CELEX: 62003CJ0253
Įsisteigimo laisvė
Mokesčių teisės aktai
Bendrovių pelno mokestis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB sutarties 52 straipsnio (po pakeitimo − EB 43 straipsnis) ir EB sutarties
58 straipsnio (dabar − EB 48 straipsnis) aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas byloje
CLT‑UFA SA
(toliau −
CLT‑UFA
) prieš
Finanzamt Köln‑West
(Mokesčių tarnybų direkcija, toliau − Finanzamt) dėl
CLT‑UFA
filialo, esančio Vokietijoje, pelno apmokestinimo.

Pagrindinė byla ir teisinis pagrindas
Bendrovė
CLT‑UFA
turi savo buveinę ir valdymo organus Liuksemburge. Ji 1994 m. (toliau − ginčijami finansiniai metai) įsteigė filialą Vokietijoje.

Finanzamt
nustatė bendrovių pelno mokestį
CLT‑UFA
, t. y. bendrovei, kuriai Vokietijoje buvo taikomi mažesni mokesčiai pelnui, kurį ginčijamais finansiniais metais gavo Vokietijoje
esantis jos filialas, remiantis Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos sutarties dėl dvigubo
apmokestinimo išvengimo ir tarpusavio administracinės pagalbos taisyklių nustatymo pajamų, turto, prekybos ir žemės mokesčių
srityje 5 straipsnio 1 dalimi bei Galutiniu protokolu ir apsikeitimu notomis, susijusiomis su šia sutartimi, pasirašyta Liuksemburge
1958 m. rugpjūčio 23 d., iš dalies pakeista 1973 m. birželio 15 d. Papildomu protokolu (toliau − Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo
išvengimo).
Pagal 1991 m. Įstatymo dėl bendrovių pelno mokesčių (Körperschaftsteuergesetz, toliau − KStG), kurio redakcija taikytina pagrindinės
bylos aplinkybėms, 23 straipsnio 2 ir 3 dalis
Finanzamt
filialo apmokestinamajam pelnui nustatė 42 % mokesčio tarifą.
Prieštaravimas ir ieškinys, pareikšti
Finanzgericht,
kuriais
CLT‑UFA
teigė, kad šis mokesčio tarifas buvo diskriminacinis ir pažeidė jos teisę į laisvą įsisteigimą pagal kartu skaitomus Sutarties
52 straipsnį ir Sutarties 58 straipsnį, buvo atmesti. Todėl
CLT‑UFA
pateikė
Bundesfinanzhof
prašymą panaikinti
Finanzgericht
sprendimą ir pakeisti apmokestinimo sprendimą sumažinant mokesčio tarifą iki 30 % dydžio nuo apmokestinamųjų pajamų.

Bundesfinanzhof
nurodo, kad
CLT‑UFA
dėl to, kad jos buveinė ir valdymo organai yra Liuksemburge, buvo traktuojama skirtingai, ir jos padėtis buvo mažiau palanki
nei filialo Vokietijoje negu tuo atveju, jei ji vykdytų savo veiklą Vokietijoje kaip ribotos atsakomybės juridinis asmuo arba
akcinė bendrovė, kuri turi savo buveinę ir (arba) valdymo organus Vokietijoje.

Bundesfinanzhof
pažymi, kad akcinė bendrovė, turinti buveinę ir (arba) valdymo organus Vokietijoje, buvo apmokestinama bendrovės pelno mokesčiu,
kuris tuo atveju, jei pelnas nebuvo paskirstomas, buvo lygus 45 % gauto pelno prieš apskaičiuojant mokestį. Tačiau šis didelis
mokesčio tarifas galėjo būti sumažintas. Bendrovių pelno mokestis buvo sumažinamas iki 33,5 %, jei pelnas buvo gautas patronuojančios
bendrovės naudai iki 1996 m. birželio 30 d., pagal KStG 27 straipsnio 1 dalį ir 49 straipsnio 1 dalį bei Įstatymo dėl pajamų
mokesčio (Einkommensteuergesetz 1994, toliau − EStG) 43 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 1 punktą bei 44d straipsnio 1 dalį.
Jei pelnas buvo perduotas patronuojančiai bendrovei po 1996 m. birželio 30 d., mokesčio tarifas buvo sumažinamas iki 30 %
pelno remiantis EStG 44d straipsnio 1 dalies trečiuoju sakiniu, skaitomu kartu su KStG 49 straipsnio 1 dalimi.
Bundesfinanzhof
nurodo, kad dukterinės bendrovės paprastai naudojosi šia mokesčio tarifo sumažinimo galimybe.

