CELEX: 62004CJ0486
Fördragsbrott
Miljökonsekvensbedömning
Återvinning av avfall
Anläggning för elproduktion genom förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa i Massafra (Taranto)
Direktiven 75/442/EEG och 85/337/EEG

Domskäl
1. Europeiska gemenskapernas kommission har i sin ansökan yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1, 4.1, 4.2 och 4.3 i rådets direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (EGT L 175, s. 40; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 226), i dess lydelse enligt rådets direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997 (EGT L 73, s. 5) (nedan kallat direktiv 85/337), genom att
– inte i enlighet med artiklarna 5–10 i direktiv 85/337 företa en miljökonsekvensbedömning av projektet avseende anläggningen för förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa i Massafra, en anläggning som omfattas av bilaga I till direktiv 85/337,
– anta en bestämmelse (artikel 3.1 i premiärministerdekret av den 3 september 1999, med rubriken ”Riktlinjer och regler om samordning med ändringar och tillägg till den tidigare Riktlinjer och regler för samordning för tillämpning av artikel 40.1 i lag nr 146 av den 22 februari 1994 om bestämmelser för bedömning av inverkan på miljön” (GURI nr 302 av den 27 december 1999, s. 17, nedan kallat premiärministerdekretet), som medförde ändring av punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet av den 12 april 1996, med rubriken ”Riktlinjer och regler för samordning för tillämpning av artikel 40.1 i lag nr 146 av den 22 februari 1994 om bestämmelser för bedömning av inverkan på miljön” (GURI nr 210, s. 28, nedan kallat presidentdekretet)), genom vilken vissa projekt som omfattas av bilaga I till direktiv 85/337 (projekt avseende anläggningar för återvinning av farligt och icke-farligt avfall med kapacitet för mer än 100 ton per dag) undantas från kravet på att det skall företas en miljökonsekvensbedömning, under förutsättning att de är föremål för ett förenklat tillståndsförfarande enligt artikel 11 i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT L 194, s. 39; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 238), i dess lydelse enligt rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 (EGT L 78, s. 32; svensk specialutgåva, område 15, volym 10 s. 66) och kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 (EGT L 135, s. 32) (nedan kallat direktiv 75/442), och
– anta en bestämmelse (artikel 3.1 i premiärministerdekretet, som medförde ändring av punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet), genom vilken det fastställdes ett icke ändamålsenligt kriterium för att avgöra huruvida ett projekt som omfattas av bilaga II till direktiv 85/337 skall bli föremål för en miljökonsekvensbedömning, eftersom detta kriterium kan leda till att vissa projekt som medför en betydande miljöpåverkan inte granskas.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Direktiv 75/442
2. I artikel 1 i direktiv 75/442 föreskrivs följande:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a) Avfall: varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med.
…
d) Hantering: insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall, inklusive kontroll av sådan verksamhet och efterbehandling av avfallsupplag.
e) Bortskaffande: de förfaranden som omfattas av bestämmelserna i bilaga 2 A.
f) Återvinning: de förfaranden som omfattas av bestämmelserna i bilaga 2 B.
…”
3. I artikel 4 i detta direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön, och särskilt
– utan risker för vatten, luft, jord eller växter och djur,
– utan att medföra olägenheter genom buller eller lukt,
– utan att negativt påverka landskapet och områden av särskilt intresse.
…”.
4. I artikel 9.1 i detta direktiv föreskrivs följande:
”För genomförandet av artikel 4, 5 och 7 måste varje inrättning eller företag som tillämpar de förfaranden som avses i bilaga 2 A erhålla ett tillstånd från den behöriga myndighet som avses i artikel 6.
…”
5. I artikel 10 i samma direktiv föreskrivs följande:
”För genomförandet av artikel 4 skall tillståndsplikt gälla för varje inrättning eller företag som tillämpar de förfaranden som avses i bilaga 2 B.”
6. Artikel 11.1 i direktiv 75/442 har följande lydelse:
”Utan att det påverkar tillämpningen av … direktiv 78/319/EEG … kan undantag från tillståndsplikten i artikel 9 och artikel 10 tillämpas i fråga om
…
b) inrättningar eller företag som återvinner avfall.
Denna undantagsbestämmelse får endast tillämpas
– om de behöriga myndigheterna har beslutat om allmänna regler för varje typ av verksamhet och fastställt för vilka typer av avfall och avfallsmängder samt enligt vilka villkor verksamheten i fråga kan befrias från tillståndsplikten, och
– om bestämmelserna i artikel 4 är uppfyllda med avseende på avfallsslag och -mängder samt metoderna för bortskaffande eller återvinning.”
