CELEX: 62005TJ0319
Starptautiskās attiecības
Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu
Vācijas pasākumi attiecībā uz lidmašīnu nolaišanos Cīrihes lidostā
Regula (EEK) Nr. 2408/92
Tiesības uz aizstāvību
Nediskriminācijas princips
Samērīguma princips

Atbilstošās tiesību normas

Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu
Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu, kas parakstīts 1999. gada 21. jūnijā Luksemburgā
(OV 2002, L 114, 73. lpp.; turpmāk tekstā – “nolīgums”) un Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un attiecībā uz nolīgumu
par zinātnisku un tehnoloģisku sadarbību arī Komisijas 2002. gada 4. aprīļa Lēmumu 2002/309/EK, Euratom par septiņu nolīgumu
noslēgšanu ar Šveices Konfederāciju (OV L 114, 1. lpp.), 1.–3., 17., 18., 20. un 21. pantā ir noteikts:
“1.   NODAĻA
Mērķi
1. pants
1.      Šajā Nolīgumā izstrādāti noteikumi, kas jāievēro Līgumslēdzējām pusēm civilās aviācijas jomā. Šie noteikumi neskar EK līguma
noteikumus un jo īpaši tos, kas attiecas uz Kopienas kompetencēm saskaņā ar konkurences noteikumiem un regulām par to piemērošanu,
kā arī saskaņā ar attiecīgajiem Kopienas tiesību aktiem, kas uzskaitīti šā Nolīguma pielikumā.
2.      Šim mērķim šajā Nolīgumā izklāstītos noteikumus, kā arī regulas un direktīvas, kas precizētas pielikumā, piemēro saskaņā ar
šeit paredzētajiem nosacījumiem. Ciktāl tie pēc būtības ir identiski atbilstošajiem EK līguma noteikumiem un aktiem, kas pieņemti
minētā Līguma piemērošanai, šie noteikumi, tos īstenojot un piemērojot, interpretējami saskaņā ar attiecīgajiem Tiesas un
Eiropas Kopienu Komisijas nolēmumiem un lēmumiem, kas pieņemti pirms šā Nolīguma parakstīšanas. Par nolēmumiem un lēmumiem,
kas pieņemti pēc šā Nolīguma parakstīšanas, paziņo Šveicei. Pēc vienas Līgumslēdzējas puses pieprasījuma Apvienotā komiteja
izvērtē šādu vēlāko nolēmumu un lēmumu sekas, lai nodrošinātu šā Nolīguma pareizu darbību.
2. pants
Šā Nolīguma noteikumus un tā pielikumu piemēro tādā apmērā, kādā tas attiecas uz gaisa transportu vai jautājumiem, kas tieši
saistīti ar gaisa transportu, kā minēts šā Nolīguma pielikumā.
2. NODAĻA
Vispārīgi noteikumi
3. pants
Nepārsniedzot šā Nolīguma darbības jomu un neierobežojot nevienu tajā ietverto īpašo noteikumu, ir aizliegta jebkāda diskriminācija
pilsonības dēļ.
[..]
4. NODAĻA
Nolīguma piemērošana
17. pants
Līgumslēdzējas puses veic visus vajadzīgos pasākumus, gan vispārējus, gan īpašus, lai nodrošinātu šajā Nolīgumā ietverto saistību
izpildi, un atturas no jebkāda pasākuma, kas var apdraudēt šā Nolīguma mērķu sasniegšanu.
18. pants
1.      Neskarot 2. punktu un 2. nodaļas noteikumus, katra Līgumslēdzēja puse savā teritorijā ir atbildīga par pareizu šā Nolīguma
piemērošanu un jo īpaši attiecībā uz regulām un direktīvām, kas uzskaitītas pielikumā.
2.      Gadījumos, kas var skart gaisa satiksmes pakalpojumus, kuri jāatļauj saskaņā ar 3. nodaļu, Kopienas iestādes bauda pilnvaras,
kas tām piešķirtas, ievērojot to regulu un direktīvu noteikumus, kuru piemērošana ir noteikti apstiprināta pielikumā. Tomēr
tajos gadījumos, kad [Šveices Konfederācija] veic vai gatavojas veikt pasākumus, kas attiecas uz vidi, ievērojot Padomes Regulas
(EEK) Nr. 2408/92 8. panta 2. punktu vai 9. pantu, Apvienotā komiteja pēc vienas Līgumslēdzējas puses pieprasījuma lemj, vai
šādi pasākumi ir saskaņā ar šo Nolīgumu.
[..]
20. pants
Visi jautājumi par to lēmumu derīgumu, kurus Kopienas iestādes pieņēmušas, pamatojoties uz to pilnvarām saskaņā ar šo Nolīgumu,
ir Eiropas Kopienu Tiesas ekskluzīvā kompetencē.
5. NODAĻA
Apvienotā komiteja
21. pants
1.      Ar šo tiek izveidota komiteja, kurā ir Līgumslēdzēju pušu pārstāvji, tās nosaukums – Kopienas/Šveices gaisa transporta komiteja
(še turpmāk “Apvienotā komiteja”), un kura ir atbildīga par šā Nolīguma izpildi un nodrošina tā pareizu īstenošanu. Šim nolūkam
tā sniedz ieteikumus un pieņem lēmumus šajā Nolīgumā paredzētos gadījumos. Apvienotās komitejas lēmumus Līgumslēdzējas puses
īsteno saskaņā ar saviem noteikumiem. Apvienotā komiteja rīkojas, savstarpēji vienojoties.
[..]”
Nolīguma pielikumā it īpaši ir teikts, ka visur, kur tajā norādītajos tiesību aktos ir atsauce uz Eiropas Kopienas dalībvalstīm
vai prasība par saistību ar tām, šajā nolīgumā šīs atsauces ir jāsaprot kā vienlīdz piemērojamas Šveices Konfederācijai vai
kā prasības par saistību ar to.
Minētajā pielikumā it īpaši ir minēta Padomes 1992. gada 23. jūlija Regula (EEK) Nr. 2408/92 par Kopienas aviosabiedrību piekļuvi
Kopienas iekšējiem gaisa ceļiem (OV L 240, 8. lpp.).

Regula Nr. 2408/92
Regulas Nr. 2408/92 2., 3., 8. un 9. pantā ir noteikts:
“
2. pants
Šajā regulā:
[..]
f)      “satiksmes tiesības” nozīmē gaisa pārvadātāja tiesības pārvadāt pasažierus, kravu un/vai pastu gaisa pārvadājumos starp divām
Kopienas lidostām;
[..]
3. pants
1.      Ievērojot šo regulu, attiecīgā dalībvalsts atļauj Kopienas gaisa pārvadātājiem izmantot satiksmes tiesības Kopienas teritorijas
maršrutos.
[..]
8. pants
[..]
2.      Satiksmes tiesību izmantošana ir pakļauta publicētiem Kopienas, valsts, reģionālajiem vai vietējiem darbības noteikumiem attiecībā
uz drošību, vides aizsardzību un laika nišu sadali.
3.      Pēc dalībvalsts lūguma vai pēc savas iniciatīvas Komisija pārbauda 1. un 2. punkta piemērošanu un viena mēneša laikā pēc lūguma
saņemšanas, pēc apspriešanās ar 11. pantā minēto komiteju, pieņem lēmumu, vai šī dalībvalsts drīkst turpināt attiecīgā pasākuma
piemērošanu. Komisija savu lēmumu paziņo Padomei un dalībvalstīm.
[..]
9. pants
1.      Ja pastāv nopietnas sastrēgumu un/vai vides problēmas, atbildīgā dalībvalsts saskaņā ar šo pantu var ieviest nosacījumus satiksmes
tiesību izmantošanai, tās ierobežot vai atteikt, jo īpaši, ja citi transporta veidi var nodrošināt apmierinošus apkalpošanas
standartus.
2.      Pasākums, ko dalībvalsts veic saskaņā ar 1. punktu:
–        nav diskriminējošs attiecībā uz gaisa pārvadātāju valsts piederības vai identitātes datiem,
–        ir ar ierobežotu darbības laiku, kas nepārsniedz trīs gadus, pēc kura to pārskata,
–        neiespaido pārmērīgi šīs regulas mērķus,
–        nevajadzīgi neizkropļo konkurenci starp gaisa pārvadātājiem,
–        nav vairāk ierobežojošs, nekā ir vajadzīgs, lai atrisinātu problēmas.
3.      Ja dalībvalsts uzskata, ka pasākums saskaņā ar 1. punktu ir jāveic, tā vismaz trīs mēnešus pirms šā pasākuma stāšanās spēkā
par to informē pārējās dalībvalstis un Komisiju, iesniedzot pietiekamu šā pasākuma pamatojumu. Pasākumu drīkst īstenot, ja
vien viena mēneša laikā pēc šīs informācijas saņemšanas attiecīgā dalībvalsts neapstrīd šo pasākumu vai Komisija saskaņā ar
4. punktu to nepieņem turpmākai izskatīšanai.
4.      Pēc dalībvalsts pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas Komisija izskata 1. punktā minēto pasākumu. Ja viena mēneša laikā pēc
tam, kad Komisija tika informēta saskaņā ar 3. punktu, tā pieņem šo pasākumu izskatīšanai, tā vienlaicīgi norāda, vai šo pasākumu
drīkst īstenot pilnībā vai daļēji, izskatīšanas laikā ņemot vērā jo īpaši neatgriezenisko seku iespējamību. Pēc apspriešanas
ar 11. pantā minēto komiteju Komisija vienu mēnesi pēc visas vajadzīgās informācijas saņemšanas pieņem lēmumu, vai šis pasākums
ir piemērots un atbilst šai regulai un vai tas nekādā citā veidā nav pretrunā ar Kopienas tiesībām. Komisija savu lēmumu paziņo
Padomei un dalībvalstīm. Līdz šāda lēmuma pieņemšanai Komisija var izlemt par pagaidu pasākumiem, ieskaitot izskatāmā pasākuma
pilnīgu vai daļēju apturēšanu, ņemot vērā jo īpaši neatgriezenisko seku iespējamību.
[..]”

Direktīva 2002/30/EK
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 26. marta Direktīvas 2002/30/EK par noteikumiem un procedūrām attiecībā
uz tādu ekspluatācijas ierobežojumu ieviešanu Kopienas lidostās, kas saistīti ar troksni (OV L 85, 40. lpp.), preambulas 7. apsvērumu:
“Kopējā noteikumu un procedūru sistēma ekspluatācijas ierobežojumu ieviešanai Kopienas lidostās kā daļa no līdzsvarotās trokšņu
kontroles pieejas palīdzēs aizsargāt iekšējā tirgus prasības, līdzīgus ekspluatācijas ierobežojumus ieviešot lidostās ar lielā
mērā salīdzināmām trokšņu problēmām. Tie ietver trokšņu ietekmes novērtējumu lidostā, pieejamo pasākumu novērtēšanu minētās
ietekmes mazināšanai un attiecīgo mazināšanas pasākumu atlasi ar mērķi vislietderīgākajā veidā panākt maksimālu labumu videi.”
Direktīvas 2002/30 2. un 4. pantā ir noteikts:
“
2. pants
Definīcijas
Šajā direktīvā:
[..]
g)      “līdzsvarota pieeja” ir pieeja, saskaņā ar kuru dalībvalstis izskata pieejamos pasākumus trokšņu problēmas risināšanai lidostā
to teritorijā, proti, prognozējamo lidaparātu izraisīto trokšņu samazināšanas ietekmi trokšņu rašanās vietā, zemes izmantojuma
plānošanu un kontroli, trokšņu mazināšanas procedūras un ekspluatācijas ierobežojumus.
[..]
4. pants
Vispārīgie noteikumi par lidaparātu trokšņu kontroli
1.      Dalībvalstis paredz līdzsvarotu pieeju trokšņu problēmu risināšanā savas teritorijas lidostās. Tās par trokšņu kontroles pasākumu
var uzskatīt arī ekonomiskos stimulus.
[..]”

Tiesvedības priekšvēsture
Cīrihes lidosta atrodas Klotenā [
Kloten
] (Šveice), Cīrihes pilsētas (Šveice) ziemeļaustrumos, aptuveni 15 km uz dienvidaustrumiem no Šveices un Vācijas robežas.
Tajā ir trīs skrejceļi: rietumu – austrumu (10/28), ziemeļdienvidu (16/34), kas krustojas ar rietumu – austrumu skrejceļu,
un ziemeļrietumu – dienvidaustrumu (14/32), kas nav saistīts ar abiem pārējiem. Lielākā daļa izlidošanu dienā notiek no rietumu
– austrumu skrejceļa rietumu virzienā, bet agri no rīta un vēlu vakarā lielākā daļa izlidošanu notiek no ziemeļdienvidu skrejceļa
ziemeļu virzienā. Nolaižoties lidmašīnas lielākoties izmanto ziemeļrietumu – dienvidaustrumu skrejceļu, ierodoties no ziemeļaustrumiem.
Tā kā tuvumā ir Vācijas robeža, visām lidmašīnām, kas nosēžas Cīrihē no ziemeļiem vai ziemeļaustrumiem, ir jāizmanto Vācijas
gaisa telpa.
