CELEX: 62007TJ0236
ELVGF
Garantiju nodaļa
Grāmatojumu noskaidrošana
2006. finanšu gads
Regulas (EK) Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkta pirmā daļa
Komisijas vienpusēja paziņojuma, kas pievienots Coreper sanāksmes protokolam, saistošais spēks

Atbilstošās tiesību normas

Regula (EEK) Nr. 595/91
Padomes 1991. gada 4. marta Regulas (EEK) Nr. 595/91 par pārkāpumiem un par tādu summu atgūšanu, kas nepareizi izmaksātas
saistībā ar kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu un informācijas sistēmas organizēšanu šajā jomā, kā arī par Regulas
(EEK) Nr. 283/72 atcelšanu (OV L 67, 11. lpp.), 3. pantā ir paredzēts:
“1. Divu mēnešu laikā pēc katra ceturkšņa beigām dalībvalstis paziņo Komisijai pārkāpumu sarakstu, kas pakļauti primārai administratīvai
vai tiesas izmeklēšanai.
Šim nolūkam tās, ciktāl iespējams, sniedz detalizētu informāciju attiecībā uz:
–        pārkāpto noteikumu,
–        izdevumu veidu un apjomu; ja izmaksa nav izdarīta, summ[ām], kuras būtu nepareizi izmaksātas, ja pārkāpums nebūtu atklāts,
izņemot, ja uzņēmums ir vainīgs pie kļūdas vai nolaidības, kas atklāta pirms izmaksas un neizraisa nekādu administratīvu vai
kriminālu sodu,
–        tirgus kopīgo organizāciju un attiecīgo ražojumu, ražojum[iem] vai pasākum[iem],
–        laikposmu, kurā pārkāpums ticis izdarīts, vai laiku, kad tas izdarīts,
–        pārkāpuma izdarīšanas veidu,
–        pārkāpuma atklāšanas veidu,
–        valsts iestād[ēm] vai organizācij[ām], kuras reģistrējušas pārkāpumu,
–        finansiāl[ajām] sek[ām] un atgūšanas iespēj[ām],
–        pirmās informācijas [..], kura izraisījusi aizdomas par pārkāpumu, [datumu un avotu],
–        pārkāpuma atklāšanas datumu,
–        ja vajadzīgs, iesaistīt[ajām] dalībvalst[īm] un trešā[m] valst[īm],
–        ziņ[ām] par iesaistītajām fiziskajām un juridiskajām personām, izņemot gadījumus, kad šī informācija sakarā ar attiecīgā pārkāpuma
veidu pārkāpumu apkarošanā nav svarīga.
2. Ja nav pieejama daļa minētās informācijas, jo īpaši informācija attiecībā uz pārkāpuma izdarīšanas veidu un tā atklāšanas
veidu, dalībvalstis, ciktāl iespējams, sniedz trūkstošo informāciju, nosūtot Komisijai nākamos ceturkšņa pārkāpumu sarakstus.
3. Ja valstu noteikumi paredz izmeklēšanas konfidencialitāti, šīs informācijas paziņošanai jāsaņem atļauja no kompetentās
tiesas.”
Šīs pašas regulas 5. panta 1. punktā ir norādīts, ka “divu mēnešu laikā pēc katra ceturkšņa beigām dalībvalstis informē Komisiju
par sāktajiem procesiem saistībā ar atbilstoši 3. pantam paziņotajiem pārkāpumiem un par visām svarīgajām pārmaiņām [..]”.
Šī paša panta 2. punktā ir paredzēts, ka, “ja dalībvalsts uzskata, ka summu nevar pilnībā atgūt vai nevar cerēt, ka to atgūs
pilnībā, tā ar īpašu paziņojumu informē Komisiju par neatgūto summu un iemesl[iem], kādēļ šī summa, pēc tās domām, būtu jāsedz
Komisijai [Kopienai] vai dalībvalstij”, ka “šai informācijai jābūt pietiekami sīkai, lai saskaņā ar Regulas (EEK) Nr. 729/70
8. panta 2. punktu Komisija varētu nolemt, kam jāuzņemas finansiālās sekas”, un ka “šo lēmumu pieņem saskaņā ar minētās regulas
5. pantā noteikto procedūru”.

Regula (EK) Nr. 1287/95
Padomes 1995. gada 22. maija Regulas (EK) Nr. 1287/95, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas
finansēšanu (OV L 125, 1. lpp.), 1. panta 2. punktā ir norādīts:
“5. pantu aizstāj ar šādu tekstu:
“5. pants
[..]
2. [..]
c)      [..] Atteikums piešķirt finansējumu neattiecas uz izdevumiem, kas veikti agrāk nekā pirms 24 mēnešiem, pirms Komisija attiecīgajai
dalībvalstij ir rakstveidā nosūtījusi šo pārbaužu rezultātus. Tomēr šī tiesību norma neattiecas uz finanšu sekām, kas izriet
no:
–        pārkāpumiem 8. panta 2. punkta nozīmē,
–        [..]”.”

Regula (EEK) Nr. 1258/1999
Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 729/70 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 94, 13. lpp.),
kas pēdējo reizi grozīta ar Regulu Nr. 1287/95, ir noteikti vispārējie noteikumi, kas piemērojami saistībā ar kopējo lauksaimniecības
politiku. Padomes 1999. gada 17. maija Regula (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 160,
103. lpp.) aizvieto Regulu Nr. 729/70 un attiecas uz izdevumiem, kas radušies kopš 2000. gada 1. janvāra.
Saskaņā ar Regulas Nr. 729/70 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 3. panta 1. punktu, kā arī Regulas Nr. 1258/1999 1. panta
2. punkta b) apakšpunktu un 2. panta 2. punktu Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļa
finansē intervenci, kas ir paredzēta, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgus, ko veic saskaņā ar Kopienas noteikumiem lauksaimniecības
tirgu kopīgās organizācijas sistēmā.
Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punktā ir paredzēts:
“Komisija pieņem lēmumu par izdevumiem, [kas] ir jāizslēdz no 2. un 3. pantā minētā Kopienas finansējuma, ja tā atklāj, ka
izdevumi nav veikti atbilstoši Kopienas noteikumiem.
Pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, rakstiski paziņo Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes,
pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamo darbību.
Ja vienošanās netiek panākta, dalībvalsts četru mēnešu laikā var lūgt sākt procedūru, lai būtu par starpnieku attiecīgajām
pusēm, tās iznākumu izklāsta Komisijai nosūtītā ziņojumā, ko tā pārbauda, pirms tiek pieņemts lēmums par finansējuma atteikšanu.
Komisija novērtē summas, kuru finansējums jāatsaka, cita starpā ņemot vērā atklāto neatbilstību smagumu. Komisija ņem vērā
pārkāpuma veidu un smagumu, kā arī finansiālo zaudējumu, kas nodarīts Kopienai.
