerint a korábbi gyakorlatával való összehasonlítás hibás, mert a forgalomra korlátozódik,
a felperes lényegében azt feleli, hogy az általa hivatkozott ügyek körülményei a jelen ügynél is súlyosabbak voltak. Ezenkívül
ezekben az ügyekben a körülmények nem voltak enyhébbek, mint a jelen ügyben. Eközben a bírság sokkal nagyobb a jelen ügyben,
mint más ügyekben. Egyébként a felperes elutasítja a Bizottság azon érvét, hogy ezek az ügyek nem irányadóak, mert 1998 előttiek,
és rámutat arra, hogy az általa hivatkozott összes határozatot a bírságok szintjének jelentős emelkedését kiváltó iránymutatás
elfogadása után hozták meg.
Végül a felperes vitatja a Bizottság azon kijelentését, amely szerint ő „körtét hasonlít össze almával”. Szerinte a Bizottság
azt állítja, hogy a felperes a bírságot egyrészt – a lentebb következő ötödik, az indokolás hiányára alapított jogalapja keretében –
az érintett termékből az EGT‑n belülről származó forgalom százalékában számította ki (a lenti 213. pont), másrészt – a jelen
jogalap keretében – a világméretű teljes forgalma százalékában. A felperes szerint mindkét összehasonlítás megállja a helyét,
és megerősítik, hogy a bírság összege nem megfelelő. Nem keverte össze a két összehasonlítást. A felperes válaszában a Bizottság
korábbi gyakorlatával való összehasonlítás keretében kimutatja, hogyan aránylik egymáshoz egyrészt a Volkswagenre kiszabott
bírság és az érintett termékből az EGT‑n belülről származó forgalom, valamint másrészt a felperesre kiszabott bírság és az
érintett termékből származó forgalom. A Volkswagennek az érintett termékből az EGT‑n belülről származó forgalmához képest
a felperesre kirótt bírság majdnem 450‑szer akkora, mint a Volkswagenre kirótt bírság, ami nyilvánvalóan bizonyítja, hogy
a Bizottság jogi hibát követett el, amikor elmulasztotta figyelembe venni a felperes diverzifikációját.
A Bizottság vitatja, hogy megsértette volna az arányosság elvét, és mérlegelési hibát vétett volna. Elsősorban – a bírság
céljait illetően – megerősíti, hogy a jogsértéstől való visszatartás nem csak az érintett vállalkozás, hanem harmadik személyek
tekintetében is jogszerű cél (a Bíróság fenti 168. pontban hivatkozott ACF Chemiepharma kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
172–176. pontja; 49/69. sz., BASF kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 713. o.] 38. pontja
és fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 106. és 109. pontja).
A Bizottság szerint – ha nagyszámú joggyakorlata ellenére még ma is vannak olyan kirívó és jelentős versenyjogi jogsértések,
mint a jelen ügyben szereplő jogsértés – nyilvánvaló, hogy a bírság visszatartó ereje különösen fontos (az Elsőfokú Bíróság
T‑202/98., T‑204/98. és T‑207/98. sz., Tate & Lyle és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott
ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 144–145. pontja). Egyébként azt állítja, hogy figyelembe vette a felperes gazdasági lehetőségeit,
amikor a kiindulópontot 3 millió EUR‑ban, azaz az iránymutatás által a nagyon súlyos jogsértésekre előirányzott összegnél
jóval alacsonyabb szinten állapította meg.
A Bizottság másodsorban azt állítja, hogy noha tekintheti súlyosbító körülménynek az elért előnyt, ez nem jelenti azt, hogy
az előny hiányát a bírságot csökkentő tényezőként kellene figyelembe vennie (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 4881. és 4882. pontja, valamint a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 307. pontja).
Harmadsorban a Bizottság korábbi joggyakorlatával való összehasonlításból nem következik, hogy a jelen ügyben kiszabott bírság
megsértené az arányosság és a megfelelőség elveit. A felperes csak azt hasonlítja össze, hogy a bírságok hány százalékát tették
ki az érintett vállalkozások forgalmának, annak ellenére, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a bírság arányosságát a jogsértés
összes körülményére figyelemmel kell értékelni (a fenti 112. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 1215. pontja). Egyébként a Bizottság felperes által említett összes határozata a nagyvállalkozásokkal
szemben kiszabott bírságokról szólt. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy nem szabhat ki horribilis összegű bírságokat a nagyvállalkozásokkal
szemben csak azért, hogy megőrizze a felperes által a forgalomhoz képest számított arányosságot. Ugyanígy nem szabhat ki
de minimis
küszöb alatti, és semmiféle visszatartó erővel nem bíró bírságokat a felpereshez hasonló, kisebb válalkozásokkal szemben.