7. Bilaga 2 A till direktiv 75/442, med rubriken ”Bortskaffningsförfaranden”, syftar till att upprätta en förteckning över de bortskaffningsförfaranden som förekommer i praktiken. I bilagan anges att avfall, enligt artikel 4, måste tas om hand utan risker för människors hälsa och utan användning av processer eller metoder som kan antas skada miljön.
8. Bilaga 2 B i samma direktiv, med rubriken ”Återvinningsförfaranden”, syftar till att upprätta en förteckning över sådana återvinningsförfaranden som förekommer i praktiken. Även i denna bilaga anges att avfall, enligt artikel 4, måste tas om hand utan risker för människors hälsa och utan användning av processer eller metoder som kan antas skada miljön.
Direktiv 85/337
9. Artikel 1.2 och 1.3 i direktiv 85/337 har följande lydelse:
”2. I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
Projekt:
– utförande av byggnads- eller anläggningsarbeten eller andra installationer eller arbeten,
– andra ingrepp i den naturliga omgivningen och i landskapet, inklusive mineralutvinning.
Exploatör:
– den som ansöker om tillstånd för ett privat projekt eller den offentliga myndighet som tar initiativ till ett projekt.
Tillstånd:
– den ansvariga myndighetens eller de ansvariga myndigheternas beslut, som ger exploatören rätt att genomföra projektet.
3. Ansvarig myndighet eller ansvariga myndigheter är de myndigheter som medlemsstaterna utser för att utföra de uppgifter som följer av detta direktiv.”
10. Artikel 2.1, 2.2 och 2.3 första stycket i detta direktiv har följande lydelse:
”1. Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan bland annat på grund av sin art, storlek eller lokalisering blir föremål för krav på tillstånd och en bedömning av deras påverkan innan tillstånd ges. Dessa projekt anges i artikel 4.
2. Bedömningen av miljöpåverkan kan integreras i det befintliga tillståndsförfarandet för projekt i medlemsstaterna eller, om detta inte är möjligt, i andra förfaranden eller i sådana förfaranden som tillskapas för att målsättningarna i detta direktiv skall uppfyllas.
…
3. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 7 får medlemsstaterna i undantagsfall besluta att ett visst projekt helt eller delvis skall undantas från föreskrifterna i detta direktiv.”
11. I artikel 3 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Miljökonsekvensbedömningen skall i varje enskilt fall och i enlighet med artiklarna 4–11 på ett lämpligt sätt identifiera, beskriva och bedöma de direkta och indirekta effekterna av ett projekt beträffande
– människor, fauna och flora,
– mark, vatten, luft, klimat och landskap,
– materiella tillgångar och kulturarv,
– samspelet mellan faktorerna i första, andra och tredje strecksatserna.”
12. Artikel 4 i detta direktiv har följande lydelse:
”1. Om inte annat följer av artikel 2.3 skall projekt som redovisas i bilaga I bli föremål för en bedömning i enlighet med artiklarna 5–10.
2. Om inte annat följer av artikel 2.3 skall medlemsstaterna när det gäller projekt som redovisas i bilaga II bestämma genom
a) granskning från fall till fall,
eller
b) gränsvärden eller kriterier som fastställs av medlemsstaten,
om projektet skall bli föremål för en bedömning i enlighet med artiklarna 5–10.
Medlemsstaterna får besluta att tillämpa förfarandena i både a och b.
3. Vid granskning från fall till fall eller fastställande av gränsvärden eller kriterier enligt punkt 2, skall de relevanta urvalskriterier som fastställs i bilaga III beaktas.
4. Medlemsstaterna skall säkerställa att de ansvariga myndigheternas avgöranden enligt punkt 2 görs tillgängliga för allmänheten.”
13. I punkt 9 i bilaga I till direktiv 85/337 anges anläggningar för bortskaffande av farligt avfall (det vill säga avfall för vilket rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall (EGT L 377, s. 20; svensk specialutgåva, område 15, volym 10, s. 199) är tillämpligt) genom förbränning, kemisk behandling enligt definition i bilaga 2 A till direktiv 75/442 under rubrik D 9 eller deponering.
14. I punkt 10 i samma bilaga I nämns anläggningar med kapacitet för mer än 100 ton per dag för bortskaffande av icke-farligt avfall genom förbränning eller kemisk behandling enligt definition i bilaga 2 A till direktiv 75/442 under rubrik D 9.
15. I punkt 11 b i bilaga II till direktiv 85/337 anges anläggningar för bortskaffande av avfall (projekt som inte omfattas av bilaga I).
