CELEX: 62007CJ0545
Directiva 96/9/CE
Protecția juridică a bazelor de date
Drept sui generis
Obținerea, verificarea sau prezentarea conținutului unei baze de date
Extragere
Parte substanțială a conținutului bazei de date
Bază electronică de date juridice oficiale

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 96/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 1996 privind protecția juridică a bazelor de date (
JO L 77, p. 20
, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 102).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Apis-Hristovich EOOD (denumită în continuare „Apis”), pe de o parte, și Lakorda AD (denumită în continuare „Lakorda”), pe de altă parte, două societăți de drept bulgar care comercializează baze electronice de date juridice oficiale.
Cadrul juridic
Directiva 96/9 are drept obiect, potrivit articolului 1 alineatul (1) din aceasta, „protecția juridică a bazelor de date, indiferent de forma acestora”.
În sensul directivei menționate, noțiunea de bază de date este definită la articolul 1 alineatul (2) din aceasta ca fiind „o culegere de opere, de date sau de alte elemente independente, dispuse sistematic sau metodic și accesibile în mod individual prin mijloace electronice sau de altă natură”.
Potrivit articolului 1 alineatul (3) din aceeași directivă, „[p]rotecția prevăzută prin prezenta directivă nu se aplică programelor de calculator utilizate la realizarea sau pentru funcționarea bazelor de date accesibile prin mijloace electronice”.
Articolul 2 din Directiva 96/9 prevede:
„Prezenta directivă se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor comunitare privind:
a)
protecția juridică a programelor de calculator;
[…]”
Articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată instituie o protecție prin intermediul dreptului de autor a „baze[lor] de date care, prin alegerea sau dispunerea elementelor, constituie o creație intelectuală proprie a autorului”.
Articolul 7 din Directiva 96/9, intitulat „Obiectul protecției”, instituie un drept
sui generis
formulat astfel:
„(1)   Statele membre prevăd pentru producătorul unei baze de date dreptul de a interzice extragerea și reutilizarea ansamblului sau ale unei părți substanțiale, evaluată calitativ sau cantitativ, a conținutului acesteia, atunci când obținerea, verificarea sau prezentarea acestui conținut atestă o investiție substanțială din punct de vedere calitativ sau cantitativ.
(2)   În înțelesul prezentului capitol:
(a)
«extragere» înseamnă transferul permanent sau temporar al ansamblului sau al unei părți substanțiale din conținutul bazei de date pe un alt suport prin orice mijloc sau sub orice formă;
(b)
«reutilizare» înseamnă orice formă de punere la dispoziția publicului a totalității sau a unei părți substanțiale a conținutului bazei prin distribuția de copii, prin închiriere, prin transmitere online sau sub alte forme. Prima vânzare a unei copii a bazei de date în cadrul Comunității de către titularul dreptului sau cu consimțământul acestuia epuizează dreptul de a controla revânzarea acestei copii în cadrul Comunității.
Împrumutul public nu este un act de extragere sau reutilizare.
(3)   Dreptul menționat la alineatul (1) poate fi transferat, cedat sau acordat în temeiul unei licențe contractuale.
(4)   Dreptul menționat la alineatul (1) se aplică în mod independent de posibilitatea ca baza de date să fie protejată prin dreptul de autor sau prin alte drepturi. În plus, se aplică în mod independent de posibilitatea ca conținutul acestei baze de date să fie protejat prin dreptul de autor sau prin alte drepturi. Protecția bazelor de date prin dreptul menționat la alineatul (1) nu aduce atingere drepturilor existente cu privire la conținutul lor.
(5)   Extragerea și reutilizarea repetate și sistematice ale unor părți nesubstanțiale ale conținutului bazei de date, care ar presupune acte contrare unei exploatări normale a acestei baze de date sau care ar aduce în mod nejustificat atingere intereselor legitime ale producătorului bazei de date, nu sunt autorizate.”
În dreptul Republicii Bulgaria, protecția juridică a bazelor de date este reglementată prin Legea privind dreptul de autor și drepturile conexe (Zakon za avtorskoto pravo i srodnite mu prava,
Darzhaven vestnik
nr. 56 din 29 iunie 1993), în versiunea sa modificată, publicată în
Darzhaven vestnik
nr. 73 din (denumită în continuare „ZAPSP”). Prevederile articolului 1 alineatele (2) și (3) din Directiva 96/9 au fost transpuse prin articolul 2 punctul 13 din dispozițiile complementare ale ZAPSP, iar cele ale articolului 7 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prin articolul 93 b și prin articolul 93 c alineatul 1 din această lege.
Situația de fapt din acțiunea principală și întrebările preliminare
Sofiyski gradski sad (Tribunalul din Sofia) a fost sesizat de Apis cu o cerere având ca obiect, pe de o parte, obținerea încetării extragerii și a reutilizării pretins ilegale, de către Lakorda, a unor părți substanțiale din modulele sale denumite „Apis pravo” („Apis drept”) și „Apis praktika” („Apis jurisprudență”), care fac parte dintr-un sistem global de informare juridică, și anume, la momentul faptelor din acțiunea principală, „Apis 5x”, ulterior „Apis 6” și, pe de altă parte, repararea prejudiciului pe care reclamanta din acțiunea principală l-ar fi suferit din cauza conduitei societății Lakorda.
Apis afirmă că este un producător de baze de date în sensul ZAPSP și că a efectuat o investiție substanțială în colectarea, verificarea, sistematizarea și actualizarea datelor cuprinse în modulele sale „Apis pravo” și „Apis praktika”. Principalele activități legate de această investiție ar fi constat în scanarea, conversia, corectarea, prelucrarea tehnologică, consolidarea textelor normative și prelucrarea juridică.
Apis susține că persoane care au lucrat anterior, înainte de a înființa Lakorda, în departamentul său informatic au extras în mod ilegal părți substanțiale din modulele sale, ceea ce a permis acesteia din urmă să producă și să introducă pe piață, în cursul lunii septembrie 2006, propriile sale module, denumite „Balgarsko pravo” („Drept bulgar”) și „Sadebna praktika” („Jurisprudența instanțelor”), care fac parte din sistemul global de informare juridică „Lakorda legis”.
Apis susține că Lakorda, fără autorizația sa, a extras din modulul „Apis pravo” textele, în versiunea lor consolidată, a peste 19700 de documente, corespunzând unor acte normative în vigoare, unor acte de modificare sau de abrogare a unor acte anterioare, precum și unor acte fără caracter normativ. În plus, peste 2500 de documente, corespunzând unor versiuni anterioare ale unor acte normative din perioada cuprinsă între 2001 și 2006, ar fi fost extrase din modulul „Apis pravo” și reutilizate în sistemul „Lakorda legis”. Astfel, 82,5% din ansamblul documentelor cuprinse în modulul menționat ar fi fost extrase și reutilizate de Lakorda, ceea ce ar reprezenta o parte substanțială din punct de vedere cantitativ din conținutul acestui modul.
Pe de altă parte, potrivit susținerilor Apis, 2516 hotărâri judecătorești nepublicate, pe care aceasta le-a obținut cu permisiunea instanțelor în cauză și pe care le-a reunit în modulul „Apis praktika”, au fost extrase din acesta de Lakorda și încorporate în modulul „Sadebna praktika”, ceea ce, având în vedere valoarea deosebită a acestei jurisprudențe nepublicate, reprezintă, în opinia Apis, o parte substanțială din punct de vedere calitativ a modulului „Apis praktika”.
Apis susține că actele de extragere și de reutilizare ale Lakorda au privit nu numai textele documentelor reunite în modulele „Apis pravo” și „Apis praktika”, ci și datele legate de aceste documente, precum trimiteri între acestea din urmă și definiții legale ale anumitor termeni și noțiuni. Faptul că au fost comise aceste acte neautorizate ar fi atestat de prezența, în modulele Lakorda, a unor caracteristici identice cu cele ale propriilor module, precum, printre altele, note redacționale, trimiteri la traduceri în limba engleză, comenzi, câmpuri, hiperlinkuri și indicații privind istoricul actelor legislative.
Lakorda dezminte orice extragere și orice reutilizare ilegală a modulelor Apis. Aceasta susține că sistemul său „Lakorda legis” este rezultatul unei investiții autonome semnificative, de ordinul a 215000 BGN. Crearea acestui sistem ar fi mobilizat o echipă de informaticieni, de juriști, precum și de administratori și s-ar baza pe software-uri originale de creare, de actualizare și de vizualizare a bazelor de date, permițând o prelucrare a datelor și un acces la informație mult mai rapide și mai performante decât celelalte sisteme de informare juridică. În plus, aceste module s-ar caracteriza printr-o structură fundamental diferită de cea a modulelor Apis.
Lakorda arată că, pentru a realiza acest proiect, s-a bazat pe relațiile sale cu diferite autorități naționale și europene. Aceasta ar fi utilizat în plus surse accesibile publicului, precum
Darzahven vestnik (Jurnalul Oficial al Republicii Bulgaria)
și paginile de internet oficiale ale instituțiilor și ale instanțelor naționale, ceea ce ar explica similitudinea importantă a conținuturilor care există între modulele sale și cele ale Apis, precum și prezența, totuși limitată, a unor caracteristici similare cu cele ale modulelor Apis, în ceea ce privește în special trimiterile la traduceri și comenzile. În rest, în temeiul ZAPSP, actele oficiale ale organelor de stat nu ar fi incluse în regimul de protecție asigurată prin dreptul de autor.
Lakorda adaugă că marea majoritate a notelor redacționale, precum și a hiperlinkurilor care figurează în sistemul „Lakorda legis” sunt rezultatul unei concepții proprii, întemeiată pe o prelucrare, o clasificare și un marcaj sistematice și extrem de detaliate ale actelor reunite. Sistemul menționat ar conține astfel 1200000 de date structurate, accesibile separat, și peste 2700000 de hiperlinkuri, concepute după o metodă unică de recunoaștere și de clasificare. Pe de altă parte, ar exista diferențe semnificative între hotărârile judecătorești reunite în sistemele de informare ale Lakorda și cele ale Apis, în special în ceea ce privește elementele semnalate ca fiind esențiale pentru lectura hotărârii în cauză. În ceea ce privește tehnicile de redactare caracteristice modulelor Apis, acestea ar rezulta din regulile comune de punctuație în vigoare în limba bulgară.
Sofiyski gradski sad afirmă că, pentru a stabili existența unei încălcări în cauza cu care este sesizat, trebuie să interpreteze și să aplice articolul 93 c alineatul 1 din ZAPSP, care transpune articolul 7 alineatul (2) din Directiva 96/9.
Subliniind, pe de o parte, că problema centrală în litigiul din acțiunea principală este reprezentată de o pretinsă extragere ilegală de către Lakorda a conținutului modulelor Apis și, pe de altă parte, că acest conținut cuprinde acte ale organelor de stat, permanent modificate, completate sau abrogate, instanța menționată consideră că, pentru a constata existența unei încălcări a ZAPSP, este necesar să se stabilească atât momentul la care această pretinsă extragere a avut loc, cât și dacă aceasta constituie un transfer permanent sau un transfer temporar.
Întrucât aceste două ultime noțiuni nu sunt definite de ZAPSP, instanța de trimitere dorește să afle dacă, pentru a interpreta termenii „permanent” și „temporar” care figurează în articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva 96/9, trebuie aplicat un criteriu bazat pe durata perioadei de transfer sau pe durata păstrării produsului extragerii pe un alt suport. Instanța de trimitere consideră că dacă ar trebui reținut al doilea criteriu, acesta ar presupune să se verifice dacă baza de date din care s-a efectuat pretinsa extragere a fost stocată în mod durabil pe un suport dur („hardware”), caz în care ar fi vorba despre un transfer permanent, sau dacă, dimpotrivă, baza de date menționată a fost păstrată temporar în memoria operativă a calculatorului, caz în care ar fi vorba despre un transfer temporar.
Ținând seama de afirmația făcută de Lakorda, potrivit căreia modulele „Apis pravo” și „Apis praktika” reprezintă, din punct de vedere cantitativ, o parte nesubstanțială a sistemului său „Lakorda legis”, instanța de trimitere consideră pe de altă parte că este obligată să interpreteze noțiunea de parte substanțială din punct de vedere cantitativ, în sensul articolului 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 96/9. În această privință, instanța de trimitere dorește să afle dacă, pentru a verifica existența unei extrageri a unei astfel de părți, trebuie să se compare numărul de date extrase din modulele menționate cu numărul de date cuprinse în modulele Lakorda privite în mod separat sau, dimpotrivă, împreună.
Afirmația făcută de Apis privind prezența, în modulul său „Apis praktika”, a unor hotărâri judecătorești obținute de la instanțe a căror jurisprudență nu este accesibilă publicului determină instanța de trimitere să se întrebe dacă criteriul pertinent pentru aprecierea existenței unei părți substanțiale, din punct de vedere calitativ, a conținutului unei baze de date, în sensul articolului 7 alineatele (1) și (2) din Directiva 96/9, este accesibilitatea datelor în vederea colectării lor sau importanța valorii informative a acestor date.
În sfârșit, instanța de trimitere dorește să afle dacă, în scopul stabilirii existenței unei extrageri în sensul articolului 7 din Directiva 96/9, trebuie să se compare nu numai bazele de date în sine, ci și programele informatice de gestionare a acestora.
Confruntat cu aceste dificultăți de interpretare, Sofiyski gradski sad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Cum trebuie interpretate și diferențiate noțiunile «transfer permanent» și «transfer temporar» în scopul:
—
stabilirii existenței unei extrageri, în sensul articolului 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva [96/9], dintr-o bază de date accesibilă prin mijloace electronice[?]
—
stabilirii momentului la care [trebuie] să se admită că este vorba despre o extragere, în sensul articolului 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva [96/9], dintr-o bază de date accesibilă prin mijloace electronice[?]
—
stabilirii importanței, pentru evaluarea unei extrageri, a faptului că acel conținut al bazei de date astfel extras a servit la constituirea unei noi baze de date modificate?
2)
Care este criteriul care trebuie aplicat în cadrul interpretării noțiunii de extragere a unei părți substanțiale din punct de vedere cantitativ, în cazul în care bazele de date sunt grupate și utilizate în subgrupe separate care reprezintă produse comerciale autonome? Trebuie să se recurgă la criteriul privind dimensiunea bazelor de date în cadrul întregului produs comercial sau la criteriul privind dimensiunea bazelor de date în cadrul subgrupei respective?
3)
În cadrul interpretării noțiunii «parte substanțială din punct de vedere calitativ», trebuie considerată drept criteriu împrejurarea că o categorie determinată de date, despre care se pretinde ca au fost extrase, a fost obținută de producător de la o sursă care nu este general accesibilă, astfel încât procurarea datelor a fost posibilă numai prin extragerea acestora chiar din bazele de date ale acestui producător?
4)
Care sunt criteriile care trebuie aplicate pentru a stabili dacă s-a efectuat o extragere dintr-o bază de date accesibilă prin mijloace electronice? Poate fi considerată drept indiciu al efectuării unei extrageri împrejurarea că baza de date a producătorului dispune de o structură specifică, de note, de trimiteri, de comenzi, de câmpuri, de hiperlinkuri și de texte redacționale și că aceste elemente se regăsesc în baza de date a autorului pretinsei încălcări? În cadrul acestei evaluări, prezintă importanță diferitele structuri originale ale organizării celor două baze de date comparate?
5)
În cadrul stabilirii existenței unei extrageri, prezintă importanță programul informatic/sistemul pentru gestionarea bazei de date, atunci când acesta nu face parte din baza de date?
6)
În măsura în care, potrivit Directivei [96/9] și jurisprudenței Curții, «o parte substanțială, din punct de vedere cantitativ și calitativ, a bazei de date» este asociată unor investiții importante în vederea obținerii, a verificării sau a prezentării bazei de date, cum trebuie interpretate aceste noțiuni în raport cu actele cu caracter normativ și individual accesibile publicului, emise de autoritățile de stat ale puterii executive, și în raport cu traducerile oficiale ale acestora și cu jurisprudența?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
Lakorda consideră că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu este necesară pentru soluționarea litigiului din acțiunea principală.
Lakorda susține în această privință că acest litigiu nu privește interpretarea care trebuie dată unor noțiuni precum „extragere” sau „parte substanțială a conținutului bazei de date” în sensul Directivei 96/9. Aceasta arată că noțiunea de extragere este definită de dreptul bulgar, iar dispozițiile acestei directive avute în vedere de cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare au fost deja interpretate de Curte. Lakorda adaugă că, în ceea ce privește pretinsa extragere ilegală care îi este imputată, instanța de trimitere este în măsură să aprecieze elementele care i-au fost furnizate de părți, în special în lumina rapoartelor de expertiză tehnică și contabilă pe care le-a solicitat, și pe care le-a obținut, în scopul soluționării litigiului din acțiunea principală, fără ca o intervenție a Curții să se dovedească necesară.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, numai instanța națională care este sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman,
C-415/93, Rec., p. I-4921
, punctul 59, Hotărârea din , Centro Europa 7,
C-380/05, Rep., p. I-349
, punctul 52, și Hotărârea din , Michaniki,
C-213/07, Rep., p. I-9999
, punctul 32).
În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 25 februarie 2003, IKA,
C-326/00, Rec., p. I-1703
, punctul 27, și Hotărârea Michaniki, citată anterior, punctul 33).
Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 13 martie 2001, PreussenElektra,
C-379/98, Rec., p. I-2099
, punctul 39, și Hotărârea Michaniki, citată anterior, punctul 34).
Trebuie să se arate totuși că prezenta cauză nu se înscrie în niciuna dintre situațiile evocate la punctul precedent. Dimpotrivă, descrierea cadrului juridic și a situației de fapt din acțiunea principală, cuprinsă în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, indică – ceea ce, de altfel, a fost confirmat în cadrul ședinței – că soluția litigiului cu care este sesizată instanța de trimitere depinde, printre altele, de obținerea de către aceasta din urmă a unor precizări privind noțiunile „extragere” și „parte substanțială”, evaluată calitativ sau cantitativ, a conținutului unei baze de date, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9.
Trebuie adăugat că, în cadrul procedurii prevăzute la articolul 234 CE, întemeiată pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, orice apreciere a situației de fapt din cauză este de competența instanței naționale. Totuși, pentru a oferi acesteia un răspuns util, Curtea poate, într-un spirit de cooperare cu instanțele naționale, să îi furnizeze toate indicațiile pe care le consideră necesare (Hotărârea din 1 iulie 2008, MOTOE,
C-49/07, Rep., p. I-4863
, punctul 30 și jurisprudența citată).
În aceste condiții, trebuie să se considere că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este admisibilă.
Cu privire la fond
Prima, a patra și a cincea întrebare, care trebuie examinate împreună, se referă în principal la noțiunea de extragere, înțeleasă ca transfer fizic de date, în contextul Directivei 96/9. A doua, a treia și a șasea întrebare, care de asemenea trebuie regrupate în scopul examinării lor comune, privesc în esență noțiunea de parte substanțială, evaluată calitativ sau cantitativ, a conținutului unei baze de date, în același context.
Cu privire la prima, la a patra și la a cincea întrebare, care se referă la noțiunea „extragere” în sensul articolului 7 din Directiva 96/9
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită o interpretare a noțiunilor „transfer permanent” și „transfer temporar”, utilizate la articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva 96/9 pentru definirea noțiunii de extragere. Aceasta solicită de asemenea să se stabilească, pe de o parte, momentul la care se consideră că se produce o extragere dintr-o bază de date accesibilă prin mijloace electronice și, pe de altă parte, dacă faptul că acel conținut care ar fi fost extras dintr-o bază de date a servit la constituirea unei noi baze de date modificate este de natură să influențeze aprecierea privind existența unei astfel de extrageri.
A patra întrebare privește în esență pertinența, în cadrul aprecierii existenței unei extrageri dintr-o bază de date accesibilă prin mijloace electronice, pe de o parte, a împrejurării că anumite caracteristici materiale și tehnice ale acestei baze de date se regăsesc în baza de date a autorului prezumtiv al unei încălcări a dreptului
sui generis
și, pe de altă parte, a diferenței existente în organizarea structurală a celor două baze de date în cauză.
Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă programul informatic utilizat pentru administrarea unei baze de date, fără să facă parte din aceasta, are un efect asupra aprecierii existenței unei extrageri.
În această privință, trebuie amintit că noțiunea de extragere este definită, la articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva 96/9, ca fiind „transferul permanent sau temporar al ansamblului sau al unei părți substanțiale din conținutul bazei de date pe un alt suport prin orice mijloc sau sub orice formă”.
Noțiunea de extragere fiind utilizată în diferite dispoziții ale articolului 7 din Directiva 96/9, răspunsurile la întrebările examinate trebuie plasate în contextul general al acestui articol (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 octombrie 2008, Directmedia Publishing,
C-304/07, Rep., p. I-7565
, punctul 28).
Curtea a apreciat deja, având în vedere termenii utilizați la articolul 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva 96/9 pentru definirea noțiunii de extragere, precum și obiectivul dreptului
sui generis
instituit de legiuitorul comunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2004, British Horseracing Board și alții,
C-203/02, Rec., p. I-10415
, punctele 45, 46 și 51, precum și Hotărârea Directmedia Publishing, citată anterior, punctele 31-33), că această noțiune trebuie, în contextul articolului 7 menționat, să fie înțeleasă într-un sens larg, ca având în vedere orice act neautorizat de apropriere a ansamblului sau a unei părți a conținutului unei baze de date, natura și forma procedeului utilizat neprezentând importanță în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea The British Horseracing Board și alții, citată anterior, punctele 51 și 67, precum și Hotărârea Directmedia Publishing, citată anterior, punctele 34, 35, 37 și 38).
Criteriul decisiv în această privință constă în existența unui act de „transfer” al ansamblului sau al unei părți a conținutului bazei de date respective către un alt suport, de aceeași natură ca suportul acestei baze de date sau de o natură diferită. Un astfel de transfer presupune că ansamblul sau o parte a conținutului unei baze de date se află pe un alt suport decât acela al bazei de date de origine (a se vedea Hotărârea Directmedia Publishing, citată anterior, punctul 36).
În acest context, trebuie arătat, în legătură cu prima întrebare a instanței de trimitere, că, astfel cum reiese din chiar termenii articolului 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva 96/9, legiuitorul comunitar a înțeles să includă în noțiunea „extragere”, în sensul articolului 7 menționat, nu numai actele de „transfer permanent”, ci și pe cele corespunzătoare unui „transfer temporar”.
Astfel cum a precizat Comisia Comunităților Europene în cadrul ședinței, obiectivul legiuitorului comunitar a fost excluderea explicită a existenței vreunei forme de regulă
de minimis
în interpretarea și în aplicarea noțiunii „transfer” în sensul articolului 7 din Directiva 96/9. Pe de altă parte, astfel cum a confirmat de asemenea Comisia în cadrul ședinței, directiva menționată nu atribuie ea însăși caracterului permanent sau, dimpotrivă, temporar al transferului respectiv nicio consecință juridică specifică. Cu toate acestea, problema existenței unui transfer permanent sau a unui transfer temporar poate, în funcție de contextul dreptului național în cauză, să prezinte un interes în vederea aprecierii gravității unei eventuale încălcări a dreptului
sui generis
al producătorului unei baze de date protejate sau a întinderii prejudiciului reparabil în raport cu o astfel de încălcare.
La fel cum a apreciat Comisia, trebuie să se considere că distincția dintre transferul permanent și transferul temporar constă în durata păstrării, pe un alt suport, a elementelor extrase din baza de date originală. Are loc un transfer permanent în cazul în care elementele menționate sunt fixate în mod durabil pe un alt suport decât suportul de origine, pe când transferul temporar are loc atunci când aceste elemente sunt stocate pentru o durată limitată pe un alt suport, de exemplu, în memoria operativă a unui calculator.
În ceea ce privește momentul existenței unei extrageri dintr-o bază de date electronică, acesta trebuie considerat ca fiind momentul fixării elementelor avute în vedere de extragere pe un alt suport decât cel al bazei de date de origine, indiferent dacă această fixare prezintă un caracter permanent sau temporar.
Pe de altă parte, obiectivul urmărit prin actul de transfer nu prezintă importanță în scopul aprecierii existenței unei extrageri. Astfel, prezintă puțină importanță faptul că actul în cauză are drept scop constituirea unei alte baze de date, concurentă sau neconcurentă cu cea de origine, sau că acest act se înscrie în contextul unei activități, comerciale sau necomerciale, diferită de constituirea unei baze de date (a se vedea în acest sens Hotărârea Directmedia Publishing, citată anterior, punctul 46, precum și punctul 47 și jurisprudența citată).
Astfel cum este confirmat de considerentul (38) al Directivei 96/9, nu prezintă importanță pentru interpretarea noțiunii de extragere nici faptul că transferul conținutului unei baze de date protejate pe un alt suport conduce la o dispunere sau la o organizare a elementelor respective diferită de cea care caracterizează baza de date originală (a se vedea în acest sens Hotărârea Directmedia Publishing, citată anterior, punctul 39).
Prin urmare, și având în vedere posibilitățile tehnice de reorganizare care pot fi folosite în ceea ce privește bazele de date electronice, împrejurarea că ansamblul sau o parte a conținutului unei astfel de baze protejate prin dreptul
sui generis
se regăsește, într-o formă modificată, într-o altă bază de date nu se opune, în sine, constatării existenței unei extrageri. Acest lucru este valabil și pentru împrejurarea, evocată de instanța de trimitere în cuprinsul celei de a patra întrebări, referitoare la existența unor diferențe privind organizarea structurală a celor două baze de date în cauză.
În această privință, trebuie precizat de asemenea că, în cazul în care se stabilește – instanței de trimitere revenindu-i sarcina să aprecieze acest lucru – că conținutul sau o parte substanțială a conținutului unei baze de date protejate de dreptul
sui generis
a fost transferat fără autorizația producătorului său pe un suport aparținând unei alte persoane, pentru a fi apoi pusă de aceasta la dispoziția publicului, de exemplu, sub forma unei alte baze de date, eventual modificată, o astfel de împrejurare ar fi de natură să evidențieze, în afara existenței unei extrageri, existența unei reutilizări în sensul articolului 7 din Directiva 96/9, noțiunea de reutilizare vizând, într-adevăr, orice act neautorizat de difuzare către public a conținutului unei baze de date protejate sau a unei părți substanțiale a unui astfel de conținut (a se vedea în acest sens Hotărârea The British Horseracing Board și alții, citată anterior, punctele 61 și 67).
Astfel cum a arătat Comisia, trebuie subliniat în plus că împrejurarea, a cărei existență trebuie de asemenea verificată de instanța de trimitere, că o extragere nelegală dintr-o bază de date protejată ar fi fost efectuată în scopul constituirii și al comercializării unei noi baze de date, concurentă cu baza de date originală, s-ar putea eventual dovedi pertinentă în vederea evaluării întinderii prejudiciului cauzat de acest act producătorului acesteia din urmă.
În ceea ce privește împrejurarea, de asemenea evocată de instanța de trimitere în cuprinsul celei de a patra întrebări, potrivit căreia caracteristicile materiale și tehnice prezente în conținutul unei baze de date figurează de asemenea în conținutul unei alte baze de date, aceasta poate fi interpretată ca un indiciu al existenței unui transfer între aceste două baze de date și, așadar, al existenței unei extrageri. Astfel cum a subliniat Lakorda, revine totuși instanței menționate sarcina de a aprecia dacă această coincidență nu se poate explica prin alți factori, precum caracterul identic al surselor utilizate la constituirea celor două baze de date și prezența unor astfel de caracteristici în aceste surse comune.
La fel cum a apreciat guvernul bulgar, trebuie de asemenea să se precizeze că faptul că elemente obținute de producătorul unei baze de date din surse neaccesibile publicului figurează și într-o bază de date a unui alt producător nu este suficient, în sine, pentru a dovedi existența unui transfer de pe suportul primei baze de date pe suportul celei de a doua, având în vedere posibilitatea ca elementele respective să fi fost de asemenea colectate direct de producătorul acesteia din urmă din aceleași surse ca și cele utilizate de primul producător. Un astfel de fapt poate însă constitui un indiciu de extragere.
În sfârșit, astfel cum au arătat guvernul bulgar și Comisia, împrejurarea – invocată de Lakorda în acțiunea principală și pe care se întemeiază a cincea întrebare a instanței de trimitere – privind caracterul original al programului informatic utilizat, pentru administrarea bazei sale de date, de autorul unei pretinse încălcări a dreptului
sui generis
al producătorului unei alte baze de date ar putea, desigur, să se dovedească pertinentă eventual în contextul Directivei 91/250/CEE a Consiliului din 14 mai 1991 privind protecția juridică a programelor pentru calculator (
JO L 122, p. 42
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 114) [a se vedea în această privință considerentul (23) și articolul 2 litera (a) din Directiva 96/9].
În schimb, o astfel de împrejurare nu este, în sine, de natură să excludă posibilitatea ca prezența tuturor sau a unei părți a elementelor care figurează pe suportul bazei de date a autorului prezumtiv al unei astfel de încălcări să provină de la un transfer neautorizat al acestor elemente efectuat de pe suportul bazei de date protejate.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima, la a patra și la a cincea întrebare că:
—
Delimitarea noțiunilor „transfer permanent” și „transfer temporar”, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9, se întemeiază pe criteriul duratei păstrării elementelor extrase dintr-o bază de date protejată pe un alt suport decât cel al acestei baze de date. Momentul existenței unei extrageri, în sensul articolului 7 menționat, dintr-o bază de date protejată, accesibilă prin mijloace electronice, corespunde momentului fixării elementelor vizate de actul de transfer pe un alt suport decât cel al acestei baze de date. Această noțiune de extragere este independentă de obiectivul urmărit de autorul actului în cauză, de modificările eventual aduse de acesta din urmă conținutului elementelor astfel transferate, precum și de eventualele diferențe privind organizarea structurală a bazelor de date respective.
—
Împrejurarea că în conținutul unei baze de date a unui producător figurează caracteristici materiale și tehnice prezente și în conținutul unei baze de date protejate a unui alt producător poate fi interpretată ca un indiciu al existenței unei extrageri, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9, cu excepția cazului în care o astfel de coincidență s-ar putea explica prin alți factori decât un transfer efectuat între cele două baze de date. Faptul că elemente obținute de producătorul unei baze de date din surse neaccesibile publicului figurează de asemenea în baza de date a unui alt producător nu este în sine suficient pentru a dovedi existența unei astfel de extrageri, dar poate constitui un indiciu în acest sens.
—
Natura programelor informatice utilizate pentru administrarea celor două baze de date electronice nu constituie un element de apreciere a existenței unei extrageri în sensul articolului 7 din Directiva 96/9.
Cu privire la a doua, la a treia și la a șasea întrebare, care se referă la noțiunea „parte substanțială a conținutului bazei de date” în sensul articolului 7 din Directiva 96/9
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească modul în care trebuie interpretată noțiunea de extragere „a unei părți substanțiale”, evaluată cantitativ, a conținutului unei baze de date, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9, în cazul în care bazele de date respective constituie, în cadrul unui ansamblu de elemente, „subgrupe” (module) separate, corespunzând unor produse comerciale autonome.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, se urmărește să se stabilească dacă împrejurarea că anumite elemente, despre care se pretinde că au fost extrase dintr-o bază de date, au fost obținute de producătorul acesteia dintr-o sursă care nu este liber accesibilă publicului este de natură să influențeze interpretarea noțiunii „parte substanțială”, evaluată calitativ, a conținutului unei baze de date în sensul articolului 7 din Directiva 96/9.
Prin intermediul celei de a șasea întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească modul în care trebuie interpretată, în contextul articolului 7 din Directiva 96/9, noțiunea „parte substanțială a conținutului bazei de date”, având în vedere precizările cuprinse deja în jurisprudența Curții, în cazul în care această bază de date cuprinde acte oficiale accesibile publicului, precum acte cu caracter normativ și individual emise de autoritățile de stat ale puterii executive și traducerile oficiale ale acestora, precum și jurisprudență.
În ceea ce privește a doua întrebare adresată de instanța de trimitere, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de parte substanțială, evaluată cantitativ, a conținutului unei baze de date protejate se referă la volumul elementelor extrase și/sau reutilizate din această bază de date și trebuie apreciată în raport cu volumul conținutului total al acesteia din urmă. Astfel, dacă un utilizator extrage și/sau reutilizează o parte importantă din punct de vedere cantitativ a conținutului unei baze de date a cărei constituire necesită utilizarea unor resurse substanțiale, investiția aferentă părții extrase și/sau reutilizate este de asemenea, proporțional, substanțială (a se vedea Hotărârea The British Horseracing Board și alții, citată anterior, punctul 70).
Astfel cum a arătat Comisia, trebuie adăugat cu privire la acest aspect că volumul conținutului bazei de date pe suportul căreia ar fi fost transferate elemente provenind dintr-o bază de date protejată nu prezintă, în schimb, nicio importanță pentru aprecierea caracterului substanțial al părții conținutului acestei din urmă baze de date vizate de pretinsa extragere și/sau reutilizare.
Pe de altă parte, astfel cum au subliniat atât Apis, cât și guvernul bulgar și Comisia, aprecierea, din punct de vedere cantitativ, a caracterului substanțial al unei extrageri și/sau reutilizări nu poate, în orice caz, să fie realizată decât în raport cu un ansamblu de elemente susceptibile de a fi protejate de dreptul
sui generis
în temeiul, pe de o parte, al calității sale de bază de date, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 96/9, și, pe de altă parte, al caracterului substanțial al investiției legate de constituirea acestei baze, în sensul articolului 7 alineatul (1) din directiva menționată.
Rezultă că, într-o ipoteză, precum cea evocată de instanța de trimitere în cuprinsul celei de a doua întrebări, în care un ansamblu de elemente este constituit din mai multe „subgrupe” separate, este necesar, în scopul de a aprecia dacă o pretinsă extragere și/sau o reutilizare efectuată din una din aceste subgrupe a avut ca obiect o parte substanțială, evaluată din punct de vedere cantitativ, a conținutului unei baze de date, să se stabilească în prealabil dacă această subgrupă constituie ea însăși o bază de date, în sensul Directivei 96/9 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2004, Fixtures Marketing,
C-444/02, Rec., p. I-10549
, punctele 19-32), răspunzând în plus criteriilor de acordare a protecției prin dreptul
sui generis
, enunțate la articolul 7 alineatul (1) din această directivă.
În cazul unui răspuns afirmativ, volumul elementelor pretins extrase și/sau reutilizate din subgrupa respectivă trebuie comparat numai cu volumul conținutului total al acestei subgrupe.
În cazul unui răspuns negativ și în măsura în care ansamblul elementelor din care face parte subgrupa respectivă constituie el însuși o bază de date eligibilă pentru protecția prin dreptul
sui generis
în temeiul aplicării articolului 1 alineatul (2) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva 96/9, comparația trebuie efectuată între volumul elementelor pretins extrase și/sau reutilizate din această subgrupă, precum și, eventual, din alte subgrupe, și volumul conținutului total al ansamblului menționat.
În această privință, trebuie precizat de asemenea că împrejurarea că diferitele subgrupe ale aceluiași ansamblu de elemente sunt comercializate, fiecare separat, ca produse autonome nu este suficientă în sine pentru a le conferi calificarea de bază de date eligibilă, ca atare, pentru protecția prin dreptul
sui generis
. Într-adevăr, o astfel de calificare nu se întemeiază pe considerații de ordin comercial, ci pe îndeplinirea condițiilor juridice enunțate la articolul 1 alineatul (2) și la articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată.
În ceea ce privește a treia întrebare adresată de instanța de trimitere, trebuie subliniat că, potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de parte substanțială, evaluată calitativ, a conținutului unei baze de date protejate se referă la importanța investiției legate de obținerea, de verificarea sau de prezentarea conținutului obiectului actului de extragere și/sau de reutilizare, indiferent dacă acest obiect reprezintă o parte substanțială din punct de vedere cantitativ a conținutului general al bazei de date protejate. Astfel, o parte neglijabilă din punct de vedere cantitativ a conținutului unei baze de date poate reprezenta, din punctul de vedere al obținerii, al verificării sau al prezentării, o importantă investiție umană, tehnică sau financiară (a se vedea Hotărârea British Horseracing Board și alții, citată anterior, punctul 71).
În lumina considerentului (46) al Directivei 96/9, potrivit căruia existența dreptului
sui generis
nu determină crearea unui drept nou asupra operelor, a datelor sau a elementelor unei baze de date în sine, s-a considerat de altfel că valoarea intrinsecă a elementelor vizate de actul de extragere și/sau de reutilizare nu constituie un criteriu pertinent de apreciere în această privință (a se vedea Hotărârea British Horseracing Board și alții, citată anterior, punctele 72 și 78).
Având în vedere cele amintite la punctul 66 din prezenta hotărâre, împrejurarea că elemente pretins extrase și/sau reutilizate dintr-o bază de date protejată prin dreptul
sui generis
au fost obținute de către producătorul acesteia din surse neaccesibile publicului poate, în funcție de importanța mijloacelor umane, tehnice și/sau financiare utilizate de acesta pentru colectarea elementelor în cauză din astfel de surse, să aibă un efect asupra aprecierii existenței unei investiții substanțiale legate de „obținerea” acestor elemente, în sensul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 96/9 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2004, Fixtures Marketing,
C-46/02, Rec., p. I-10365
, punctele 34 și 38) și, prin urmare, să influențeze calificarea acestora ca parte substanțială, din punct de vedere calitativ, a conținutului bazei de date respective.
În sfârșit, în ceea ce privește împrejurarea evocată de instanța de trimitere în cuprinsul celei de a șasea întrebări, privind prezența în baza de date respectivă a unor elemente oficiale accesibile publicului, trebuie subliniat că atât din generalitatea termenilor utilizați la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 96/9 pentru definirea noțiunii de bază de date în sensul acestei directive, cât și din obiectivul protecției prin dreptul
sui generis
reiese că legiuitorul comunitar a înțeles să confere acestei noțiuni o întindere largă, neinfluențată de considerații legate, printre altele, de conținutul material al tuturor elementelor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Fixtures Marketing, C-444/02, citată anterior, punctele 19-21).
Pe de altă parte, astfel cum reiese din articolul 7 alineatul (4) din Directiva 96/9, dreptul
sui generis
se aplică în mod independent de posibilitatea ca baza de date și/sau conținutul acesteia să fie protejate, printre altele, prin dreptul de autor.
Astfel cum a arătat guvernul bulgar, rezultă că împrejurarea, invocată de Lakorda, că elementele conținute în sistemul de informare juridică al Apis nu sunt eligibile, ca urmare a caracterului lor oficial, pentru protecția prin dreptul de autor nu poate în sine să justifice ca un ansamblu care cuprinde astfel de elemente să fie lipsit de calificarea de „bază de date” în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 96/9 sau ca un astfel de ansamblu să fie exclus din domeniul de aplicare al protecției prin dreptul
sui generis
instituit prin articolul 7 din această directivă.
Prin urmare, astfel cum au arătat Apis, guvernul bulgar și Comisia, caracterul oficial și accesibil publicului al tuturor sau al unei părți a elementelor reunite într-un ansamblu de date nu scutește instanța de trimitere de sarcina de a verifica, în lumina tuturor circumstanțelor de fapt pertinente, dacă acest ansamblu constituie o bază de date care poate fi protejată prin dreptul
sui generis
pentru motivul că a fost necesară o investiție substanțială, din punct de vedere cantitativ sau calitativ, în scopul obținerii, al verificării și/sau al prezentării conținutului său global (a se vedea în acest sens Hotărârea Fixtures Marketing, C-46/02, citată anterior, punctele 32-38).
Nici împrejurarea că conținutul unei baze de date protejate cuprinde în principal elemente oficiale, accesibile publicului nu scutește instanța națională de sarcina de a verifica, în scopul aprecierii existenței unei extrageri și/sau a unei reutilizări a unei părți substanțiale a conținutului respectiv, dacă elementele pretins extrase și/sau reutilizate din baza de date menționată constituie, din punct de vedere cantitativ, o parte substanțială a conținutului total al acesteia din urmă sau, eventual, dacă acestea constituie, din punct de vedere calitativ, o astfel de parte substanțială întrucât reprezintă, din punctul de vedere al obținerii, al verificării sau al prezentării, o importantă investiție umană, tehnică sau financiară.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua, la a treia și la a șasea întrebare că:
—
Articolul 7 din Directiva 96/9 trebuie interpretat în sensul că, în prezența unui ansamblu global de elemente care cuprind subgrupe separate, volumul elementelor pretins extrase și/sau reutilizate din una din aceste subgrupe trebuie, în vederea aprecierii existenței unei extrageri și/sau a unei reutilizări a unei părți substanțiale, evaluate cantitativ, a conținutului unei baze de date, în sensul articolului menționat, să fie comparat cu volumul conținutului total al acestei subgrupe dacă aceasta din urmă constituie, în sine, o bază de date care îndeplinește condițiile de acordare a protecției prin dreptul
sui generis
. În caz contrar și în măsura în care ansamblul respectiv constituie o astfel de bază de date protejată, comparația trebuie efectuată între volumul elementelor pretins extrase și/sau reutilizate din diferitele subgrupe ale acestui ansamblu și volumul conținutului total al acestuia din urmă.
—
Împrejurarea că elemente pretins extrase și/sau reutilizate dintr-o bază de date protejată prin dreptul
sui generis
au fost obținute de producătorul acesteia din surse neaccesibile publicului poate, în funcție de importanța mijloacelor umane, tehnice și/sau financiare utilizate de acest producător pentru colectarea elementelor în cauză din astfel de surse, să aibă un efect asupra calificării acestora ca parte substanțială, din punct de vedere calitativ, a conținutului bazei de date respective, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9.
—
Caracterul oficial și accesibil publicului al unei părți a elementelor conținute într-o bază de date nu scutește instanța națională de sarcina de a verifica, în scopul aprecierii existenței unei extrageri și/sau a unei reutilizări a unei părți substanțiale a conținutului bazei de date menționate, dacă elementele pretins extrase și/sau reutilizate din această bază de date constituie, din punct de vedere cantitativ, o parte substanțială a conținutului total al acesteia din urmă sau, eventual, dacă acestea constituie, din punct de vedere calitativ, o astfel de parte substanțială întrucât reprezintă, din punctul de vedere al obținerii, al verificării sau al prezentării, o importantă investiție umană, tehnică sau financiară.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
Delimitarea noțiunilor „transfer permanent” și „transfer temporar”, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9 a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 1996 privind protecția juridică a bazelor de date, se întemeiază pe criteriul duratei păstrării elementelor extrase dintr-o bază de date protejată pe un alt suport decât cel al acestei baze de date. Momentul existenței unei extrageri, în sensul articolului 7 menționat, dintr-o bază de date protejată, accesibilă prin mijloace electronice, corespunde momentului fixării elementelor vizate de actul de transfer pe un alt suport decât cel al acestei baze de date. Această noțiune de extragere este independentă de obiectivul urmărit de autorul actului în cauză, de modificările eventual aduse de acesta din urmă conținutului elementelor astfel transferate, precum și de eventualele diferențe privind organizarea structurală a bazelor de date respective.
Împrejurarea că în conținutul unei baze de date a unui producător figurează caracteristici materiale și tehnice prezente și în conținutul unei baze de date protejate a unui alt producător poate fi interpretată ca un indiciu al existenței unei extrageri, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9, cu excepția cazului în care o astfel de coincidență s-ar putea explica prin alți factori decât un transfer efectuat între cele două baze de date. Faptul că elemente obținute de producătorul unei baze de date din surse neaccesibile publicului figurează de asemenea în baza de date a unui alt producător nu este în sine suficient pentru a dovedi existența unei astfel de extrageri dar poate constitui un indiciu în acest sens.
Natura programelor informatice utilizate pentru administrarea celor două baze de date electronice nu constituie un element de apreciere a existenței unei extrageri în sensul articolului 7 din Directiva 96/9.

2)
Articolul 7 din Directiva 96/9 trebuie interpretat în sensul că, în prezența unui ansamblu global de elemente care cuprind subgrupe separate, volumul elementelor pretins extrase și/sau reutilizate din una din aceste subgrupe trebuie, în vederea aprecierii existenței unei extrageri și/sau a unei reutilizări a unei părți substanțiale, evaluate cantitativ, a conținutului unei baze de date, în sensul articolului menționat, să fie comparat cu volumul conținutului total al acestei subgrupe dacă aceasta din urmă constituie, în sine, o bază de date care îndeplinește condițiile de acordare a protecției prin dreptul
sui generis
. În caz contrar și în măsura în care ansamblul respectiv constituie o astfel de bază de date protejată, comparația trebuie efectuată între volumul elementelor pretins extrase și/sau reutilizate din diferitele subgrupe ale acestui ansamblu și volumul conținutului total al acestuia din urmă.
Împrejurarea că elemente pretins extrase și/sau reutilizate dintr-o bază de date protejată prin dreptul
sui generis
au fost obținute de producătorul acesteia din surse neaccesibile publicului poate, în funcție de importanța mijloacelor umane, tehnice și/sau financiare utilizate de acest producător pentru colectarea elementelor în cauză din astfel de surse, să aibă un efect asupra calificării acestora ca parte substanțială, din punct de vedere calitativ, a conținutului bazei de date respective, în sensul articolului 7 din Directiva 96/9.
Caracterul oficial și accesibil publicului al unei părți a elementelor conținute într-o bază de date nu scutește instanța națională de sarcina de a verifica, în scopul aprecierii existenței unei extrageri și/sau a unei reutilizări a unei părți substanțiale a conținutului bazei de date menționate, dacă elementele pretins extrase și/sau reutilizate din această bază de date constituie, din punct de vedere cantitativ, o parte substanțială a conținutului total al acesteia din urmă sau, eventual, dacă acestea constituie, din punct de vedere calitativ, o astfel de parte substanțială întrucât reprezintă, din punctul de vedere al obținerii, al verificării sau al prezentării, o importantă investiție umană, tehnică sau financiară.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.