A Bizottság a fent kifejtett egyéb jogalapokra adott érveire utalva megjegyzi, hogy azok az összehasonlítások, amelyeket a
felperes a bírságot kiszabó korábbi határozataival tesz, eleve nem relevánsak. Azt terjeszti elő, hogy a felperes éppen azért
nem állíthatja komolyan, hogy a Bizottságnak – annak érdekében, hogy megőrizze a Volkswagenre kiszabott bírsággal való, az
EGT‑n belülről származó érintett forgalomhoz képest számított arányosságot – el kellett volna osztania a 3 780 000 EUR‑s bírságot
450‑nel, és ezáltal 8400 EUR‑s bírságot kellett volna kapnia, mivel a Bizottság a bírság kiszámítása során a – felperes állításával
ellentétben – kellően figyelembe vette az érintett vállalkozások közötti méretkülönbséget.
e)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az arányosság és a megfelelőség elveinek megsértésére vonatkozó érvelésének első részében a felperes azt rója fel a Bizottságnak,
hogy megsértette ezeket az elveket, mert nem vette figyelembe sem a speciális prevenció céjlát, sem a felperes gazdasági lehetőségeit.
Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság hatásköre arra, hogy bírságot szabjon ki a szándékosan vagy gondatlanul az EK 81. cikk
(1) bekezdésébe vagy az EK 82. cikkbe ütköző jogsértést elkövető vállalkozásokkal szemben, az abból a célból a Bizottság rendelkezésére
bocsátott eszközök közé tartozik, hogy az elláthassa a közösségi jog által ráruházott felügyeleti feladatot. Ez a feladat
kétségtelenül magában foglalja az egyedi jogsértések felderítését és megbüntetését is, de azt a kötelezettséget is, hogy a
Bizottság a Szerződés által lefektetett elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az
irányba történő befolyásolására irányuló általános politikát kövessen (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 105. pontja).
Ebből következőleg a Bizottság hatáskörébe tartozik, hogy a visszatartó hatásuk megerősítése céljából a bírságok összegének
szintjéről döntsön, amikor meghatározott fajta jogsértések – a belőlük egyes érdekelt vállalkozások által nyerhető haszon
miatt – még viszonylag gyakoriak, noha jogellenességük a közösségi versenypolitika kezdetétől fogva megállapítást nyert (a
fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 108. pontja).
Amint az a fent ismertetett ítélkezési gyakorlatból kiderül, a Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követhető
visszatartási cél arra irányul, hogy biztosítsa, hogy a vállalkozások a Közösségben, illetve az EGT‑ben végzett tevékenységük
során tiszteletben tartsák a Szerződés által lefektetett versenyszabályokat. Ebből az következik, hogy a közösségi versenyszabályok
megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő erejét nem lehet kizárólag a bírsággal sújtott vállalkozás egyedi helyzetének
fényében megítélni (a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 110. pontja).
Ráadásul az iránymutatás 1.A. pontjának negyedik bekezdése azt írja elő, hogy a jogsértés súlyának mérlegelése során „figyelembe
kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen
a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely kellően elrettentő erővel
bír”.
A megtámadott határozatból kiderül, hogy a Bizottság figyelembe vette, hogy a felperesnek milyen gazdasági lehetőségei vannak
arra, hogy károsítsa a versenyt, valamint annak szükségességét, hogy a bírságot visszatartó hatást biztosító szinten állapítsa
meg ((304)–(309) preambulumbekezdés). Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kiszabott bírság nem aránytalan az érintett
vállalkozás méretével. A felperes világméretű forgalma 2000‑ben 71,018 millió EUR volt. A kiszabott bírság, azaz a 3,78 millió EUR,
világméretű forgalmának csak 5,3%‑át teszi ki. Egyébként nem nyert megállapítást, hogy a felperes ne tudná ezt a bírságot
megfizetni (lásd a fenti 164. pontot). Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre korlátlan felülvizsgálati jogkörében úgy ítéli meg,
hogy – a jogsértés súlyára és tartamára tekintettel – a bírság összege megfelelő.