Vācijas gaisa telpas izmantošana, lai ierastos un lai atstātu Cīrihes lidostu, bija regulēta Šveices Konfederācijas un Vācijas
Federatīvās Republikas 1984. gada 17. septembra divpusējā nolīgumā, kuru Vācijas Federatīvā Republika 2000. gada 22. martā
denonsēja no 2001. gada 31. maija tā īstenošanas problēmu dēļ. Vācijas Federatīvā Republika un Šveices Konfederācija vēlāk,
2001. gada 18. oktobrī, parakstīja jaunu nolīgumu, kas tomēr nav ratificēts. Šveicē Nacionālā padome nobalsoja pret ratifikāciju
2002. gada 19. jūnijā, bet Valsts padome šo dokumentu nosūtīja Transporta komisijai 2002. gada 12. decembrī. Vācijā Bundestāgs
(federālais parlaments) jauno divpusējo nolīgumu apstiprināja 2002. gada 17. maijā, bet Bundesrāte (federālais senāts) to
noraidīja 2002. gada 12. jūlijā. 2003. gada 5. decembrī šis divpusējais nolīgums joprojām nebija ratificēts.
2003. gada 15. janvārī Vācijas federālās aviācijas iestādes publicēja 213. īstenošanas regulu Vācijas tiesiskajam regulējumam
gaisa satiksmes jomā, izveidojot lidmašīnu izlidošanas un nolaišanās kārtību Cīrihes lidostā (turpmāk tekstā – “213. RA”).
213. RA no 2003. gada 18. janvāra bija paredzēti vairāki nolaišanās Cīrihes lidostā ierobežojumi.
2003. gada 4. aprīlī Vācijas federālās aviācijas iestādes publicēja pirmo regulu, ar kuru izdarīti grozījumi 213. RA. Šie
grozījumi stājās spēkā 2003. gada 17. aprīlī.
Vācijas pasākumi būtībā paredzēja normālos meteoroloģiskos apstākļos, lai samazinātu vietējiem iedzīvotājiem radīto troksni,
liegt pārlidojumus zemā augstumā virs Vācijas teritorijas Šveices pierobežā darba dienās laikā no 21.00 līdz 7.00 un nedēļas
nogalēs un svētku dienās laikā no 20.00 līdz 9.00. Tādējādi abu veidu nolaišanās no ziemeļiem, kas līdz tam laikam bija visvairāk
izmantotie lidmašīnu nolaišanās veidi Cīrihes lidostā, šajās stundās vairs nebija iespējami.
213. RA turklāt bija paredzēti vēl divi pasākumi trokšņa piesārņojuma samazināšanai Vācijas un Šveices pierobežā.
Pirmkārt, attiecībā uz nolaišanos lidostā no austrumiem 213. RA 2. panta 6. punkta otrajā daļā bija noteikti zināmi minimālie
lidojumu augstumi, kas bija jāievēro iepriekš minētajās stundās.
Otrkārt, 213. RA 3. pantā bija paredzēts, ka izlidošanā ziemeļu virzienā, ierodoties Vācijas teritorijā, ir jāievēro dažādi
minimālie lidojumu augstumi atkarībā no izlidošanas brīža. Tādējādi, ja lidmašīna izlidoja iepriekš minētajās stundās, tai
vispirms bija jāizmet līkums pirms Vācijas robežas, lai ielidotu Vācijas teritorijā tikai pēc tam, kad ir sasniegts paredzētais
minimālais lidojuma augstums.
2003. gada 10. jūnijā Šveices Konfederācija lūdza Eiropas Kopienu Komisiju pieņemt lēmumu (turpmāk tekstā – “sūdzība”), nolemjot,
ka:
–        Vācijas Federatīvā Republika nedrīkst turpināt piemērot 213. RA ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2003. gada 4. aprīļa pirmo
regulu par grozījumiem,
–        Vācijas Federatīvā Republikai ir jāaptur 213. RA piemērošana līdz lēmuma pieņemšanai.
2003. gada 26. jūnijā Vācijas un Šveices iestādes noslēdza nolīgumu par dažādiem jautājumiem, kas attiecās uz 213. RA piemērošanu
(turpmāk tekstā – “2003. gada 26. jūnija nolīgums”).
2003. gada 26. jūnija nolīgumā Vācijas Federatīvā Republika piekrita līdz 2003. gada 30. oktobrim apturēt pirmās 213. RA grozījumu
regulas tiesību normu īstenošanu, kurām bija jāstājas spēkā 2003. gada 10. jūlijā. Tā norādīja, ka jebkādi 2003. gada 26. jūnija
nolīguma grozījumi esot iespējami, pārskatot meteoroloģiskos nosacījumus, kuros ir atļauta nosēšanās skrejceļos 14 un 16.
Vācijas Federatīvā Republika turklāt apturēšot
EKRIT
un
SAFFA
gaidīšanas procedūras. Savukārt Šveices Konfederācija uzņēmās izveidot atbilstošās gaidīšanas procedūras līdz 2005. gada
februārim.
2003. gada 20. jūnijā Komisija lūdza Vācijas iestādēm iesniegt apsvērumus par sūdzību. Tās pašas dienas vēstulē Komisija lūdza
Šveices iestādēm sniegt papildu informāciju. Vācijas Federatīvā Republika Komisijai 2003. gada 30. jūnija vēstulē paziņoja
par 2003. gada 26. jūnija nolīgumu. Vācijas Federatīvā Republika šajā vēstulē norādīja, ka tā no 2003. gada 26. jūnija nolīguma
ir secinājusi, ka sūdzība vairs nav spēkā, un ka tā uzskata, ka Komisijai ir jāizbeidz ierosinātā procedūra. 2003. gada 27. jūnijā
arī Šveices iestādes paziņoja Komisijai par 2003. gada 26. jūnija nolīgumu, precizējot, ka tas neietekmē sūdzību.
2003. gada 4. jūlija vēstulē Šveices Konfederācija paziņoja, ka tā vāc Komisijas lūgto papildu informāciju un novērtē 2003. gada
26. jūnija nolīguma ietekmi uz sūdzībā lūgto pagaidu pasākumu veikšanu. 2003. gada 14. jūlijā Komisija lūdza Šveices iestādēm
precizēt, vai sūdzībā nav iespējams veikt izmaiņas, ņemot vērā, ka pasākumi, ar kuriem Šveices Konfederācija ir pamatojusi
lūgumu piemērot pagaidu pasākumus, ir apturēti līdz 2003. gada 30. oktobrim. 2003. gada 24. jūlijā Šveices iestādes, atbildot
uz Komisijas 2003. gada 20. jūnija pieprasījumu, sniedza papildu informāciju. Tās arī precizēja, ka tās vēlas paturēt spēkā
lūgumu piemērot pagaidu pasākumus. Komisija 2003. gada 12. augusta vēstulē lūdza vēl citu papildu informāciju, kas tai tika
sniegta 2003. gada 17. septembra vēstulē.
2003. gada 16. jūlijā Komisija rakstīja Vācijas iestādēm, tās informējot par to, ka Šveices Konfederācija vēlas paturēt spēkā
sūdzību, un atkārtojot tās lūgumu sniegt apsvērumus par Šveices iestāžu apgalvojumiem. 2003. gada 28. augusta vēstulē Vācijas
iestādes nosūtīja lūgtos apsvērumus. 2003. gada 6. oktobrī arī Vācijas iestādes paziņoja savus apsvērumus par Šveices iestāžu
2003. gada 17. septembra vēstuli, kā arī 213. RA otrajiem grozījumiem.
Šveices un Vācijas iestādēm 2003. gada 14. oktobrī tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem apsvērumu sniegšanai. Vācijas
Federatīvā Republika apsvērumus iesniedza 2003. gada 20. oktobrī un paturēja spēkā savu iebildumu par Regulas Nr. 2408/92
piemērojamību. 2003. gada 21. oktobrī Šveices Konfederācija nosūtīja savus apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem, kā arī
par Vācijas iestāžu 2003. gada 28. augusta vēstuli.
2003. gada 27. oktobrī Komisija vēstulē nosūtīja lēmuma projektu, par kuru Šveices Konfederācija varēja sniegt apsvērumus
līdz konsultatīvās komitejas “Pieeja tirgum (gaisa transports)” sēdei 2003. gada 4. novembrī.

Apstrīdētais lēmums
2003. gada 5. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu 2004/12/EK par nolīguma 18. panta 2. punkta pirmā teikuma un Regulas Nr. 2408/92
piemērošanas kārtību (Lieta TREN/AMA/11/03 – Vācijas pasākumi attiecībā uz lidmašīnu nolaišanos Cīrihes lidostā) (OV 2004,
L 4, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura rezolutīvajā daļā ir noteikts:
“
1. pants
Vācijas [Federatīvā Republika] var turpināt piemērot 213. [RA], kurā izdarīti grozījumi ar 2003. gada 4. aprīļa pirmo grozījumu
regulu.
2. pants
Šis lēmums ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai.”
Apstrīdētā lēmuma pamatojumā Komisija vispirms konstatē, ka saskaņā ar nolīguma 18. panta 2. punktu tai ir pilnvaras, kas
tai ir piešķirtas Regulas Nr. 2408/92 8. un 9. pantā. Ņemot vērā nolīguma piemērojamību, šīs pilnvaras tomēr attiecas tikai
uz satiksmes tiesību izmantošanu starp Šveices Konfederāciju un Kopienu, izslēdzot lidojumus Kopienas iekšienē, Šveices iekšienē,
kā arī lidojumus starp Šveici un trešām valstīm un starp Kopienu un trešām valstīm.
Komisija tālāk norāda, ka tā jau vairākas reizes ir piemērojusi 8. pantu gadījumos, kas attiecas tikai uz Kopienu, un ka tā
ir pārbaudījusi šo gadījumu atbilstību, pirmkārt, vispārējiem brīvas pakalpojumu sniegšanas principiem, proti, nediskriminācijas
un samērīguma principiem, un, otrkārt, citām Kopienu tiesību normām. Tā šajā ziņā precizē, ka, lai pasākumi, kas ierobežo
brīvu pakalpojumu sniegšanu, varētu tikt atļauti saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 tiesību normām, tiem ir jābūt pamatotiem un
it īpaši samērīgiem ar mērķi, kuru sasniegšanai tie tiek veikti.
Komisija norāda, ka, tā kā sūdzības juridiskais pamats nav skaidrs, tā Vācijas pasākumus izvērtēs it īpaši saskaņā ar Regulas
Nr. 2408/92 8. panta 2.–4. punktu un 9. pantu. Tā uzsver, ka 213. RA ir publicēts valsts darbības noteikums attiecībā uz drošību
un vides aizsardzību, kuram kā tādam ir piemērojams Regulas Nr. 2408/92 8. panta 2. punkts. Komisija piebilst, ka Regulas
Nr. 2408/92 8. panta 2.–4. punkts ir jāizvērtē, ņemot vērā nolīguma un minētās regulas kontekstu un mērķi. No tiem izriet,
ka Komisijai Regulas Nr. 2408/92 8. panta 3. punktā piešķirtās pilnvaras attiecas tikai uz pasākumiem, kas attiecas uz gaisa
pārvadātāja operācijām, proti, “gadījumiem, kas var skart gaisa satiksmes pakalpojumus”, nolīguma 18. panta 2. punkta izpratnē.
Komisija turpinājumā apliecina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 9. panta 3. punktu dalībvalsts var īstenot pasākumu saskaņā
ar minētā panta 1. punktu tikai tad, ja neviena cita iesaistītā dalībvalsts un Komisija viena mēneša laikā pēc pirmās dalībvalsts
par to iesniegtas informācijas saņemšanas neapstrīd šo pasākumu. Šāda informācija ir jāpaziņo vismaz trīs mēnešus pirms ierosinātā
pasākuma veikšanas. Tā kā Vācijas iestādes nav sniegušas nekādu informāciju, Komisija secina, ka tā Vācijas darbības noteikuma
izvērtēšanā nevar piemērot 9. pantu. Komisija norāda, ka tā tāpēc Vācijas pasākumus izvērtēs saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92
8. panta 2. un 3. punktu.
Komisija apliecina, ka nediskriminācijas princips neapšaubāmi ir piemērojams šajā lietā saskaņā ar nolīguma 3. pantu.
Komisija šajā ziņā konstatē, ka gaisa pārvadātāju vidū šobrīd ir izplatīta “zvaigžņveida” tīklu izmantošana. “Zvaigžņveida”
sistēma tiem ļaujot panākt pilnīgu aviopārvadājumu tirgus aptveršanu, sniedzot pakalpojumus starp jebkurām divām no centrālās
lidostas apkalpotām lidostām, neveicot ieguldījumus, kas nepieciešami tiešu pakalpojumu sniegšanai. Gaisa pārvadātājiem, kas
izmanto noteiktu lidostu kā centrālo nosēšanās punktu, parasti šajā lidostā esot ļoti liela satiksmes daļa. Tādējādi saskaņā
ar Komisijas viedokli esot skaidrs, ka jebkurš ierobežojums automātiski vairāk ietekmēšot galveno lidostas pārvadātāju nekā
tā konkurentus. Šī atšķirība vien nešķietot diskriminējoša.
Komisija nonāk pie šāda paša secinājuma attiecībā uz netiešu diskrimināciju. Lai pastāvētu netieša diskriminācija, Vācijas
pasākumiem no lidojumiem, kuriem ir piemērojams nolīgums, proti, tikai lidojumiem starp Kopienu un Šveici, galvenokārt būtu
jāietekmē Šveices pārvadātāju veiktie lidojumi. Taču tas tā acīmredzami neesot Vācijas pasākumu skarto stundu lidojumu gadījumā,
jo Šveices un Kopienas pārvadātājus tie ietekmē tieši proporcionāli to lidojumu daļām, kuriem ir piemērojams nolīgums, ņemot
vērā, ka lidojumi starp Kopienu un Šveici tiek ietekmēti vienādi neatkarīgi no pārvadātāja pilsonības. Tādējādi Vācijas pasākumus
nevarot uzskatīt par diskriminējošiem.