16. I bilaga III till samma direktiv lämnas en uppräkning av de urvalskriterier som avses i artikel 4.3, enligt följande:
”1. Projektens karakteristiska egenskaper
Projektets karakteristiska egenskaper måste beaktas, i synnerhet vad beträffar
– projektets omfattning,
– förening med andra projekt,
– utnyttjandet av naturresurser,
– alstrande av avfall,
– föroreningar och störningar,
– risken för olyckor, i synnerhet vad beträffar de ämnen och tekniker som har använts.
2. Projektens lokalisering
Miljöns känslighet i de geografiska områden som antas bli påverkade av projekten måste beaktas, i synnerhet vad beträffar
– nuvarande markanvändning,
– naturresursernas relativa förekomst, kvalitet och förnyelseförmåga i området,
– den naturliga miljöns tålighet, med särskild uppmärksamhet på
…
3. De potentiella effekternas karakteristiska egenskaper
Projektens potentiella betydande påverkan måste beaktas i förhållande till de kriterier som har fastställts under 1 och 2 ovan, och i synnerhet vad beträffar
– effekternas omfattning (geografiskt område och den berörda befolkningens storlek),
…”
Den nationella lagstiftningen
17. Genom artikel 6 i lag nr 349 av den 8 juli 1986 om inrättande av miljöministeriet (GURI nr 59 av den 15 juli 1986) införlivades direktiv 85/337 med italiensk rätt. Senare fick den italienska regeringen genom artikel 40 i lag 146 av den 22 februari 1994 med bestämmelser om bedömning av påverkan på miljön (ordinarie supplement till GURI nr 52 av den 4 mars 1994, nedan kallad lag nr 146/1994) i uppdrag att, genom en speciell rättsakt med riktlinjer och regler om samordning, fastställa de villkor, kriterier och tekniska regler som skulle iakttas vid bedömningen av miljöpåverkan av sådan verksamhet som anges i bilaga II till nämnda direktiv.
18. Presidentdekretet antogs för att genomföra artikel 40.1 i lag nr 146/1994.
19. I artikel 1.3 i presidentdekretet föreskrivs följande:
”En miljökonsekvensbedömning skall utföras för projekt som avses i bilaga A.”
20. Artikel 3.1 i premiärministerdekretet, genom vilken den ursprungliga versionen av bilaga A till presidentdekretet ändrades, har följande lydelse:
”I bilaga A till presidentdekretet av den 12 april 1996 skall punkterna i och l … ersättas med följande punkter:
i) Anläggningar för bortskaffande och återvinning av farligt avfall genom sådana förfaranden som anges i bilaga B och i punkterna R 1–R 9 i bilaga C till lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997 [nedan kallat lagstiftningsdekret nr 22/1997], med undantag för sådana återvinningsanläggningar för vilka de förenklade förfarandena i artiklarna 31 och 33 i nämnda lagstiftningsdekret gäller … .
l) Anläggningar för bortskaffande och återvinning av icke‑farligt avfall, genom sådan förbränning eller behandling som anges i punkterna D 2 och D 8–D 11 i bilaga B och punkterna R 1–R 9 i bilaga C till lagstiftningsdekret nr 22/1997, med kapacitet för mer än 100 ton per dag, med undantag för återvinningsanläggningar för vilka de förenklade förfarandena i artiklarna 31 och 33 i nämnda lagstiftningsdekret gäller … .”
21. Bestämmelserna i lagstiftningsdekret nr 22/1997, i vilka anges vilka typer av avfall och vilka verksamheter som kan bli föremål för det förenklade förfarandet, antogs för att införliva artikel 11 i direktiv 75/442. Dessa bestämmelser har gett upphov till tillämpningsbestämmelser, vilka antagits med stöd av miljöministeriets dekret av den 5 februari 1998 om identifiering av icke‑farligt avfall för vilket de förenklade förfarandena för återvinning i artiklarna 31 och 33 i lagstiftningsdekret nr 22 av den 5 februari 1997 (ordinarie supplement till GURI nr 88 av den 16 april 1998) gäller.
Det administrativa förfarandet
22. Kommissionen begärde genom skrivelser av den 22 augusti och den 12 november 2001 att de italienska myndigheterna skulle lämna information om huruvida förfarandena i direktiv 85/337 hade iakttagits i fråga om två industrianläggningar i kommunen Massafra, en för produktion av elenergi genom förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa och en för sortering av fast tätortsavfall och produktion av bränsle från avfall.