E jogalap második része tekintetében ezután, amely azon alapul, hogy a Bizottság megsértette az arányosság elvét, mert nem
vette figyelembe, hogy gyakorlatilag semmiféle előnye nem származott az ügyben szereplő termékek eladásából, és hogy bizonyos
években még veszteségeket is elszenvedett a piacnak ezen a részén, emlékeztetni kell arra, hogy – bár a kiszabott bírság összegének
arányosnak kell lennie a jogsértés tartamával és a jogsértés súlyosságának felmérésére alkalmas más tényezőkkel, amelyek között
az a haszon is szerepel, amelyet az érintett vállalkozás a magatartásából szerezhetett (az Elsőfokú Bíróság T‑229/94. sz.,
Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontja) – az a
tény, hogy a vállalkozás semmilyen hasznot nem szerzett a jogsértésből, az ítélkezési gyakorlat szerint nem akadálya a bírság
kiszabásának, mert ellenkező esetben a bírság elvesztené visszatartó erejét (a fenti 43. pontban hivatkozott Ferriere Nord
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 43. pontja és a FETTCSA‑ítélet 340. pontja).
Ebből az következik, hogy a Bizottságnak a bírság összegének megállapítása során nem kell figyelembe vennie a szóban forgó
jogsértésből származó haszon hiányát (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 4881. pontja és a FETTCSA‑ítélet 341. pontja).
Noha a Bizottság az iránymutatás (2. pont, első bekezdés, ötödik francia bekezdés) szerint a súlyosbító körülmények alapján
növelheti a szankciót annak érdekében, hogy meghaladja a jogsértés útján szerzett haszon összegét, – ez azonban nem jelenti
azt, hogy a bírság összegének megállapításához a Bizottságnak a jövőben minden körülmények között ki kell mutatnia a megállapított
jogsértéshez kötődő pénzügyi előnyt (a FETTCSA‑ítélet 342–343. pontja). Más szóval az ilyen előny hiánya nem tekinthető enyhítő
körülménynek.
E körülmények között a felperesnek a jogsértésből származó haszon figyelmen kívül hagyására alapított kifogását el kell utasítani.
Végül ami harmadsorban a Bizottság korábbi határozataival való összehasonlításra alapított érvet illeti, ezt a fenti 41–43. pontban
kifejtett okokból kell elutasítani.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a második jogalapot el kell utasítani.
3.
A harmadik, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapról
f)     A felek érvei
A felperes elsősorban azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, mert a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdésében szereplő 10%‑os felső határ alkalmazása során a világméretű forgalmával szemben nem vette figyelembe a szóban
forgó termékből származó forgalmát. Rámutat, hogy az SNCZ‑re kiszabott bírság összegét 4,2 millió EUR‑ról 1,7 millió EUR‑ra
csökkentették ezzel a felső határral összhangban, minthogy e vállalkozás világméretű forgalma 2000‑ben csak 17,08 millió EUR
volt. Ezzel szemben a felperes bírságának összegét nem csökkentették, mert a világméretű forgalma 71,018 millió EUR volt.
A felperes úgy érvel, hogy az eltérő bánásmód a két vállalkozás szerkezeti különbségeiből következik. Ő ugyanis a tevékenységét
részvénytársaság beltaggal rendelkező betéti társaságként (GmbH & Co. KG) végző családi vállalkozás hátrányos helyzetbe került,
hiszen viszonylag magas világméretű forgalma van. A vele szemben kiszabandó bírság meghatározása során a Bizottság kizárólag
erre a magas világméretű forgalomra támaszkodott, miközben tevékenységének legnagyobb része semmilyen kapcsolatban nem áll
a jogsértés által érintett termékekkel. Ezzel szemben annak a csoportnak, amelyhez az SNCZ tartozik, 278,8 millió EUR‑s forgalma
volt, de ez a csoport egyéb tevékenységeit különböző társaságokba osztotta szét, és az SNCZ‑nek ezért csak 17,08 millió EUR‑s
forgalma volt. Az SNCZ‑nek az érintett termékből származó forgalma azonban mintegy 22,9%‑a a világméretű forgalmának. Így
a felperesre kiszabott bírság „az érintett termékből származó forgalmához képest” több mint kétszer akkora, mint az SNCZ‑re
kiszabott bírság. A felperes szerint az ítélkezési gyakorlat megköveteli, hogy a Bizottság az ilyen egyenlőtlenségek elkerülése
érdekében figyelembe vegye az érintett termékből származó forgalom és a világméretű forgalom közötti arányt.