Pat pieļaujot, ka varētu pastāvēt iespējama diskriminācija starp Cīrihes lidostu un Vācijas lidostām vai starp iedzīvotājiem
attiecīgajās Šveices teritorijās un attiecīgajās Vācijas teritorijās, šī diskriminācija neietilpstot analīzē, kas Komisijai
ir jāveic šajā lietā.
Komisija turklāt konstatē, ka atšķirībā no nediskriminācijas principa samērīguma princips nolīgumā nav specifiski minēts.
Saskaņā ar Komisijas viedokli nolīgumā ir paredzēta tikai satiksmes tiesību apmaiņa, tāpēc brīva pakalpojumu sniegšana EKL
49. un 51. panta izpratnē nolīgumā nav paredzēta. Tomēr, ņemot vērā, ka agrākās lietās tika piemērots samērīguma princips,
un nolīguma noteikumu neskaidro raksturu, tā pakārtoti pārbauda samērīguma principu, lai noteiktu, vai, ja tas būtu piemērojams,
Vācijas pasākumos tas būtu ievērots.
Komisija savu analīzi šajā ziņā iesāk, norādot, ka samērīguma princips nav kritērijs, kas tai ir jāizmanto šī nolīguma kontekstā,
un ka Tiesas 2001. gada 18. janvāra spriedums lietā C‑361/98 Itālija/Komisija (
Recueil
, I‑385. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Malpensa
”) nav bijis ne paziņots, ne izpētīts nolīguma 21. panta 1. punktā paredzētajā Kopienas/Šveices gaisa transporta komitejā
(turpmāk tekstā – “Apvienotā komiteja”) un tāpēc nevar sniegt norādes nolīguma interpretēšanai.
Komisija uzskata, ka Vācijas pasākumi nav nesamērīgi. Vācijas Federatīvās Republikas un Šveices Konfederācijas ilgās sarunas
sniedzot pierādījumu, ka pasākumi tiešām ir vajadzīgi, kaut gan Šveices Konfederācija apgalvo, ka skaņas līmeņi Vācijā nepārsniedz
akustiskajām emisijām piemērojamās robežvērtības. Dalībvalstis principā varot veikt pasākumus, lai noteiktu par ierobežojumiem
mazākus trokšņa līmeņus atkarībā no vietējiem apstākļiem. Komisija turklāt norāda, ka Vācijas teritorija, kuru pārlido lidmašīnas,
nosēžoties Cīrihē, ir svarīgs tūristu galamērķis un šajā ziņā to īpaši skar skaņas emisijas.
Komisija piebilst, ka Vācijas Federatīvajai Republikai nav nekādu tiesību attiecībā uz Cīrihes lidostu, jo tā atrodas Šveices
teritorijā. Vienīgi Šveices Konfederācijai esot pilnvaras, kas vajadzīgas, lai noteiktu šādu pasākumu veikšanu, ieskaitot
vajadzīgo iekārtu ieviešanu. Komisija faktiski norāda, ka Vācijas Federatīvās Republikas un Šveices Konfederācijas sarunu
mērķis esot bijis nodrošināt, lai pēdējā savu pilnvaru ietvaros veiktu piemērotus pasākumus, ko tā neesot veikusi pēdējo 20 gadu
laikā.
Komisija apstrīd Šveices Konfederācijas argumentu, ka Cīrihes lidostas kapacitāte esot būtiski samazināta salīdzinājumā ar
maksimālo lidojumu skaitu, kāds tas bija pirms Vācijas pasākumu veikšanas. Faktiski pat bez Vācijas pasākumiem lidojumiem
starp 21.00 un 7.00 izmantotās sistēmas vidējā kapacitāte esot bijusi tikai 25 nolaišanās un izlidošanas. Komisija uzskata,
ka iespējamā ietekme drīzāk esot uz trīs stundu laikposmu nedēļas nogalēs un svētku dienās.
Par citu mazāk apgrūtinošu pasākumu esamību vēlamā trokšņa samazinājuma panākšanai Komisija apliecina, ka Vācijas Federatīvās
Republikas rīcībā nav bijis citu līdzekļu.
Ievērojot savā rīcībā esošo informāciju, Komisija secina, ka, pat ja samērīguma princips šajā lietā būtu piemērojams, ko tā
apstrīd, ar attiecīgajiem Vācijas pasākumiem šis princips netiekot pārkāpts.
Par šo pasākumu atbilstību citiem nolīguma noteikumiem Komisija apliecina, ka tās pilnvarās nav pārbaudīt iespējamus nolīguma
pārkāpumus ārpus nolīguma 18. panta 2. punkta pirmajā teikumā noteiktajām robežām.
Komisija piebilst, ka Šveices apgalvojums, ka ar 213. RA tiekot pārkāpti nolīguma 17. panta noteikumi, nav spēkā, jo Vācijas
Federatīvā Republika nav nolīguma puse un tāpēc šis noteikums tai nav piemērojams.
Komisija turklāt uzskata, ka arguments par Direktīvu 2002/30 arī nav nozīmīgs. Ņemot vērā, ka Direktīva 2002/30 tika pieņemta
pēc nolīguma noslēgšanas, Apvienotajai komitejai saskaņā ar nolīguma par gaisa transportu 23. pantu bija jāizsaka savs viedoklis
šajā jautājumā, lai to varētu piemērot saskaņā ar nolīguma mērķiem, bet tas pretēji Šveices Konfederācijas 2003. gada 21. oktobra
vēstulē norādītajam vēl neesot izdarīts. Tomēr, pat ja direktīva būtu integrēta nolīgumā, Komisija uzsver, ka saskaņā ar tās
4. pantu dalībvalstis paredz līdzsvarotu pieeju trokšņu problēmu risināšanā savas teritorijas lidostās.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 13. februārī un reģistrēts ar numuru C‑70/04, Šveices Konfederācija
cēla šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 21. jūlija rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai tika ļauts iestāties lietā Komisijas
prasījumu atbalstam.
Ar 2005. gada 14. jūlija rīkojumu lietā C‑70/04 Šveice/Komisija (Krājumā nav publicēts) Tiesa šo lietu nodeva izskatīšanai
Pirmās instances tiesā. Šajā rīkojumā (21. punkts) Tiesa norāda, pirmkārt, ka, pat pieņemot, ka Šveices Konfederācija būtu
jāpielīdzina dalībvalstīm, jāatzīst, ka dalībvalstu prasības, kas celtas par Komisijas lēmumu, pirmajā instancē turpmāk izskata
Pirmās instances tiesa, jo tās ir EKL 230. pantā minētās prasības, kuras saskaņā ar EKL 225. pantu netiek nodotas tiesas palātai
un neietilpst vienīgi Tiesas jurisdikcijā atbilstoši Tiesas Statūtu 51. pantam redakcijā, kas ir spēkā pēc Padomes 2004. gada
26. aprīļa Lēmuma 2004/407/EK, Euratom, ar ko groza 51. un 54. pantu Protokolā par Eiropas Kopienu Tiesas Statūtiem, pieņemšanas
(OV L 132, 5. lpp.; labojums OV L 194, 3. lpp.).
Tiesa piebilst (22. punkts), ka, ja Šveices Konfederācija, ņemot vērā it īpaši nolīguma par gaisa transportu īpašo kontekstu,
būtu jāpielīdzina nevis dalībvalstij, bet gan jāuzskata par juridisku personu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, tad
arī šādā gadījumā prasību pirmajā instancē izskatītu Pirmās instances tiesa, kā paredzēts minētajā Līguma noteikumā, un tā
tādējādi saskaņā ar Tiesas Statūtu 54. panta otro daļu ir jānodod izskatīšanai Pirmās instances tiesā.
Šajos apstākļos Tiesa nolēma, ka prasība pirmajā instancē katrā ziņā būtu jānodod izskatīšanai Pirmās instances tiesā kā saskaņā
ar Lēmumu 2004/407, tā saskaņā ar Tiesas Statūtu 54. panta otro daļu.
Ar 2006. gada 7. jūlija rīkojumu Pirmās instances tiesa atļāva
Landkreis Waldshut
[Valdshūtas pašvaldībai] iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Landkreis Waldshut
ir Vācijas pašvaldība Šveices pierobežā, kuru šķērso lidmašīnas, kas nolaižas Cīrihes lidostā, un kuru ar apstrīdētajā lēmumā
paredzētajiem Vācijas pasākumiem ir paredzēts aizsargāt no trokšņa piesārņojuma.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā palātā, kurai attiecīgi
tika nodota šī lieta.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti
lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa [tagad – Vispārējā tiesa]
uzdeva 2009. gada 9. septembra tiesas sēdē.
Šveices Konfederācija lūdz Vispārējo tiesu:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu no tā pieņemšanas brīža;
–        piespriest Komisijai un
Landkreis Waldshut
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest Šveices Konfederācijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Vācijas Federatīvā Republika lūdz Vispārējo tiesu noraidīt prasību.

Landkreis Waldshut
lūdz Vispārējo tiesu:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest Šveices Konfederācijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot ārpustiesas izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Vispirms jānorāda, ka savā iestāšanās rakstā
Landkreis Waldshut
ir lūgusi Vispārējo tiesu pēc savas iniciatīvas pārbaudīt prasības pieņemamību un to atzīt par nepieņemamu, it īpaši tāpēc,
ka Šveices Konfederāciju nevarot pielīdzināt Kopienas dalībvalstij un uz to arī tieši un individuāli neattiecoties apstrīdētais
lēmums.
Tomēr šīs lietas apstākļos nav jāizlemj jautājums par šīs prasības pieņemamību, jo tā katrā ziņā ir jānoraida kā nepamatota
(šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑23/00 P Padome/
Boehringer
,
Recueil
, I‑1873. lpp., 52. punkts, un 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑233/02 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑2759. lpp., 26. punkts).
Šajā ziņā jānorāda, ka prasības pamatojumā Šveices Konfederācija būtībā ir izvirzījusi trīs pamatus. Pirmais ir par tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu. Otrais ir par Regulas Nr. 2408/92 9. panta pārkāpumu. Trešais ir par, pirmkārt, vienlīdzīgas attieksmes,
samērīguma un brīvas pakalpojumu sniegšanas gaisa transporta jomā principu un, otrkārt, nolīguma 17. pantā paredzētā lojālas
sadarbības pienākuma pārkāpumiem.

Par pirmo pamatu – Šveices Konfederācijas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Šveices Konfederācija apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības tikt uzklausītai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas,
tāpēc ka tā tai noteikusi tikai piecu darba dienu termiņu apsvērumu par Vācijas Federatīvajai Republikai adresēto paziņojumu
par iebildumiem sniegšanai. Šis īsais termiņš Šveices Konfederācijai neesot ļāvis veikt detalizētu Komisijas argumentu izpēti
un efektīvi aizstāvēt savu viedokli. Šveices Konfederācija turklāt apsvērumos par paziņojumu par iebildumiem esot minējusi,
ka ir aizskartas tās tiesības uz aizstāvību. Tik īsa termiņa noteikšana Šveices Konfederācijai apsvērumu par paziņojumu par
iebildumiem sniegšanai turklāt esot vēl jo vairāk nesaprotama tāpēc, ka Komisija acīmredzami lietai neesot atzinusi īpašas
steidzamības raksturu.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd Šveices Konfederācijas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Šveices Konfederācija ir iesniegusi sūdzību, uz kuras pamata ir izveidots paziņojums par iebildumiem un vēlāk
pieņemts apstrīdētais lēmums, un ka minētais lēmums ir adresēts nevis tai, bet gan Vācijas Federatīvajai Republikai.
Pat pieņemot, ka tikai tāpēc, ka tā ir iesniegusi attiecīgo sūdzību, Šveices Konfederācija varētu pamatoties uz tiesībām tikt
uzklausītai par paziņojumu par iebildumiem, jākonstatē, ka lietas apstākļos šīs tiesības nav pārkāptas.
Ir taisnība, ka Komisijas noteiktais piecu darba dienu termiņš Šveices Konfederācijas apsvērumu par paziņojumu par iebildumiem
iesniegšanai šķiet relatīvi īss.
Tomēr Šveices Konfederācija pirms šī termiņa beigām spēja iesniegt dokumentu ar apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem
uz vienpadsmit lapaspusēm, kam bija pievienots otrs dokuments uz trīspadsmit lapaspusēm ar tās apsvērumiem par šī sprieduma
20. punktā minēto Vācijas iestāžu 2003. gada 28. augusta vēstuli.
Protams, dokumenta par apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem ievadā Šveices Konfederācija Komisijai pārmet tās tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu, tāpēc ka tai noteiktais termiņš esot bijis pārāk īss. Tā piebilst, ka tā nevarēja izanalizēt visus
paziņojumā par iebildumiem izvirzītos jautājumus, bet ir apskatījusi tikai tos aspektus, kas tai ir bijuši vissvarīgākie.
Tomēr prasībā Šveices Konfederācija ir tikai vispārīgi minējusi tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, neidentificējot nevienu
jautājumu, kas nebūtu apskatīts tās dokumentā par apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem īsā šī dokumenta iesniegšanas
termiņa dēļ.
Vēl jānorāda, ka Šveices Konfederācijai bija iespēja izteikt savu viedokli par paziņojumu par iebildumiem konsultatīvās komitejas
“Pieeja tirgum (gaisa satiksme)” sēdē 2003. gada 4. novembrī.
Visbeidzot, no lietas materiāliem neizriet un Šveices Konfederācija arī nav minējusi, ka tā būtu lūgusi Komisijai minētā termiņa
pagarinājumu.
Šajos apstākļos jāsecina, ka šis pamats ir noraidāms.

