CELEX: 62005CJ0212
Pasienio darbuotojas
Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68
Gyvenamosios vietos perkėlimas į kitą valstybę narę
Nedirbantis sutuoktinis
Vaiko auginimo pašalpa
Atsisakymas skirti ją sutuoktiniui
Socialinė lengvata
Gyvenamosios vietos sąlyga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų
judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp G. Hartmann ir
Freistaat Bayern
dėl pastarosios atsisakymo mokėti jai vaiko auginimo pašalpą už vaikus.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 ir 2 dalis numato:
„1.      Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos kaip ir piliečiui
tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o nedarbo
atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
2.      Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokesčių lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.“

Nacionalinės teisės aktai
Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, faktinių pagrindinės bylos aplinkybių metu taikytinos
redakcijos Įstatymo dėl vaiko auginimo pašalpos ir vaiko auginimo atostogų skyrimo (Bundeserziehungsgeldgesetz, toliau – BErzGG)
1 straipsnio 1 dalis numato, kad vaiko auginimo pašalpą gali gauti kiekvienas asmuo, kurio gyvenamoji vieta yra Vokietijoje
ar jis ten įprastai gyvena kartu su vaiku, kurį išlaiko, pats užtikrina šio vaiko priežiūrą ir mokymąsi ir neužsiima profesine
veikla arba užsiima ne visą darbo dieną.
Be to, pagal faktinių pagrindinės bylos aplinkybių metu taikytinos redakcijos BErzGG 1 straipsnio 4 dalį Europos Sąjungos
valstybių narių piliečiai ir pasienio darbuotojai, atvykę iš šalių, turinčių bendrą sieną su Vokietija, turi teisę į vaiko
auginimo pašalpą tiek, kiek šioje valstybėje narėje vykdo daugiau nei nedidelės apimties profesinę veiklą.
Pagal 2000 m. spalio 12 d. iš dalies pakeisto BErzGG 1 straipsnio 7 dalį asmens, dirbančio Vokietijos valstybės institucijose,
kitoje valstybėje narėje gyvenantis sutuoktinis turi teisę į vaiko auginimo pašalpą. Tačiau ši nuostata pagal 2000 m. spalio
12 d. iš dalies pakeisto BErzGG 24 straipsnio 1 dalį netaikoma tuo atveju, kai vaikai gimė iki 2001 m. sausio 1 dienos.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
G. Hartmann yra Austrijos pilietė, nuo 1990 m. ištekėjusi už Vokietijos piliečio, kuris anksčiau gyveno Vokietijoje. Nuo 1990 m.
sutuoktiniai su trimis vaikais, gimusiais atitinkamai 1991 m. kovo mėn., 1993 m. gegužės mėn. ir 1997 m. rugsėjo mėn., gyvena
Austrijoje. Ieškovės sutuoktinis dirba tarnautoju Vokietijoje nuo 1986 m.; nuo 1995 m. –
Deutsche Telekom AG
).
1991 m. rugsėjo 25 d. Sprendimu (1992 m. sausio 7 d. Sprendimo dėl skundo redakcija) ir 1993 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu (1994 m.
sausio 26 d. Sprendimo dėl skundo redakcija)
Freistaat Bayern
atsisakė G. Hartmann suteikti faktinių pagrindinės bylos aplinkybių metu taikytinos redakcijos BErzGG numatytą vaiko auginimo
pašalpą už pirmuosius du jos vaikus.
1998 m. birželio 10 ir 23 d. Sprendimais (1998 m. rugsėjo 7 d. sprendimo dėl skundo redakcija) atmesti ieškovės prašymai dėl
peržiūrėjimo, kaip ir jos prašymas dėl vaiko auginimo pašalpos už jauniausio sūnaus pirmuosius metus. Atsisakymas suteikti
šią vaiko auginimo pašalpą buvo motyvuotas tuo, kad G. Hartmann negyvena Vokietijoje ir šioje valstybėje narėje nevykdo jokios
profesinės veiklos.
2001  m. vasario 14 d. Sprendimu
Sozialgericht München
atmetus G. Hartmann ieškinį, pastaroji pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo
Bayerische Landessozialgericht
, kuris 2003 m. liepos 1 d. Sprendimu taip pat atmetė jos prašymą. Šis teismas nusprendė, kad pagal Vokietijos teisę G. Hartmann
negali gauti vaiko auginimo pašalpos, nes ji negyvena Vokietijoje. Aptariama pašalpa jai taip pat negali būti paskirta pagal
Bendrijos teisę.
Pagal šį teismą 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal
darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies
pakeistas ir atnaujintas 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6), iš dalies pakeistas
1992 m. balandžio 30 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1249/92 (OL L 136, p. 28, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), netaikomas
šioje byloje, nes nei G. Hartmann, nei jos vyras nepatenka į šio reglamento taikymo sritį. Iš tiesų G. Hartmann nedirbo, o
jos vyras, kaip tarnautojas, nėra laikomas „darbuotoju“ Reglamento Nr. 1408/71 I priedo I punkto C papunkčio (Vokietija) prasme.

Bayerische Landessozialgericht
pridūrė, kad teisė į vaiko auginimo pašalpą taip pat negali būti grindžiama Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalimi,
nes Reglamentas Nr. 1408/71 turi pirmenybę Reglamento Nr. 1612/68 atžvilgiu.
Ieškovė
Bundessozialgericht
pateikė kasacinį skundą.
Šiomis aplinkybėmis
Bundessozialgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Reglamento Nr. 1612/68 <...> prasme darbuotoju migrantu nuo 1994 m. sausio mėnesio iki 1998 m. rugsėjo mėnesio laikytinas
ir Vokietijos pilietis, kuris 1990 m., tebedirbdamas pašto tarnautoju Vokietijoje, perkėlė savo gyvenamąją vietą iš pastarosios
į Austriją ir nuo to laiko dirba kaip pasienio darbuotojas?
2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą:
Ar yra netiesioginė diskriminacija Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme tuomet, kai Austrijoje gyvenantis ir
jos pilietybę turintis bei pirmajame klausime nurodyto asmens nedirbantis sutuoktinis minėtu laikotarpiu negauna Vokietijos
vaiko auginimo pašalpos dėl to, kad Vokietijoje jis neturi nei nuolatinės, nei įprastinės gyvenamosios vietos?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar valstybės narės pilietis,
kuris, išlaikydamas darbą šioje valstybėje, savo gyvenamąją vietą perkėlė į kitą valstybę narę ir nuo to laiko vykdo profesinę
veiklą kaip pasienio darbuotojas, gali naudotis „darbuotojo migranto“ statusu Reglamento Nr. 1612/68 prasme.
Vokietijos vyriausybė, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija savo rašytinėse pastabose bei Nyderlandų
vyriausybė posėdyje tvirtino, kad tik asmens persikėlimas į kitą valstybę narę, siekiant vykdyti profesinę veiklą, turėtų
būti laikomas naudojimusi laisvo darbuotojų judėjimo teise. Todėl toks asmuo, kaip antai Hartmann, nenutraukęs darbo valstybėje
narėje, kurios pilietybę jis turi, ir paprasčiausia perkėlęs savo gyvenamąją vietą į sutuoktinės valstybę narę, neturėtų naudotis
Bendrijos nuostatomis darbuotojų judėjimo laisvės srityje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad šie argumentai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant į 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą
Ritter-Coulais
(C‑152/03, Rink. p. I‑1711). Šioje byloje nagrinėdamas ieškovų pagrindinėje byloje situaciją atsižvelgiant į EB sutarties
48 straipsnio (po pakeitimo – EB 39 straipsnis) darbuotojų judėjimo laisvės principą, Teisingumo Teismas minėto sprendimo
31 ir 32 punktuose nurodė, kad visi Bendrijos piliečiai, nepaisant jų gyvenamosios vietos ir pilietybės, kurie naudojosi laisvo
darbuotojų judėjimo teise ir vykdė profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje, patenka į šios nuostatos taikymo sritį. Iš to
išplaukia, kad ieškovai pagrindinėje byloje, dirbantys kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra jų reali gyvenamoji vieta,
patenka į Sutarties 48 straipsnio taikymo sritį.
Šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija yra asmens, kuris perkėlęs gyvenamąją vietą gyvena valstybėje narėje
ir vykdo profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje. Iš tiesų Hartmann įsikūrimas Austrijoje neprofesiniais tikslais nepateisina
to, kad jam nebūtų taikomas darbuotojo migranto statusas, kurį jis įgijo nuo to momento, kai perkėlęs savo gyvenamąją vietą
į Austriją visapusiškai naudojosi laisvo darbuotojų judėjimo teise grįždamas į Vokietiją vykdyti profesinės veiklos.
Iš to išplaukia, kad laikotarpiu nuo 1994 m. sausio mėn. iki 1998 m. rugsėjo mėn. tokio pasienio darbuotojo, koks yra Hartmann,
situacija patenka į EB sutarties nuostatų, susijusių su darbuotojų judėjimo laisve, todėl ir į Reglamento Nr. 1612/68, taikymo
sritį.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad valstybės narės pilietis, kuris išlaikydamas
savo darbą šioje valstybėje perkėlė gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę ir nuo to laiko vykdo profesinę veiklą kaip pasienio
darbuotojas, gali naudotis darbuotojo migranto statusu Reglamento Nr. 1612/68 prasme.

Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis
Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalis draudžia tai, kad darbuotojo migranto sutuoktinei, kuri nedirbdama gyvena Austrijoje
ir turi šios valstybės pilietybę, nesuteikiama teisė į Vokietijos vaiko auginimo pašalpą todėl, kad Vokietijoje ji neturi
nei nuolatinės, nei įprastinės gyvenamosios vietos.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Vokietijos vaiko auginimo pašalpa yra socialinė „lengvata“ Reglamento Nr. 1612/68
7 straipsnio 2 dalies prasme (žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Martínez Sala
, C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 26 punktą).
Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės nurodė, kad leidimas pasienio darbuotojui, kurio gyvenamoji vieta ir darbo
vieta yra skirtingose valstybėse narėse, pasinaudoti dviem tomis pačiomis socialinėmis lengvatomis dviejose valstybėse narėse,
yra neteisėtas. Siekiant sušvelninti šią riziką ir atsižvelgiant į tai, kad Reglamente Nr. 1612/68 nėra koordinavimo taisyklių,
skirtų išvengti išmokų sutapimo, neturi būti suteikiama galimybė „perkelti“ vaiko auginimo pašalpos į pasienio darbuotojo
gyvenamosios vietos valstybę narę.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad Hartmann pasienio darbuotojo statusas netrukdo pasinaudoti Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio
2 dalyje numatytu vienodu požiūriu, kiek tai susiję su socialinės lengvatos suteikimu. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs,
kad pasienio darbuotojai gali remtis Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio nuostatomis kaip ir bet kuris kitas šioje nuostatoje
numatytas darbuotojas. Šio reglamento ketvirta konstatuojamoji dalis aiškiai numato, kad laisvo judėjimo teisė turi būti „vienodai
taikoma nuolatiniams, sezoniniams ir pasienio darbuotojams bei tiems, kurie nori dirbti paslaugų sferoje“, ir jo 7 straipsnyje
be išlygų daroma nuoroda į „darbuotoją, valstybės narės pilietį“ (1997 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Meints
, C‑57/96, Rink. p. I‑6689, 50 punktas).
Reikia priminti, kad pagrindinėje byloje vaiko auginimo pašalpos prašo G. Hartmann, kuriai, kaip darbuotojo, patenkančio į
Reglamento Nr. 1612/68 taikymo sritį, žmonai, šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje darbuotojui migrantui garantuojamas vienodas
požiūris taikomas tik netiesiogiai. Todėl vaiko auginimo pašalpa ieškovės atžvilgiu turi būti suteikiama tik tuomet, jei ši
pašalpa jos vyrui yra „socialinė lengvata“ Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme (pagal analogiją žr. 1992 m.
vasario 26 d. Sprendimo
Bernini
, C‑3/90, Rink. p. I‑1071, 26 punktą).
Taip yra šioje byloje. Tokia išmoka, kokia yra Vokietijos vaiko auginimo pašalpa, leidžianti vienam iš tėvų skirti laiką mažamečiam
vaikui auginti kompensuojant šeimos išlaidas (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 10 d. Sprendimo
Hoever ir Zachow
, C‑245/94 ir C‑312/94, Rink. p. I‑4895, 23–25 punktai), suteikia naudos visai šeimai, nesvarbu, kuris iš tėvų prašo šios
pašalpos. Iš tiesų tokios pašalpos suteikimu darbuotojo sutuoktiniui galima sumažinti jo pareigą prisidėti prie šeimos išlaidų
padengimo ir todėl ji yra „socialinė lengvata“ Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme (pagal analogiją žr. minėto
sprendimo
Bernini
25 punktą).
Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalis numato, kad darbuotojas migrantas priimančiojoje valstybėje narėje naudojasi tomis
pačiomis socialinėmis ir mokesčių lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai. Kadangi vaiko auginimo pašalpa yra „socialinė
lengvata“ šios nuostatos prasme, darbuotojas migrantas, esantis tokioje situacijoje kaip Hartmann, bei jo sutuoktinė dėl šio
sprendimo 26 punkte išdėstytų priežasčių turėtų teisę ją gauti kaip ir vietinis darbuotojas.
Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Vokietijos teisės aktas vaiko auginimo pašalpai suteikti
pirmiausia taiko sąlygą, kad jos gavėjų gyvenamoji vieta būtų šalies teritorijoje. Kadangi toks teisės aktas gali netiesiogiai
diskriminuoti darbuotojus, kurie negyvena Vokietijoje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar
šis teisės aktas gali būti pateisinamas ir ar jis atitinka proporcingumo kriterijų.
Reikia priminti, kad vienodo požiūrio taisyklė, įtvirtinta ir Sutarties 48 straipsnyje, ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnyje,
draudžia ne tik atvirą diskriminaciją dėl nacionalinės priklausomybės, bet ir bet kokias kitas paslėptas diskriminacijos formas,
kuriomis, pritaikius kitus skirtumų kriterijus, pasiekiamas toks pats rezultatas (minėto sprendimo
Meints
44 punktas).
Net jeigu ji objektyviai pateisinama ir atitinka siekiamą tikslą, nacionalinės teisės nuostata turi būti laikoma netiesiogiai
diskriminuojančia, jeigu savo pobūdžiu gali labiau paveikti ne vietinius, o kitų valstybių narių piliečius, ir dėl to pastarieji
gali patekti į ypač nepalankią situaciją (minėto sprendimo
Meints
45 punktas).
Taip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamos gyvenamosios vietos sąlygos atveju, kurios, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, natūraliai lengviau yra laikytis Vokietijos darbuotojams ar jų sutuoktiniams, dažniausia gyvenantiems
Vokietijoje, nei darbuotojams, kitų valstybių narių piliečiams, kurie dažniausia gyvena kitoje valstybėje narėje ( analogiškai
žr. 1999 m. birželio 8 d. Sprendimo
Meeusen
, C‑337/97, Rink. p. I‑3289, 23 ir 24 punktus).
Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimais, Vokietijos vaiko auginimo pašalpa yra nacionalinės
šeimos politikos instrumentas, kuriuo siekiama didinti gimstamumą šalyje. Svarbiausias šios pašalpos tikslas – suteikti galimybę
tėvams patiems prižiūrėti savo vaikus, atsisakant profesinės veiklos ar sutrumpinant jos laiką, siekiant skirti jį  vaikams
auginti jų ankstyvuoju raidos etapu.
Vokietijos vyriausybė priduria, kad vaiko auginimo pašalpa skiriama padėti asmenims, kurie, pasirinkdami gyvenamąją vietą,
nustatė veiksmingą ryšį su Vokietijos valstybe. Šiame kontekste tokia gyvenamosios vietos sąlyga, kokia nagrinėjama pagrindinėje
byloje, turi būti pateisinama.
Nepaisant to, ar Vokietijos teisės aktais siekiami tikslai galėtų pateisinti nacionalinės teisės aktus, išimtinai pagrįstus
gyvenamosios vietos kriterijumi, reikia konstatuoti, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
paaiškinimais, Vokietijos teisės aktų leidėjas vaiko auginimo pašalpai skirti taiko ne tik griežtą gyvenamosios vietos sąlygą;
jis pripažino ir išimtis, leidžiančias ją gauti pasienio darbuotojams.
Iš tiesų iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal faktinių pagrindinės bylos aplinkybių metu
taikytinos BErzGG redakcijos 1 straipsnio 4 dalį pasienio darbuotojai, vykdantys profesinę veiklą Vokietijoje, tačiau gyvenantys
kitoje valstybėje narėje, gali gauti Vokietijos vaiko auginimo pašalpą, jeigu jie vykdė daugiau nei nedidelės apimties profesinę
veiklą.
Todėl atrodo, kad remiantis Vokietijos teisės aktais, galiojusiais pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu, gyvenamoji
vieta nebuvo laikoma vieninteliu ryšiu su atitinkama valstybe nare ir kad svarus indėlis į nacionalinę darbo rinką taip pat
yra svarbus integracijos į šios valstybės narės visuomenę elementas.
Šiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjama vaiko auginimo pašalpa neturėtų būti neskiriama tokiai porai, kokia yra
sutuoktiniai Hartmann, kuri negyvena Vokietijoje, tačiau kurios vienas narys vykdo profesinę veiklą šioje valstybėje visą
darbo dieną.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis Reglamento Nr. 1612/68
7 straipsnio 2 dalis draudžia tai, jog valstybėje narėje veiklą vykdančio darbuotojo migranto sutuoktinei, kuri nedirbdama
gyvena kitoje valstybėje narėje, nebūtų suteikta teisė į Vokietijos vaiko auginimo pašalpos požymių turinčią socialinę lengvatą
todėl, kad pirmojoje valstybėje narėje ji neturi nei nuolatinės, nei įprastinės gyvenamosios vietos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Valstybės narės pilietis, kuris išlaikydamas darbą šioje valstybėje perkėlė savo gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę ir
nuo to laiko vykdo profesinę veiklą kaip pasienio darbuotojas, gali naudotis „darbuotojo migranto“ statusu 1968 m. spalio
15 d. Tarybos reglamento Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje prasme.
2.
Pagrindinės bylos aplinkybėmis Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalis draudžia tai, kad valstybėje narėje veiklą vykdančio
darbuotojo migranto sutuoktinei, kuri nedirbdama gyvena kitoje valstybėje narėje, nebūtų suteikta teisė į Vokietijos vaiko
auginimo pašalpos požymių turinčią socialinę lengvatą todėl, kad pirmojoje valstybėje narėje ji neturi nei nuolatinės, nei
įprastinės gyvenamosios vietos.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.