Finansējumu nedrīkst atteikt:
a)      2. pantā minētajiem izdevumiem, kas ir veikti 24 mēnešus pirms Komisijas rakstiska paziņojuma attiecīgajām dalībvalstīm par
šo pārbaužu rezultātiem;
b)      izdevumiem par kādu 3. pantā minētu pasākumu vai darbību, par ko pēdējo maksājumu veica 24 mēnešus pirms Komisijas rakstiska
paziņojuma attiecīgajām dalībvalstīm par šo pārbaužu rezultātiem.
Piektā daļa tomēr neattiecas uz finansiālajām sekām:
a)      ko izraisa 8. panta 2. punktā minētie pārkāpumi;
b)      saistībā ar valsts atbalstu vai pārkāpumiem, par ko ir sākta [EKL 88.] un [226.] pantā minētā procedūra.”
Regulas Nr. 1258/1999 8. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Ja zaudētās summas netiek atgūtas pilnā apjomā, pārkāpumu vai nolaidības finansiālās sekas sedz Kopiena, izņemot pārkāpumu
vai nolaidības sekas, kas ir saistāmas ar pārvaldes iestādēm vai citām dalībvalstu institūcijām.
Atmaksājamās summas maksā akreditētajiem maksātājiem, kuri tās atskaita no fonda finansētajiem izdevumiem. Procentus par piedzītajām
vai ar nokavēšanos samaksātajām summām iemaksā fondā.”

Regula (EEK) Nr. 1290/2005
Saskaņā ar Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV
L 209, 1. lpp.) 32. panta 3. punktu “dalībvalstis, nosūtot gada pārskatus, kā paredzēts 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta
iii) daļā, vienlaikus iesniedz Komisijai kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas procedūrām, kas uzsāktas pārkāpumu dēļ,
šajā ziņojumā uzrādot vēl neatgūtos līdzekļus, tos sadalot pa administratīvām un/vai tiesvedības procedūrām, kā arī pa gadiem,
kas atbilst pirmajai administratīvai vai tiesas konstatācijai”. Minētajā pantā ir arī precizēts, ka “dalībvalstis dara Komisijai
pieejamu sīki izstrādātu pārskatu par atsevišķām līdzekļu atgūšanas procedūrām, kā arī par atsevišķām summām, kas vēl nav
atgūtas”.
Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktā ir norādīts:
“Ja līdzekļus neatgūst četros gados pēc pirmās administratīvās vai tiesas konstatācijas vai – gadījumos, kad atgūšanai veic
tiesvedību attiecīg[ā]s valsts tiesā, – astoņos gados pēc tās, 50 % no neatgūšanas finansiālajām sekām sedz attiecīgā dalībvalsts
un 50 % sedz no Kopienas budžeta.
Attiecīgā dalībvalsts 3. punkta pirmajā daļā minētajā kopsavilkuma ziņojumā atsevišķi norāda summas, kas nav atgūtas šā punkta
pirmajā daļā norādītajā termiņā.
Neatgūšanas radītā finansiālā sloga sadalījums saskaņā ar šā punkta pirmo daļu neskar prasību attiecīgajai dalībvalstij veikt
atgūšanas procedūras saskaņā ar šīs regulas 9. panta 1. punktu. 50 % no šādi atgūtām summām pārskaita [Eiropas Lauksaimniecības
virzības un garantiju fonds (ELVGF)] pēc šā panta 2. punktā minētā atvilkuma piemērošanas.
Ja, veicot atgūšanas procedūru, pārkāpumu neesamību konstatē ar galīgu administratīvu vai tiesas aktu, tad attiecīgā dalībvalsts
finansiālo slogu, ko tā uzņēmusies saskaņā ar pirmo daļu, deklarē kā izdevumu[s] EL[V]GF.
Tomēr, ja ar attiecīgo dalībvalsti nesaistītu iemeslu dēļ atgūšana nevar tikt veikta pirmajā daļā noteiktajos termiņos un
ja atgūstam[ā] summa pārsniedz 1 miljonu euro, Komisija pēc dalībvalsts lūguma var pagarināt termiņus par ne vairāk kā 50 %
no sākotnējiem termiņiem.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 6. punktu “dalībvalsts var pieņemt lēmumu neturpināt atgūšanu, ja šāda rīcība ir
atbilstīgi pamatota”. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka šādu lēmumu var pieņemt vienīgi šādos gadījumos:
“a)      ja līdzekļu atgūšanas izmaksas, kas jau radušās vai kas varētu rasties, pārsniedz atgūstamo līdzekļu summu;
b)      ja atgūšana izrādās neiespējama debitora vai juridiski par pārkāpumu atbildīgās personas maksātnespējas dēļ, kas ir konstatēta
un apstiprināta saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.”
Šajā pašā tiesību normā ir norādīts, ka “šā panta 3. punkta pirmajā daļā minētajā kopsavilkuma ziņojumā dalībvalsts atsevišķi
norāda summas, par ko tā ir pieņēmusi lēmumu neveikt atgūšanas procedūru, un minētā lēmuma pamatojumu”.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 8. punktu:
“Pēc 31. panta 3. punktā paredzētās procedūras pabeigšanas Komisija var pieņemt lēmumu nefinansēt summas, ko paredzēts segt
no Kopienas budžeta, šādos gadījumos:
a)      piemērojot šā panta 5. un 6. punktu, ja tā konstatē, ka pārkāpums radies vai līdzekļi nav atgūti attiecīgās dalībvalsts pārvaldes
iestādes, dienesta vai struktūras pārkāpuma vai nolaidības dēļ;
b)      piemērojot šā panta 6. punktu, ja tā uzskata, ka dalībvalsts sniegtais pamatojums attiecībā uz lēmumu izbeigt atgūšanas procedūru
ir nepietiekams.”
Šīs regulas 46. pantā ir paredzēts:
“[..] Regulu [..] Nr. 595/91 groza šādi:
1)      svītro 5. panta 2. punktu;
2)      svītro 7. panta 1. punktu.”
Minētās regulas 47. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “ar šo atceļ Regulu Nr. 25, Regulu [..] Nr. 723/97 un Regulu [..] Nr. 1258/1999”.
Visbeidzot, 49. panta pirmajā līdz trešajā daļā saistībā ar minētās regulas stāšanos spēkā ir precizēts:
“[..] Šī regula stājas spēkā septītajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
[2005. gada 18. augustā].
To piemēro no 2007. gada 1. janvāra, izņemot 18. panta 4. [un 5.] punktu, ko piemēro no šīs regulas spēkā stāšanās dienas,
neskarot 47. panta noteikumus.