Par otro pamatu – Regulas Nr. 2408/92 9. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Šveices Konfederācija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir uzskatījusi, ka apstrīdētie Vācijas pasākumi bija jāanalizē,
ņemot vērā tikai to saderību ar Regulas Nr. 2408/92 8. panta 2. un 3. punktu. Tā tādējādi esot izslēgusi šīs regulas 9. panta
3. punkta piemērojamību, tāpēc ka Vācijas iestādes to nebija informējušas par minēto pasākumu īstenošanu.
Taču saskaņā ar Šveices Konfederācijas viedokli, ja Komisija Regulas Nr. 2408/92 9. panta piemērošanu padara atkarīgu no valsts
veiktas tās īstenoto pasākumu paziņošanas, tā atļauj šai valstij pašai izvēlēties savas rīcības izvērtēšanas kritērijus. Turklāt
no apstrīdētā lēmuma 12. apsvēruma izrietot, ka šajā lietā Vācijas Federatīvā Republika pretēji šī lēmuma 32. apsvērumā minētajam
esot paziņojusi Komisijai par otro regulu par 213. RA grozījumiem.
Šveices Konfederācija uzskata, ka Regulas Nr. 2408/92 9. pants salīdzinājumā ar šīs pašas regulas 8. pantu ir
lex specialis
. Saskaņā ar tās viedokli apstrīdētajiem Vācijas pasākumiem ir piemērojams iepriekš minētais 9. pants, jo ar tiem apzināti
tiek ierobežotas iespējas nolaisties Cīrihes lidostā, lidojot pa Vācijas gaisa telpu, un tāpēc praktiski radīts satiksmes
tiesību ierobežojums.
Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. un 2. punktā paredzētie nosacījumi šādu pasākumu veikšanai neesot izpildīti, un Vācijas Federatīvā
Republika turklāt neesot ievērojusi šī panta 3. punktā paredzēto procedūru, lai paziņotu par veiktajiem pasākumiem. Turklāt
minētie pasākumi nesamērīgi ietekmējot Šveices aviosabiedrību
Swiss
un tādējādi to diskriminējot. Tādējādi apstrīdētais lēmums, tā kā tajā ir noteikts, ka Vācijas Federatīvā Republika var turpināt
piemērot minētos pasākumus, esot pieņemts, pārkāpjot Regulas Nr. 2408/92 9. panta noteikumus.
Šveices Konfederācija replikā piebilst, ka tā vietā, lai apstrīdētajā lēmumā aizstāvētu viedokli, ka Regulas Nr. 2408/92 9. pants
nav piemērojams apstrīdētajiem Vācijas pasākumiem, tāpēc ka Vācijas iestādes nebija paziņojušas par minētajiem pasākumiem,
Komisija esot izvirzījusi citu viedokli, ka minētā tiesību norma esot piemērojama tikai ierobežojumiem, kas ir domāti, lai
atrisinātu nopietnas problēmas, kas skar ne tikai tirgus pieejas nosacījumus. Saskaņā ar Šveices Konfederācijas viedokli tas
ir jauns pamatojums, kas nav minēts apstrīdētajā lēmumā. Taču pārsūdzētā tiesību akta pamatojuma maiņa tiesvedības laikā neesot
pieļaujama. Turklāt šī pamatojuma maiņa liecinot par apstrīdētajā lēmumā izvirzītā pamatojuma nepietiekamību, lai pamatotu,
kāpēc Regulas Nr. 2408/92 9. pants nav piemērojams apstrīdētajiem Vācijas pasākumiem.
Komisija un personas, kas iestājušās lietā, apstrīd Šveices Konfederācijas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka satiksmes tiesību izmantošana, kā ir paredzēts Regulas Nr. 2408/92 8. panta 2. punktā, šīs pašas regulas 2. panta
f) punkta izpratnē it īpaši ir pakļauta publicētiem valsts darbības noteikumiem attiecībā uz drošību, vides aizsardzību un
laika nišu sadali. Saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 8. panta 3. punktu Komisija pēc savas iniciatīvas vai pēc dalībvalsts lūguma
it īpaši pārbauda šī paša panta 2. punkta piemērošanu konkrētam dalībvalsts veiktam pasākumam un nolemj, vai šī dalībvalsts
drīkst turpināt attiecīgā pasākuma piemērošanu.
Bet Regulas Nr. 2408/92 9. pantā ir paredzēta precīzāka to darbības noteikumu kategorija, kas ir piemērojami satiksmes tiesību
izmantošanai iepriekš minētajā izpratnē, proti, tā 1. punkta izpratnē, – darbības noteikumi, ar kuriem izvirzīti nosacījumi,
tiek ierobežota vai atteikta satiksmes tiesību izmantošana. No šīs Regulas Nr. 2408/92 9. pantā paredzēto pasākumu definīcijas
izriet, ka tie būtībā ietver vismaz nosacītu vai daļēju satiksmes tiesību izmantošanas aizliegumu.
Tātad, kā pamatoti apgalvo Šveices Konfederācija, Regulas Nr. 2408/92 9. pants salīdzinājumā ar šīs pašas regulas 8. pantu
ir
lex specialis
tādā ziņā, ka 9. pantā ir paredzēta tikai daļa no 8. pantā paredzētajiem pasākumiem un tajā attiecīgajiem pasākumiem ir noteikti
papildu nosacījumi, kas 8. pantā nav paredzēti.
Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. punktā paredzētos pasākumus dalībvalsts var piemērot tikai tad, ja ir izpildīti minētā panta
1. un 2. punktā paredzētie nosacījumi un turklāt konkrētā dalībvalsts ir izpildījusi savu šī paša panta 3. punktā paredzēto
pienākumu paziņot citām dalībvalstīm un Komisijai vajadzību veikt pasākumus vismaz trīs mēnešus pirms to veikšanas.
Tikai tad, ja dalībvalsts, kas gatavojas veikt attiecīgos pasākumus, ir sniegusi tādu informāciju citām dalībvalstīm un Komisijai,
Regulas Nr. 2408/92 9. panta 4. punkts kļūst piemērojams. Šajā tiesību normā ir paredzēts, ka Komisija pēc savas iniciatīvas
vai pēc kādas citas dalībvalsts lūguma pārbauda attiecīgo pasākumu atbilstību Regulai Nr. 2408/92 un Kopienu tiesībām kopumā.
Savukārt, ja trūkst šādas informācijas, attiecīgā dalībvalsts šos pasākumus nevar veikt, pat ja ir izpildīti 9. panta 1. un
2. punktā paredzētie nosacījumi to veikšanai.
Ja attiecīgā dalībvalsts tomēr šos pasākumus veic, Komisijai ir tiesības tos pārbaudīt nevis saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92
9. panta 4. punktu, kura piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, bet saskaņā ar šīs pašas regulas 8. panta 3. punktu. Faktiski,
kā ir norādīts šī sprieduma 76. punktā, tā kā Regulas Nr. 2408/92 9. pantā paredzētie pasākumi ir īpaša šīs pašas regulas
8. panta 2. punktā minēto pasākumu kategorija, tiem ir piemērojams arī šis pēdējais pants.
Vēl ir jānorāda, ka, ja dalībvalsts piemēro Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. punktā paredzētos pasākumus, neievērojot šī paša
panta 3. punktā paredzēto procedūru, minēto pasākumu pārbaude saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 8. panta 3. punktu var noslēgties
tikai ar secinājumu, ka attiecīgā dalībvalsts nevar turpināt tos piemērot (skat. šī sprieduma 80. punktu).
Vispirms jāatzīst, ka par pasākumiem, par kuriem pieņemts apstrīdētais lēmums, nebija paziņots Komisijai. Turklāt no apstrīdētā
lēmuma 1. panta izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika var turpināt piemērot 213. RA ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2003. gada
4. aprīļa pirmo grozījumu regulu, un ka šis lēmums nekādi neattiecas uz 2003. gada 1. oktobra otro regulu par 213. RA grozījumiem.
No tā izriet, ka, kaut gan apstrīdētā lēmuma 12. apsvērumā minētās Vācijas Federatīvās Republikas veiktās otrās regulas paziņošanas
Komisijai mērķis bija informēt Komisiju Regulas Nr. 2408/92 9. panta 3. punkta izpratnē par to, ka bija vajadzīga otrās regulas
piemērošana, nevar tikt apstrīdēts apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumā izdarītais konstatējums, ka par pasākumiem, par kuriem
pieņemts šis lēmums, proti, 213. RA, kurā izdarīti grozījumi par pirmo regulu par grozījumiem, nebija paziņots Komisijai,
piemērojot Regulas Nr. 2408/92 9. pantu.
Par Šveices Konfederācijas argumentiem par apgalvoto apstrīdētā lēmuma pamatojuma maiņu tiesvedības laikā, kas liecinot par
apstrīdētajā lēmumā ietvertā pamatojuma nepietiekamību (skat. šī sprieduma 72. punktu), pietiek norādīt, ka apstrīdētajā lēmumā
izdarītais konstatējums par attiecīgo Vācijas pasākumu nepaziņošanu saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 9. panta 3. punktu, kā
izriet no iepriekš minētā, ir pietiekams pamatojums, kas attaisno minēto pasākumu pārbaudes neveikšanu, piemērojot šī paša
panta 4. punktu. Turklāt Komisijas aizstāvības rakstā minētais paskaidrojums par tādu pasākumu raksturu, kuriem ir piemērojams
minētais pants, ir domāts, tikai lai atbildētu uz apgalvojumu, kas par to ir minēts prasības pieteikumā, un tāpēc nav uzskatāms
par minētā lēmuma pamatojuma maiņu tiesvedības laikā.
Otrkārt, nevar pieņemt Šveices Konfederācijas argumentu, ka Komisija, nesecinot, ka attiecīgie Vācijas pasākumi ietilpst Regulas
Nr. 2408/92 9. panta 1. punktā paredzēto pasākumu kategorijā un ka tādējādi Vācijas Federatīvā Republika nevar turpināt tos
piemērot, jo tā nav ievērojusi šī paša panta 3. punktā paredzēto procedūru, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 1.–6. un 44. apsvēruma, tos lasot kopā, attiecīgie Vācijas pasākumi nekādā ziņā nenozīmē, ka
to piemērošanas laikā būtu aizliegti lidojumi Vācijas gaisa telpā no vai uz Cīrihes lidostu.
Šie pasākumi būtībā tikai liedz to piemērošanas laikā zemā augstumā pārlidot Vācijas teritorijas daļu Šveices pierobežā (apstrīdētā
lēmuma 6. apsvērums), kaut gan šīs pašas teritorijas pārlidošana augstākā augstumā joprojām ir iespējama. Tie tātad būtībā,
kā ir norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā, ko neapstrīd Šveices Konfederācija, ietver tikai attiecīgo lidojumu
trajektorijas izmaiņas pēc izlidošanas vai pirms nolaišanās Cīrihes lidostā.
Kaut gan šie pasākumi varētu radīt Cīrihes lidostas kapacitātes samazināšanos un tādējādi varētu tikt uzskatīti par ierobežojumiem,
pretēji Šveices Konfederācijas apgalvojumam tiem nav piemērojams Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. punkts. Faktiski, kā jau
norādīts (skat. šī sprieduma 75. punktu), pasākumiem, uz kuriem attiecas šī pēdējā tiesību norma, ir raksturīgs tas, ka tie
ietver kaut vai nosacītu vai daļēju lidojumu aizliegumu.
Šajā ziņā jāprecizē, ka, ja dalībvalsts pieprasa ievērot tās publicētos valsts, reģionālos vai vietējos darbības noteikumus,
kas it īpaši attiecas uz vides aizsardzību, lai atļautu izmantot satiksmes tiesības Regulas Nr. 2408/92 izpratnē, tas nav
pielīdzināms jauna nosacījuma izvirzīšanai šo tiesību izmantošanai minētās regulas 9. panta 1. punkta izpratnē. Ja tas tā
būtu, tad šīs regulas 8. panta 2. punktam nebūtu nekādas jēgas. Drīzāk Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. punktā izvirzītie nosacījumi
ir tie, kas satiksmes tiesību izmantošanu padara atkarīgu no citiem nosacījumiem, nevis vienkāršas publicētu valsts, reģionālo
vai vietējo noteikumu ievērošanas. Tādējādi jauna ierosināta aviomaršruta komerciālās pamatotības vai citu apmierinošu transporta
veidu neesamības pierādījumu prasība ir piemērs, kad varētu tikt piemērots Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. punkts.
Tāpēc Komisijai nevar pārmest kļūdas tiesību piemērošanā pieļaušanu, tāpēc ka tā neuzskatīja, ka attiecīgajiem Vācijas pasākumiem
nav piemērojams Regulas Nr. 2408/92 9. panta 1. punkts.
No tā izriet, ka šis pamats nav pamatots un ir noraidāms.

Par trešo pamatu – pirmkārt, vienlīdzīgas attieksmes, samērīguma un brīvas pakalpojumu sniegšanas gaisa transporta jomā principu
un, otrkārt, nolīguma 17. pantā paredzētā lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms Šveices Konfederācija Komisijai pārmet vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Šajā ziņā tā, pirmkārt, apgalvo,
ka Komisija ir kļūdaini apstrīdētā lēmuma 40. apsvērumā uzskatījusi, ka teorētiskai Cīrihes lidostas vai tās apkārtnes iedzīvotāju
diskriminācijai nolīgums nav piemērojams. Cīrihes lidostas un tās apkārtnes iedzīvotāju intereses saskaņā ar Šveices Konfederācijas
viedokli esot “tieši saistītas” ar gaisa transportu un tādējādi tām esot piemērojams nolīgums saskaņā ar 2. panta noteikumiem.
Turklāt Komisijas loma nolīguma piemērošanā attiecoties ne tikai uz no nolīguma 18. panta 2. punkta izrietošo pilnvaru izmantošanu.
