CELEX: 62006CJ0516
Apelācija
Konkurence
Komisijas lēmums
Naudas sods
Izpilde
Regula (EKK) Nr. 2988/74
Noilgums
Nelabvēlīgs akts
Nepieņemamība

Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā
T-153/04
Ferriere Nord
/Komisija (Krājums, II-3889. lpp.
, turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa atcēla Komisijas lēmumus, kas tika paziņoti ar 2004. gada 5. februāra vēstuli un 2004. gada 13. aprīļa faksu (turpmāk tekstā — “strīdīgie akti”), par nedzēstā naudas soda atlikumu, ko Komisija
Ferriere Nord SpA
(turpmāk tekstā — “
Ferriere Nord
”) piesprieda ar Komisijas 1989. gada 2. augusta Lēmumu 89/515/EEK par procedūru, piemērojot EEK līguma 85. pantu (IV/31.553 — “Metinātie režģi”) (
OV L 260, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “lēmums “Metinātie režģi””).
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1974. gada 26. novembra Regulas (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (
OV L 319, 1. lpp.
) 4. pantā ar virsrakstu “Noilguma termiņš sankciju piemērošanai” ir paredzēts:
“1.   Komisijas pilnvaras piemērot lēmumus, ar ko uzliek soda naudas, kavējuma naudas maksājumus vai citas sankcijas par Eiropas Ekonomikas kopienas transporta vai konkurences noteikumu pārkāpšanu, ir pakļautas piecu gadu noilguma termiņam.
2.   Laiku skaita no dienas, kurā lēmums kļūst galīgs.”
Šīs pašas regulas 5. panta ar virsrakstu “Sankciju piemērošanas noilguma termiņa pārtraukšana” 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts:
“1.   Sankciju piemērošanas noilguma termiņu pārtrauc:
a)
lēmuma paziņošana, ar ko maina sākotnējo soda naudas, kavējuma naudas maksājuma vai citas sankcijas apmēru vai noraida pieteikumu to mainīt.”
Prāvas priekšvēsture
Kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma, Komisija pieņēma lēmumu “Metinātie režģi”, ar ko tā tostarp konstatēja
Ferriere Nord
līdzdalību virknē pārkāpumu Kopienas metināto režģu tirgū un tai piesprieda naudas sodu ECU 320000 apmērā.
Saskaņā ar lēmuma “Metinātie režģi” 4. pantu
Ferriere Nord
piespriestais naudas sods bija jāsamaksā trīs mēnešu laikā no minētā lēmuma paziņošanas brīža. Tika minēts arī tas, ka par katru nokavēto naudas soda summas maksājuma dienu pilnā apmērā tiks piemērota kavējuma nauda atbilstoši Eiropas Monetārās sadarbības fonda procentu likmei darījumos ar ekijiem, kas bija spēkā pirmajā tā mēneša darba dienā, kad tika pieņemts lēmums “Metinātie režģi”, šo likmi palielinot 3,5 reizes, tas ir, nosakot likmi 12,5 % apmērā.
1989. gada 18. oktobrī
Ferriere Nord
Pirmās instances tiesā cēla prasību par lēmuma “Metinātie režģi” atcelšanu.
1989. gada 26. oktobrī, vienojoties ar Komisiju, pēc
Ferriere Nord
norādījumiem tika iesniegta bankas garantija par naudas sodu un kavējuma naudu.
Ar Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā
T-143/89
Ferriere Nord
/Komisija (
Recueil
, II-917. lpp.
) prasība tika noraidīta.
Apelācijas sūdzība par šo spriedumu tika noraidīta ar 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā
C-219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija (
Recueil
, I-4411. lpp.
).
Ar 1997. gada 28. jūlija vēstuli, norādot uz ievērojamo Itālijas liras vērtības samazināšanos, kas ir notikusi laikā no lēmuma “Metinātie režģi” pieņemšanas datuma, un iepriekš minēto 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā
Ferriere Nord
/Komisija, kā arī tiesvedības ilgumu, kura turpinājās gandrīz astoņus gadus,
Ferriere Nord
lūdza Komisiju izskatīt naudas soda un kavējuma naudas samazināšanas iespēju. Ar 1997. gada 11. septembra vēstuli Komisija šo lūgumu noraidīja.