A felperes vitatja azon ítéletek relevanciáját, amelyekre a Bizottság annak alátámasztásaként hivatkozott, hogy nem volt szó
egyenlőtlen bánásmódról. Az ezen ítéletekhez vezető ügyekben a felperesek vitatták, hogy egyes érintett vállalkozások esetében
a bírságok alapösszegét jogellenesen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt 10%‑os felső határ felett állapították
meg, míg más vállalkozások esetében nem ez történt (a fenti 33. pontban hivatkozott Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 155. pontja és a fenti 33. pontban hivatkozott ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 185. pontja).
Ezzel szemben a jelen ügyben a bírság kiszámítását érintő olyan egyenlőtlen bánásmódról van szó, amely abból ered, hogy nem
vették figyelembe az érintett vállalkozások diverzifikációjának eltérő szintjét.
Másodsorban, noha az érintett hat vállalkozásból négynek hasonló piaci részesedése volt, a Bizottság e vállalkozások mindegyike
esetében teljesen eltérő alapösszegeket állapított meg. Az alapösszegeknek az engedékenységi közlemény alkalmazása előtti
összege 700 000 EUR és 4 200 000 EUR között változott. Ennek az eltérő bánásmódnak az elkerülése érdekében figyelembe kellett
volna venni a felperes magas diverzifikációs szintjét.
A Bizottság vitatja e jogalap megalapozottságát. Vitatja nevezetesen a felperes azon kísérletét, hogy válaszában megkülönböztesse
a fenti 33. pontban hivatkozott Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben hozott és az ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletekhez vezető ügyeket a jelen ügytől. A Bizottságnak az ezekhez az ítéletekhez vezető ügyekben hozott határozatait
a jelen ügyhöz hasonlóan egyrészt egy nagyobb, diverzifikáltabb vállalkozással szemben hozták meg, amelyre a 10%‑os felső
határt nem alkalmazták, másrészt egy kisebb, kevésbé diverzifikált vállalkozással szemben, amelynek az esetében a bírságot
csökkentették a forgalom 10%‑ára (a fenti 33. pontban hivatkozott Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
155–156. pontja).
A Bizottság a felperes azon érvét is elveti, amely szerint a hasonló piaci részesedéssel rendelkező hat érintett vállalkozás
közül ötre különböző bírságokat rótt ki, és nem vette figyelembe e vállalkozások diverzifikációját. Ha ezt a gondolatmenetet
követni kellene, ez oda vezetne, hogy a jogsértés eltérő időtartamát és a forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt nem lehetne
figyelembe venni.
g)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérően kezelnek,
vagy eltérő helyzeteket ugyanúgy kezelnek, feltéve hogy ez a bánásmód nem objektíve indokolt (a fenti 66. pontban hivatkozott
Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 69. pontja és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlat).
Az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott felső határnak az
a célja, hogy a bírságok ne legyenek aránytalanok az érintett vállalkozás nagyságához képest. Minthogy e tekintetben ténylegesen
csak a világméretű forgalom adhat megközelítő iránymutatást, e felső határ megállapítása során a világméretű forgalmat célszerű
figyelembe venni (a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
119. pontja és a fenti 33. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 541. pontja).
A felperes egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó érvelése nem fogadható el. A Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdését mind a felperes, mind pedig az SNCZ esetében a világméretű forgalmat szem előtt tartva alkalmazta. Az, hogy
az SNCZ esetében az alapösszeget csökkentette, objektíve indokolt, mint a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének közvetlen
alkalmazása (lásd ebben az értelemben a fenti 33. pontban hivatkozott ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 185. pontját).
Hozzá kell ehhez tenni, hogy a felperes a világméretű forgalmát tekintve több mint háromszor nagyobb az SNCZ‑nél. Ennélfogva
az, hogy a Bizottság ez utóbbira 1,53 millió EUR‑s bírságot szabott ki, és 3,78 milliós bírságot a felperesre, nem tekinthető
az egyenlő bánásmód elve megsértésének.
A felperes egyébként azt sem állíthatja, hogy egyenlőtlen bánásmódban részesült volna, mert a Bizottság a bírság felső határának
megállapítása során nem vette figyelembe az érintett termékből származó forgalmának és világméretű forgalmának az arányát.