Saskaņā ar šī paša panta 1. punktu Komisija esot atbildīga par šī nolīguma piemērošanu Kopienas teritorijā.
Šveices Konfederācija piebilst, ka pasākuma veikšanai, pamatojoties uz Regulu Nr. 2408/92, kurš ir paredzēts, lai nodrošinātu
pieeju gaisa transporta tirgum, ir jāņem vērā ne tikai aviosabiedrību intereses, bet arī tādu citu grupu tiesības un intereses,
kuras ietekmē minētais pasākums. Tas, ka Komisija pati pamatojusi apstrīdētos Vācijas pasākumus, atsaucoties uz Cīrihes lidostai
kaimiņos esošā Vācijas reģiona tūrisma nozares interesēm, apstiprinot šo apgalvojumu.
No tā saskaņā ar Šveices Konfederācijas viedokli izrietot, ka Komisijai bija jāveic Vācijas attiecībā uz Cīrihes lidostu veikto
apstrīdēto pasākumu un Vācijas Federatīvās Republikas attiecībā uz savām lidostām, it īpaši Minhenes (Vācija) un Frankfurtes
pie Mainas (Vācija) lidostām, veikto pasākumu salīdzinājums, vēl jo vairāk tāpēc, ka brīva pieeja lidostām ir obligāts priekšnosacījums
aviosabiedrību satiksmes tiesību izmantošanai.
Šāds salīdzinājums parādītu, ka Vācijas Federatīvās Republikas attiecībā uz Cīrihes lidostu veiktie pasākumi ir bijuši daudz
ierobežojošāki par tiem, kas veikti attiecībā uz Vācijas lidostām, it īpaši Minhenes un Frankfurtes pie Mainas lidostām. Līdzīgu
pasākumu veikšana attiecībā uz Vācijas lidostām Vācijas tiesībās esot aizliegta.
Otrkārt, Šveices Konfederācija apstrīd apstrīdētajā lēmumā izdarīto secinājumu, ka attiecīgie Vācijas pasākumi neradot netiešu
Šveices aviosabiedrības
Swiss
diskrimināciju. Tā šajā ziņā apgalvo, ka attiecīgie Vācijas pasākumi esot galvenokārt un nesamērīgi neizdevīgi šai aviosabiedrībai,
kas, kā atzīts apstrīdētajā lēmumā, izmanto Cīrihes lidostu par centrālo punktu savam zvaigžņveida tīklam. Tas, ka attiecībā
uz Minhenes un Frankfurtes pie Mainas lidostām, kuras par centrālajiem punktiem savam zvaigžņveida tīklam izmanto Vācijas
aviosabiedrība
Lufthansa
, nav veikts neviens līdzīgs pasākums, apstiprinot apstrīdēto pasākumu diskriminējošo raksturu.
Treškārt, Šveices Konfederācija apstrīd apstrīdētajā lēmumā (42. apsvērums) izdarīto apgalvojumu, ka attiecīgie Vācijas pasākumi
trokšņa piesārņojuma novēršanai esot vajadzīgi svarīga tūristu galamērķa aizsardzībai. Tā šajā ziņā apgalvo, ka tās sarunas
ar Vācijas Federatīvo Republiku vien nepierādot, ka apstrīdētie pasākumi būtu bijuši juridiski vajadzīgi. Šveices Konfederācija
esot piedalījusies šajās sarunās politisku, nevis juridisku iemeslu dēļ.
Vēl Komisija neesot pārbaudījusi, vai trokšņa piesārņojums Vācijas teritorijas apgabalā, uz kuru attiecas apstrīdētie pasākumi,
bija tik liels, lai pamatotu šo pasākumu veikšanu. Šveices Konfederācija apgalvo, ka tā savas sūdzības pamatojumam bija iesniegusi
detalizētus
Laboratoire suisse d’essai de matériaux et de recherches
(
EMPA
) aprēķinus, kas liecinot par pretējo. Tā arī sūdzībā esot uzsvērusi, ka lielākā daļa no lidojumiem virs teritorijas, uz kuru
attiecas attiecīgie Vācijas pasākumi, ir lidojumi nosēžoties, kas tiek veikti ar zemākiem motora apgriezieniem, tādējādi trokšņa
piesārņojums tiekot samazināts. Turklāt šie lidojumi attiecīgo zonu šķērsojot nosacīti lielā augstumā. Nolaišanās pēdējā stadija
sākoties tikai virs Vācijas un Šveices Reinas robežas aptuveni 800 metru augstumā.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā esot ignorēts, ka trokšņa piesārņojums Vācijas teritorijā, uz kuru attiecas attiecīgie pasākumi,
jau esot mazāks par Šveices robežvērtībām, kas esot daudz striktākas par attiecīgajām Vācijas vērtībām. Turklāt zināmus attiecīgajos
Vācijas pasākumos noteiktos minimālos lidojumu augstumus nekādā veidā nepamatojot prettrokšņa aizsardzības apsvērumi, jo lidojumi
daudz zemākos augstumos neradot nekādu troksni.
Šveices Konfederācija piebilst, ka, izvērtējot attiecīgos Vācijas pasākumus, Komisijai bija jāietekmējas no Direktīvas 2002/30.
Šajā direktīvā ne tikai ir atsauce uz Regulu Nr. 2408/92, bet tā arī atspoguļojot politisko vienprātību jautājumā par līdzsvarotu
pieeju lidmašīnu radītā trokšņa pārvaldībā.
Šveices Konfederācija šajā ziņā apstrīd iemeslus, kas izvirzīti apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā, lai pamatotu Direktīvas 2002/30
neņemšanu vērā. Apvienotā komiteja 2003. gada 3. decembrī esot pieņēmusi principiālu lēmumu integrēt šo direktīvu nolīguma
pielikumā. Protams, Direktīva 2002/30 vēl esot jātransponē valsts tiesībās. Tomēr saskaņā ar no nolīguma 17. panta izrietošo
lojālas sadarbības pienākumu Komisijai kā Kopienas pārstāvei esot bijis jāņem vērā šī direktīva, kas saskaņā ar tās 7. apsvērumu
dod priekšroku trokšņa samazināšanas pasākumiem, kuri dod lielāku labumu videi par mazākām izmaksām. Taču tas tā neesot attiecīgo
Vācijas pasākumu gadījumā, kuri radot ļoti lielas izmaksas un turklāt izraisot vides situācijas pasliktināšanos Šveices teritorijā
Cīrihes lidostas tuvumā, kaut gan Vācijas pierobežas zonā no tiem izrietošais uzlabojums ir minimāls.
Tāpat nevarot piekrist apstrīdētajā lēmumā izdarītajam apgalvojumam, ka Direktīvas 2002/30 4. panta 1. punktā dalībvalstīm
neesot noteikts pienākums izvēlēties līdzsvarotu pieeju tikai tās teritorijā esošu lidostu trokšņa pārvaldībā. Saskaņā ar
Šveices Konfederācijas viedokli Eiropas tiesību aspektā esot pamatoti pieprasīt, lai dalībvalsts izvēlētos šādu pašu pieeju,
veicot pasākumus attiecībā uz citā dalībvalstī esošu lidostu.
Šveices Konfederācija piebilst, ka apstrīdētajā lēmumā norādītais apsvērums, ka teritorija, uz kuru attiecas apstrīdētie Vācijas
pasākumi, ir svarīgs tūristu galamērķis, ir pārāk vispārīgs. Faktiski lidmašīnas no Cīrihes lidostas vai uz to pārlidojot
tikai dažas Vācijas pierobežas pašvaldības un to darot lielā augstumā. Savukārt Vācijas tūrisma nozare attiecīgajā reģionā
gūstot lielu peļņu, pateicoties tam, ka tā atrodas netālu no Cīrihes lidostas. Turklāt attiecīgie Vācijas pasākumi radot daudz
smagākas sekas vairākām Šveices pašvaldībām, no kurām vairākas ar ļoti lielu iedzīvotāju skaitu atrodas Cīrihes lidostas tuvumā.
Otrkārt, Šveices Konfederācija apstrīd apstrīdētajā lēmumā izdarīto secinājumu (43. apsvērums), ka attiecīgie Vācijas pasākumi
neesot nesamērīgi. Šveices Konfederācija šajā ziņā apgalvo, ka, kaut gan Komisija apliecina, ka Vācijas Federatīvā Republika
nevarot veikt nekādus ne tik radikālus pasākumus, tā, pārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu, nav norādījusi, kādus citus
pasākumus tā ir pārbaudījusi.
Šveices Konfederācija piebilst, ka atšķirībā no attiecīgajiem Vācijas pasākumiem pastāv citi pasākumi, piemēram, trokšņa kvotu,
kas nav pārsniedzama, pārlidojot attiecīgo Vācijas teritoriju noteiktās stundās, noteikšana. Šāda trokšņa kvota, kas nav pārsniedzama
nakts stundās, kopš 2002. gada vasaras esot noteikta Frankfurtes pie Mainas lidostai.
Apstrīdētajā lēmumā norādītajam apsvērumam, ka Vācijas Federatīvajai Republikai neesot nekādas pilnvaras attiecībā uz Cīrihes
lidostu, šajā ziņā neesot nozīmes. Vācijas Federatīvā Republika ar apstrīdētajiem pasākumiem faktiski vēloties likt minētajai
lidostai reorganizēt tās darbības sistēmu un tā tieši piesavinoties šādas pilnvaras. Atzinums, ka Šveices Konfederācija pēdējos
divdesmit gados neesot veikusi atbilstošus pasākumus, esot nenozīmīgs un nepareizs. Īstenībā Šveices Konfederācija vienmēr
esot atļāvusi Vācijas pašvaldībām un to iedzīvotājiem piedalīties pētījumos par lidotas koncesijas grozījumiem.
Turklāt apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini samazināta attiecīgo Vācijas pasākumu ietekme uz Cīrihes lidostas kapacitāti. Pirmkārt,
apstrīdētajā lēmumā esot ignorēts, ka svarīgi iemesli, kas saistīti ar lidostas topogrāfiju, liek nosēšanos īstenot no ziemeļiem.
Tā kā tas vairs nav iespējams laika posmā, kad tiek īstenoti attiecīgie Vācijas pasākumi, lidostas kapacitāte tiek ievērojami
samazināta, tāpēc vienmēr rodas šķēršļi kustībai, kas kavē gaisa satiksmes plūsmu to nosēšanos gadījumos, kas paredzētas laikā
no 6.00 līdz 6.30 no rīta un pēc 21.00, kā arī no 8.30 svētku dienās.
Otrkārt, par Cīrihes lidostas izlidošanas un nosēšanās kapacitāti apstrīdētajā lēmumā kļūdaini esot ņemta vērā maksimālā kapacitāte,
kas esot tikai teorētiska vērtība. Saskaņā ar Šveices Konfederācijas viedokli apstrīdētajā lēmumā bija jāņem vērā paredzamā
kapacitāte, kas vienmēr esot mazāka par pieļaujamo kapacitāti. Ja šī kapacitāte būtu ņemta vērā izlidošanas gadījumiem, varētu
konstatēt, ka laikā no 7.00 līdz 8.00 un laikā no 20.00 līdz 21.00 nedēļas nogalēs ir paredzēts vairāk nosēšanos, nekā pieļauj
Cīrihes lidostas kapacitāte, kas ir samazināta attiecīgo Vācijas pasākumu piemērošanas dēļ.
Apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini noteikts, ka jauno nosēšanās sistēmu izveidošana palielinot Cīrihes lidostas kapacitāti.
Šī izveidošana ļaujot tikai īstenot citādas nolaišanās procedūras arī samazinātas redzamības apstākļos, bet reāli neietekmējot
lidostas izmantošanas kapacitāti. Par apstrīdētajā lēmumā izdarīto konstatējumu (47. apsvērums), ka ir pieejama liela kapacitāte
stundās pirms un pēc laika posma, kad tiek īstenoti attiecīgie Vācijas pasākumi, Šveices Konfederācija apgalvo, ka tajā ir
ignorēti aviosabiedrību un lidostas ierobežojumi. Tie liekot optimizēt nosēšanās un izlidošanas viļņu sekošanu vienu otram
un liedzot vajadzības gadījumā pārlikt lidojumus uz stundām pirms vai pēc sastrēguma stundām.
Šveices Konfederācija piebilst, ka apstrīdētajā lēmumā kļūdaini ir analizēta situācija kapacitātes jomā, pamatojoties tikai
uz aviosabiedrības
Swiss
lidojumu grafiku. Ar šādu pieeju tiekot ignorēts, ka attiecīgie Vācijas pasākumi liekot Cīrihes lidostai izmantot daudz efektīvāku
izmantošanas veidu, kas atstājot praktiskas negatīvas sekas uz minētās lidostas iespējām rīkoties ārkārtas apstākļos, piemēram,
nevēlamos meteoroloģiskos apstākļos vai brīvdienu perioda sākumā, kā arī vispārīgāk nākotnē, iespējams, palielināt gaisa satiksmi.
Treškārt, Šveices Konfederācija Komisijai pārmet kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neesot ņēmusi vērā, ka attiecīgo Vācijas
pasākumu negatīvās sekas Cīrihes lidostai un aviosabiedrībai
Swiss
radot brīvas pakalpojumu sniegšanas gaisa satiksmes jomā ierobežojumu.