Ar 1997. gada 2. decembra ierakstīto vēstuli
Ferriere Nord
atkārtoja savu lūgumu. Tajā pašā vēstulē tā arī norādīja, ka ir pārskaitījusi naudas summu Itālijas lirās, kas atbilst naudas soda apmēram, tas ir, ECU 320000, pamatojoties uz 1989. gadā spēkā esošo valūtas kursu. Šī summa Komisijas kontā tika ieskaitīta 1997. gada 15. decembrī un veidoja ECU 249918.
Komisija uz 1997. gada 2. decembra vēstuli nesniedza atbildi.
Attiecībā uz turpmākajiem notikumiem Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā konstatēja:
“14.
Ar 2004. gada 5. februāra vēstuli (turpmāk tekstā — “2004. gada 5. februāra vēstule”) Komisija informēja [
Ferriere Nord
], ka kopējā summa, kas pēdējai jāmaksā līdz 2004. gada 27. februārim, ir EUR 564402,26 (kas atbilst naudas sodam ECU 320000, no kuriem atņemti 1997. gada 15. decembrī pārskaitītie ECU 249918 un kuri iekļauj kavējuma naudu par laika periodu no 1989. gada 17. novembra līdz 2004. gada 27. februārim). Komisija brīdināja [
Ferriere Nord
] šo summu samaksāt iespējami īsā laikā, norādot, ka maksājuma veikšanas gadījumā tā atteiksies no bankas garantijas.
15.
2004. gada 25. februāra vēstulē [
Ferriere Nord
] Komisijai atbildēja, ka 2004. gada 5. februāra vēstulē minētie prasījumi nav pamatoti un ir novēloti. [
Ferriere Nord
] uzskatīja, ka 2002. gada 18. septembrī ir iestājies Regulas Nr. 2988/74 4. pantā minētais piecu gadu noilgums un ka šādos apstākļos Komisija vairs nevar prasīt atmaksāt parādu, ne arī izvirzīt no bankas garantijas izrietošos prasījumus.
16.
Ar 2004. gada 13. aprīļa faksu (turpmāk tekstā — “2004. gada 13. aprīļa fakss”) Komisija atbildēja [
Ferriere Nord
], ka šajā gadījumā nav piemērojams Regulas Nr. 2988/74 4. pantā minētais noilgums, jo ir spēkā bankas garantija, kuru jebkurā brīdī var izmantot, un tā kalpo kā pagaidu maksājums, kā rezultātā piespiedu izpilde nav nepieciešama. Komisija arī atzina, ka nav [
Ferriere Nord
] atgādinājusi par parāda atmaksu pēc Tiesas sprieduma pasludināšanas, ar ko tika apstiprināts lēmums “Metinātie režģi”, un šajā sakarā piekrita pārtraukt kavējuma naudas aprēķināšanu, sākot ar sesto mēnesi pēc sprieduma pasludināšanas, proti, ar 1997. gada 17. decembri. No tā izriet, ka Komisija [
Ferriere Nord
] prasa nevis 2004. gada 5. februāra vēstulē prasītos EUR 564402,26, bet gan tikai EUR 341932,32. Visbeidzot, Komisija norādīja, ka, ja līdz 2004. gada 30. aprīlim netiks veikta samaksa, tā izmantos no bankas garantijas izrietošos prasījumus.”
Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar Pirmās instances tiesā 2004. gada 23. aprīlī iesniegto prasības pieteikumu
Ferriere Nord
lūdza atcelt strīdīgos aktus.
Pārsūdzētā sprieduma 37.–53. punktā Pirmās instances tiesa vispirms analizēja jautājumu, vai datumos, kad tika pieņemti strīdīgie akti, tas ir, 2004. gada 5. februārī un 2004. gada 13. aprīlī, Komisijas pilnvarām izpildīt lēmumu “Metinātie režģi” bija iestājies noilgums Regulas Nr. 2988/74 4. panta 1. punkta izpratnē. Nospriedusi, ka tas tā bija, Pirmās instances tiesa par prasības pieņemamību sprieda, sniedzot šādus apsvērumus:
“54.