Ami az SNCZ‑vel való összehasonlítást illeti, a megtámadott határozatból kiderül, hogy a Bizottság a jogsértést az SNCZ terhére
rótta, és nem annak a csoportnak a terhére, amelyhez az tartozik (a megtámadott határozat (240) preambulumbekezdése). Minthogy
nincs bizonyíték azon csoport részvételére, amelyhez az SNCZ tartozik, nem állítható, hogy a Bizottság hátrányos megkülönböztetést
alkalmazott volna, amikor alkalmazta az SNCZ‑re a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében a forgalom 10%‑ában megállapított
felső határt (lásd ebben az értelemben a fenti 33. pontban hivatkozott ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 181. pontját).
Végül a felperes arra alapított érvelése, hogy a Bizottság a hat érintett vállalkozásból öt esetében annak ellenére eltérő
alapösszegeket határozott meg, hogy ugyanakkora volt a piaci részesedésük, nem helytálló. A Bizottság ugyanakkora kiindulópontot
határozott meg a felperes, a Britannia, az SNCZ és a Trident esetében, azaz 3 millió EUR‑t (a megtámadott határozat (309) preambulumbekezdése).
A jogsértésben való részvételük eltérő időtartamára és a forgalom 10%‑ában megállapított felső határ alkalmazására tekintettel
az engedékenységi közlemény alkalmazása előtti alapösszegek eltértek egymástól. Ezek az eltérések közvetlenül a 17. rendelet
15. cikke (2) bekezdése alkalmazásának a következményei, és ezért nem tekinthetők az egyenlő bánásmód elve megsértésének.
4.
Az EJEE 7. cikkének megsértésére alapított negyedik jogalapról
h)     a) A felek érvei
A felperes szerint a Bizottság megsértette az EJEE 7. cikkét azáltal, hogy olyan jelentős bírságnövelést alkalmazott, amely
a jogsértés elkövetésekor még nem létezett. A 7. cikk (1) bekezdése szerint „nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható
büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni”. A 7. cikkben lefektetett elv a Közösség olyan alapvető jogainak védelmére vonatkozik,
amelyeket az Európai Unió kimondottan tiszteletben tart, és amelyeket a közösségi intézményeknek versenyügyekben is tiszteletben
kell tartaniuk (az Elsőfokú Bíróság T‑112/98. sz., Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben 2001. február 20‑án hozott
ítéletének [EBHT 2001., II‑729. o.] 60. és 77. pontja). A jelen ügyben a Bizottság az 1998‑ban az iránymutatás elfogadásával
jelentősen megemelte a bírságok szintjét. Ezt követően, 2001 őszén bármely jogalap és az iránymutatás bármiféle módosítása
nélkül korábban soha nem látott mértékben ismét megemelte a bírságok szintjét. A megtámadott határozatban a Bizottság a bírságszint
e két emelését alkalmazta, miközben az ügyben szereplő cselekmények többségét az 1998‑as iránymutatás elfogadása előtt követték
el. Ezek az emelések a büntetés kereteinek módosítását jelentik, és a jelen ügyben szereplő jogsértésre való alkalmazásuk
ellentétes az EJEE 7. cikkével.
A felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság nem állíthatja, hogy a szóban forgó bírságok ne haladnák meg a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdésében a világméretű forgalom 10%‑ában megállapított felső határt. Kizárólag a Bizottság joggyakorlata határozza
meg „a büntetés igazi kereteit”. A szankciók e rendelkezés által megállapított felső határát a joggyakorlatnak kell konkretizálnia
a büntető szankciók előre láthatósága elvének tiszteletben tartása érdekében. A Bizottság azon érvével kapcsolatban, hogy
a bírságok szintjének emelése beletartozik a mérlegelési jogkörébe, a felperes fenntartja, hogy az emelés mértékét az arányosság
és a megfelelőség elve határolja be.
A felperes megjegyzi azt is, hogy a Bizottság csak 2001. december 11‑én fogadta el a megtámadott határozatot, azaz három és
fél évvel a jogsértés vége (1998. május 13.) után. Ha a Bizottság néhány hónappal korábban hozta volna meg a határozatát,
a kiszabott bírság kisebb lett volna. Ez az önkényes késlekedés a Bizottság bírságszinttel kapcsolatos új politikájának visszaható
hatályú alkalmazása által nem okozhat hátrányt a felperesnek.