Šveices Konfederācija šajā ziņā apstrīd apstrīdētā lēmuma 35. apsvēruma b) punktā norādīto Komisijas apgalvojumu, ka Šveices
Konfederācija nepiedalās gaisa pakalpojumu iekšējā tirgū un ka “šobrīd nolīgumā ir paredzēta tikai satiksmes tiesību apmaiņa”
starp Šveici un Kopienu. Šis apgalvojums esot pretrunā iespaidam, kāds tika radīts Šveices Konfederācijai sarunās, kuras noslēdzās
ar nolīguma noslēgšanu. Tajā arī neesot ņemts vērā, ka nolīgumam ir tādi paši mērķi kā EK līgumam un EEZ līgumam. Turklāt,
kā izrietot no iepriekš 33. punktā minētā sprieduma lietā
Malpensa
, ar Regulu Nr. 2408/92 brīva pakalpojumu sniegšana gaisa satiksmes jomā ir īstenota pilnīgi.
Šajā ziņā Šveices Konfederācija apstrīd Komisijas šajā pašā apstrīdētā lēmuma 35. apsvēruma b) punktā izvirzīto apgalvojumu,
ka iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā
Malpensa
nevarēja ņemt vērā, jo tas tika pasludināts pēc nolīguma noslēgšanas, par to nebija paziņots Šveices Konfederācijai un tas
arī netika izskatīts Apvienotajā komitejā, kā ir paredzēts nolīguma 1. panta 2. punktā. Saskaņā ar Šveices Konfederācijas
viedokli tas, ka par minēto spriedumu nebija paziņots, neizslēdz, ka tas tika ņemts vērā, vēl jo vairāk tāpēc, ka runa ir
par pašas Komisijas pieļautu bezdarbību. Turklāt apstrīdētais lēmums šajā aspektā esot pretrunīgs, jo, pirmkārt, tajā ir minēts
iepriekš 33. punktā minētais spriedums lietā
Malpensa
, lai pamatotu apgalvojumu, ka samērīguma principu var īstenot tikai saistībā ar brīvu pakalpojumu sniegšanu, un, otrkārt,
tajā ir norādīts, ka minēto spriedumu nevar ņemt vērā.
Visbeidzot, Šveices Konfederācija atgādina, ka tās sūdzībā, kas tika noraidīta ar apstrīdēto lēmumu, tā Vācijas Federatīvajai
Republikai pārmeta nolīguma 17. pantā paredzētā lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumu. Šim pienākumam esot tāda pati piemērojamība
kā tā, kas izriet no EKL 10. panta, un nozīmīga esot arī judikatūra par šo pantu. Atsakoties apstrīdētajā lēmumā ņemt vērā
šo Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu, Komisija esot pārkāpusi labticības principu.
Tas, ka nolīguma puse ir tikai Kopiena, tam neliedzot radīt sekas arī attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku. Šo pēdējo
nolīgums faktiski saistot saskaņā ar EKL 300. panta 7. punktu, un tai saskaņā ar judikatūru esot pienākums nodrošināt no tā
izrietošo pienākumu ievērošanu.
Tas, ka 2001. gada 18. oktobrī parakstītais Vācijas Federatīvās Republikas un Šveices Konfederācijas nolīgums nav ratificēts,
nevarot pamatot apstrīdēto Vācijas pasākumu veikšanu. Attiecīgais nolīgums faktiski neesot bijis brīvu sarunu, bet gan Vācijas
Federatīvās Republikas uz Šveices Konfederāciju veikta spiediena rezultāts. Turklāt attiecīgie Vācijas pasākumi pārsniedzot
ne tikai to, kas ir paredzēts minētajā divpusējā līgumā, bet arī vienpusējos pasākumus, ko Vācijas Federatīvā Republika draudēja
pieņemt gadījumā, ja sarunas ar Šveices Konfederāciju beigtos ar neveiksmi. Turklāt Vācijas Federatīvā Republika neesot devusi
Šveices Konfederācijai laiku, kas tai bija vajadzīgs, lai pielāgotos jaunajām Vācijas tiesību normām.
Komisija, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd Šveices Konfederācijas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par to, ka Komisija nav ņēmusi vērā Cīrihes lidostas izmantotāja un tās apkārtnes iedzīvotāju tiesības
Šveices Konfederācija Komisijai pārmet, ka tā apstrīdēto Vācijas pasākumu pārbaudē saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 8. panta
3. punktu nav ņēmusi vērā, pirmkārt, Cīrihes lidostas izmantotāja un, otrkārt, šīs lidostas apkārtnes iedzīvotāju, kurus ietekmē
lidmašīnu troksnis, tiesības.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 3. panta 1. punktu attiecīgās dalībvalstis atļauj Kopienas gaisa pārvadātājiem
izmantot satiksmes tiesības šīs pašas regulas 2. panta f) punkta izpratnē Kopienas teritorijas maršrutos.
Tomēr, kā ir norādīts Regulas Nr. 2408/92 preambulas četrpadsmitajā apsvērumā, “satiksmes tiesību izmantojumam jābūt saskaņā
ar ekspluatācijas noteikumiem attiecībā uz drošību, vides aizsardzību un apstākļiem, kas saistīti ar piekļuvi lidostai, [..]
bez diskriminācijas”.
Tādējādi likumdevējs, pirmkārt, Regulas Nr. 2408/92 8. panta 2. punktā ir paredzējis, ka satiksmes tiesību izmantošana ir
pakļauta publicētiem Kopienas, valsts, reģionālajiem vai vietējiem darbības noteikumiem attiecībā uz drošību, vides aizsardzību
un laika nišu sadali, un, otrkārt, saskaņā ar šī paša panta 3. punktu atļāvis Komisijai piemērot īpaši tā 2. punktu un izlemt,
vai attiecīgā dalībvalsts var turpināt piemērot pārbaudīto pasākumu.
No iepriekš minētajām tiesību normām un apsvērumiem, kā būtībā norādījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 40. apsvērumā, izriet,
ka pasākuma pārbaude saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 8. panta 3. punktu attiecas uz tā sekām uz satiksmes tiesību izmantošanu
Kopienas teritorijas maršrutos. Savukārt iespējamas lidostas izmantotāja vai tās apkārtnes iedzīvotāju tiesības šādā pārbaudē
nav ņemamas vērā.
Tādējādi Komisija, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdēto Vācijas pasākumu pārbaudē saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92
8. panta 3. punktu nav ņēmusi vērā, pirmkārt, Cīrihes lidostas izmantotāja un, otrkārt, šīs lidostas apkārtnes iedzīvotāju,
kurus ietekmē lidmašīnu troksnis, tiesības.
Ar pārējiem Šveices Konfederācijas argumentiem nav apstrīdams šis secinājums.
Pirmkārt, par Šveices Konfederācijas argumentu par nolīguma 2. pantu jāatgādina, ka saskaņā ar šī panta tekstu īpaši nolīguma
pielikuma tiesību normas piemēro tādā apmērā, kādā tās attiecas uz gaisa transportu vai jautājumiem, kas tieši saistīti ar
gaisa transportu.
Kā izriet no nolīguma 2. panta formulējuma un it īpaši tajā izmantotajiem vārdiem “tādā apmērā, kādā tas attiecas”, tas ierobežo
nolīguma pielikumā uzskaitīto tiesību normu piemērojamību, izslēdzot šo tiesību normu piemērošanu gadījumos, kas neattiecas
ne uz gaisa transportu, ne uz jautājumiem, kas tieši saistīti ar gaisa transportu. No tā izriet, ka šī panta mērķis un sekas
nav attiecināt attiecīgo tiesību normu piemērošanu arī uz situācijām, kas neietilpst to piemērojamībā.
Runājot konkrētāk par Regulu Nr. 2408/92, vienīgā tās piemērojamības paplašināšana nolīguma aspektā attiecas uz Šveices Konfederācijas
un tādu gaisa pārvadātāju, kuru galvenā darbības vieta atrodas tajā, pielīdzināšanu Kopienas dalībvalstīm un Kopienas gaisa
pārvadātājiem saskaņā ar nolīguma pielikumu.
Izņemot šo piemērojamības paplašināšanu, Regula Nr. 2408/92 nav piemērojama nolīguma aspektā situācijās, kas Kopienas aspektā
neietilpst tās piemērojamībā.
No tā izriet, ka, kaut gan lidostu izmantotāju vai to apkārtnes iedzīvotāju tiesības ir jautājums, kas ir tieši saistīts ar
gaisa transportu, kā to apgalvo Šveices Konfederācija, ne nolīguma 2. pants, ne kāda cita nolīguma tiesību norma neļauj Komisijai
ņemt vērā šīs tiesības, piemērojot Regulas Nr. 2408/92 8. panta 3. punktu nolīguma aspektā.
Otrkārt, nevar pieņemt Šveices Konfederācijas argumentu par nolīguma 18. panta 1. punktu.
Šajā tiesību normā faktiski ir paredzēts tikai, ka Kopiena kā nolīguma līgumslēdzēja puse savā teritorijā, kas ietver Vācijas
teritoriju, ir atbildīga par pareizu nolīguma piemērošanu. Tajā tādējādi Komisijai nav piešķirtas nekādas papildu pilnvaras,
kas nav paredzētas nolīguma pielikumā uzskaitītajās regulās un direktīvās vai eventuāli citās Kopienu tiesību normās.
No tā izriet, ka nolīguma 18. panta 1. punktam šajā lietā nav nekādas nozīmes.
–       Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Šveices Konfederācija pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Vispirms ir jānoraida Šveices Konfederācijas arguments par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz Cīrihes
lidostas apkārtnes šveiciešu iedzīvotājiem un izmantotāju. Kā ir norādīts šī sprieduma 127. punktā, Komisijai nebija pienākuma,
pārbaudot apstrīdētos Vācijas pasākumus, ņemt vērā šādas intereses.
Par Šveices Konfederācijas argumentu par apgalvotu Šveices pārvadātāju, ieskaitot aviosabiedrību
Swiss
, diskrimināciju jāatgādina, ka, ņemot vērā nolīguma 3. pantu, apstrīdētā lēmuma 35. apsvēruma a) punktā ir pamatoti uzskatīts,
ka diskriminācijas aizliegums “neapšaubāmi ir piemērojams” pasākuma pārbaudē saskaņā ar Regulas Nr. 2408/92 8. panta 3. punktu
nolīguma aspektā un ka tādējādi apstrīdētie Vācijas pasākumi ir jāpārbauda šajā aspektā.
Šajā pārbaudē Komisija vispirms pamatoti ir uzskatījusi, ka ar attiecīgajiem Vācijas pasākumiem nav veikta nekāda nošķiršana
starp pārvadātājiem atkarībā no to pilsonības vai identitātes (apstrīdētā lēmuma 36. apsvērums). Šveices Konfederācija šo
atzinumu nav apstrīdējusi.
Komisija apstrīdētā lēmuma 37.–39. apsvērumā ir pārbaudījusi arī, vai, iespējams, nav pieļauta netieša diskriminācija pret
Šveices pārvadātājiem. Šajā ziņā tā 38. apsvērumā ir atzinusi, ka zvaigžņveida tīklu izmantošana ir kļuvusi izplatīta gaisa
pārvadātāju starpā. Šie tīkli esot izveidoti galvenajās lidostās, gandrīz vienmēr tajā valstī, kurā ir dibināts attiecīgais
pārvadātājs. Galvenās lidostas attiecīgā pārvadātāja zvaigžņveida sistēmā esot centrālie punkti, kas atļauj attiecīgajam pārvadātājam
piedāvāt visām lidostām, kas tiek apkalpotas no galvenās lidostas, netiešus lidojumus ar apstāšanos galvenajā lidostā. Šis
pārvadātājs tādējādi varot paplašināt savu lidojumu tīklu, izvairoties no ieguldījumiem, kas ir vajadzīgi, lai izveidotu tiešus
maršrutus.
Komisija šajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā ir atzinusi, ka pārvadātājiem, kas izmanto lidostu kā centrālo punktu zvaigžņveida
tīklā, šī iemesla dēļ pieder liela daļa pārvadājumu no vai uz šo lidostu un ka tāpēc jebkuri ierobežojumi minētās lidostas
izmantošanai tiem rada daudz būtiskākas sekas nekā to konkurentiem. Tomēr saskaņā ar Komisijas viedokli šāda atšķirīga attieksme
pati par sevi neradot diskrimināciju, jo, ja tas tā būtu, visi ierobežojumi automātiski būtu uzskatāmi par diskriminējošiem
un dalībvalstīm nebūtu nekādu iespēju likt ievērot darbības noteikumus Regulas Nr. 2408/92 8. panta 2. punkta izpratnē.
Saskaņā ar Komisijas viedokli (apstrīdētā lēmuma 39. apsvērums) apstrīdētie Vācijas pasākumi varot radīt netiešu diskrimināciju
tikai tad, ja tie ietekmē tikai vai galvenokārt Šveices pārvadātāju veiktos lidojumus. Komisija ir uzskatījusi, ka tas tā
nav, jo Šveices un Kopienas pārvadātājus minētie pasākumi ietekmējot tieši proporcionāli to lidojumu skaitam, ko tie veic
starp Šveici un Kopienu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras par diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegumu Kopienu tiesību piemērošanas
jomā izriet, ka noteikumi par vienlīdzīgu attieksmi starp pilsoņiem un personām, kas nav pilsoņi, aizliedz ne vien atklātu
diskrimināciju pilsonības dēļ vai – kas attiecas uz sabiedrību – juridiskās adreses dēļ, bet arī jebkādu slēptu diskrimināciju,
kas, piemērojot citus atšķirības kritērijus, faktiski noved pie tā paša rezultāta (skat. it īpaši 1993. gada 13. jūlija spriedumu
lietā C‑330/91
Commerzbank
,
Recueil
, I‑4017. lpp., 14. punkts; 2002. gada 19. marta spriedumu lietā C‑224/00 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑2965. lpp., 15. punkts, un 2009. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑115/08
ČEZ
, Krājums, I‑0000. lpp., 92. punkts).