Tomēr no 2006. gada 16. oktobra piemēro šādus noteikumus:
–        [..]
–        32. pantu – attiecībā uz gadījumiem, kuri paziņoti saskaņā ar Regulas [..] Nr. 595/91 3. pantu un attiecībā uz kuriem pilna
apjoma atgūšana nav veikta līdz 2006. gada 16. oktobrim,
[..].”

Tiesvedības priekšvēsture
2007. gada 12. februārī Vācijas Federatīvā Republika Komisijai iesniedza kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas procedūrām,
kas uzsāktas pārkāpumu dēļ, saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 3. punkta tiesību normām minētajā ziņojumā iekļaujot
gadījumus, kurus aptver Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkta tiesību normas. 2007. gada 30. martā Komisija nosūtīja Vācijas
Federatīvajai Republikai dokumentu, kas saistīts ar grāmatojumu par 2006. finanšu gadu noskaidrošanu un kurā detalizēti izklāstīta
tās aprēķinos izmantotā metodoloģija un sniegta tabula, kurā saistībā ar katru maksātāju ir norādītas atgūstamās summas. Komisija
tādējādi paredzēja piemērot Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkta tiesību normas saistībā ar to pārkāpumu sarakstu, kuri
pakļauti pirmajai administratīvai vai tiesas konstatācijai saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 3. panta tiesību normām. Līdz ar
to 50 % no summām, kas atbilst divu veidu pārkāpumiem, tika attiecināti uz Vācijas Federatīvo Republiku:
–        pārkāpumi, saistībā ar kuriem veikta administratīvā konstatācija vairāk nekā četrus gadus iepriekš (astoņus gadus iepriekš
gadījumā, ja prasība tikusi celta valsts tiesās) un saistībā ar kuriem nav notikusi atgūšana;
–        pārkāpumi, saistībā ar kuriem veikta administratīvā konstatācija vai celta prasība valsts tiesās, bet pēc tam saistībā ar
kuriem saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu ticis sniegts speciāls paziņojums termiņā, kas pārsniedz četrus gadus
vai astoņus gadus, un saistībā ar kuriem Komisija vēl nav pieņēmusi lēmumu par to attiecināmību saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999
8. panta 2. punktu.
2007. gada 16. aprīlī Vācijas Federatīvā Republika Komisijai uzdeva jautājumus par 2007. gada 30. martā paziņoto summu aprēķināšanas
metodēm, norādot, ka Zāras federālā zeme nesaprot šo aprēķinu. Ar 2007. gada 18. aprīļa elektronisko vēstuli Komisija atbildēja
Vācijas Federatīvajai Republikai, izklāstot metodi, kas tika izmantota, lai aprēķinātu summu, kas ir jāmaksā Zāras federālajai
zemei saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu. Vācijas Federatīvā Republika netika lūgusi nekādu papildu informāciju
no Komisijas. Lauksaimniecības fondu 14. sanāksmē, kas notika 2007. gada 20. aprīlī, atbildot vairākām dalībvalstīm, ieskaitot
Vācijas Federatīvo Republiku, Komisija atkal sniedza skaidrojumus par šo aprēķināšanas metodi.
Ar Komisijas 2007. gada 27. aprīļa Lēmumu 2007/327/EK par dalībvalstu maksājumu aģentūru grāmatojumu noskaidrošanu attiecībā
uz izdevumiem, ko finansējusi Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļa 2006. finanšu
gadā (OV L 122, 51. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija noteica Vācijas Federatīvajai Republikai izmaksātā
atbalsta summas samazinājumu EUR 22 008 515,16 apmērā.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā tika iesniegts 2007. gada 4. jūlijā,
Vācijas Federatīvā Republika cēla šo prasību. Aizstāvības raksts tika iesniegts 2007. gada 26. septembrī, replikas raksts
tika iesniegts 2007. gada 26. novembrī, un atbildes uz repliku raksts tika iesniegts 2008. gada 14. janvārī.
Vācijas Federatīvās Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tai ar šo lēmumu tiek likts samaksāt EUR 1 750 616,27;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atzīt prasību par nepieņemamu tiktāl, ciktāl attiecīgā summa pārsniedz EUR 1 602 814,31;
–        noraidīt prasību kā nepamatotu;
–        piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Savā atbildes rakstā Komisija ir norādījusi, ka prasība nav pieņemama tiktāl, ciktāl tā attiecas uz summu, kas pārsniedz EUR 1 602 814,31,
kura atbilst apmēram, saistībā ar kuru tā faktiski ir piemērojusi Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu. Pirmkārt, Vācijas
Federatīvā Republika esot kļūdījusies saistībā ar 50 % aprēķinu no sākuma summas EUR 3 347 636,98 apmērā, kas atbilst 34 atgūšanas
gadījumiem, kurus tā apstrīd, un kas ir EUR 1 673 818,49, nevis EUR 1 750 616,27, un, otrkārt, tā esot nepamatoti iekļāvusi
sešus atgūšanas gadījumus, kas nav saistīti ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu un kas sasniedz EUR 71 004,18.
Savā replikas rakstā Vācijas Federatīvā Republika ir norādījusi, ka tā turpina uzturēt savus prasījumus. Tomēr tā vēlas daļēji
grozīt apstrīdētā lēmuma, kuru tā lūdz atcelt, tiesību normu saturu tā, lai tiktu izlabotas noteiktas kļūdas aprēķinos, saistībā
ar faktoriem, kas tika norādīti rakstveida procesā. Pirmkārt, tā atzīst, ka tā ir nepareizi aprēķinājusi summu, kas atbilst
50 % no sākuma summas EUR 3 347 636,98 apmērā, kas attiecas uz 34 apstrīdētajiem pārkāpumiem. Otrkārt, tā norāda, ka tā nepamatoti
ir iekļāvusi sešus gadījumus, kas tikuši pilnībā iekļauti Kopienu budžetā EUR 71 004,18 apmērā. Visbeidzot, Vācijas Federatīvā
Republika norāda, ka tā nav iekļāvusi trīs gadījumus, no kuriem uz to tika attiecināti 50 % no summas EUR 862 413,65 apmērā.
Tā tādējādi precizē, ka tā vēlas kompensēt tos gadījumus, kurus tā ir nepamatoti iekļāvusi savā pieprasījumā, ar gadījumiem,
daļu no kuriem tā nav iekļāvusi.