A Bizottság azt állítja, hogy az iránymutatás jelen ügyben történő alkalmazása nem sérti a büntetőjogi rendelkezések visszaható
hatályának tilalmát. Elsősorban az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy ha a Bizottság olyan új bírságszámítási módszert
vezet be, amely egyes esetekben a bírságok összegének növelésével járhat, de eközben nem lép túl a 17. rendeletben meghatározott
felső határon, ez nem tekinthető az e rendelet 15. cikkében előírt bírságok a jogszerűség és a jogbiztonság elvével ellentétes,
visszaható hatályú súlyosbításának (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 217–224.
és 233–235. pontja). Másodsorban a Bizottság elutasítja a felperes azon érvét, amely szerint a 17. rendelet 15. cikke csak
akkor tartja tiszteletben az egyéniesítés és az előre láthatóság követelményét, ha a közigazgatási gyakorlat konkretizálja
azt.
i)     b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a büntetőjogi rendelkezések visszaható hatálya tilalmának elve az összes tagállam jogrendszerének
közös elve, amelyet az EEJE 7. cikke is tartalmaz, és szerves része azon általános jogelveknek, amelyeknek tiszteletben tartását
a közösségi bíróságok biztosítják (a Bíróság 63/83. sz. Kirk-ügyben 1984. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 2689. o.]
22. pontja és a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 219. pontja).
Még ha a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdése ki is mondja, hogy a Bizottság versenyjogi jogsértésért bírságot kiszabó
határozatai nem büntetőjogi jellegűek (az Elsőfokú Bíróság T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án
hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑755. o.] 235. pontja), ettől még a Bizottságnak a Szerződés versenyszabályainak tiszteletben
tartása során esetleg szankció kiszabásához vezető minden közigazgatási eljárásban tiszteletben kell tartania a közösségi
jog általános elveit, így a visszaható hatály tilalmát (lásd a védelem jogával kapcsolatban hasonlóképpen a Bíróság 322/81. sz.,
Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3461. o.] 7. pontját és a fenti 27. pontban
hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 220. pontját).
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság nem sértette meg az EJEE 7. cikkében lefektetett elveket. Az esetleg bírság
kiszabásához vezető közigazgatási eljárásban részt vevő vállalkozásoknak mindig számolniuk kell azzal a lehetőséggel, hogy
a Bizottság úgy dönt, hogy a korábbihoz képest felemeli a bírságok összegének szintjét (lásd a fenti 42. pontot).
Ez nem csak akkor van így, amikor a Bizottság egyedi határozatokban emeli meg ismét a bírságok összegének szintjét, hanem
akkor is, ha az emelés általános hatályú normák – mint az iránymutatás – alkalmazása révén történik.
Arra a következtetésre kell tehát jutni, hogy a bírság kiszámításának az iránymutatásban meghatározott új módszere – feltéve,
hogy a kiszabott bírságok szintjét súlyosbító hatása volt – a jogsértés elkövetésekor ésszerűen előre látható volt a felpereshez
hasonló vállalkozások számára.
Nincs jelentősége annak, hogy a bírság összegének az iránymutatásban kifejtett módszer szerinti kiszámítása alapján a Bizottság
magasabb bírságokat szabhat ki, mint korábbi gyakorlata szerint, mert mérlegelési jogkört élvez a bírságok megállapításában
annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje (a fenti 27. pontban
hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 237. pontja és a fenti 33. pontban hivatkozott HFB és társai
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 494. pontja).
Ezen okok miatt a visszaható hatály tilalma elvének állítólagos megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani.
5.