Bundesfinanzhof
abejoja dėl skirtingų mokesčio tarifų
CLT‑UFA
nenaudai taikymo pagrįstumo. Tuo atveju, jei 42 % filialo mokesčio tarifas pažeidžia Sutartį,
Bundesfinanzhof
prašo, kad Teisingumo Teismas patikslintų, koks tarifas turėtų būti taikomas, kad būtų pašalintas šis pažeidimas.
Bundesfinanzhof
mano, kad pakaktų sumažinti CLT‑UFA verslo vietos mokesčio tarifą iki 33,5 %, kadangi pastaroji galėtų disponuoti savo pelnu
iki ginčijamų finansinių metų pabaigos.

Prejudiciniai klausimai
Šiomis aplinkybėmis
Bundesfinanzhof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar EB sutarties 52 straipsnis, skaitomas kartu su EB sutarties 58 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad įsisteigimo laisvė
yra pažeidžiama, jei kitos valstybės narės kapitalo bendrovės pelnas, gautas per Vokietijoje esantį filialą 1994 finansiniais
metais yra apmokestinamas 42 % dydžio Vokietijoje taikomu bendrovių pelno mokesčiu (verslo vietos mokesčio tarifas), atsižvelgiant
į tai, kad
a)      Vokietijoje būtų taikomas tik 33,5 % dydžio bendrovių pelno mokestis, jei dukterinė bendrovė, kuriai Vokietijoje nemažinamas
pelno mokestis ir kuri priklauso kitos ES šalies kapitalo bendrovei, gavo šį pelną ir jį visą pervedė patronuojančiai bendrovei
iki 1996 m. birželio 30 d.,
b)      pelnas iš pradžių būtų apmokestinamas Vokietijoje taikomu 45 % dydžio bendrovių pelno mokesčiu, jei dukterinė bendrovė jį
išsaugojo iki 1996 m. birželio 30 d., tačiau bendrovių pelno mokestis būtų sumažintas iki 30 % tuo atveju, jei visas pelnas
buvo pervestas po 1996 m. birželio 30 d.?
2)      Ar verslo vietos mokesčio tarifas, jei jis pažeidžia EB sutarties 52 straipsnį, skaitomą kartu su EB sutarties 58 straipsniu,
turėtų būti ginčijamais finansiniais metais sumažintas iki 30 % siekiant išvengti tokio pažeidimo?“

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia ar Sutarties 52 ir 58 straipsniai
nedraudžia pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų, kurie bendrovės, turinčios buveinę kitoje valstybėje narėje, filialo
atžvilgiu nustato didesnį pelno mokesčio tarifą nei taikomas šios bendrovės dukterinės įmonės pelnui, jei ši dukterinė bendrovė
visą savo pelną perveda patronuojančiai bendrovei.
Primintina, kad Sutarties 52 straipsnis yra viena pagrindinių Bendrijos teisės nuostatų ir valstybėse narėse taikoma tiesiogiai
(žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Saint‑Gobain ZN
, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 34 punktą).
Pagal šią nuostatą vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvė kitos valstybės narės teritorijoje apima
ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis,
kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams. Įsisteigimo laisvės apribojimų panaikinimas
taip pat taikomas atstovybių, filialų ar dukterinių bendrovių steigimo, vykdomo vienos valstybės narės subjekto kitos valstybės
narės teritorijoje, apribojimų atžvilgiu (1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktas ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Bank of Scotland
, C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 22 punktas).
Kadangi Sutarties 52 straipsnio pirmosios pastraipos antrasis sakinys aiškiai palieka ūkio subjektams galimybę laisvai pasirinkti
tinkamą teisinę formą vykdant savo veiklą kitoje valstybėje narėje, šis laisvas pasirinkimas neturi būti ribojamas diskriminacinėmis
mokesčių nuostatomis (minėto sprendimo
Komisija prieš Prancūzij
ą 22 punktas).
Laisvė pasirinkti tinkamą teisinę formą vykdant savo veiklą kitoje valstybėje narėje yra taip pat skirta leisti bendrovėms,
kurių buveinė yra valstybėje narėje, atidaryti filialą kitoje valstybėje narėje, kad galėtų joje vykdyti savo veiklą tokiomis
pačiomis sąlygomis, kurios taikomos dukterinėms bendrovėms.
Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad galutinis 42 % dydžio mokesčio tarifas, taikomas patronuojančių bendrovių, turinčių
buveinę kitoje valstybėje narėje, filialo pelno atžvilgiu, bendrąja prasme reiškia mažiau palankų apmokestinimą, palyginti
su sumažintu 33,5 % ar net 30 % mokesčio tarifu, taikomu tokių bendrovių dukterinių įmonių pelnui.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad dėl atsisakymo filialams taikyti sumažintą mokesčio tarifą bendrovėms, kurios turi buveinę
kitose valstybėse narėse, įsisteigimo laisvės per filialą įgyvendinimas tampa mažiau patrauklus. Iš to išplaukia, kad pagrindinėje
byloje nagrinėjama nacionalinė teisė riboja laisvę pasirinkti tinkamą teisinę formą vykdant veiklą kitoje valstybėje narėje.
Todėl reikia įvertinti, ar šis skirtingas traktavimas gali būti objektyviai pateisinamas.