Lai izskaidrotu, kādēļ tā ir grozījusi apstrīdētā lēmuma, kuru tā lūdz atcelt, tiesību normas, Vācijas Federatīvā Republika
ir precizējusi, ka tai nav bijis iespējams noteikt gadījumus, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkts, kas
tika ņemts vērā apstrīdētajā lēmumā, kad tika iesniegts prasības pieteikums, jo Komisija tai vispār nav nosūtījusi šo gadījumu
sarakstu, un ka vienīgi Komisijas aizstāvības raksts tai ļāva izlabot šīs faktu kļūdas. Tā arī norāda, ka tā nesekmīgi ir
mēģinājusi sazināties ar Komisiju pirms prasības pieteikuma iesniegšanas, lai saņemtu to gadījumu sarakstu, uz kuriem attiecas
minētās tiesību normas.
Tiesas sēdē Vācijas Federatīvā Republika apstiprināja, ka tā atsauc savus atcelšanas prasījumus saistībā ar sešiem prasības
pieteikumā minētajiem gadījumiem, kuri pilnībā ir iekļauti Kopienu budžetā EUR 71 004,18 apmērā. Vispārējā tiesa to ir atzīmējusi
tiesas sēdes protokolā.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka tā neesot grozījusi savus prasījumus, bet ka trīs jaunu pārkāpuma gadījumu
iekļaušana tās atcelšanas prasības pieteikumā ir jāuzskata par jaunu pamatu, kuru tā bija tiesīga izvirzīt replikas stadijā.
Komisija noraida šo argumentu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispārējās tiesas ziņā ir spriest par Vācijas Federatīvās Republikas prasījumiem, kas izklāstīti replikas rakstā, proti, prasību
daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tā pārsniedz EUR 1 602 814,31 un ciktāl tā attiecas uz tiem trīs pārkāpumu
gadījumiem, kas uz to tikuši attiecināti 50 % apmērā, ko tā nav iekļāvusi savā prasības pieteikumā.
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta d) apakšpunktu prasītājam prasības pieteikumā ir jānorāda savi
prasījumi. Līdz ar to vienīgi prasījumi, kas izklāstīti prasības pieteikumā, var tikt ņemti vērā (Tiesas 1965. gada 8. jūlija
spriedums lietā 83/63
Krawczynski
/Komisija,
Recueil
, 773. lpp., 2. punkts) un prasības pamatotība ir jāizvērtē vienīgi saistībā ar prasījumiem, kas izklāstīti prasības pieteikumā
(Tiesas 1979. gada 25. septembra spriedums lietā 232/78 Komisija/Francija,
Recueil
, 2729. lpp., 3. punkts).
Saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu ir atļauts izvirzīt jaunus pamatus, ja tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem
apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi tiesvedības laikā. No judikatūras izriet, ka šis nosacījums it īpaši attiecas uz visiem
prasījumu grozījumiem un ka, nepastāvot tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas kļuvuši zināmi rakstveida procesa laikā, vienīgi
prasījumi, kas izklāstīti prasības pieteikumā, var tikt ņemti vērā (iepriekš 27. punktā minētais spriedums lietā
Krawczynski
/Komisija, 2. punkts).
Šajā lietā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka tai nav bijis iespējams prasības pieteikuma iesniegšanas laikā noteikt
gadījumus, kuri ir ņemti vērā apstrīdētajā lēmumā, jo Komisija tai vispār nav nosūtījusi to gadījumu sarakstu, uz kuriem attiecas
Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkts, un ka vienīgi Komisijas aizstāvības raksts ir ļāvis tai izlabot šīs faktu kļūdas.
Pirmkārt, tomēr ir jānorāda, ka Vācijas Federatīvā Republika pilnībā pārzināja aprēķināšanas metodi, kuru izmantoja Komisija,
kad tā piemēroja Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu, jo Komisija, kā tas norādīts šī sprieduma 15. un 16. punktā, ir
izskaidrojusi šo metodi prasītājai trīs reizes. Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai 2007. gada 30. martā, t.i., pirms
apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ir nosūtījusi dokumentu, kas attiecas uz grāmatojumu par 2006. finanšu gadu noskaidrošanu un
kura 3. pielikumā ir detalizēti izklāstīta minētā metode. Jāpiebilst, ka 2007. gada 18. aprīlī Komisija ir atbildējusi Vācijas
Federatīvajai Republikai, no jauna skaidrojot šo metodoloģiju un to piemērojot saistībā ar Zāras federālo zemi. Turklāt Lauksaimniecības
fondu komitejas 14. sanāksmē, kas notika 2007. gada 20. aprīlī, Komisija, atbildot vairākām dalībvalstīm, starp kurām bija
arī Vācijas Federatīvā Republika, vēlreiz sniedza paskaidrojumus saistībā ar šo aprēķināšanas metodi. Visbeidzot, kā to norādījusi
Komisija, tās aizstāvības rakstā nav sniegta nekāda specifiska informācija saistībā ar izmantoto aprēķināšanas metodi.
Otrkārt, Komisija, kā tā to jau ir uzsvērusi, nav veikusi savus aprēķinus, pamatojoties uz datiem, kuri dalībvalstīm tai ir
jāiesniedz saskaņā ar 6. panta f) punktu un III pielikuma 1., 2. un 5. punktu Komisijas 2006. gada 21. jūnija Regulā (EK)
Nr. 885/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz
maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un EL[V]GF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (OV L 171, 90. lpp.).
Vācijas Federatīvā Republika, kuras rīcībā tādējādi bija attiecīgā metodoloģija un dati, principā prasības pieteikuma iesniegšanas
laikā bija spējīga pati noteikt tos gadījumus, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkta tiesību normas, kurus
Komisija bija ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā. Katrā ziņā Vācijas Federatīvā Republika nav pierādījusi, ka tās prasījumu grozīšana
bija saistīta ar tiesību un faktiskiem apstākļiem, kuri kļuvuši zināmi rakstveida procesa laikā. Tādēļ tās prasījumi par atcelšanu
nav pieņemami tiktāl, ciktāl tie attiecas uz summu, kas pārsniedz EUR 1 602 814,31.
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka, lai gan tiesas sēdē Vācijas Federatīvā Republika pauda uzskatu, ka tā nav grozījusi savus prasījumus,
bet ka jaunu trīs pārkāpumu gadījumu iekļaušana tās atcelšanas prasībā ir jākvalificē par jaunu pamatu, šis apgalvojums nekādā
veidā neietekmē pieņemamību, jo, kā to norādījusi Komisija tiesas sēdē, saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu
un 48. panta 2. punktu prasītājam ir jānorāda kopsavilkums par prasības pieteikumā izvirzītajiem pamatiem un jaunu pamatu
izvirzīšana ir pakļauta nosacījumam, ka tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas kļuvuši zināmi tiesvedības
laikā.

Par lietas būtību
Vācijas Federatīvā Republika izvirza divus pamatus savu prasījumu atbalstam. Tā apgalvo, pirmkārt, ka Komisija ir pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu un, otrkārt, ka Komisija nav ievērojusi savu
1995. gada 4. maija vienpusējo paziņojumu.
Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvota kļūda tiesību piemērošanā saistībā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, no 2006. gada 16. oktobra piemērojot
noteikumu, ka dalībvalsts ir atbildīga 50 % apmērā no summām, kuras tā nav atguvusi četru gadu laikā no pirmās administratīvās
vai tiesas konstatācijas vai astoņu gadu laikā, ja atgūšanas prasība, kas paredzēta Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktā,
ir celta valsts tiesā. Tā apgalvo, ka atbilstoši minētās regulas 46. un 49. pantam Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkts
attiecīgajā laikā bija piemērojams vienīgi saistībā ar gadījumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 595/91 3. pantā, proti, par kuriem
dalībvalstis katra ceturkšņa pēdējo divu mēnešu laikā ir nosūtījušas Komisijai to pārkāpumu sarakstu, saistībā ar kuriem ir
veikta pirmā administratīvā vai tiesas konstatācija un saistībā ar kuriem nav veikta pilnīga atgūšana 2006. gada 16. oktobrī,
nevis saistībā ar gadījumiem atbilstoši Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktam, kuri attiecas uz speciālajiem paziņojumiem,
kurus dalībvalsts nosūtījusi Komisijai, ja tā uzskata, ka summa nav pilnībā atgūstama vai nevar tikt uzskatīta par tādu, kas
tiks pilnībā atgūta, saistībā ar pārkāpumiem, kas paziņoti, piemērojot minētās regulas 3. pantu. Tādēļ tā uzskata, ka, tā
kā notiekošā atgūšana bija pakļauta speciālajai paziņošanai saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, minētā atgūšana
līdz 2006. gada 31. decembrim ir jāizvērtē saskaņā ar tiesību aktiem, kas piemērojami saistībā ar šiem paziņojumiem, proti,
Regulas Nr. 1258/1999 8. panta 2. punkta noteikumiem, kuros paredzēts, ka neatgūšanas gadījumi tiks pilnībā segti no Kopienu
budžeta, ja attiecīgā dalībvalsts nav atbildīga par šo neatgūšanu.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka atšķirīga interpretācija, kuras rezultātā visi atgūšanas gadījumi, kas bija pakļauti
speciālajai paziņošanai, ieskaitot paziņošanu saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, no 2006. gada 16. oktobra
ietilptu Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkta piemērošanas jomā, mazinātu Regulas Nr. 1290/2005 46. panta, kurā ir noteikts,
ka Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkts no 2007. gada 1. janvāra tiek atcelts, efektivitāti un tādējādi būtu pretrunā likumdevēja
gribai.
Vācijas Federatīvā Republika arī precizē, ka tās veiktā Regulas Nr. 1290/2005 interpretācija neesot pretrunā šīs pašas regulas
47. panta 1. punktam, ar kuru tiek atcelta Regula Nr. 1258/1999, saistībā ar principiem, kas izriet no judikatūras Tiesas
2003. gada 16. oktobra spriedumā lietā C‑339/00 Īrija/Komisija (
Recueil
, I‑11757. lpp., 38. punkts).
Tā arī uzsver nepieciešamību nošķirt Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktā regulētās situācijas, kas attiecas uz izbeigtajām
lietām, no vienas puses, no gadījumiem, kurus regulē minētās regulas 3. panta tiesību normas, kas attiecas vienīgi uz tiem
gadījumiem, saistībā ar kuriem vēl joprojām notiek atgūšana un saistībā ar kuriem vienīgi Komisija var lemt par piešķirto
summu atgūšanas neiespējamības finanšu sekām, no otras puses. Tā norāda, ka lietas, saistībā ar kurām notikusi speciālā paziņošana
saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, vairs nav patiešām apturētas, jo saistībā ar dalībvalsti, kura ir izslēgusi
iespēju atgūt attiecīgo summu, tās ir izbeigtas, un ka vienīgi Komisijas ziņā ir lemt par šādas situācijas finanšu sekām.
Uzskatīt, ka starp šādiem divu lietu veidiem nav atšķirības, nozīmētu automātiski ieskaitīt Kopienu budžetā visas lietas,
kas paziņotas saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, pēc četru gadu termiņa un astoņu gadu termiņa beigšanās saskaņā
ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu, līdz ar ko šāda piešķiršana padarītu šos termiņus par bezjēdzīgiem. Turklāt
tā it īpaši norāda, ka tikai nedaudzas lietas ir pakļautas speciālajai paziņošana saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu.
Citiem vārdiem runājot, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka likumdevējs nav paredzējis nekādu grāmatojumu noskaidrošanu
saistībā ar īpašajiem parādnieka maksātnespējas gadījumiem, jo Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 6. punkta b) apakšpunktā ir
noteikts, ka šādās situācijās dalībvalstis var brīvi nolemt neveikt atgūšanu un ka līdz ar to summa tiek pilnībā iemaksāta
Kopienu budžetā.
Visbeidzot, tā norāda, ka tad, kad tā 2007. gada 12. februārī saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 3. punktu nosūtīja
kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas procedūrām, kas uzsāktas pārkāpumu dēļ, tā tajā bija iekļāvusi lietas, uz kurām
attiecas Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkts, taču saglabājot identifikācijas numuru, kāds tām bija speciālajā paziņojumā
saskaņā ar minēto 5. pantu.
Komisija apstrīd Vācijas Federatīvās Republikas argumentus un uzskata, ka tā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā
ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punktu.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka šī pamata ietvaros Vācijas Federatīvā Republika vēlas pierādīt, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ
tiktāl, ciktāl Komisija ir akceptējusi nepareizu Regulas Nr. 1290/2005 49. panta otrās un trešās daļas interpretāciju, saskaņā
ar kuru šī regula ir piemērojama no 2007. gada 1. janvāra, atšķirībā it īpaši no 32. panta noteikumiem, kas ir piemērojami
no 2006. gada 16. oktobra “attiecībā uz gadījumiem, kuri paziņoti saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 3. pantu un attiecībā uz kuriem
pilna apjoma atgūšana nav veikta līdz 2006. gada 16. oktobrim”. Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 1290/2005 32. pants ir piemērojams
no 2006. gada 16. oktobra arī attiecībā uz gadījumiem, kas paziņoti Regulas Nr. 595/91 3. panta kontekstā, kas tad bija pakļauti
speciālajam paziņojumam saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu un saistībā ar kuriem līdz 2006. gada 16. oktobrim
vēl nebija notikusi pilna atgūšana.