23. De italienska myndigheterna angav att det inte gjorts någon miljökonsekvensbedömning avseende de aktuella verksamheterna, eftersom de omfattas av undantaget i punkt l i bilaga A till presidentdekretet, i dess lydelse enligt artikel 3.1 i premiärministerdekretet.
24. Kommissionen, som inte fann de svar som lämnades av den italienska regeringen tillfredsställande, inledde det administrativa förfarandet genom att sända en första formell underrättelse av den 18 oktober 2002. Denna kompletterades med en skrivelse av den 11 juli 2003. I dessa skrivelser framfördes anmärkningar om fördragsbrott avseende dels behandlingen av industrianläggningen i Massafra, dels den nationella lagstiftningen i sig.
25. Kommissionen anmodade sedan, genom ett motiverat yttrande av den 16 december 2003, Republiken Italien att vidta nödvändiga åtgärder för att iaktta de skyldigheter som följde av direktiv 85/337 inom två månader från det att den fått del av nämnda yttrande.
26. Kommissionen var inte nöjd med den ståndpunkt som Republiken Italien intog i en skrivelse av den 22 april 2004 och väckte därför, med stöd av artikel 226 andra stycket EG, förevarande talan.
Talan
Parternas argument
27. Enligt kommissionen är förbränningsanläggningen i Massafra, med kapacitet för mer än 100 ton avfall per dag, en sådan anläggning som avses i punkt 10 i bilaga I till direktiv 85/337, och det borde därför, innan tillstånd beviljades, ha gjorts en bedömning av anläggningens inverkan på miljön.
28. Kommissionen har, mer allmänt, gjort gällande att den omtvistade italienska lagstiftningen, genom att vissa anläggningar för återvinning av avfall omfattas av särskilda förfaranden enligt artiklarna 31 och 33 i lagstiftningsdekret nr 22/1997, har till verkan att undanta anläggningar som omfattas av bilaga I till direktiv 85/337 från det förfarande som införts genom artikel 4.1 och 4.2 i detta direktiv.
29. Kommissionen har även gjort gällande att de anläggningar som omfattas av bilaga II till direktiv 85/337, särskilt de som avses i punkt 11 b i denna bilaga, vare sig deras verksamhet består av bortskaffande eller återvinning av avfall, åtminstone skall omfattas av det förfarande för att bestämma om projektet skall bli föremål för en miljökonsekvensbedömning som avses i artikel 4.2 i nämnda direktiv.
30. Kommissionen har gjort gällande att begreppet bortskaffande enligt direktiv 75/442, i dess ursprungliga lydelse, omfattade såväl åtgärder för slutligt bortskaffande som återvinningsåtgärder. Kommissionen har framhållit likheten mellan de begrepp som användes i de ursprungliga versionerna av direktiven 75/442 och 85/337 och har dragit slutsatsen att gemenskapslagstiftaren, genom att anta det sistnämnda direktivet, nödvändigtvis ville att vissa åtgärder för återvinning av avfall skulle omfattas av bestämmelserna om miljökonsekvensbedömning.
31. Enligt denna institution omfattar begreppet bortskaffande i punkterna 9 och 10 i bilaga I och punkt 11 b i bilaga II till direktiv 85/337 såväl bortskaffande i strikt mening som återvinningsåtgärder.
32. Kommissionen har tillagt att den inte inser skillnaden, vad beträffar påverkan på miljön, mellan att på ett bestämt område bygga en anläggning för återvinning av avfall eller en anläggning för bortskaffande av avfall. Kommissionen har i detta hänseende påpekat att syftet med direktiv 75/442 är att såväl åtgärder för bortskaffande som återvinningsåtgärder skall omfattas av en kontroll, visserligen med vissa skillnader, i syfte att skydda människors hälsa och miljön.
33. Republiken Italien har inte medgett den underlåtenhet som lagts den till last, eftersom de omtvistade anläggningarna används för återvinning av avfall och omfattas av de förenklade förfaranden som införts genom lagstiftningsdekret nr 22/1997. Republiken Italien har dels åberopat att det finns ett samband mellan direktiv 85/337 och direktiv 75/442, vad beträffar de tekniska termer som används när det gäller avfall, dels hänvisat till själva texten i punkterna 9 och 10 i bilaga I och punkt 11 b i bilaga II till direktiv 85/337, i vilka endast anges begreppet bortskaffande av avfall, och mot denna bakgrund gjort gällande att detta sistnämnda direktiv endast är tillämpligt på anläggningar i vilka avfall bortskaffas. Anläggningar i vilka avfall återvinns omfattas således inte av detta direktivs tillämpningsområde.