Ir jāatgādina, ka EKL 249. panta izpratnē lēmums ir ikviens akts, ar ko būtiski un galīgi tiek grozīts tā adresāta tiesiskais stāvoklis (Tiesas 1971. gada 31. marta spriedums lietā
22/70 Komisija/Padome,
Recueil
, 263. lpp.
, 33.–43. punkts, un 1981. gada 11. novembra spriedums lietā
60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp.
).
55.
No minētā par noilgumu (skat. iepriekš 37.–53. punktu) izriet, ka noilguma dēļ attiecībā uz Komisijas pilnvarām lēmuma “Metinātie režģi” izpildē Komisijai vairs nav tiesību pieprasīt [
Ferriere Nord
] samaksāt atlikušo parādu, un [
Ferriere Nord
] kopš 2002. gada 18. septembra likumīgi varēja būt pasargāta no Komisijas prasījumiem saistībā ar minētā lēmuma izpildi.
56.
Ar [strīdīgajiem] aktiem Komisija adresēja [
Ferriere Nord
] rīkojumu samaksāt atlikušo parādu un brīdināja par to prasījumu apmierināšanu, kas izriet no bankas garantijas. Ar [strīdīgajiem] aktiem, kas
a priori
tiek uzskatīti par tiesiskiem, tātad būtiski un galīgi tika grozīts tās tiesiskais stāvoklis, un tie šajā sakarā bija lēmumi EKL 249. panta izpratnē, kas pēc definīcijas nav tādi, kas apstiprina iepriekšējus aktus.
57.
Tādējādi izņēmums par nepieņemamību ir jānoraida kā nepamatots.”
Attiecībā uz lietas būtību Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. punktā nosprieda, ka pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 2988/74 4. panta 1. punkta pārkāpumu, bija dibināts. Tādējādi tā atcēla strīdīgos aktus.
Lietas dalībnieku prasījumi
Ar savu apelācijas sūdzību Komisija lūdz Tiesu:
—
pārsūdzēto spriedumu atcelt tiktāl, ciktāl
Ferriere Nord
par strīdīgajiem aktiem celtā prasība par atcelšanu ir atzīta par pieņemamu;
—
Ferriere Nord
par strīdīgajiem aktiem pirmajā instancē celto prasību par atcelšanu atzīt par nepieņemamu un tādējādi noraidīt;
—
piespriest
Ferriere Nord
atlīdzināt procesa pirmajā instancē un apelācijas procesa tiesāšanās izdevumus.
Ferriere Nord
lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību kā acīmredzami nepamatotu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Lai pamatotu savus apelācijas kārtībā izvirzītos prasījumus, Komisija norāda vienu pamatu ar nosaukumu “EKL 230. panta pirmās daļas un EKL 249. panta, lasot tos kopsakarā, pārkāpums; pamatojuma neesamība vai kļūdains pamatojums; jautājums nav Pirmās instances tiesas kompetencē”.
Komisija uzskata, ka pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 54. punktā Pirmās instances tiesa bija norādījusi kritēriju, kas ir piemērojams, lai novērtētu, vai runa ir par apstrīdamu aktu, tā neesot pierādījusi, ka konkrētajā lietā šis kritērijs ir izpildīts. Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā tā turpretim esot atgādinājusi par savas analīzes rezultātu attiecībā uz jautājumu par noilgumu. Novērtējot prasības pieņemamību, šai analīzei neesot nozīmes, jo jautājums, vai akts rada tiesiskās sekas vai nē, neesot atkarīgs no tā, vai tajā ietvertās tēzes vai prasījumi ir pamatoti vai nē.
Komisija norāda, ka vienkāršs rīkojums par samaksu pats par sevi tiesiskās sekas neradot. Tādējādi tā uzskata, ka, lai pamatotu secinājumu, ka strīdīgie akti var būt prasības par atcelšanu priekšmets, Pirmās instances tiesa nesot norādījusi pamatojumu vai esot norādījusi acīmredzami kļūdainu pamatojumu. Turklāt pieļaujot, ka šāds pamatojums pastāv, tas balstoties uz “apstrīdama akta” jēdziena EKL 230. panta pirmās daļas un EKL 249. panta, lasot tos kopsakarā, izpratnē kļūdainu interpretāciju.
Komisija piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir izskatījusi lietu, lai gan tā neesot bijusi tās kompetencē.
Tā apstiprina, ka, ja, neraugoties uz
Ferriere Nord
atteikumu, Komisija gribētu panākt no tās atlikuma atmaksu, tai būtu vajadzējis izmantot piespiedu izpildi, šim nolūkam uzsākot procedūru kompetentajā valsts tiesā un atbilstoši spēkā esošajām attiecīgās valsts civilprocesa normām, kā to paredz EKL 256. panta otrā daļa. Saskaņā ar šī paša panta ceturto daļu izpildes pasākumu tiesiskuma kontrole ir valsts tiesu jurisdikcijā.
Ferriere Nord
norāda, ka, tā kā iestājies noilgums ir juridisks fakts, kas izraisa naudas soda samaksas pienākuma izbeigšanos, 2004. gada 5. februāra vēstulē ietvertā izpildes rīkojuma juridiskās sekas esot “atdzīvināt” (vai mēģināt atdzīvināt) jau izbeigušās tiesības un tam esot tiešā un autonomā ietekme attiecībā uz
Ferriere Nord
situāciju.
Turklāt attiecībā pret visiem citiem iepriekšējiem aktiem 2004. gada 13. aprīļa faksam esot jauns un papildinošs saturs, jo Komisija ar to esot norādījusi, ka tā ir grozījusi no
Ferriere Nord
prasīto kopējo summu, samazinot kavējuma naudas apmēru. Atbilstoši Regulas Nr. 2988/74 5. panta 1. punkta a) apakšpunktam, saskaņā ar ko sankciju piemērošanas noilguma termiņu pārtrauc “lēmuma paziņošana, ar ko maina sākotnējo soda naudas, kavējuma naudas maksājuma vai citas sankcijas apmēru [..]”, kavējuma naudas samazināšana uzskatāma par “lēmumu”.
Ferriere Nord
piebilst, ka, ja 2004. gada 5. oktobra vēstuli nevarētu apstrīdēt atbilstoši EKL 230. punktam, tas radītu robu Kopienu tiesiskajā kārtībā un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Neesot saredzamas iespējas, kā tā varētu citā veidā izmantot iestājušos noilgumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasības atcelt aktu priekšmets var būt vienīgi akti vai lēmumi, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras skar prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli (skat. it īpaši 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā
C-131/03 P
Reynolds Tobacco
u.c./Komisija, Krājums, I-7795. lpp.
, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
No pārsūdzētā sprieduma 56. punkta izriet, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas viedoklim
Ferriere Nord
tiesiskais stāvoklis tika būtiski grozīts tādēļ, ka ar strīdīgajiem aktiem Komisija
Ferriere Nord
adresēja rīkojumu samaksāt atlikušo parādu un brīdināja par to prasījumu apmierināšanu, kas izriet no bankas garantijas.
Tomēr, kā tas izriet no Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 14. un 16. punktā veiktajiem konstatējumiem attiecībā uz strīdīgajiem aktiem, šie akti uzskatāmi par prasību izpildīt iepriekš pieņemto lēmumu, tas ir, lēmumu “Metinātie režģi”. Neatkarīgi no tā, vai tie ir izdoti pirms vai pēc iespējamā noilguma iestāšanās, šos aktus nevar uzskatīt par tādiem, kas rada saistošās tiesiskās sekas, kuras var ietekmēt
Ferriere Nord
intereses. Faktiski tie ir tikai īsto izpildes aktu sagatavošanas akti. Nedz pirmie, nedz arī pēdējie nav uzskatāmi par apstrīdamiem aktiem (šajā sakarā skat. 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā
C-46/03 Apvienotā Karaliste/Komisija, Krājums, I-10167. lpp.
, 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Reynolds Tobacco
u.c./Komisija, 55. punkts).
Regulas Nr. 2988/74 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā norādītais termins “lēmums” šo interpretāciju par spēkā neesošu nepadara. Pat ja pieņemtu, ka lēmums šīs tiesību normas izpratnē jebkādos apstākļos ir apstrīdams akts EKL 230. panta izpratnē, ir jāatzīmē, ka ar strīdīgajiem aktiem Komisija
Ferriere Nord
nav paziņojusi lēmumu, “ar ko maina sākotnējo soda naudas, kavējuma naudas maksājuma vai citas sankcijas apmēru” minētās tiesību normas izpratnē.
Turklāt vienkāršu faktu, ka 2004. gada 13. aprīļa faksā Komisija piekrita pārtraukt kavējuma naudas aprēķināšanu, sākot ar sesto mēnesi pēc iepriekš minētā 1997. gada 17. jūlija sprieduma lietā
Ferriere Nord
/Komisija pasludināšanas, nevar uzskatīt par tādu, kura dēļ akts, kurš šī sprieduma 29. punktā norādīto iemeslu dēļ nav apstrīdams, varētu par kļūt par apstrīdamu aktu. Attiecībā uz situāciju, kas izriet no lēmuma “Metinātie režģi”, šis apstāklis pats par sevi nevar radīt saistošās tiesiskās sekas, kuras var skart
Ferriere Nord
intereses.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka, ja strīdīgos aktus nevarētu apstrīdēt, pamatojoties uz EKL 230. pantu, rastos tiesiskais vakuums, ir jāatzīmē, ka Komisijas lēmuma, kas tādai personai kā
Ferriere Nord
uzliek finanšu pienākumu, piespiedu izpildi regulē EKL 256. pants, kura ceturtajā daļā ir paredzēti noteikumi, kas nodrošina efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Turklāt nav pierādīts, ka, ja Komisija būtu izmantojusi no bankas garantijas, kas tikusi sniegta pēc
Ferriere Nord
norādījumiem, izrietošos prasījumus,
Ferriere Nord
pret šādas izmantošanas negatīvajām sekām nebūtu varējusi izmantot efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Tomēr tik un tā, lai gan nosacījums par saistošajām tiesiskajām sekām, kas skar prasītājas intereses, būtiski mainot tās tiesisko stāvokli, ir jāinterpretē, ievērojot efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu, šādas interpretācijas rezultātā nevar neņemt vērā šo nosacījumu, nepārsniedzot kompetences, ko EK līgums ir piešķīris Kopienu tiesām, robežas (iepriekš minētais spriedums lietā
Reynolds Tobacco
u.c./Komisija, 81. punkts).
No visa iepriekš minētā izriet, ka, strīdīgos aktus kvalificējot kā apstrīdamus aktus EKL 230. panta izpratnē, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Tādējādi pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ un, ņemot vērā Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, prasība atcelt strīdīgos aktus jāatzīst par nepieņemamu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 122. panta pirmo daļu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kurš saskaņā ar Reglamenta 118. pantu ir piemērojams apelācijas procesam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijas iesniegtā apelācijas sūdzība un iebilde par nepieņemamību ir pamatota, ir jāpiespriež
Ferriere Nord
atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus Pirmās instances tiesā un Tiesā.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T-153/04
Ferriere Nord
/Komisija;

2)
Ferriere Nord SpA
prasība atcelt Eiropas Kopienu Komisijas lēmumus, kas ir paziņoti ar 2004. gada 5. februāra vēstuli un 2004. gada 13. aprīļa faksu, par nedzēstā naudas soda atlikumu, ko Komisija piesprieda
Ferriere Nord SpA
ar 1989. gada 2. augusta Lēmumu 89/515/EEK par procedūru, piemērojot EEK līguma 85. pantu (IV/31.553 — “Metinātie režģi”), ir nepieņemama;

3)
piespriest
Ferriere Nord SpA
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — itāļu.