Ir jānorāda, ka finanšu gads, kā izriet no Regulas Nr. 1290/2005 15. panta 4. punkta tiesību normām, sākas 16. oktobrī un
beidzas nākamā gada 15. oktobrī un ka dalībvalstu izdevumi, kas notikuši laikposmā no 1. līdz 15. oktobrim, tiek ieskaitīti
oktobra izdevumos, bet izdevumi, kas radušies laikposmā no 16. līdz 31. oktobrim, tiek ieskaitīti novembra izdevumos. Regulas
Nr. 1290/2005 32. pants attiecas uz dalībvalstu pienākumiem atgūt summas no saņēmējiem, kas ir pieļāvuši pārkāpumus vai rīkojušies
nolaidīgi. Minētās regulas 32. panta 5. punkts attiecas uz īpašām situācijām, kad dalībvalstis nav atguvušas summas vai nu
četru gadu laikā pēc pirmās administratīvās vai tiesas konstatācijas vai – gadījumos, kad atgūšanai tiek veikta tiesvedība
attiecīgās valsts tiesā, – astoņu gadu laikā pēc tās. Ir norādīts, ka šādās situācijās “50 % no neatgūšanas finansiālajām
sekām sedz attiecīgā dalībvalsts un 50 % sedz no Kopienas budžeta”.
Pastāvīgajā judikatūrā ir norādīts, ka, interpretējot Kopienu tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās
konteksts un ar tiesību aktu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (skat. Tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā
C‑17/03
VEMW
u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 6. oktobra spriedumu
apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02
Sumitomo Chemical
un
Sumika Fine Chemicals
/Komisija, Krājums, II‑4065. lpp., 47. punkts).
Saskaņā ar šiem principiem ir jāizvērtē, vai Regulas Nr. 1290/2005 49. panta trešās daļas otrajā ievilkumā ietvertā frāze
“attiecībā uz gadījumiem, kuri paziņoti saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 3. pantu un attiecībā uz kuriem pilna apjoma atgūšana
nav veikta līdz 2006. gada 16. oktobrim” būtu jāsaprot kā tāda, kas aptver gadījumus, kuri ir pakļauti paziņošanai Regulas
Nr. 595/91 3. panta ietvaros un saistībā ar kuriem nav notikusi atgūšana 2006. gada 16. oktobrī, vai kā tāda, kas aptver arī
gadījumus, kas paziņoti minētā 3. panta ietvaros, bet kas pēc tam bijuši pakļauti speciālajai paziņošanai saskaņā ar Regulas
Nr. 595/91 5. panta 2. punktu un saistībā ar kuriem nav notikusi atgūšana 2006. gada 16. oktobrī.
Pirmkārt, šķiet, ka atbildi uz šo jautājumu, ņemot vērā frāzes “attiecībā uz gadījumiem, kuri paziņoti saskaņā ar Regulas
Nr. 595/91 3. pantu” skaidro formulējumu, var izsecināt no gramatiskas Regulas Nr. 1290/2005 49. panta trešās daļas otrā ievilkuma
interpretācijas. Šajā ziņā ir jānorāda, ka šai frāzei ir plašs apjoms, jo tā aptver visus gadījumus, kas ir pakļauti paziņošanai
saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 3. pantu. Tomēr šajos gadījumos obligāti ietilpst gadījumi, kuri vispirms bija pakļauti paziņošanai
saskaņā ar 3. pantu, bet pēc tam – saskaņā ar 5. panta 2. punktu.
Vispirms ir jāatgādina, ka pirms Regulas Nr. 1290/2005 stāšanās spēkā procedūra saistībā ar pārkāpumiem bija it īpaši definēta
Regulas Nr. 595/91 3. un 5. pantā. Līdz ar to saskaņā ar minēto 3. pantu dalībvalstīm katru ceturksni bija jāpaziņo Komisijai
to pārkāpumu saraksts, saistībā ar kuriem veikta pirmā administratīvā vai tiesas konstatācija. 5. panta 1. punktā bija noteikts,
ka pēc tam tām katru ceturksni ir jānosūta Komisijai informācija par procedūrām, kas sāktas saistībā ar pārkāpumiem, tad saskaņā
ar 3. pantā un 5. panta 2. punktā noteikto jānosūta speciāls paziņojums par summām, kuras dalībvalstis uzskata par tādām,
ko tās nespēj atgūt. Tādējādi Regulas Nr. 595/91 3. pants un 5. panta 2. punkts neattiecas uz dažādiem gadījumiem, kā to apgalvo
Vācijas Federatīvā Republika, bet uz dažādām stadijām un 5. panta 2. punkts aptver iepriekš 3. panta kontekstā paziņotus pārkāpumus,
saistībā ar kuriem dalībvalsts uzskata, ka nav iespējams veikt atgūšanu.
Turklāt ir jānorāda, ka Vācijas Federatīvā Republika nevar balstīties uz principiem, kurus Tiesa formulējusi spriedumā lietā
Īrija/Komisija (iepriekš minēts 37. punktā), jo šajā lietā nav tādu apstākļu kā lietā, kurā Tiesai bija jāinterpretē Regula
Nr. 1258/1999, kurā nebija iekļauti pārejas noteikumi. Šajā lietā Regulā Nr. 1290/2005 ir detalizēti izklāstīti noteikumi
par tās stāšanos spēkā, piemērošanu, nepieciešamajām atkāpēm un pārejas pasākumiem saistībā ar citām tiesību normām, kas attiecas
uz ELVGF. Tajā it īpaši ir paredzēts no 2006. gada 16. oktobra piemērot 32. pantu saistībā ar gadījumiem, kas paziņoti Regulas
Nr. 595/91 3. panta kontekstā un saistībā ar kuriem vēl nav tikusi veikta pilnīga atgūšana.
Otrkārt, interpretācija, kas norādīta šī sprieduma 46. punktā, ir saderīga arī ar grāmatojumu noskaidrošanas jauno sistēmu,
kas ieviesta ar Regulu Nr. 1290/2005. Saskaņā ar iepriekšējo sistēmu atbilstoši Regulas Nr. 1258/1999 8. panta 2. punktam
pārkāpumu vai nolaidības finanšu sekas sedza Kopiena, izņemot to pārkāpumu vai nolaidības sekas, kurās vainojamas dalībvalstu
administratīvās iestādes vai citi subjekti. Tomēr, pieņemot Regulu Nr. 1290/2005, Eiropas Savienības Padome izvirzīja mērķi
ieviest procedūru, kas ļautu Komisijai pasargāt Kopienas budžeta finanšu intereses, pieņemot lēmumu likt attiecīgai dalībvalstij
daļēji segt summas, kas zaudētas pārkāpumu dēļ un kas nav atgūtas pieņemamā termiņā (25. un 26. apsvērums). Tādējādi minētās
regulas 32. panta 5. punktā ir noteikts, ka summas, kuras nav atgūtas četru vai astoņu gadu laikā no pirmās administratīvās
vai tiesas konstatācijas, turpmāk tiks vienlīdzīgi sadalītas starp dalībvalsti un Kopienu budžetu.