34. Republiken Italien har likaledes gjort gällande att de ändringar som gjorts i direktiv 75/442 genom direktiv 91/156 har haft till ändamål att upprätta en gemensam terminologi och en harmoniserad definition av avfall som gör det möjligt att närma de olika bestämmelser som rör avfall, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå, till varandra. Av detta följer att när begreppet avfall nämns i direktiv 97/11 är de termer och definitioner som används nödvändigtvis lånade från den reglering som gäller just denna sektor, nämligen direktiv 91/156.
35. Republiken Italien har dessutom gjort gällande att, i den mån utsläppen vid återvinning av avfall inte överstiger de nivåer som är tillåtna enligt gemenskapsrätten, det inte är nödvändigt att företa en miljökonsekvensbedömning, eftersom ändamålet med själva återvinningen av avfall är att skydda miljön.
Domstolens bedömning
36. Medlemsstaterna skall genomföra direktiv 85/337 på ett sätt som fullt ut uppfyller de krav som ställs mot bakgrund av dess huvudsakliga syfte, vilket enligt artikel 2.1 i direktivet är att projekt som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan bland annat på grund av sin art, storlek eller lokalisering skall bli föremål för en bedömning av denna påverkan innan tillstånd ges (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 september 2000 i mål C‑287/98, Linster, REG 2000, s. I‑6917, punkt 52).
37. Det framgår dessutom av domstolens rättspraxis att tillämpningsområdet för direktiv 85/337 är vidsträckt och att dess ändamål är mycket omfattande (se dom av den 24 oktober 1996 i mål C‑72/95, Kraaijeveld m.fl., REG 1996, s. I‑5403, punkterna 31 och 39, och av den 16 september 2004 i mål C‑227/01, kommissionen mot Spanien, REG 2004, s. I‑8253, punkt 46).
Invändningen att det inte gjorts någon miljökonsekvensbedömning med avseende på anläggningen i Massafra för produktion av elenergi genom förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa
38. Enligt den italienska lagstiftningen anses anläggningen i Massafra för förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa utgöra en anläggning för återvinning av icke‑farligt avfall, med kapacitet för mer än 100 ton per dag, som omfattas av ett förenklat förfarande i enlighet med bestämmelserna i lagstiftningsdekret nr 22/1997 avseende införlivande av artikel 11 i direktiv 75/442. Kommissionen har gjort gällande att det, enligt den klassificering som görs i direktiv 85/337, rör sig om en anläggning för bortskaffande av icke‑farligt avfall genom förbränning eller kemisk behandling, med kapacitet för mer än 100 ton per dag, i den mening som avses i punkt 10 i bilaga I till direktiv 85/337.
39. Det är, för att kunna pröva denna invändning, nödvändigt att först bedöma den rättsliga betydelsen av begreppet bortskaffande av avfall i den mening som avses i direktiv 85/337 i förhållande till vad som menas med samma begrepp i direktiv 75/442.
40. Det kan noteras att direktiv 85/337 inte innehåller någon definition av begreppet bortskaffande av avfall. I bilagorna I och II anges endast vissa anläggningar för bortskaffande av avfall. Det kan emellertid även noteras att direktiv 75/442 inte innehåller någon allmän definition av begreppen bortskaffande och återvinning av avfall, utan att det endast innehåller en hänvisning till bilagorna 2 A och 2 B till direktivet, i vilka olika åtgärder som omfattas av något av de två begreppen uppräknas (se dom av den 27 februari 2002 i mål C‑6/00, ASA, REG 2002, s. I‑1961, punkt 58).
41. Det som framför allt utmärker en åtgärd för återvinning av avfall, enligt artikel 3.1 b i direktiv 75/442 samt fjärde skälet till direktivet, är att dess huvudsyfte är att avfallet skall kunna utnyttjas på ett meningsfullt sätt som bidrar till att bevara naturresurserna, genom att ersätta andra material som annars skulle ha behövts för detta ändamål (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet ASA, punkt 69, dom av den 13 februari 2003 i mål C‑458/00, kommissionen mot Luxemburg, REG 2003, s. I‑1553, punkt 36, och av den 7 oktober 2004 i mål C‑103/02, kommissionen mot Italien, REG 2004, s. I‑9127, punkt 62).
42. En sådan utmärkande egenskap har inget att göra med de konsekvenser som åtgärder för återvinning av avfall i sig kan ha för miljön. Såsom generaladvokaten har angett i punkterna 54–56 i sitt förslag till avgörande kan dessa åtgärder, precis som åtgärderna för bortskaffande av avfall, medföra en betydande påverkan på miljön. Artikel 4 i direktiv 75/442 innehåller för övrigt en skyldighet för medlemsstaterna att vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön.
43. Det skall slutligen påpekas att när gemenskapslagstiftaren har ansett det nödvändigt att, i direktiv 85/337, skapa en anknytning till direktiv 75/442, har detta gjorts uttryckligen. Detta är fallet bland annat när det i punkterna 9 och 10 i bilaga I till nämnda direktiv hänvisas till kemisk behandling enligt definition i bilaga 2 A till direktiv 75/442 under rubrik D 9. Ingen sådan hänvisning har emellertid gjorts när det gäller själva bortskaffandet av avfall.
44. Domstolen finner därför att begreppet bortskaffande av avfall i den mening som avses i direktiv 85/337 utgör ett självständigt begrepp som skall tolkas på ett sätt som innebär att det fullt ut uppfyller det ändamål som denna text syftar till att uppnå och som nämnts i punkt 36 i denna dom. Detta begrepp, som inte motsvarar begreppet bortskaffande av avfall i den mening som avses i direktiv 75/442, skall förstås i vid bemärkelse som omfattande alla åtgärder som leder antingen till bortskaffande av avfall, i strikt mening, eller till återvinning av avfallet.
45. Den anläggning som ligger i Massafra, som alstrar elenergi genom förbränning av biomassa och bränsle som utvunnits ur avfall och som har kapacitet för mer än 100 ton per dag, tillhör den kategori av anläggningar för bortskaffande av icke-farligt avfall genom förbränning eller kemisk behandling som avses i punkt 10 i bilaga I till direktiv 85/337. I denna e genskap skulle den, innan den beviljades tillstånd, ha blivit föremål för en miljökonsekvensbedömning, eftersom projekt som anges i bilaga I skall bli föremål för en systematisk bedömning enligt artiklarna 2.1 och 4.1 i nämnda direktiv (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 augusti 1995 i mål C‑431/92, kommissionen mot Tyskland, REG 1995, s. I‑2189, punkt 35).
46. Mot bakgrund av det ovan angivna konstaterar domstolen att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1 och 4.1 i direktiv 85/337, genom att underlåta att genomföra en miljökonsekvensbedömning med avseende på anläggningen i Massafra, vilken är avsedd för förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa, har kapacitet för mer än 100 ton per dag och omfattas av punkt 10 i bilaga I till direktiv 85/337.
Invändningen angående artikel 3.1 i premiärministerdekretet, genom vilken punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet ändrades, enligt vilken vissa projekt som anges i bilaga I till direktiv 85/337 (projekt avseende anläggningar för återvinning av farligt och icke-farligt avfall, med kapacitet för mer än 100 ton per dag) undantas från skyldigheten att genomföra en miljökonsekvensbedömning, om tillstånd till dem beviljas enligt ett förenklat förfarande i den mening som avses i artikel 11 i rådets direktiv 75/442
47. Det framgår av punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet att det inte ställs några krav på att det genomförs en miljökonsekvensbedömning vare sig för anläggningar för återvinning av farligt avfall genom sådana förfaranden som anges i bilaga B och i punkterna R 1–R 9 i bilaga C till lagstiftningsdekret nr 22/1997, vilka är föremål för ett förenklat förfarande, eller för anläggningar för återvinning av icke‑farligt avfall, med kapacitet för mer än 100 ton per dag, genom sådan förbränning eller behandling som anges i punkterna D 2 och D 8–D 11 i bilaga B och punkterna R 1–R 9 i bilaga C till nämnda lagstiftningsdekret, vilka är föremål för samma förenklade förfarande.
48. Med hänsyn till räckvidden för begreppet bortskaffande i den mening som avses i direktiv 85/337, såsom preciserats i punkt 44 i denna dom, kan det bland de projekt för vilka ett förenklat förfarande gäller enligt nationell lagstiftning finnas anläggningar som, även om de används för återvinning av avfall, omfattas av gruppen anläggningar för bortskaffande av farligt avfall genom förbränning eller kemisk behandling i den mening som avses i punkt 9 i bilaga I till nämnda direktiv eller gruppen anläggningar för bortskaffande av icke‑farligt avfall genom förbränning eller kemisk behandling i den mening som avses i punkt 10 i bilaga I till samma direktiv.
49. Sådana anläggningar kan emellertid inte undantas från kravet på miljökonsekvensbedömning, eftersom, såsom har angetts i punkt 45 i denna dom, en sådan bedömning är obligatorisk med avseende på de projekt som uppräknas i bilaga I till direktiv 85/337, då de kan ha en betydande inverkan på miljön.
50. Republiken Italien har således underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 85/337 genom att anta artikel 3.1 i premiärministerdekretet, genom vilken punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet ändrades, enligt vilken projekt avseende anläggningar för återvinning av farligt och icke-farligt avfall, vilka har kapacitet för mer än 100 ton per dag och omfattas av bilaga I till direktiv 85/337, undantas från det krav på miljökonsekvensbedömning som föreskrivs i artiklarna 2.1 och 4.1 i detta direktiv.
Invändningen angående artikel 3.1 i premiärministerdekretet, genom vilken punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet ändrades, i vilken det fastställts ett kriterium som inte är ändamålsenligt för att avgöra huruvida ett projekt som omfattas av bilaga II till direktiv 85/337 skall vara föremål för en miljökonsekvensbedömning
51. Såsom har angetts i punkt 47 i denna dom framgår det av den ifrågasatta nationella lagstiftningen att projekt som avser återvinning av farligt eller icke‑farligt avfall, för vilka ett förenklat förfarande gäller, inte blir föremål för någon miljökonsekvensbedömning. Anläggningar för återvinning av avfall som omfattas av punkt 11 b i bilaga II till direktiv 85/337 kan utgöra sådana projekt.
52. Enligt kommissionen är det kriterium som fastställts av de italienska myndigheterna för att undanta de anläggningar för återvinning av avfall som avses i nämnda bilaga II från kravet på miljökonsekvensbedömning, det vill säga att ett sådant förenklat förfarande som föreskrivs i lagstiftningsdekret nr 22/1997 skall vara tillämpligt, inte ändamålsenligt, eftersom det innebär att det är möjligt att undanta projekt som har en betydande inverkan på miljön från kravet på nämnda bedömning.
53. Domstolen har redan uttalat att medlemsstaterna har befogenhet att fastställa de kriterier och/eller de gränsvärden som skall användas för att avgöra vilka av de åtgärder som redovisas i bilaga II till direktiv 85/337, i dess ursprungliga version, som skall bli föremål för en bedömning. Medlemsstaternas befogenhet att företa en skönsmässig bedömning begränsas emellertid genom skyldigheten enligt artikel 2.1 i nämnda direktiv att genomföra en miljökonsekvensbedömning med avseende på projekt som kan medföra en betydande miljöpåverkan, bland annat på grund av sin art, storlek eller lokalisering (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Kraaijeveld m.fl., punkt 50, och dom av den 16 mars 2006 i mål C‑332/04, kommissionen mot Spanien, REG 2006, s. I‑0000, punkt 76). När medlemsstaterna fastställer de kriterier och/eller gränsvärden som skall iakttas, skall de ta hänsyn inte bara till projektens storlek utan även till deras art och lokalisering (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 september 1999 i mål C‑392/96, kommissionen mot Irland, REG 1999, s. I‑5901, punkt 65, och domen av den 16 mars 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 76).
54. Medlemsstaterna har dessutom, enligt artikel 4.3 i direktiv 85/337, en skyldighet att, när de fastställer gränsvärden och kriterier, ta hänsyn till de relevanta urvalskriterier som fastställts i bilaga III till direktivet (se, för ett liknande resonemang, domen av den 16 mars 2006 i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 79).
55. I bilaga III till direktiv 85/337 delas de urvalskriterier som avses i artikel 4.3 upp i olika grupper. För det första anges att projektens karakteristiska egenskaper skall beaktas, i synnerhet vad beträffar projektets omfattning, förening med andra projekt, utnyttjandet av naturresurser, alstrande av avfall, föroreningar och störningar samt risken för olyckor. För det andra anges projektens lokalisering, vilket innebär att miljöns känslighet i de geografiska områden som antas bli påverkade av projekten måste beaktas, i synnerhet vad beträffar nuvarande markanvändning och den naturliga miljöns tålighet. För det tredje anges att de potentiella effekternas karakteristiska egenskaper skall beaktas, i synnerhet vad beträffar det geografiska området och den berörda befolkningens storlek.
56. Vad beträffar tillämpningen av ett förenklat förfarande, i enlighet med bestämmelserna i lagstiftningsdekret nr 22/1997 som antogs i syfte att införliva artikel 11 i direktiv 75/442, kan det påpekas att det endast är möjligt att medge befrielse för de berörda anläggningarna eller företagen från kravet på tillstånd för att vidta åtgärder för återvinning av avfall, vilket normalt enligt artikel 10 i nämnda direktiv krävs innan en verksamhet för behandling av avfall inleds, om de särskilda villkoren i artiklarna 4 och 11.1 i detta direktiv är uppfyllda.