Ņemot vērā nolīguma 1. panta 2. punktu, šai judikatūrai ir nozīme arī attiecībā uz Regulas Nr. 2408/92 piemērošanu nolīguma
aspektā, jo tā 3. pants būtībā ir vienāds ar EKL 12. panta pirmo daļu.
Šajā lietā Šveices Konfederācija būtībā apgalvo, ka Vācijas Federatīvā Republika pret Cīrihes lidostu un tādējādi aviosabiedrību,
kas to izmanto par centrālo punktu savam zvaigžņveida tīklam, izturas citādi nekā pret Vācijas lidostām, it īpaši Minhenes
un Frankfurtes pie Mainas lidostām, kuras kā centrālos punktus savam zvaigžņveida tīklam izmanto Vācijas aviosabiedrība
Lufthansa
.
Protams, šāda atšķirīga attieksme, pieņemot, ka tā tiktu pierādīta, nebūtu tieši pamatota ar attiecīgo pārvadātāju pilsonību
vai juridisko adresi. Tomēr tā varētu novest pie tāda paša rezultāta, jo, kā norādīts apstrīdētajā lēmumā, Šveices pārvadātāji,
ieskaitot
Swiss
, parasti par centrālajiem punktiem saviem zvaigžņveida tīkliem izmanto Šveicē esošas lidostas, it īpaši Cīrihes lidostu,
un tāpēc iespējami ierobežojumi attiecībā uz lidojumiem no un uz šo lidostu šos pārvadātājus ietekmē daudz vairāk nekā aviosabiedrības,
kas par centrālo punktu to zvaigžņveida tīklam izmanto citu lidostu.
No tā izriet, ka, ņemot vērā šī sprieduma 140. punktā minēto judikatūru, apstrīdētā lēmuma 38. un 39. apsvērumā minētais vien
nevar izslēgt iespējamu apstrīdēto Vācijas pasākumu diskriminējošo raksturu attiecībā pret Šveices pārvadātājiem, it īpaši
Swiss
.
Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar šo pašu judikatūru ar atzinumu, ka kāds pasākums noved pie tāda paša rezultāta kā diskriminācija
pilsonības dēļ, nepietiek, lai secinātu, ka tas nav saderīgs ar EKL 12. pantu vai šajā gadījumā – nolīguma 3. pantu. Vēl ir
jānoskaidro, vai minēto pasākumu pamato objektīvi apstākļi un vai tas ir samērīgs ar tam izvirzīto mērķi. Tikai tādā gadījumā,
ja tas tā nav, tas ir uzskatāms par aizliegtu EKL 12. pantā vai šajā gadījumā – nolīguma 3. pantā (šajā ziņā skat. iepriekš
140. punktā minētos spriedumus lietā Komisija/Itālija, 20. punkts, un lietā
ČEZ
, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, runājot, pirmkārt, par iespējamu objektīvu pamatojumu apstrīdēto pasākumu īstenošanai attiecībā tikai uz Cīrihes
lidostu, jāatgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumu “Vācijas teritorija, kuru pārlido lidmašīnas, nosēžoties
Cīrihē, ir svarīgs tūristu galamērķis un šajā ziņā to īpaši ietekmē trokšņa piesārņojums”.
Šveices Konfederācija apstrīd šo apgalvojumu, norādot, ka iedzīvotāju skaits, kurus var ietekmēt trokšņa piesārņojums, ko
attiecīgajā teritorijā rada lidmašīnas, nav ļoti liels. Taču, pat ja tas tā būtu, ar šo faktu nav apstrīdams attiecīgās Vācijas
teritorijas tūrisma raksturs.
Tas pats attiecas uz Šveices Konfederācijas argumentu, ka Cīrihes lidostai tuvējā reģiona Vācijas tūrisma nozare gūstot ievērojamu
peļņu no šīs lidostas.
Šis arguments faktiski apstiprina attiecīgo pasākumu skartās Vācijas teritorijas zonas tūrisma raksturu. Attiecībā uz pārējo
pietiek norādīt, ka Vācijas Federatīvajai Republikai ir tiesības veikt pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem trokšņa piesārņojuma
samazināšanai.
Tāpēc ir jākonstatē, ka tas, ka Cīrihes lidostas tuvumā atrodas tūrisma zona, kā ir minēts apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā
un kas nav apstrīdēts ar Šveices Konfederācijas argumentiem, ir objektīvs apstāklis šī sprieduma 145. punktā minētās judikatūras
izpratnē, kas pamato apstrīdēto Vācijas pasākumu veikšanu attiecībā tikai uz Cīrihes lidostu.
No lietas materiāliem neizriet un Šveices Konfederācija nav apgalvojusi, ka Minhenes un Frankfurtes pie Mainas lidostas arī
atrastos svarīgu tūrisma zonu tuvumā.
Tāpat jānorāda, ka atšķirībā no situācijas Minhenes un Frankfurtes pie Mainas lidostu gadījumos Vācijas Federatīvajai Republikai
nav nekādu pilnvaru attiecībā uz Cīrihes lidostu un tā, lai samazinātu trokšņa piesārņojumu virs Vācijas teritorijas, nevar
likt šai lidostai veikt izmaiņas tās izmantošanā. Šī atšķirība, kas ir minēta apstrīdētā lēmuma 43. apsvērumā, ir otrs objektīvs
apstāklis, kas var pamatot apstrīdēto pasākumu veikšanu attiecībā tikai uz Cīrihes lidostu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šajā lietā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma, pastāv objektīvi apstākļi
šī sprieduma 154. punktā minētās judikatūras izpratnē, kas pamato Vācijas veiktos pasākumus.
Otrkārt, atbilstoši šai pašai judikatūrai ir jāpārbauda, vai minētie pasākumi ir samērīgi ar tiem izvirzīto mērķi, proti,
lidmašīnu radītā trokšņa piesārņojuma samazināšanu Vācijas teritorijas daļā, kurā tie ir veicami. Komisija šo jautājumu ir
apskatījusi apstrīdētā lēmuma 41.–49. apsvērumā un ir atzinusi, ka tas tā patiešām ir.
Šveices Konfederācija šo secinājumu apstrīd, vispirms apgalvojot, ka lidmašīnu radītā trokšņa piesārņojuma apmērs zonā, uz
kuru attiecas apstrīdētie Vācijas pasākumi, nepamato šo pasākumu veikšanu.
Tomēr Šveices Konfederācijas šīs argumentācijas daļas pamatojumā minētais
EMPA
ziņojums (skat. šī sprieduma 98. punktu) nekādā veidā nepierāda, ka trokšņa piesārņojums Cīrihes lidostai tuvējā Vācijas
reģionā nerada problēmas. No šī ziņojuma gluži pretēji izriet, ka lidmašīnu radītā trokšņa piesārņojuma apmērs šajā pašā reģionā
var būt robežās no 45 dB no lidostas relatīvi tālās vietās un līdz 70 dB tuvākās vietās. Šāds trokšņa apmērs tiešām var radīt
problēmu tūrisma reģionā, it īpaši naktīs un nedēļas nogalēs, kad ir veicami attiecīgie Vācijas pasākumi.
Par Šveices Konfederācijas argumentu, ka lidmašīnu radītais trokšņa piesārņojums attiecīgajā Vācijas teritorijas zonā nepārsniedz
robežvērtības, apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā ir pareizi norādīts, ka šīs robežas norāda uz pieņemamiem maksimālajiem lielumiem,
nevis komfortabliem lielumiem un ka tāpēc dalībvalstīm ir tiesības veikt pasākumus, lai samazinātu šo trokšņa apmēru zem šiem
ierobežojumiem, turklāt, ja runa ir par tūrisma reģionu, kā tas ir šajā gadījumā.
Šveices Konfederācijas arguments, ka zināmi attiecīgajos Vācijas pasākumos paredzētie minimālie lidojumu augstumi ir pārāk
augsti un ka zemāku augstumu noteikšana nekādi nepalielinātu trokšņa piesārņojumu attiecīgajā Vācijas zonā, ir noraidāms,
jo Šveices Konfederācija nav ne precizējusi zemākos augstumus, kādus varētu noteikt, ne arī vismaz apliecinājusi, ka šāds
minimālo lidojumu augstumu samazinājums pozitīvi ietekmētu Cīrihes lidostas izlidošanas vai nosēšanās kapacitāti.
Šveices Konfederācijas arguments par Direktīvu 2002/30 arī nav pieņemams. Šajā ziņā jākonstatē, ka Šveices Konfederācija nav
ne precizējusi, kādas šīs direktīvas tiesību normas būtu piemērojamas šajā lietā, ne kāds būtu to piemērošanas iznākums. Šajā
ziņā jānorāda, ka Direktīvā 2002/30 nav noteikti trokšņa līmeņi, kas ir obligāti pieļaujami, kā arī nav aizliegta tādu pasākumu
veikšana, kādus šajā lietā ir veikusi Vācijas Federatīvā Republika.
Pārējā daļā, kā pareizi ir atgādināts apstrīdētā lēmuma 53. apsvērumā, Direktīvas 2002/30 4. pantā dalībvalstīm ir noteikts
pienākums īstenot “līdzsvarotu pieeju” ar troksni saistītu problēmu risināšanā tikai savas teritorijas lidostās.
Šajā ziņā nevar piekrist Šveices Konfederācijas argumentam, ka šāda pati pieeja ir jāizvēlas arī tad, kad dalībvalstis risina
šādas problēmas lidostās, kas atrodas ārpus to teritorijas. No izteiciena “līdzsvarota pieeja” definīcijas Direktīvas 2002/30
2. panta g) punktā izriet, ka šādai pieejai it īpaši ir vajadzīga “pasākumu trokšņu problēmas risināšanai lidostā to teritorijā,
trokšņu mazināšanas procedūras un ekspluatācijas ierobežojumu” “prognozējamās ietekmes” pārbaude. Taču tie ir pasākumi, ko
dalībvalsts var paredzēt veikt tikai savā teritorijā.
Turpinājumā Šveices Konfederācija apgalvo arī, ka pastāv mazāk apgrūtinoši pasākumi, kas ļautu Vācijas Federatīvajai Republikai
sasniegt apstrīdētajiem pasākumiem izvirzīto mērķi, proti, samazināt lidmašīnu radītā trokšņa piesārņojumu attiecīgajā Vācijas
teritorijas zonā.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 49. apsvērumā minētais secinājums, ka Vācijas Federatīvajai Republikai nebija
citu līdzekļu, lai panāktu vēlamo trokšņa piesārņojuma samazinājumu, ir jālasa kopā ar šī paša lēmuma 43. apsvērumā izdarīto
secinājumu. Komisija šajā pēdējā apsvērumā būtībā ir norādījusi, ka citi trokšņa samazināšanas pasākumi virs Vācijas teritorijas,
proti, it īpaši citādāka Cīrihes lidostas izmantošana, ietilpst Šveices iestāžu kompetencē un Vācijas Federatīvā Republika
tos nevar noteikt.
Vispārējā tiesā Šveices Konfederācija minēja tikai vienu alternatīvu pasākumu –trokšņa kvotas noteikšanu. Šāds pasākums, kas
ir mazāk apgrūtinošs, ļautu Vācijas Federatīvajai Republikai sasniegt tādus pašus mērķus kā apstrīdētie pasākumi, t.i., samazināt
lidmašīnu radīto trokšņa piesārņojumu Šveices tuvumā esošajā Vācijas teritorijas daļā naktīs un nedēļas nogalēs.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka tiesas sēdē Šveices Konfederācija norādīja, ka tā šo pasākumu ir minējusi jau administratīvā
procesa laikā, bet tā tomēr šī apgalvojuma pamatošanai nenorādīja ne uz vienu precīzu lietas materiālos esošu dokumentu. Savukārt
Komisija apgalvoja, ka ideja noteikt trokšņa kvotu administratīvajā procesā netika apskatīta. Turklāt Vispārējā tiesa nav
varējusi atrast nevienu atsauci uz šādu pasākumu ne sūdzībā, ne Šveices Konfederācijas apsvērumos atbildē uz paziņojumu par
iebildumiem, kas atrodas lietas materiālos.
Šajos apstākļos, tā kā Šveices Konfederācijas apgalvojums, ka tā esot minējusi trokšņa kvotu kā iespējamu alternatīvu risinājumu,
nav pamatots ne ar vienu pierādījumu, Komisijai nevar pārmest pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, tāpēc ka tā apstrīdētajā
lēmumā nav konkrēti norādījusi iemeslus, kāpēc šāds pasākums nevar reāli aizstāt apstrīdētos Vācijas pasākumus.
Par Šveices Konfederācijas argumenta par iespēju noteikt trokšņa kvotu, lai sasniegtu tādus pašus mērķus kā ar apstrīdētajiem
pasākumiem, pamatotības pārbaudi ir jānorāda, ka tiesas sēdē Komisija un personas, kas iestājušās lietā, paskaidroja, ka trokšņa
kvota ir maksimālā trokšņa vērtība, ko nedrīkst pārsniegt vidējais visu konkrēto lidostu izmantojošo lidmašīnu radītais troksnis.
Šis vidējais troksnis tiekot aprēķināts, pamatojoties uz trokšņa apmēru, kas konstatēts noteiktā laikposmā, parasti viena
gada laikā.
No tā saskaņā ar Komisijas un personu, kas iestājušās lietā, viedokli izriet, ka trokšņa kvotas noteikšana neļauj sasniegt
to pašu mērķi kā apstrīdētie Vācijas pasākumi, t.i., samazināt lidmašīnu radīto trokšņa piesārņojumu Vācijas teritorijas daļā
naktīs un nedēļas nogalēs, jo nevar izslēgt, ka, aprēķinot vidējo troksni, lai pārbaudītu noteiktās kvotas ievērošanu, iespējamo
pārlieki lielo naktīs un nedēļas nogalēs konstatēto troksni var kompensēt mazākās citās stundās vai dienās konstatētās vērtības.