Az EK 253. cikk megsértésére alapított ötödik jogalapról
j)     a) A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 253. cikkben lefektetett indokolási kötelezettséget, mert nem magyarázta
meg, miért szabott ki a korábbi gyakorlatában kiszabottaknál ennyivel nagyobb bírságot.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolásnak a kérdéses aktus természetéhez kell igazodnia,
és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény által figyelembe vett megfontolásoknak, oly
módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, illetve hogy a közösségi bíróság
gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 4725. pontja). Jó lenne, ha a vállalkozások részletesen megismerhetnék a rájuk kiszabott bírság kiszámításának
módját (a fenti 68. pontban hivatkozott Tréfilunion kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 142. pontja és a fenti 51. pontban
hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 4734. pontja), és az indokolásnak különösen részletesnek
kell lennie akkor, amikor eltér a korábbi joggyakorlattól (a Bíróság 142/84. és 156/84. sz., BAT és Reynolds kontra Bizottság
egyesített ügyekben 1987. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 4487. o.] 71. pontja). A jelen ügyben a Bizottság
az engedékenységi közlemény alkalmazása előtt 4,2 millió EUR‑s bírságot szabott ki, azaz a felperes szóban forgó termékből
az EGT‑n belülről 1998‑ból származó forgalmának 111%‑át. Az érintett vállalkozásokkal szemben alkalmazott alapösszegek összege
az érintett termék európai piaca teljes értékének 129–138%‑át, azaz 15–16 millió EUR‑t tett ki. Ezek az összegek jóval nagyobbak,
mint a Bizottság által a múltban hasonló ügyekben kiszabott bírságok. Minthogy az ügyben szereplő számos enyhítő körülmény
ellenére a Bizottság eltért a korábbi gyakorlatától, részletesebben kellett volna megindokolnia a bírságokat.
Ezenkívül a felperes rámutat, hogy a megtámadott határozat nem határozza meg a Bizottság által az alapösszegek kiszámításához
felhasznált módszert és számítási alapot. A Bizottság hivatkozik a szóban forgó termékből az EGT‑n belülről származó forgalomra
(a megtámadott határozat (307) preambulumbekezdése), de csak azért, hogy meghatározza a különböző vállalkozások piaci súlyát.
A Bizottság nem jelöli meg világosan, hogy a kiindulópont abszolút értéke vonatkozásában az EGT‑n belülről, illetve az egész
világból a szóban forgó termékből származó forgalmat vagy a felperes világméretű forgalmát vette‑e figyelembe.
A Bizottság – visszautalva a fenti egyéb jogalapokra előterjesztett érveire – először arra hivatkozik, hogy a felperes azon
érve, amely szerint a bírság kiszámítása abnormálisan magas szinten alapul, félreértéshez vezet, mert a felperes két teljesen
eltérő referenciaértéket hasonlít össze, melyek mindketten a bírságok szintjének értékelésére szolgálnak. Azonban – még ha
úgy is kellene tekinteni, hogy a megtámadott határozat jelentősen növeli a bírságok szintjét – a Bizottság nem sértette meg
indokolási kötelezettségét.
Ami a felperes azon érvét illeti, amely szerint a megtámadott határozat nem jelöli meg a kiindulópont abszolút szintjének
meghatározásához felhasznált forgalmat, a Bizottság azt terjeszti elő, hogy ezt az összeget nem az egyik vagy a másik forgalom
alapján határozta meg, hanem a jogsértés súlya alapján, amelyet természetére, piacra gyakorolt hatásai, az érintett földrajzi
piac kiterjedése, valamint az érintett termék piacának kis mérete alapján értékelt.
k)     b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolásnak a kérdéses aktus természetéhez kell igazodnia,
és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény által figyelembe vett megfontolásoknak, oly
módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, illetve hogy a közösségi bíróság
gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Nem szükséges, hogy az indoklás valamennyi jelentőséggel bíró tény- és jogkérdésre
külön kitérjen. Azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel
kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel
is (lásd különösen a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet
[EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A közösségi versenyszabályok megsértése miatt több vállalkozásra bírságot kiszabó határozat esetében az indokolási kötelezettség
terjedelmét egyebek között annak fényében kell meghatározni, hogy a jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni,
mint például az ügy sajátos körülményei, kontextusa és a bírságok visszatartó hatása, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően
figyelembe veendő szempontoknak kötelező vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság
ügyben 1996. március 25‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑1611. o.] 54. pontja és a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF
1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 378. pontja).