Saistībā ar to ir jāprecizē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 49. pantu panti, kas attiecas uz grāmatojumu noskaidrošanu
(30. un 31. pants) un pārkāpumiem (32. pants), ir piemērojami no 2006. gada 16. oktobra. Tādēļ, ņemot vērā likumdevēja mērķi
aizsargāt Kopienu budžeta finanšu intereses, nebūtu pienācīgi uzskatīt, ka šajā regulā netieši paredzēta īpaša attieksme pret
pārkāpumiem, kuri bija pakļauti speciālajam paziņojumam saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, neraugoties uz noteikumu,
ka visas tiesību normas, kas attiecas uz grāmatojumu noskaidrošanu un pārkāpumiem, ir piemērojamas no 2006. gada 16. oktobra.
Treškārt, Vācijas Federatīvās Republikas piedāvātās interpretācijas rezultāts būtu tāds, ka tiktu piemērota tiesību norma,
kuru likumdevējs ir atcēlis. Būtībā 49. pantā ir paredzēts, ka regulas piemērošana no 2007. gada 1. janvāra neietekmē tās
47. panta tiesību normas, kuras attiecas uz atcelšanām, it īpaši uz Regulas Nr. 1258/1999 atcelšanu. Regulas Nr. 1290/2005
47. pantā ir paredzēts, ka Regula Nr. 1258/1999 ir jāatceļ no Regulas Nr. 1290/2005 spēkā stāšanās datuma, proti, no 2005. gada
18. augusta, izņemot saistībā ar izdevumiem, kas radušies dalībvalstīm un kuru dēļ regula paliek spēkā līdz 2006. gada 15. oktobrim,
un izdevumiem, kas radušies Komisijai, saistībā ar kuriem regula paliek spēkā līdz 2006. gada 31. decembrim. Tomēr Vācijas
Federatīvās Republikas argumentācija, ka gadījumi, kuri bija pakļauti speciālajai paziņošanai saskaņā ar Regulas Nr. 595/91
5. panta 2. punktu, neietilpst Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 5. punkta piemērošanas jomā pirms 2007. gada 1. janvāra un
līdz ar to līdz šim datumam tiem ir jābūt pakļautiem Komisijas lēmumam par to attiecināmību, būtu likusi Komisijai piemērot
Regulas Nr. 1258/1999 8. panta 2. punktu, kaut gan tas 2006. gada 16. oktobrī ir atcelts saistībā ar izdevumiem, kas radušies
dalībvalstīm.
Ceturtkārt, interpretācija, kas izklāstīta šī sprieduma 46. punktā, ir saderīga ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkta palikšanu
spēkā līdz 2006. gada 31. decembrim. Nav strīda par to, ka 46. pantā paredzētie grozījumi, ar kuriem it īpaši tiek atcelts
Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkts, ir piemērojami vienīgi no 2007. gada 1. janvāra. Ir jānorāda, ka tas, ka likumdevējs
ir paredzējis, ka šī tiesību norma paliks spēkā laikposmā no 2006. gada 16. oktobra līdz 31. decembrim, ir izskaidrojams,
kā apgalvo Komisija, ar nepieciešamību saņemt speciālos paziņojumus par pārkāpumiem 2006. gada trešajā ceturksnī, lai tās
rīcībā būtu informācija krāpšanas apkarošanai, un tam jānotiek neatkarīgi no grāmatojumu noskaidrošanas procedūras.
Piektkārt un visbeidzot, citi Vācijas Federatīvās Republikas argumenti nespēj atspēkot šī sprieduma 46. punktā izklāstīto
Regulas Nr. 1290/2005 49. panta 3. punkta otrās daļas interpretāciju.
Līdz ar to apstāklim, ka tad, kad Vācijas Federatīvā Republika 2007. gada 12. februārī saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta
3. punkta tiesību normām nosūtīja Komisijai kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas procedūrām, kas uzsāktas pārkāpumu
dēļ, tā minētajā ziņojumā bija iekļāvusi gadījumus, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punkts, tajā pašā laikā
saglabājot identifikācijas numurus, kādi tiem bija speciālajā paziņojumā saskaņā ar 5. pantu, nav nozīmes saistībā ar šo prasību,
jo šie divi panti neaptver dažādus gadījumus, bet gan dažādas stadijas (skat. šī sprieduma 47. punktu).
Tāpat apstāklim – pat pieņemot, ka tas tiek pierādīts, – ka nedaudzi gadījumi ir bijuši pakļauti paziņojumam saskaņā ar Regulas
Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, nav ietekmes uz Regulas Nr. 1290/2005 49. panta interpretāciju, jo šādam tīri kvantitatīvam
elementam nevar būt nekādas ietekmes uz tiesību noteikumu.
Turklāt interpretācija, kas izklāstīta šī sprieduma 46. punktā un saskaņā ar kuru pret pārkāpumiem, kas paziņoti atbilstoši
Regulas Nr. 595/91 3. pantam, ir tāda pati attieksme kā pret pārkāpumiem, kas ir bijuši pakļauti speciālajam paziņojumam saskaņā
ar minētās regulas 5. panta 2. punktu, nepadara bezjēdzīgus četru un astoņu gadu termiņus, kas paredzēti Regulas Nr. 1290/2005
32. panta 5. punktā. Saskaņā ar metodoloģiju, kuru Komisija izklāstījusi savā 2007. gada 30. marta dokumentā par grāmatojumu
noskaidrošanu 2006. finanšu gadam (skat. šī sprieduma 15. punktu), šai interpretācijai ir vienīgi tādas sekas, ka dalībvalstis
tiek sodītas, kad tās speciālo paziņojumu ir nosūtījušas vairāk nekā četrus gadus (astoņus gadus procesa tiesā gadījumā) pēc
pārkāpuma pirmās konstatācijas, un šī interpretācija ir saderīga ar mērķi mudināt dalībvalstis saprātīgā termiņā atgūt summas,
saistībā ar kurām ir konstatēti pārkāpumi.
Visbeidzot, šī sprieduma 46. punktā izklāstītā interpretācija ir saderīga ar Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 6. punkta b) apakšpunktu
un 32. panta 8. punktu saistībā ar gadījumiem, kad parādnieka maksātnespējas dēļ tie pilnībā tiek segti no Kopienu budžeta,
ja vien tie neizriet no dalībvalsts pārkāpuma vai nolaidības un ja dalībvalsts sniegtais pamatojums par to atgūšanas procedūras
pārtraukšanu ir pietiekams. Pieņemot, ka tas ir pierādīts, apstāklis, ka pārkāpumi, kuri ir tikuši pakļauti speciālajam paziņojumam
saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu, aptver noteiktus parādnieku maksātnespējas gadījumus, nav pietiekams, lai
uzskatītu, ka likumdevējs ir paredzējis ar šo normu aizstāt Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 6. punkta b) apakšpunktu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar Regulas Nr. 1290/2005 49. panta
trešās daļas otrā ievilkuma interpretāciju, konstatējot, ka minētās regulas 32. panta 5. punkts ir piemērojams no 2006. gada
16. oktobra saistībā ar gadījumiem, kas paziņoti saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 3. pantu, kas pēc tam tikuši pakļauti speciālajam
paziņojumam saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu un kas līdz šim datumam nav tikuši atgūti.