Šveices Konfederācija tiesas sēdē atbildēja, ka nekas neliedz noteikt trokšņa kvotas noteiktām stundām vai dienām, šajā gadījumā
– nakts stundām un nedēļas nogalēm.
Tomēr šiem argumentiem nevar piekrist.
Pirmkārt, Šveices Konfederācija nav minējusi nevienu gadījumu, kad trokšņa kvota būtu noteikta tikai zināmām dienas stundām
vai zināmām nedēļas dienām un tā labi darbotos praksē.
Otrkārt, jānorāda, ka trokšņa kvotas noteikšana tikai nakts stundām un nedēļas nogalēm noteikti nav mazāk apgrūtinoša par
attiecīgajiem Vācijas pasākumiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka Šveices Konfederācija nekādi nav precizējusi, kāda varētu būt šādas
kvotas vērtība.
Ja šādai kvotai tiktu noteikta ļoti zema vērtība, tad tāds pasākums praktiski radītu tādu pašu rezultātu kā apstrīdētie Vācijas
pasākumi, proti, tie to piemērošanas laikā padarītu neiespējamus no Cīrihes lidostas izlidojošu vai uz turieni lidojošu lidmašīnu
lidojumus pār Vācijas teritoriju zemā augstumā.
Treškārt, atšķirībā no minimālo lidojuma augstumu noteikšanas, kuru ievērošanu kompetentās gaisa kontroles iestādes var viegli
pārbaudīt, tādas trokšņa kvotas ievērošanas kontrole, kādu ierosina Šveices Konfederācija, šķiet ļoti grūta, pat neiespējama.
Vācijas iestādes nevarētu tikai noteikt šādu kvotu, bet tām būtu arī jāparedz kontroles sistēma ar regulāriem attiecīgajā
Vācijas teritorijā lidmašīnu radītā trokšņa piesārņojuma mērījumiem.
Turklāt, tā kā Vācijas Federatīvās Republikas noteiktos pasākumus var veikt tikai laikposmā, kad lidmašīnas pārlido Vācijas
teritoriju, trokšņa piesārņojuma mērījumos būtu jānošķir troksnis, ko lidmašīnas rada, mērījumu izdarīšanas brīdī atrodoties
virs Vācijas teritorijas, un troksnis, ko rada lidmašīnas, kas jau ir šķērsojušas Šveices robežu. Šāda nošķiršana šķiet neiespējama
vai vismaz ļoti grūti veicama.
Ceturtkārt un visbeidzot, pieņemot, ka būtu iespējams veikt mērījumus, kas vajadzīgi, lai kontrolētu trokšņa kvotas ievērošanu,
ir grūti iedomāties, kādas sankcijas Vācijas Federatīvā Republika varētu noteikt, lai nodrošinātu šīs kvotas ievērošanu.
Ja lidmašīna pārkāpj minimālo apstrīdētajos Vācijas pasākumos noteikto augstumu, gaisa kontroles iestādes var rīkoties nekavējoties,
lai nodrošinātu to ievērošanu.
Savukārt, tā kā trokšņa kvotas ievērošana tiek pārbaudīta noteiktā laikposmā, parasti viena gada laikā, iespējama kvotas pārsniegšana
tiek konstatēta tikai
ex post facto
un pēc definīcijas nav attiecināma ne uz vienu konkrētu lidmašīnu, ne aviosabiedrību. Tāpēc Vācijas Federatīvā Republika
nevar kvotas pārkāpējam uzlikt sodu, piemēram, naudas sodu.
Šādas kvotas ievērošanu faktiski var nodrošināt tikai sadarbībā ar attiecīgo lidostu, kas var veikt vajadzīgās izmaiņas izlidošanas
un nolaišanās grafikā, lai samazinātu vidējo trokšņa piesārņojumu zem kvotas. Taču šajā gadījumā, kā pareizi ir norādījusi
Komisija apstrīdētā lēmuma 43. apsvērumā, Vācijas Federatīvajai Republikai nav nekādu pilnvaru attiecībā uz Cīrihes lidostu
un tā nevar tai likt īstenot šādu sadarbību.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā ir pareizi atzīts, ka apstrīdēto Vācijas pasākumu
samērīgums nav apstrīdams, jo Vācijas Federatīvajai Republikai nebija citu līdzekļu, lai panāktu vēlamo trokšņa piesārņojuma
samazinājumu.
Visbeidzot, nav pieņemami arī Šveices Konfederācijas argumenti, ka apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini samazināta Vācijas pasākumu
ietekme uz Cīrihes lidostu.
Faktiski, tā kā Vācijas Federatīvā Republika, kā ir norādīts iepriekš, nevarēja veikt citus pasākumus kā tikai apstrīdētos
pasākumus, lai sasniegtu mērķi samazināt trokšņa piesārņojumu, ar iespējamu Cīrihes lidostas kapacitātes samazināšanu pēc
šo pasākumu noteikšanas vien nepietiek, lai secinātu, ka minētie pasākumi ir nesamērīgi.
Tikai tad, ja Cīrihes lidostai rastos lielas neērtības, piemēram, ievērojama kapacitātes samazināšanās, kas novestu pie pastāvīgas
lidojumu atcelšanas, varētu atzīt šādu nesamērību.
Tomēr jākonstatē, ka Šveices Konfederācija nav minējusi un vēl mazāk pierādījusi, ka pastāvētu vai ka varētu pastāvēt tik
nozīmīgas neērtības.
Faktiski bez vispārīgiem apgalvojumiem par Cīrihes lidostas pieļaujamo kapacitāti un paredzamo kapacitāti, kā arī nosēšanās
un izlidošanas viļņu secības optimizāciju Šveices Konfederācija ir minējusi tikai šķēršļus kustībai pie izlidošanas vai nosēšanās
Cīrihes lidostā īsos laikposmos dienas laikā. Taču šādi šķēršļi, lai gan tie ir traucējoši attiecīgajiem pasažieriem un aviosabiedrībām,
nav uzskatāmi par nozīmīgām neērtībām.
Runājot par Šveices Konfederācijas apgalvojumu, ka apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini norādīts uz aviosabiedrības
Swiss
lidojumu grafiku, jānorāda, pirmkārt, ka apstrīdētā lēmuma 46. apsvērumā Komisija ir vispārīgi minējusi 2003. gada vasaras
sezonas un 2003./2004. gada ziemas sezonas lidojumu grafiku, kuros ietverti visi lidojumi no vai uz Cīrihes lidostu, nevis
tikai
Swiss
veiktie lidojumi.
Otrkārt, jānorāda, ka Šveices Konfederācija nav minējusi nevienu faktu, kā, piemēram, reisus, kas ir bijuši jāatceļ pēc apstrīdēto
Vācijas pasākumu piemērošanas, lai apstrīdētu apstrīdētā lēmuma 47. apsvērumā minēto secinājumu, ka, ņemot vērā šī lēmuma
46. apsvērumā minētos grafikus, iespējamā attiecīgo Vācijas pasākumu ietekme ir ierobežota.
No tā izriet, ka Šveices Konfederācijas arguments par attiecīgo Vācijas pasākumu ietekmi uz Cīrihes lidostas kapacitāti ir
noraidāms. Tāpēc ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā ir pareizi uzskatīts, ka ar minētajiem pasākumiem netiek pārkāpts samērīguma
princips.
Tā kā no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētie Vācijas pasākumi ir pamatoti ar objektīviem apstākļiem un
ka tie ir samērīgi ar tiem izvirzīto mērķi, jāsecina, ka, ievērojot šī sprieduma 140. un 145. punktā minēto judikatūru, tie
nav diskriminējoši attiecībā uz Šveices aviosabiedrībām, it īpaši
Swiss
.
Turklāt, pieņemot, ka pretēji šī sprieduma 123. punktā norādītajam Komisijai būtu bijis attiecīgo Vācijas pasākumu analīzē
jāņem vērā arī lidostas apkārtnes iedzīvotāju un izmantotāju tiesības, it īpaši Cīrihes lidostas apkārtnes iedzīvotāju un
aviosabiedrības, kas izmanto šo lidostu, tiesības, jāsecina, ka tādu pašu iemeslu dēļ minētie pasākumi nav diskriminējoši
arī attiecībā pret šīm personām.
No tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā ir pareizi atzīts, ka ar Vācijas pasākumiem netiek pārkāpts nolīguma 3. pantā noteiktais
vienlīdzīgas attieksmes princips.
–       Par brīvas pakalpojumu sniegšanas gaisa transporta jomā pārkāpumu
Jāatgādina, ka Šveices Konfederācija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tā 35. apsvēruma
b) punktā ir atzīts, ka brīva pakalpojumu sniegšana nolīguma aspektā “nepastāv[ēja]”, un tādējādi esot notikusi atteikšanās
apsvērt, vai attiecīgie Vācijas pasākumi neietver brīvas pakalpojumu sniegšanas gaisa transporta nozarē ierobežojumus.
Taču jāatgādina, ka apstrīdēto Vācijas pasākumu mērķis nenoliedzami ir samazināt trokšņa piesārņojumu Vācijas tūrisma reģionā
un tas ir specifisks vides aizsardzības mērķis.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vides aizsardzība ir viens no primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas var attaisnot
EK līgumā nodrošināto pamatbrīvību un it īpaši brīvas pakalpojumu sniegšanas ierobežošanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1988. gada
20. septembra spriedumu lietā 302/86 Komisija/Dānija,
Recueil
, 4607. lpp., 9. punkts, un 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑309/02
Radlberger Getränkegesellschaft
un
S. Spitz
, Krājums, I‑11763. lpp., 75. punkts).
Protams, neatkarīgi no leģitīma mērķa esamības EK līgumā garantēto pamatbrīvību ierobežojuma pamatošanai ir vajadzīgs, lai
attiecīgais pasākums būtu piemērots izvirzītā mērķa īstenošanai un lai tas nepārsniegtu izvirzītā mērķa sasniegšanai vajadzīgo
(šajā ziņā skat. 2008. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑527/06
Renneberg
, Krājums, I‑7735. lpp., 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr jāatgādina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pakārtoti pārbaudījusi attiecīgo Vācijas pasākumu samērīgumu un pamatoti
secinājusi, ka tie ir saderīgi ar tiem izvirzīto mērķi.
Šajos apstākļos jākonstatē, ka Šveices Konfederācijas iebildums, ka apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpts brīvas pakalpojumu sniegšanas
princips, nav spēkā. Pat ja apstrīdētajā lēmumā izdarītais secinājums, kas minēts 35. apsvēruma b) punktā un ir atgādināts
šī sprieduma 193. punktā, būtu kļūdains, šāda kļūda nevarētu radīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo, kā jau ir norādīts, šajā
lēmumā pareizi ir uzskatīts, ka attiecīgajiem Vācijas pasākumiem ir ar vides aizsardzību saistīts mērķis un tie ir samērīgi
ar šo mērķi.
Tas pats attiecas uz iebildumu par iepriekš 33. punktā minētā sprieduma lietā
Malpensa
neņemšanu vērā. Kā apliecina pati Šveices Konfederācija, šī sprieduma ņemšana vērā būtu likusi Komisijai pārbaudīt attiecīgos
Vācijas pasākumus arī attiecībā uz to sekām uz brīvu pakalpojumu sniegšanu gaisa transporta jomā. Taču, kā ir norādīts, šāda
pārbaude varētu beigties ar citādu secinājumu, nekā izdarīts apstrīdētajā lēmumā.
–       Par to, ka Vācijas Federatīvā Republika ir pārkāpusi lojālas sadarbības pienākumu
Jānoraida arī Šveices Konfederācijas iebildums, ka Komisija neesot ņēmusi vērā, ka Vācijas Federatīvā Republika varētu būt
pārkāpusi nolīguma 17. pantā paredzēto lojālas sadarbības principu.
Šajā ziņā jāatgādina, ka jau ir secināts, ka attiecīgie Vācijas pasākumi nav pretēji nolīguma 3. pantā paredzētajam vienlīdzīgas
attieksmes principam.
Turklāt ir arī atzīts, ka, pat pieņemot, ka nolīguma jomā būtu piemērojams brīvas pakalpojumu sniegšanas princips, iespējami
šīs brīvības ierobežojumi, kas izriet no attiecīgo Vācijas pasākumu veikšanas, bija pamatoti ar vides aizsardzības mērķi,
tāpēc brīva pakalpojumu sniegšana nevarētu kavēt minēto pasākumu veikšanu.
Visbeidzot, Šveices Konfederācija nav identificējusi nevienu citu nolīguma noteikumu, kas varētu liegt Vācijai veikt pasākumus.
Tādējādi, pat ja nolīgums Vācijas Federatīvajai Republikai, kas nav viena no nolīguma līgumslēdzējām pusēm, radītu lojālas
sadarbības pienākumu, apstrīdētajā lēmumā pamatoti nav konstatēts šī teorētiskā pienākuma pārkāpums.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka trešais pamats, kā arī prasība kopumā ir noraidāmi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Šveices Konfederācijai spriedums ir nelabvēlīgs,
tai jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
Turklāt atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstīm, kas iestājušās lietā, savi tiesāšanās izdevumi
jāsedz pašām. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir iestājusies lietā, tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai Vispārējā tiesa var nolemt, ka personām, kas iestājušās lietā, savi
tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām. Šajā gadījumā
Landkreis Waldshut
, kas iestājusies lietā Komisijas atbalstam, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Šveices Konfederācija sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
Vācijas Federatīvā Republika un
Landkreis Waldshut
sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 9. septembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.