57. Av de sistnämnda bestämmelserna framgår att de behöriga myndigheterna skall ha beslutat om allmänna regler för varje typ av verksamhet och fastställt för vilka typer av avfall och avfallsmängder samt enligt vilka villkor verksamheten i fråga kan befrias från tillståndsplikten. Vidare får avfallstyper och avfallsmängder samt metoderna för återvinning inte utgöra någon fara för människors hälsa, och åtgärderna skall utföras utan att processer eller metoder används som kan skada miljön, och särskilt utan risker för vatten, luft, jord eller växter och djur, utan att medföra olägenheter genom buller eller lukt och utan att negativt påverka landskapet och områden av särskilt intresse.
58. Den italienska lagstiftningen tar inte hänsyn till alla de urvalskriterier som anges i bilaga III till direktiv 85/337, då den innehåller bestämmelser som innebär att anläggningar som används för återvinning av avfall på grundval av det förenklade förfarandet undantas från kravet att genomföra en miljökonsekvensbedömning, vilken skall genomföras innan den eller de behöriga myndigheterna beviljar det tillstånd som medför att byggmästaren kan realisera projektet.
59. Kriteriet i den italienska lagstiftningen för att en anläggning för återvinning av avfall som omfattas av punkt 11 b i bilaga II till direktiv 85/337 skall undantas från kravet att genomföra en miljökonsekvensbedömning, enligt vilket det räcker att ett förenklat förfarande tillämpas, uppfyller inte de krav som angetts i punkterna 53–55 i denna dom, eftersom det kan leda till att projekt som kan ha en betydande inverkan på miljön på grund av deras storlek eller deras lokalisering inte blir föremål för någon granskning av hur de påverkar miljön. Den ifrågavarande lagstiftningen kan således medföra att ändamålet för direktiv 85/337, såsom detta preciserats i punkt 36 i denna dom, åsidosätts.
60. Domstolen finner, mot denna bakgrund, att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1, 4.2 och 4.3 i direktiv 85/337 genom att anta artikel 3.1 i premiärministerdekretet, genom vilken punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet ändrades, i vilken det fastställts ett kriterium som inte är ändamålsenligt för att avgöra huruvida ett projekt som omfattas av bilaga II till direktiv 85/337 skall bli föremål för en miljökonsekvensbedömning, eftersom det innebär att det är möjligt att undanta projekt som har en betydande inverkan på miljön från kravet på denna bedömning.
Rättegångskostnader
61. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Italien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)	Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1, 4.1, 4.2 och 4.3 i rådets direktiv 85/337 av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, i dess lydelse enligt rådets direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997
– genom att undanta anläggningen i Massafra, avsedd för förbränning av bränsle som utvunnits ur avfall och av biomassa, vilken har kapacitet för mer än 100 ton per dag och omfattas av punkt 10 i bilaga I till direktiv 85/337, från kravet att genomföra en miljökonsekvensbedömning,
– genom att anta artikel 3.1 i premiärministerdekretet av den 3 september 1999 med rubriken ”Riktlinjer och regler om samordning med ändringar och tillägg till den tidigare Riktlinjer och regler för samordning för tillämpning av artikel 40.1 i lag nr 146 av den 22 februari 1994 om bestämmelser för bedömning av inverkan på miljön”, som medförde ändring av punkterna i och l i bilaga A till presidentdekretet av den 12 april 1996 med rubriken ”Riktlinjer och regler för samordning för tillämpning av artikel 40.1 i lag nr 146 av den 22 februari 1994 om bestämmelser för bedömning av inverkan på miljön”, enligt vilken det är möjligt att undanta projekt avseende anläggningar för återvinning av farligt och icke‑farligt avfall, vilka har kapacitet för mer än 100 ton per dag och omfattas av bilaga I till direktiv 85/337, i dess lydelse enligt direktiv 97/11, från det krav på att det skall genomföras en miljökonsekvensbedömning som föreskrivs i artiklarna 2.1 och 4.1 i nämnda direktiv, och
– genom att anta artikel 3.1 i premiärministerdekretet av den 3 september 1999, i vilken det fastställs ett kriterium som inte är ändamålsenligt för att fastställa om ett projekt som omfattas av bilaga II till direktiv 85/337, i dess lydelse enligt direktiv 97/11, skall vara föremål för en miljökonsekvensbedömning, eftersom det kan medföra att projekt som har en betydande inverkan på miljön undantas från det angivna kravet på bedömning.
2)	Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.