Finanzamt
ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad skirtingas filialų ir dukterinių bendrovių traktavimas susijęs su skirtingomis situacijomis,
kurios negali būti objektyviai palyginamos.
Jie taip pat teigia, kad dukterinės bendrovės patronuojančiai bendrovei perduotas pelnas nebėra dukterinės bendrovės turtas,
tuo tarpu filialo jo patronuojančiai bendrovei pervestas pelnas išlieka tos pačios bendrovės vidaus turtu. Vokietijos vyriausybės
ir
Finanzamt
nuomone, šis esminis skirtumas bei praktiniai motyvai lėmė, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas uždraudė taikyti sumažintą
mokesčio tarifą filialų pelnui.

Finanzamt
priduria, kad dukterinėms bendrovėms taikomą sumažintą mokesčio tarifą pateisina ta aplinkybė, kad dukterinei bendrovei nustatyti
mokesčiai turi būti priskiriami patronuojančios bendrovės, kuriai Vokietijoje taikomi neriboti mokesčiai, mokestinei skolai
siekiant išvengti šių mokesčių mokėtojų dvigubo apmokestinimo.
Dėl Vokietijos vyriausybės ir
Finanzamt
argumento, kad egzistuoja esminis skirtumas tarp dukterinės bendrovės pelno paskirstymo patronuojančiai bendrovei ir pelno
paskirstymo bendrovės viduje, reiktų nurodyti štai ką.
Abiem atvejais pelnu disponuoja bendrovė, kuri kontroliuoja atitinkamai dukterinę bendrovę ar filialą. Taigi vienintelis tikras
skirtumas tarp šių dviejų situacijų yra tas, kad dukterinės bendrovės pelno paskirstymas patronuojančiai bendrovei reiškia
prielaidą, jog jis paremtas oficialiu sprendimu šiuo klausimu, tuo tarpu bendrovės filialo pelnas sudaro dalį šios bendrovės
turto, net ir nesant oficialaus sprendimo.
Be to, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo bei iš
Finanzamt
ir Vokietijos vyriausybės pastabų matyti, kad nors dukterinės bendrovės savo patronuojančiai bendrovei perduotas pelnas nebėra
šios dukterinės bendrovės dalis, šį pelną patronuojanti bendrovė dar gali paskirti dukterinei bendrovei nuosavo kapitalo arba
akcininko paskolos forma.
Taigi aplinkybė, kad dukterinės bendrovės savo patronuojančiai bendrovei paskirstytas pelnas nebėra šios dukterinės bendrovės
turtas, nepateisina mažesnio mokesčio tarifo taikymo tokios bendrovės pelnui, palyginti su tuo, kuris taikomas tam pačiam
filialo pelnui.
Dėl
Finanzamt
argumento, kad sumažinto mokesčio tarifo taikymas dukterinėms bendrovėms yra pateisinamas siekiant išvengti dvigubo mokesčio
mokėtojų, kurių pagrindinė apmokestinimo vieta yra Vokietijoje, apmokestinimo, reikia konstatuoti, kad šis mokesčio tarifas
taikomas ne vien šios kategorijos mokesčių mokėtojų paskirstytam pelnui. Iš tikrųjų sumažintas mokesčio tarifas taip pat taikomas
Vokietijoje esančių dukterinių bendrovių patronuojančioms bendrovėms, kurios turi savo buveinę kitoje valstybėje narėje, pavyzdžiui,
Liuksemburge, paskirstomam pelnui.
Kalbant apie Vokietijoje esančią Liuksemburgo bendrovės dukterinę bendrovę, reikia pridurti, kad sumažintas mokesčio tarifas,
kuris taikomas tokios dukterinės bendrovės pelnui, palyginti su filialo pelnui taikomu tarifu, nėra kompensuojamas nustatant
didesnį šio pelno mokestį Liuksemburgo patronuojančiai bendrovei.
Taigi
Bundesfinanzhof
nurodo, kad pagal kartu skaitomų Vokietijos Federacinės Respublikos ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės sutarties dėl
dvigubo apmokestinimo išvengimo 5 straipsnio 1 dalį, 13 straipsnio 1 ir 2 dalis ir 20 straipsnio 1 ir 2 dalis tiek pelnas,
kurį Liuksemburgo bendrovė gauna iš Vokietijoje esančio filialo, tiek pelnas, kurį ji gauna iš Vokietijoje esančios bendrovės,
yra atleidžiami nuo bendrovių pelno mokesčio Liuksemburge.
Remiantis
Bundesfinanzhof
sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktais duomenimis nacionalinė teisė, kiek tai susiję su apmokestinimo
bazės nustatymu, nedaro skirtumo tarp bendrovių, kurių buveinė yra kitoje valstybėje narėje, nei dėl to, ar jos vykdo savo