A jelen keresetben előterjesztett kérelmek keretében, amelyek a bírság jogszerűségére, összegére és kiszámításának módjára
korlátozódnak, ez a jogalap nyilvánvalóan megalapozatlan. A megtámadott határozat 370 preambulumbekezdést tartalmaz, amelyből
118 ((252)–(370) preambulumbekezdés) a bírságokkal foglalkozik. A (262)–(303) preambulumbekezdésben a Bizottság kifejti a
jogsértés súlyára vonatkozó értékelését. Ezután ismerteti, hogyan jutott arra a következtetésre, hogy a vállalkozások két
kategóriájára nézve eltérő bánásmódot kell alkalmazni ((304)–(309) preambulumbekezdés), és részletezi a jogsértés tartamára
vonatkozó értékelését ((310)–(312) preambulumbekezdés), majd az alapösszeggel foglalkozik ((313) preambulumbekezdés). Megvizsgálja,
hogy vannak‑e súlyosbító és enyhítő körülmények ((314)–(336) preambulumbekezdés), és dönt az engedékenységi közlemény alkalmazásáról
((346)–(366) preambulumbekezdés). Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat kellően és megfelelően ismerteti azokat
a tényezőket, amelyeket a Bizottság a jogsértés súlyának és tartamának meghatározása során figyelembe vett. Meg kell állapítani
továbbá, hogy a felperes által az e kereset első négy jogalapja keretében előterjesztett érvelésből kiderül, hogy tökéletesen
megértette a megtámadott határozat alapjául szolgáló gondolatmenetet.
A felperes által az e jogalap keretében előterjesztett kifogások a Bizottság gondolatmenetének vagy a figyelembe vett tényezők
kifejtésének megértésére vonatkozó semmilyen nehézséget nem jelölnek meg. A felperes elsősorban a rá kirótt bírság összegét
sérelmezi a múltban hasonló ügyekben kirótt bírságok összegéhez képest. Márpedig ez az összehasonlítás nem feltételez indokolási
hiányosságot. Amennyiben megalapozott, a Bizottság értékelésének megalapozottságára vonatkozik.
Ha fel is tételezzük, hogy a határozat a korábbi határozatokhoz képest érzékelhetően megemelte a bírságok szintjét, meg kell
állapítani, hogy a Bizottság teljesen egyértelműen ismertette azt a gondolatmenetet, amelynek az alapján a felperesre kiszabott
bírságot ezen a szinten állapította meg (lásd ebben az értelemben a Bíróság 73/74. sz., Fabricants de papiers peints kontra
Bizottság ügyben 1975. november 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1491. o.] 31. pontját).
A felperesnek igaza van abban, hogy a megtámadott határozat nem ismerteti, hogy a Bizottság milyen módszer vagy milyen számítás
alapján állapította meg a jogsértés súlyának meghatározásakor a „legfontosabb gyártók” csoportjára vonatkozó 3 millió EUR‑s
kiindulópontot ((308)–(309) preambulumbekezdés). Az indokolási kötelezettség alapvető formai követelménye alapján azonban
a Bizottságnak nem kell számszerűleg megjelölnie határozatában a bírság kiszámításához felhasznált tényezőket, csak azt, hogy
milyen tényezők alapján értékelte a jogsértés súlyát és időtartamát (a Bíróság C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben
2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9991. o.] 73. és 76. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑191/98., T‑212/98–T‑214/98. sz.,
Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑3275. o.] 1558. pontja).
Az ötödik jogalapot, mint megalapozatlant, szintén el kell utasítani.
A fentiekből következőleg a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni
kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi a költségek viselésére.
Lindh
García‑Valdecasas
Cooke
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. november 29‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

P. Lindh
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Tényállás
Eljárás és a felek kérelmei
Indokolás
A - A jogellenességi kifogásról
1. A felek érvei
2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
B – A megsemmisítésre irányuló jogalapokról
1. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapról
1.  a) A jogsértés súlyának hibás értékelésére alapított első részről
A jogsértés természetéről
a)  „a) a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése;
b)  b) a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése;
c)  c) a piacok vagy a beszerzési forrási felosztása;
A jogsértés hatásairól
Az ágazat válsága enyhítő körülményként való figyelembevételének elmulasztásáról
A más kartellekkel való összehasonlításról
1.  b) A második, arra alapított részről, hogy figyelmen kívül maradt, hogy a felperes forgalmának csak kis része volt érintett
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
2.  c) A felperes gazdasági lehetőségei hiánya figyelembevételének elmaradásából adódó jogi hibára alapított harmadik részről
A felperes érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
2.  A második, az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapról
d)  A felek érvei
e)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
3.  A harmadik, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapról
f)  A felek érvei
g)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
4.  Az EJEE 7. cikkének megsértésére alapított negyedik jogalapról
h)  a) A felek érvei
i)  b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
5.  Az EK 253. cikk megsértésére alapított ötödik jogalapról
j)  a) A felek érvei
k)  b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről