CELEX: 61987CJ0046
Konkurence
Regula Nr. 17
Pārbaude
Pamattiesības uz mājokļa neaizskaramību
Pamatojums
Kavējuma nauda
Procesuālo noteikumu pārkāpumi

Ar
prasības pieteikumiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi
1987. gada 16. februārī un 1988. gada 5. augustā,
Hoechst AG
atbilstoši EEK līguma 173. panta otrajai daļai iesniedza divas
prasības atcelt Komisijas lēmumus, kas saskaņā ar Padomes
1962. gada 6. februāra Regulu Nr. 17 – Pirmā regula par
Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (OV 13,
204. lpp.) – pieņemti lietās IV/31.865 – PVC un IV/31.866 –
polietilēns. Pirmā prasība ir celta pret 1987. gada
15. janvāra Lēmumu K(87) 19/5 par izmeklēšanu [pārbaudi] saskaņā ar
14. panta 3. punktu Regulā Nr. 17 un 1987. gada
3. februāra Lēmumu K(87)248, ar ko uzliek kavējuma naudu saskaņā ar
16. pantu Regulā Nr. 17. Otrā prasība ir celta pret
1988. gada 26. maija Lēmumu K(88)928, ar ko nosaka kavējuma
naudas galīgo summu saskaņā ar 16. pantu Regulā Nr. 17.
Tā
kā Komisijas rīcībā bija informācija, kas lika domāt, ka starp
konkrētiem polivinilhlorīda (PVC) un polietilēna ražotājiem un
piegādātājiem Kopienā ir bijušas vienošanās vai saskaņota prakse
attiecībā uz minēto produktu cenu noteikšanu un piegādes kvotām, tā
nolēma veikt pārbaudi vairākos uzņēmumos, tostarp arī prasītājas
uzņēmumā, un pieņēma iepriekš minēto apstrīdēto 1987. gada
15. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “pārbaudes lēmums”).
Komisija
20., 22. un 23. janvārī mēģināja veikt minēto pārbaudi, bet
prasītāja atteicās pārbaudei pakļauties, pamatojoties uz to, ka šī
pārbaude ietver nelikumīgu kratīšanu. To pašu viedokli prasītāja pauda
atbildē uz teleksu, kurā Komisija to aicināja pakļauties pārbaudei un
noteica ECU 1 000 lielu kavējuma naudu, kas atteikuma gadījumā
jāmaksā par katru kavējuma dienu. Pēc tam Komisija pieņēma iepriekš
minēto apstrīdēto 1987. gada 3. februāra lēmumu, ar ko tā
prasītājai uzliek iepriekš minēto kavējuma naudu (turpmāk tekstā –
“lēmums, ar kuru uzliek kavējuma naudu”).
Ar 1987. gada 12. februāra lēmumu
Amtsgericht Frankfurt am Main
[Frankfurtes pie Mainas Apgabaltiesa], noraidīja lūgumu par kratīšanas ordera saņemšanu, ko bija iesniegusi
Bundeskartellamt
[Federālā konkurences iestāde], kuras palīdzība tika lūgta atbilstoši
Regulai Nr. 17, šo atteikumu pamatojot ar to, ka tiesai nav
iesniegti fakti, kas apstiprinātu aizdomas par vienošanos vai saskaņotu
praksi.
Eiropas
Kopienu Tiesas priekšsēdētājs ar 1987. gada 26. marta
rīkojumu noraidīja prasītājas lūgumu apturēt pārbaudes lēmuma un lēmuma,
ar kuru uzliek kavējuma naudu, izpildi.

Bundeskartellamt
1987. gada 31. martā no
Amtsgericht Frankfurt am Main
ieguva kratīšanas orderi, kas bija izdots Komisijai. Tā veica pārbaudi 1987. gada 2. un 3. aprīlī.
Pēc
tam, kad Komisija prasītājai bija devusi iespēju izteikt tās viedokli
un uzklausījusi Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju
komiteju, iepriekš minētajā apstrīdētajā 1988. gada 26. maija
lēmumā (turpmāk tekstā – “lēmums, ar kuru nosaka galīgo summu”) Komisija
noteica galīgo kavējuma naudas summu ECU 55 000 apmērā,
proti, ECU 1000 par katru dienu, no 1987. gada
6. februāra līdz 1. aprīlim ieskaitot.
Pilnīga
informācija par šīs lietas faktiem, procedūru un lietas dalībnieku
sniegtajiem pierādījumiem un argumentiem ir izklāstīta tiesas sēdes
ziņojumā un turpmāk šajā spriedumā tiks pieminēta vai iztirzāta tikai
tik daudz, cik tas nepieciešams Tiesas argumentācijai.

Pārbaudes lēmums
Prasītāja,
apstrīdot pārbaudes lēmumu, atsaucas uz trim pamatiem, apgalvojot, ka
Komisija ir pārsniegusi pārbaudes pilnvaras, ka lēmums nav pietiekami
pamatots un ka izmantotā procedūra nav likumīga

a)     Komisijas pārbaudes pilnvaras
Prasītāja
uzskata, ka apstrīdētais lēmums nav likumīgs, jo saskaņā ar to
Komisijas amatpersonām ir atļauts veikt pasākumus, ko prasītāja vērtē kā
kratīšanu un kas nav paredzēti Regulas Nr. 17 14. pantā, kā
arī ierobežo pamattiesības, kuras atzītas Kopienu tiesībās. Prasītāja
piebilst, ka tad, ja minētais pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas
pilnvaro Komisiju veikt kratīšanas, tad tas nav likumīgi, jo ir pretrunā
ar pamattiesībām, kuru aizsardzība pieprasa, lai kratīšana tiktu veikta
tikai tad, ja iepriekš ir izdots tiesneša lēmums.
Komisija
apgalvo, ka tās pilnvaras saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. pantu
attiecas uz tādu pasākumu noteikšanu, kuri atbilstoši dažu dalībvalstu
tiesību aktiem būtu jāuzskata par kratīšanu. Tā tomēr uzskata, ka tiesas
aizstāvības prasības, kas izriet no pamattiesībām un ko tā principā
neapstrīd, ir ievērotas tad, ja pārbaudes lēmumu adresātiem ir iespēja,
no vienas puses, apstrīdēt šos lēmumus Tiesā, un, no otras puses, ar
pagaidu noregulējuma rīkojumu panākt šo lēmumu izpildes atlikšanu, kas
ļauj Tiesai ātri pārliecināties, vai noteiktā pārbaude nav patvaļīga.
Šāda kontrole ir līdzvērtīga iepriekš izdotam tiesneša lēmumam.
Pirms
tiek izvērtēts, kādas un cik plašas ir Komisijas pilnvaras, saskaņā ar
kurām tā var veikt pārbaudi atbilstoši Regulas Nr. 17
14. pantam, ir jāņem vērā, ka minēto pantu nevar interpretēt tā, ka
šī interpretācija izraisītu Kopienu tiesību pamatprincipu un it īpaši
pamattiesību pārkāpumu.
Kā
liecina pastāvīgā Tiesas judikatūra, pamattiesības ir daļa no tiesību
pamatprincipiem, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, ievērojot dalībvalstu
kopīgās konstitucionālās tradīcijas un starptautiskos līgumus, kuru
izstrādē dalībvalstis ir piedalījušās vai kurus tās ir parakstījušas
(sk. it īpaši 1974. gada 14. maija spriedumu lietā 4/73
Nold
,
Recueil
,
491. lpp.). Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencija, kas noslēgta 1950. gada 4. novembrī  (turpmāk
tekstā – “Eiropas Cilvēktiesību konvencija”), šajā ziņā ir īpaši
nozīmīga (sk. it īpaši 1986. gada 15. maija spriedumu lietā
222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp.).
Interpretējot
14. pantu Regulā Nr. 17, ir īpaši jāņem vērā tiesības uz
aizstāvību, kas ir princips, kura fundamentālais raksturs ir vairākkārt
uzsvērts Tiesas judikatūrā (sk. it īpaši 1983. gada
9. novembra spriedumu lietā 322/81
Michelin, Recueil
, 3461. lpp., 7. punkts).
Minētajā
spriedumā Tiesa uzsvēra, ka tiesības uz aizstāvību ir jāievēro
administratīvajos procesos, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas.
Taču ir jāizvairās no tā, ka minētās tiesības tiek neatgriezeniski
ierobežotas pirmstiesas izmeklēšanā, it īpaši pārbaudēs, kam var būt
izšķiroša nozīme, sniedzot pierādījumus par nelikumīgām darbībām, kurās
iesaistījušies uzņēmumi un par kurām tos var saukt pie atbildības.
Tādējādi,
kaut arī dažas no tiesībām uz aizstāvību attiecas tikai uz sacīkstes
tiesvedību, kas notiek pēc tam, kad celti iebildumi, citas tiesības,
piemēram, tiesības uz juridisku palīdzību un tiesības saglabāt
konfidencialitāti sarakstē starp juristu un klientu, ir jāievēro, sākot
no pirmstiesas izmeklēšanas posma (Tiesa to atzinusi 1982. gada
18. maija spriedumā lietā 155/79
AM & S
,
Recueil
, 1575. lpp.).
Tā
kā prasītāja ir atsaukusies arī uz prasībām, kas izriet no
pamattiesībām uz mājokļa neaizskaramību, ir jāievēro, ka, lai gan šādu
tiesību esamība attiecībā uz fizisko personu privātiem mājokļiem Kopienu
tiesību sistēmā ir jāatzīst par dalībvalstu tiesību kopīgu principu,
tas tomēr neattiecas uz uzņēmumiem, jo dalībvalstu tiesību sistēmās ir
atšķirības, kas nebūt nav nenozīmīgas, attiecībā uz to, kāda un cik
liela aizsardzība uzņēmumu telpām tiek nodrošināta pret valsts iestāžu
iejaukšanos.
Neko
citu nevar secināt no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. panta
1. punkta, kas paredz, ka “ikvienam ir tiesības uz savas privātās
un ģimenes dzīves, dzīvokļa un korespondences neaizskaramību”. Minētajā
pantā aizsardzība attiecas uz cilvēku personisko brīvību, un tāpēc to
nevar attiecināt uz uzņēmuma telpām. Turklāt ir jāņem vērā, ka attiecībā
uz minēto aizsardzību Eiropas Cilvēktiesību tiesai prakses nav.
Tomēr
visas dalībvalstu tiesību sistēmas paredz, ka neatkarīgi no tā, vai
runa ir par fizisku vai juridisku personu, ir jābūt juridiskam pamatam,
lai valsts iestādes varētu iejaukties kādas personas privātajās
darbībās, un šāda rīcība ir jāpamato ar tiesību aktiem; tādējādi šīs
sistēmas, lai arī dažādos veidos, paredz aizsardzību pret patvaļīgu vai
nesamērīgu iejaukšanos. Vajadzība nodrošināt šādu aizsardzību ir
jāuzskata par Kopienu tiesību pamatprincipu. Šajā ziņā jāuzsver, ka
Tiesa ir uzskatījusi, ka tai ir pilnvaras noteikt, vai pārbaudes
pasākumi, ko Komisija veikusi saskaņā ar EOTK dibināšanas līgumu, ir
pārmērīgi (1962. gada 14. decembra spriedums apvienotajās
lietās no 5/62 līdz 11/62 un no 13/62 līdz 15/62
San Michele
u.c.,
Recueil
, 859. lpp.).
Tāpēc
tas, kādas un cik plašas ir Komisijas pilnvaras, saskaņā ar kurām tā
var veikt pārbaudi atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam, ir
jāapsver, ņemot vērā iepriekš izklāstītos pamatprincipus.
Minētās
regulas 14. panta 1. punkts pilnvaro Komisiju veikt visus
vajadzīgos pārbaudes pasākumus uzņēmumos un uzņēmumu apvienībās un
paredz, ka “šim nolūkam Komisijas pilnvarotās amatpersonas drīkst:
a) pārbaudīt grāmatvedības un citus darījumu dokumentus;
b) iegūt grāmatvedības un citu darījumu dokumentu kopijas vai izdarīt izrakstus no tiem;
c) pieprasīt tūlītējus mutiskus paskaidrojumus;
d) iekļūt jebkurā uzņēmuma telpā, zemes īpašumā vai transportlīdzeklī”.
Regulas
14. panta 2. un 3. punkts paredz, ka pārbaudi var veikt,
uzrādot rakstisku pilnvaru vai pamatojoties uz lēmumu, saskaņā ar kuru
uzņēmumiem ir jāpakļaujas pārbaudei. Kā jau Tiesa ir nospriedusi,
Komisija var izvēlēties kādu no šīm divām iespējām, ņemot vērā katras
lietas īpatnības (1980. gada 26. jūnija spriedums lietā 136/79
National Panasonic
,
Recueil
, 2033. lpp.). Gan
rakstiskajās pilnvarās, gan lēmumos ir jānorāda pārbaudes priekšmets un
mērķis. Lai kāda būtu izmantotā procedūra, Komisijai ir iepriekš
jāinformē tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras teritorijā ir
paredzēta pārbaude, un saskaņā ar 14. panta 4. punktu pirms
pārbaudes lēmuma pieņemšanas ir jāapspriežas ar minēto iestādi.
Saskaņā
ar minētās regulas 14. panta 5. punktu Komisijas amatpersonām
pienākumu izpildē var palīdzēt tās dalībvalsts kompetentās iestādes
amatpersonas, kuras teritorijā ir paredzēts veikt pārbaudi. Šādu
palīdzību var sniegt vai nu pēc minētās iestādes, vai Komisijas lūguma.
Visbeidzot,
saskaņā ar minētās regulas 14. panta 6. punktu valsts iestāžu
palīdzība pārbaudes veikšanā ir vajadzīga tad, ja uzņēmums pret šo
pārbaudi iebilst.
Kā
Tiesa to ir uzsvērusi iepriekš minētajā 1980. gada 26. jūnija
spriedumā (20. punkts), no Regulas Nr. 17 preambulas septītā
un astotā apsvēruma izriet, ka pilnvaru, kas Komisijai piešķirtas
saskaņā ar minētās regulas 14. pantu, mērķis ir ļaut tai veikt savu
uzdevumu atbilstoši EEK līgumam, proti, nodrošināt konkurences
noteikumu piemērošanu kopējā tirgū. Šo noteikumu uzdevums saskaņā ar EEK
līguma preambulas ceturto apsvērumu, 3. panta f) apakšpunktu
un 85. un 86. pantu ir novērst konkurences izkropļošanu, kas
kaitē sabiedrības interesēm, atsevišķiem uzņēmumiem un patērētājiem.
Tādējādi saskaņā ar Regulu Nr. 17 Komisijai piešķirto pilnvaru
īstenošana veicina tās konkurences sistēmas saglabāšanu, kas paredzēta
līgumā un kas uzņēmumiem ir noteikti jāievēro. Regulas astotajā
apsvērumā ir noteikts, ka šim mērķim Komisijai ir jābūt pilnvarām visā
kopējā tirgū pieprasīt tādas informācijas sniegšanu un veikt tādu
pārbaudi, “kas nepieciešama”, lai atklātu 85. un 86. panta
pārkāpumus.
Gan
Regulas Nr. 17 mērķis, gan saskaņā ar tās 14. pantu Komisijas
amatpersonām piešķirto pilnvaru uzskaitījums liecina, ka izmeklēšanas
apjoms var būt ļoti plašs. Šajā ziņā tiesībām iekļūt visās telpās, zemes
īpašumā un transportlīdzekļos ir īpaša nozīme, jo šīs tiesības
paredzētas, lai ļautu Komisijai iegūt pierādījumus par konkurences
noteikumu pārkāpumiem vietās, kurās tie parasti ir konstatējami, proti,
uzņēmumu telpās.
Šīm
piekļuves tiesībām nebūtu lielas nozīmes, ja Komisijas amatpersonas
varētu tikai pieprasīt dokumentus vai lietas, kuras tās varētu precīzi
identificēt jau iepriekš. Gluži pretēji – šādas tiesības ietver tiesības
meklēt dažādus informācijas elementus, kas vēl nav zināmi vai nav
pilnībā identificēti. Bez šādām tiesībām Komisijai nebūtu iespējams
savākt pārbaudes veikšanai vajadzīgo informāciju, ja attiecīgais
uzņēmums atteiktos sadarboties vai izturētos noraidoši.
Lai
gan šādi Komisijai ar 14. pantu Regulā Nr. 17 ir piešķirtas
plašas pārbaudes pilnvaras, uz šādu pilnvaru īstenošanu attiecas
nosacījumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu attiecīgo uzņēmumu tiesību
ievērošanu.
Šajā
ziņā vispirms jāņem vērā, ka Komisijai ir jānorāda pārbaudes priekšmets
un mērķis. Šis pienākums ir pamatprasība ne tikai tāpēc, lai pierādītu,
ka pārbaude, kas jāveic attiecīgo uzņēmumu telpās, ir pamatota, bet arī
tāpēc, lai šie uzņēmumi varētu novērtēt sava sadarbības pienākuma
apjomu, vienlaikus aizsargājot viņu tiesības uz aizstāvību.
Ir
jāuzsver arī, ka nosacījumi Komisijas pārbaudes pilnvaru īstenošanai ir
dažādi atkarībā no Komisijas izvēlētās procedūras, attiecīgo uzņēmumu
attieksmes, kā arī valsts iestāžu iejaukšanās.
Regulas
Nr. 17 14. pants, pirmkārt, attiecas uz pārbaudi, kas veikta
sadarbībā ar attiecīgajiem uzņēmumiem vai nu labprātīgi, ja ir rakstiska
pilnvara, vai arī saskaņā ar pienākumu, kas izriet no lēmuma par
pārbaudi. Attiecībā uz lēmumu, kas ir piemērojams arī attiecīgajā
gadījumā, Komisijas amatpersonām citastarp ir tiesības pieprasīt, lai
tām uzrāda dokumentus, ko tās prasa, pēc izvēles iekļūt telpās un
pieprasīt, lai tām uzrāda, kas glabājas to norādītajās mēbelēs. No otras
puses, tās nevar piekļūt telpām vai mēbelēm, izmantojot spēku vai
piespiežot uzņēmuma personālu dot piekļūšanas atļauju, kā arī tās nevar
veikt kratīšanu bez uzņēmuma vadības atļaujas.
Situācija
ir pilnīgi citāda, ja attiecīgie uzņēmumi iebilst pret Komisijas
veicamo pārbaudi. Tādā gadījumā Komisijas amatpersonas, pamatojoties uz
14. panta 6. punktu, un bez uzņēmumu sadarbības jebkādu
pārbaudei vajadzīgo informāciju var meklēt ar to valsts iestāžu
palīdzību, kurām ir pieprasīts sniegt tām palīdzību, kas vajadzīga šo
amatpersonu uzdevumu veikšanai. Kaut gan šāda palīdzība ir vajadzīga
tikai tad, ja uzņēmums izrāda pretestību, šādu palīdzību var pieprasīt
kā piesardzības pasākumu, lai pārvarētu uzņēmuma pretestību.
No
minētās regulas 14. panta 6. punkta izriet, ka katrai
dalībvalstij ir jāparedz nosacījumi, saskaņā ar kuriem valsts iestādes
sniedz palīdzību Komisijas amatpersonām. Šajā ziņā dalībvalstīm ir
jānodrošina Komisijas darbības efektivitāte, vienlaikus ievērojot
iepriekš izklāstītos vispārējos principus. Tādējādi var secināt, ka
atbilstoši minētajiem ierobežojumiem attiecīgie procesuālie noteikumi,
kas paredzēti, lai nodrošinātu uzņēmumu tiesību ievērošanu, ir noteikti
dalībvalstu tiesību aktos.
Tāpēc
tad, ja Komisija ar valsts iestāžu palīdzību plāno veikt pārbaudi, kurā
attiecīgie uzņēmumi nevēlas sadarboties, tai ir jāievēro attiecīgās
procesuālās garantijas, kas paredzētas valsts tiesību aktos.
Komisijai
ir jānodrošina, lai kompetentajai iestādei atbilstoši valsts tiesību
aktiem būtu viss, kas tai vajadzīgs, lai īstenotu uzraudzības pilnvaras.
Ir jāuzsver, ka minētā iestāde neatkarīgi no tā, vai tā ir tiesu
iestāde vai cita iestāde, Komisijas vērtējumu par vajadzību veikt
pieprasīto pārbaudi nevar aizstāt ar savu vērtējumu, jo Komisijas veiktā
faktu un tiesiskā vērtējuma likumīgumu var izvērtēt tikai Tiesa. No
otras puses, valsts iestādēm pēc tam, kad tās ir pārliecinājušās par
pārbaudes lēmuma autentiskumu, ir tiesības izvērtēt, vai paredzētie
piespiedu pasākumi nav patvaļīgi vai pārmērīgi, ņemot vērā pārbaudes
priekšmetu, kā arī nodrošināt, ka minēto pasākumu piemērošanā tiek
ievēroti valsts tiesību aktu noteikumi.
Ņemot
vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka pasākumi, kurus Komisijas
amatpersonām bija atļauts veikt saskaņā ar apstrīdēto pārbaudes lēmumu,
nepārsniedza šo amatpersonu pilnvaras, ko paredz 14. pants Regulā
Nr. 17. Minētā lēmuma 1. pants paredz tikai to, ka prasītājai
“ir jāatļauj Komisijas pilnvarotajām amatpersonām iekļūt tās telpās
parastajā darba laikā, uzrādīt pārbaudes veikšanai nepieciešamos ar
pārbaudes priekšmetu saistītos dokumentus, kurus pieprasa minētās
amatpersonas, un jāļauj tos nokopēt, kā arī jāsniedz tūlītēji
paskaidrojumi, ko var pieprasīt minētās amatpersonas”.
Tiesvedības
procesā Tiesā Komisija patiešām apgalvoja, ka tās amatpersonas, veicot
pārbaudi, ir tiesīgas veikt kratīšanu bez valsts iestāžu palīdzības un
neievērojot procesuālās garantijas, kas paredzētas valsts tiesību aktos.
Tomēr Regulas Nr. 17 14. panta kļūdaina interpretācija nevar
būt iemesls tam, lai par nelikumīgiem atzītu lēmumus, kas pieņemti,
pamatojoties uz minēto nosacījumu.
Tādēļ pamats par to, ka Komisija esot pārsniegusi savas pilnvaras, ir jānoraida.

b) Pamatojums
Prasītāja
uzskata, ka pārbaudes lēmums ir pretrunā ar Līguma 190. pantu un
14. panta 3) punktu Regulā Nr. 17, pamatojoties uz to, ka
tas ir neprecīzs, īpaši attiecībā uz pārbaudes priekšmetu un mērķi.
Jāuzsver,
ka atbilstoši Tiesas lēmumam iepriekš minētajā 1980. gada
26. jūnija spriedumā (spriedums
National Panasonic
lietā,
25. punkts), 14. panta 3. punkts Regulā Nr. 17
paredz svarīgākos elementus, kam jābūt pārbaudes lēmuma pamatojumā,
nosakot, ka lēmumā “precizē pārbaudes priekšmetu un mērķi, nosaka tās
sākuma datumu un norāda 15. panta 1. punkta
c) apakšpunktā un 16. panta 1. punkta d) apakšpunktā
paredzētos sodus un tiesības lēmumu pārsūdzēt Tiesā.”
Kā
jau iepriekš minēts, Komisijas pienākums precizēt pārbaudes priekšmetu
un mērķi ir attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību galvenā garantija.
Tātad pienākumu norādīt iemeslus, ar kuriem ir pamatots pārbaudes
lēmums, nevar ierobežot, pamatojoties uz apsvērumiem par pārbaudes
efektivitāti. Kaut gan Komisijai pārbaudes lēmuma adresātam nav jāpaziņo
visa tās rīcībā esošā informācija par iespējamiem pārkāpumiem vai
jāveic minēto pārkāpumu precīza juridiska analīze, tai tomēr ir skaidri
jānorāda pieņēmumi, ko tā ir paredzējusi pārbaudīt.
Lai
gan pārbaudes lēmuma pamatojums ir formulēts ļoti vispārīgi un tas būtu
varējis būt precīzāks, kas nozīmē, ka tādēļ to var kritizēt, tajā tomēr
ir galvenie elementi, ko paredz 14. panta 3. punkts Regulā
Nr. 17. Attiecīgais lēmums it īpaši atsaucas uz informāciju, kas
liecina, ka EEK pastāv un tiek piemērotas vienošanās vai saskaņota
prakse starp konkrētiem
PVC
un polietilēna (ieskaitot
LdPE
polietilēnu, taču ne tikai to) ražotājiem un piegādātājiem attiecībā uz
cenām, daudzumiem vai šo produktu pārdošanas mērķiem. Tajā ir noteikts,
ka minētās vienošanās un prakse var būt nopietns Līguma 85. panta
1. punkta pārkāpums. Saskaņā ar attiecīgā lēmuma 1. pantu
prasītājai “ir jāpakļaujas pārbaudei attiecībā uz tās iespējamo dalību”
minētajos vienošanās pasākumos vai saskaņotajā praksē un tātad jāļauj
Komisijas amatpersonām iekļūt tās telpās un pārbaudes veikšanai jāuzrāda
darījumu dokumenti, “kas attiecas uz pārbaudes priekšmetu”, vai
jāatļauj tos nokopēt.
Šajos apstākļos pamats par to, ka pamatojums nav pietiekams, ir jānoraida.

c) Lēmuma pieņemšanas procedūra
Nav
strīda, ka apstrīdētais pārbaudes lēmums ir pieņemts, izmantojot tā
dēvēto deleģēšanas procedūru, kura paredzēta Komisijas 1980. gada
5. novembra lēmumā un saskaņā ar kuru Komisijas loceklis ir tiesīgs
uzņemties atbildību par konkurences jautājumiem, lai Kopienas vārdā un
tās uzraudzībā atbilstoši 14. panta 3. punktam Regulā
Nr. 17 pieņemtu lēmumu par uzņēmumu pakļaušanos pārbaudei. Tiesa
jau savā 1986. gada 23. septembra spriedumā lietā 5/85
AKZO Chemie
/Komisija (
Recueil
,
2585. lpp.) nolēma, ka minētais lēmums, ar ko deleģē pilnvaras,
nav pretrunā ar koleģialitātes principu, kas noteikts Apvienošanās
līguma 17. pantā.
Prasītāja
tomēr uzskata, ka Tiesai ir vēlreiz jāizvērtē, vai minētā deleģēšanas
procedūra, kuru prasītāja uzskata par nesaderīgu ar
nulla poena sine lege
principu, ir likumīga. Tā apgalvo, ka Komisija ar vienkāršu iekšēju
administratīvu pasākumu ir sagrozījusi pārkāpumu veidojošos elementus,
attiecībā uz kuriem atbilstoši 15. pantam Regulā Nr. 17 var
uzlikt sodanaudu, jo, sākot no iepriekš minētā 1980. gada
5. novembra lēmuma pieņemšanas, šāds pārkāpums ir atteikšanās
pakļauties pārbaudei, ko norīkojis viens Komisijas loceklis, bet nevis
Komisija kā koleģiāla organizācija, kā tas bijis iepriekš.
Šajā
ziņā jāuzsver, ka, lai gan nosacījumus, saskaņā ar kuriem var uzlikt
sodanaudu, ievērojot 15. pantu Regulā Nr. 17, ar Komisijas
lēmumu mainīt patiešām nevar, šāds grozījums nebija ne iepriekš minētā
deleģēšanas lēmuma mērķis, ne sekas. Tā kā sistēma, ko izmanto pārbaudes
lēmumu deleģēšanai, nav pretrunā ar koleģialitātes principu, lēmumi,
kas pieņemti atbilstīgi šādai deleģēšanai, jāuzskata par Komisijas
lēmumiem Regulas Nr. 17 15. panta izpratnē.
Tāpēc pamats par to, ka procedūra nav bijusi likumīga, ir jānoraida.
Tā
kā nevar pieņemt nevienu pamatu, kas celts pret pārbaudes lēmumu,
prasība par minētā lēmuma atcelšanu ir jānoraida.

Lēmums, ar kuru uzliek kavējuma naudu
Pēc
prasītājas domām, pieņemot lēmumu, ar kuru uzliek kavējuma naudu, ir
pārkāptas būtiskas formas prasības, jo Komisija šo lēmumu ir pieņēmusi,
iepriekš neuzklausot attiecīgā uzņēmuma pārstāvjus un neapspriedusies ar
Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju.
Komisija
savukārt uzskata, ka būtiskas formas prasības nav pārkāptas, jo šāda
uzklausīšana un apspriešanās ir notikusi pirms kavējuma naudas galīgās
summas noteikšanas.
Jāuzsver,
ka saskaņā ar 19. panta 1. punktu Regulā Nr. 17
attiecīgajiem uzņēmumiem ir jādod iespēja “tikt uzklausītiem par
jautājumiem, pret kuriem Komisija ir cēlusi iebildumus”, pirms dažādu
lēmumu pieņemšanas, ieskaitot 16. pantā paredzētos lēmumus par
kavējuma naudu.
Minētā
uzklausīšana ir būtiska tiesību uz aizstāvību daļa. Tā ir vajadzīga,
lai uzņēmumi un uzņēmumu apvienības varētu “iesniegt savas atsauksmes
par visiem iebildumiem, kas celti pret tiem un ko Komisija ierosina
izskatīt, pieņemot lēmumus” [trešais preambulas apsvērums Komisijas
1963. gada 25. jūlija Regulā Nr. 99/63 par Padomes
Regulas Nr. 17 19. panta 1. un 2. punktā paredzēto
uzklausīšanu (OV 127, 2268. lpp.)].
Attiecībā
uz Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju
minētās regulas 16. panta 3. punkts paredz, ka “piemēro
10. panta 3. līdz 6. punktu”. Šie nosacījumi reglamentē
pilnvaras, sastāvu un procedūru attiecībā uz apspriešanos ar Padomdevēju
komiteju.
Saskaņā
ar Regulas Nr. 99/63 1. pantu “pirms apspriešanās ar
Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju
Komisija rīko uzklausīšanu, ievērojot Regulas Nr. 17 19. panta
1. punktu.” Šis nosacījums apstiprina, ka attiecīgo uzņēmumu
uzklausīšana un apspriešanās ar Padomdevēju komiteju ir vajadzīga tajās
pašās situācijās.
Nosakot,
vai Komisijai pirms lēmuma, ar kuru uzliek kavējuma naudu, pieņemšanas
ir bijusi jāuzklausa prasītāja un jāapspriežas ar Padomdevēju komiteju,
ir jāņem vērā, ka kavējuma naudas uzlikšana atbilstoši 16. pantam
Regulā Nr. 17 ir noteikti jāveic divos posmos. Komisija savā
pirmajā lēmumā, kas minēts konkrētās regulas 16. panta
1. punktā, nosaka kavējuma naudu, kas izteikta kā uzskaites vienību
skaits par katru kavējuma dienu un aprēķināta, sākot no tās noteiktā
datuma. Tā kā šajā lēmumā nav noteikta kavējuma naudas kopsumma, šo
lēmumu nevar izpildīt. Kopsummu var galīgi noteikt tikai citā lēmumā.
Tāpēc
pienākums uzklausīt attiecīgo uzņēmumu un apspriesties ar Aizliegtu
vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju ir izpildīts, ja
uzklausīšana un apspriešanās ir notikusi pirms kavējuma naudas galīgās
summas noteikšanas, lai gan attiecīgais uzņēmums, gan Padomdevēja
komiteja varētu paust savu viedokli par visiem jautājumiem, kurus
Komisija ir ņēmusi vērā, uzliekot kavējuma naudu un nosakot tās galīgo
summu.
Turklāt
prasība uzklausīt uzņēmumu un apspriesties ar Padomdevēju komiteju
pirms lēmuma, ar kuru uzliek kavējuma naudu, pieņemšanas attiecībā uz
uzņēmumu, kas atteicies pakļauties pārbaudei, kavētu minētā lēmuma
pieņemšanu un tāpēc apdraudētu pārbaudes lēmuma spēkā esamību.
No
iepriekš minētā izriet, ka, pieņemot lēmumu, ar kuru uzliek kavējuma
naudu, būtiskas formas prasības nav pārkāptas. Tāpēc prasība atcelt
minēto lēmumu ir jānoraida.

Lēmums, ar kuru nosaka kavējuma naudas galīgo summu
Prasītāja
uzskata, ka kavējuma naudas galīgā summa, kas noteikta ar apstrīdēto
1988. gada 26. maija lēmumu, ir jāsamazina divu iemeslu dēļ.
Prasītāja
uzskata, ka, pirmkārt, Komisijai, veicot aprēķinu, nevajadzēja ņemt
vērā laika posmu, kurā Tiesa izskatīja jautājumu par pagaidu
noregulējumu un kurā prasītāja pieprasījusi atlikt pārbaudes lēmuma
izpildi. Tā apgalvo, ka Komisija ir pretrunā pati ar savu nostāju, jo ir
paziņojusi, ka ir gatava atlikt minētā lēmuma izpildi līdz Tiesas
sprieduma pasludināšanai.
Šajā
ziņā jānorāda, ka šis tiesvedības laikā sniegtais Komisijas paziņojums
attiecas tikai uz nostāju, ko tā varētu pieņemt, ja saskaņā ar tās
izteikto argumentu pagaidu noregulējuma tiesvedība Tiesā tiktu atzīta
par atbilstošu līdzekli, lai veiktu iepriekšēju tiesas kontroli
attiecībā uz Komisijas pieprasīto pārbaudi. Tāpēc šāds paziņojums
attiecīgajā gadījumā nevar ietekmēt kavējuma naudas galīgās summas
noteikšanu.
Otrkārt,
prasītāja uzskata, ka galīgā summa nav samērīga, jo prasītāja ir
rīkojusies tikai augstāku interešu vārdā, lai nodrošinātu likumīgu un
konstitucionālu pārbaudes procedūru.
Šajā
ziņā jāņem vērā, ka prasītāja nav iebildusi tikai pret īpašiem
pasākumiem, kas, pēc tās domām, nav Komisijas amatpersonu kompetencē; tā
ir atteikusies jebkādi sadarboties tai adresētā pārbaudes lēmuma
izpildē.
Šāda
rīcība nav saderīga ar pienākumu, kas noteikts visām personām, uz kurām
attiecas Kopienu tiesības, un kas paredz atzīt, ka iestāžu noteiktie
pasākumi ir pilnībā spēkā, ja vien Tiesa tos nav atzinusi par spēkā
neesošiem, un atzīt, ka tie ir izpildāmi, ja vien Tiesa nav nolēmusi
apturēt minēto pasākumu izpildi (sk. it īpaši 1979. gada
13. februāra spriedumu lietā 101/78
Granaria
,
Recueil
, 623. lpp., 5. punkts), un šāda rīcība nav attaisnojama ar augstākām tiesiskām interesēm.
Ņemot
vērā visus Tiesas izskatītos jautājumus, nav iemesla samazināt kavējuma
naudas summu. Tāpēc šī prasība ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasības ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram
spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja
to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
TIESA
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Due
Koopmans
Joliet
O´Higgins
Grévisse
Slynn
Mancini
Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Diez de Velasco

Zuleeg

Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1989. gada 21. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
J.-G. Giraud

O. Due
*
Tiesvedības valoda – vācu.