veiklą per filialą ar dukterinę bendrovę, kuris pateisintų skirtingą šių bendrovių traktavimą.
Esant šioms aplinkybėms, atrodo, kad bendrovių, kurios turi buveinę Liuksemburge, Vokietijoje esančių dukterinių bendrovių
ir filialų padėtis yra objektyviai palyginama.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reiktų atsakyti taip: Sutarties 52 ir 58 straipsniai draudžia pagrindinėje
byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, kurie bendrovės, turinčios buveinę kitoje valstybėje narėje, filialo atžvilgiu
nustato didesnį pelno mokesčio tarifą nei taikomas šios bendrovės dukterinės įmonės pelnui, jei ši dukterinė bendrovė visą
savo pelną perveda patronuojančiai bendrovei.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu
Bundesfinanzhof
iš esmės klausia ar, siekiant įgyvendinti Sutarties 52 ir 58 straipsnius, pagrindinėje byloje aptariamo filialo pelnui taikomas
mokesčio tarifas turėtų būti sumažintas iki 33,5 %, kaip buvo taikoma iki 1996 m. birželio 30 d. paskirstytam pelnui, ar iki
30 %, kaip buvo taikoma nuo šios datos.
Iš atsakymo į pirmąjį klausimą išplaukia, kad filialo pelno atžvilgiu reikia taikyti mokesčio tarifą, lygiavertį galutiniam
mokesčio tarifui, kuris buvo taikomas tomis pačiomis aplinkybėmis dukterinei bendrovei paskirstant pelną patronuojančiai bendrovei.
Reikia konstatuoti, kad šis palyginimas turi būti pateikiamas atsižvelgiant į faktines pagrindinės bylos aplinkybes.
Šiuo požiūriu reikia priminti, kad vykstant EB 234 straipsnyje įtvirtintai procedūrai, kuri pagrįsta aiškiu funkcijų tarp
nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo atskyrimu, bet koks faktinių aplinkybių vertinimas priklauso nacionalinio teismo
kompetencijai (1979 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Denkavit Futtermittel
, 36/79, Rink. p. 3439, 12 punktas; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo
Dumon ir Froment
, C‑235/95, Rink. p. I‑4531, 25 punktas; 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo
Lirussi ir Bizzaro
, C‑175/98 ir C‑177/98, Rink. p. I‑6881, 37 punktas ir 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo
RAR
, C‑282/00, Rink. p. I‑4741, 46 punktas).
Taigi Teisingumo Teismui nepriklauso vertinti faktines pagrindinės bylos aplinkybes arba nacionalinėms priemonėms ar situacijoms
taikyti Bendrijos taisykles, kurias jis aiškino, kadangi šie klausimai priskirtini išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai
(žr. 1968 m. gruodžio 19 d. Sprendimą
Salgoil
, 13/68, Rink. p. 661; 1975 m. sausio 23 d. Sprendimo
Van der Hulst
, 51/74, Rink. p. 79, 12 punktą; 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo
Shipping and Forwarding Enterprise Safe
, C‑320/88, Rink. p. I‑285, 11 punktą; minėto sprendimo
Lirussi ir Bizzaro
38 punktą bei minėto sprendimo
RAR
47 punktą).
Taigi į antrąjį klausimą reiktų atsakyti taip: nacionalinis teismas turi įvertinti pagrindinėje byloje aptariamo filialo pelno
mokesčio tarifą atsižvelgdamas į galutinį mokesčio tarifą, taikytą dukterinei bendrovei paskirstant pelną savo patronuojančiai
bendrovei.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
EB sutarties 52 straipsnis (po pakeitimo − EB 43 straipsnis) ir EB sutarties 58 straipsnis (dabar − EB 48 straipsnis) draudžia
pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, kurie bendrovės, turinčios buveinę kitoje valstybėje narėje, filialo
atžvilgiu nustato didesnį pelno mokesčio tarifą nei taikomas šios bendrovės dukterinės įmonės pelnui, jei ši dukterinė bendrovė
visą savo pelną perveda patronuojančiai bendrovei.
2.
Nacionalinis teismas turi įvertinti pagrindinėje byloje aptariamo filialo pelno mokesčio tarifą atsižvelgdamas į galutinį
mokesčio tarifą, taikytą dukterinei bendrovei paskirstant pelną savo patronuojančiai bendrovei.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.