Par otro pamatu, ar kuru tiek apgalvots Komisijas 1995. gada 4. maija vienpusējā paziņojuma pārkāpums
–       Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpts labas pārvaldības princips, jo netiek ievērota
vienpusējā apņemšanās, ko Komisija izklāstījusi paziņojumā, kas pievienots
Coreper
1995. gada 4. maija sanāksmes protokolam, un ar kuru tiek lūgts, lai Padome 1995. gada 22. maija sanāksmē pieņemtu regulas
projektu par Regulas Nr. 729/70 grozīšanu un pievienotu šo paziņojumu savam protokolam. Šajā paziņojumā Komisija apņēmās pieņemt
lēmumu par neatgūto summu ieskaitīšanu, vēlākais, 24 mēnešu laikā pēc paziņojuma, kas veikts saskaņā ar Regulas Nr. 595/91
5. panta 2. punktu. Tomēr 6 no 34 gadījumiem, kas aplūkoti apstrīdētajā lēmumā un kas atbilst EUR 280 638,03, puse no kuriem
ir iemaksāta tās budžetā, proti, EUR 140 319,01, esot paziņoti Komisijai 2002. gada 1. janvārī un 2003. gada 1. janvārī, t.i.,
vairāk nekā 24 mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka šis Komisijas paziņojums
ir juridiski saistoša apņemšanās.
Komisija noraida Vācijas Federatīvās Republikas argumentus.
Savā replikas rakstā Vācijas Federatīvā Republika ir grozījusi savu prasības pieteikumu, norādot, ka vienīgi divas no sešām
minētajām lietām sākotnēji skāris šis pamats kopumā par summu EUR 195 165,46, no kuras puse ir iemaksāta tās valsts budžetā,
proti, EUR 97 582,73.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāprecizē, ka šis otrais pamats attiecas uz apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu EUR 97 582,73 apmērā, jo puses
par to ir vienojušās rakstveida apsvērumu iesniegšanas otrajā kārtā.
Ir svarīgi iepriekš arī norādīt – par ko turklāt ir vienojušās puses –, ka Komisijai nevienā tiesību normā nav noteikts pienākums
pieņemt lēmumu par speciālo paziņojumu, kas veikts Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktā noteiktajā laikposmā. Taču, izvērtējot
otro pamatu, Vispārējai tiesai ir jāspriež par tā vienpusējā Komisijas lēmuma saistošo spēku, kurš pievienots
Coreper
1995. gada 4. maija sanāksmes protokolam un ar kuru tiek lūgts, lai Padome 1995. gada 22. maija sanāksmē pieņemtu regulas
projektu par Regulas Nr. 729/70 grozīšanu un pievienotu šo paziņojumu savam protokolam. Šajā paziņojumā, kas attiecas uz regulas
projekta, kas kļuva par Regulu Nr. 1287/95, 5. panta 2. punkta c) apakšpunktu, Komisija bija norādījusi, ka tā uzņemas pieņemt
lēmumus par to summu iespējamo attiecināšanu, kuras dalībvalstis nav atguvušas, vēlākais, 24 mēnešus pēc tam, kad ticis nosūtīts
speciālais paziņojums saskaņā ar Regulas Nr. 595/91 5. panta 2. punktu.
Tomēr ir jānorāda, ka, pieņemot regulas projektu par Regulas Nr. 729/70 grozīšanu, Padome tajā nebija iekļāvusi tiesību normu
par šādu termiņu. Tieši pretēji, Regulas Nr. 729/70, kas grozīta ar Regulu Nr. 1287/95, 5. panta 2. punkta c) apakšpunktā
ir tieši norādīts, ka maksimālais 24 mēnešu laikposms no datuma, kad dalībvalstij radušies izdevumi, līdz datumam, kad Komisija
atteikusi finansējumu, neattiecas uz pārkāpumu finanšu sekām 8. panta 2. punkta nozīmē. Regulas Nr. 1258/1999, ar kuru tika
atcelta Regula Nr. 729/70, 7. panta 4. punkta piektās daļas a) apakšpunktā ir pārņemta šī sprieduma 6. punktā izklāstītā tiesību
norma.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru paziņojums, kas ierakstīts Padomes protokolā tiesību akta pieņemšanas laikā, nevar tikt
izmantots sekundāro tiesību aktu interpretēšanā, ja attiecīgajā tiesību normā nav norādes uz šī paziņojuma saturu, līdz ar
to šādam paziņojumam nav juridiska spēka (Tiesas 1988. gada 23. februāra spriedums lietā 429/85 Komisija/Itālija,
Recueil
, 843. lpp., 9. punkts; 1991. gada 26. februāra spriedums lietā C‑292/89
Antonissen
,
Recueil
, I‑745. lpp., 18. punkts, un 1996. gada 19. marta spriedums lietā C‑25/94 Komisija/Padome,
Recueil
, I‑1469. lpp., 38. punkts). Tas pats attiecas arī uz vienpusējiem dalībvalsts paziņojumiem (Tiesas 1985. gada 30. janvāra
spriedums lietā 143/83 Komisija/Dānija,
Recueil
, 427. lpp., 13. punkts).
Šajā lietā pat nav pierādīts, ka šis Komisijas paziņojums būtu ierakstīts 1995. gada 22. maija sanāksmes, kurā Padome pieņēma
šo regulu, protokolā. Katrā ziņā un
a fortiori
šāda deklarācija līdz ar to saskaņā ar minēto judikatūru nevar tikt izmantota, lai interpretētu Regulu Nr. 729/70, kas grozīta
ar Regulu Nr. 1287/95.
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka, lai gan Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka minētā Komisijas paziņojuma saistošais spēks
izriet no labas pārvaldības principa, tomēr ir jāatgādina, ka šis princips nevar tikt transformēts par pienākumu, kuru likumdevējs
par tādu nav uzskatījis (šajā ziņā skat. Tiesas 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C‑255/90
Burban
/Parlaments,
Recueil
, I‑2253. lpp., 20. punkts).
Tādējādi otrais prasītājas izvirzītais pamats ir jānoraida, un līdz ar to ir jānoraida arī prasība kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar
Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 26. oktobrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.