CELEX: 61993CJ0046
Valsts atbildības princips attiecībā uz kaitējumu, ko tā ar Kopienas tiesību pārkāpumu nodarījusi indivīdiem
Pārkāpumi, kuros vainojams valsts likumdevējs
Valsts atbildības nosacījumi
Kompensācijas apjoms

Ar
1993. gada 28. janvāra un 1992. gada 18. novembra
rīkojumiem, kas Tiesā saņemti attiecīgi 1993. gada
17. februārī un 1993. gada 18. februārī,
Bundesgerichtshof
[Federālā tiesa] (lietā C‑46/93) un
High Court of Justice
,
Queen’s Bench Division
,
Divisional Court
[Augstās tiesas Karalienes tiesas departamenta Tiesas nodaļa] (lietā
C‑48/93) saskaņā ar EEK līguma 177. pantu Tiesai uzdod
prejudiciālus jautājumus par dalībvalsts atbildības rašanās nosacījumiem
attiecībā uz kaitējumu, ko tā ar Kopienu tiesību pārkāpumu nodarījusi
indivīdiem.
Šie jautājumi tika ierosināti divās tiesvedībās – pirmkārt, starp sabiedrību
Brasserie du Pêcheur
(turpmāk tekstā –
Brasserie du Pêcheur
) un Vācijas Federatīvo Republiku un, otrkārt, starp
Factortame Ltd
u.c. (turpmāk tekstā –
Factortame
u.c.) un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti.

Lieta C‑46/93
Francijas sabiedrība
Brasserie du Pêcheur
,
kas atrodas Šiltigheimā (Elzasā), iesniedzējtiesā ir iesniegusi prasību
par to, ka tā 1981. gada beigās bija spiesta pārtraukt alus
eksportu uz Vāciju, jo Vācijas kompetentās amatpersonas uzskatīja, ka
tās ražotais alus neatbilst tīrības prasībai [
Reinheitsgebot
], kas noteikta 9. un 10. pantā 1952. gada 14. marta
Biersteuergesetz
[Alus nodokļa likums] (
BGBl.
I, 149. lpp.) tā 1976. gada 14. decembra redakcijā (
BGBl.
I, 3341. lpp.; turpmāk tekstā – “
BStG
”).
Komisija
uzskatīja, ka šie noteikumi ir pretrunā EEK līguma 30. pantam, un
uzsāka tiesvedību par pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo
Republiku gan par aizliegumu pārdot alu ar nosaukumu “
Bier
”, kas
likumīgi ražots citās dalībvalstīs pēc atšķirīgām metodēm, gan par
aizliegumu importēt tādu alu, kas satur piedevas. 1987. gada
12. marta spriedumā lietā 178/84 Komisija/Vācija (
Recueil
,
1227. lpp.) Tiesa ir nolēmusi, ka tāda alus tirdzniecības
aizliegums, kas importēts no citām dalībvalstīm un neatbilst
apstrīdētajiem noteikumiem, ir pretrunā Līguma 30. pantam.
Tā rezultātā
Brasserie du Pêcheur
iesniedza tiesā prasību pret Vācijas Federatīvo Republiku par to
zaudējumu atlīdzību, kurus tai radīja šis importēšanas aizliegums laika
posmā no 1981. līdz 1987. gadam, un pieprasīja atlīdzināt
summu DM 1 800 000 apmērā, kas atbilst faktiskajiem
zaudējumiem.

Bundesgerichtshof
šajā ziņā atsaucas uz
Bürgerliches Gesetzbuch
(Vācijas civilkodekss, turpmāk tekstā – “
BGB
”) 839. pantu un
Grundgesetz
(Pamatlikums, turpmāk tekstā – “
GG
”) 34. pantu. Saskaņā ar
BGB
839. panta 1. punkta pirmo teikumu “visām amatpersonām, kas
ar nodomu vai nolaidības dēļ pārkāpušas pienākumus, kas tām noteikti
attiecībā uz trešām personām, ir pienākums atlīdzināt tādējādi radušos
kaitējumu”. Atbilstīgi
GG
34. pantam tad, “ja persona,
veicot valsts varas uzticētus pienākumus, pārkāpj saistības, kas tai
noteiktas attiecībā uz trešām personām, atbildīga ir valsts vai tā
iestāde, kas attiecīgo personu nodarbina”.
Skatot
šos noteikumus kopā, jāsecina, ka valsts atbildība rodas tad, ja trešā
persona var tikt uzskatīta par pārkāptās saistības subjektu, kas nozīmē,
ka valsts ir atbildīga tikai tajā gadījumā, ja saistību pārkāpums ir
ietekmējis trešās personas. Kā norāda
Bundesgerichtshof
, Vācijas likumdevējs ar
BStG
uzņemas atbildību tikai attiecībā uz sabiedrību kopumā un tas nav
vērsts ne uz atsevišķām personām, ne personu grupām, ko varētu uzskatīt
par “trešām personām” iepriekš minēto noteikumu nozīmē.
Šajā sakarā
Bundesgerichtshof
iesniedza Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai
Kopienu tiesību princips, saskaņā ar kuru dalībvalstij jāatlīdzina
indivīdam zaudējumi par kaitējumu, ko dalībvalsts ar Kopienas tiesību
pārkāpumu tam nodarījusi, ir piemērojams arī tad, ja pārkāpums ir valsts
parlamenta likuma nepielāgošana augstāka spēka Kopienas tiesību
noteikumiem (šajā gadījumā –
Biersteuergesetz
9. un 10. panta nepielāgošana EEK līguma 30. pantam)?
2)      Vai
valsts tiesību sistēmā var paredzēt, ka tiesībām uz atlīdzību ir tie
paši ierobežojumi, kuri piemērojami, ja kāds valsts likums neatbilst
augstāka spēka valsts likumam, piemēram, ja parasts Vācijas federālais
likums neatbilst Vācijas Federatīvās Republikas
Grundgesetz
?
3)      Vai
valsts tiesību sistēmā var paredzēt, ka tiesības uz atlīdzību ir
ierobežotas ar nosacījumu par tiesību aktus nepielāgojušās valsts
iestāžu vainu (nodoms vai nolaidība)?
4)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noraidoša:
a)      Vai
valsts tiesību sistēmā attiecībā uz pienākumu atlīdzināt zaudējumus var
paredzēt ierobežojumus, ietverot tikai kaitējumu, kas nodarīts
atsevišķu personu tiesībām, piemēram, ja nodarīts kaitējums īpašumam,
vai arī tā paredz pilnīgu atlīdzību par visiem zaudējumiem, tostarp
atrauto peļņu?
b)      Vai
pienākums atlīdzināt attiecas uz tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kas
radušies, pirms Eiropas Kopienu Tiesa 1987. gada 12. marta
spriedumā lietā 178/84 Komisija/Vācija konstatēja, ka
Biersteuergesetz
10. pants pārkāpj augstāka spēka Kopienu tiesības?”

Lieta C‑48/93
1988. gada 16. decembrī
Factortame
u.c., kas sastāv no fiziskām personām un sabiedrībām, kas reģistrēti
atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām, kā arī tās vadītājiem un
akcionāriem, iesniedza prasību
High Court of Justice
,
Queen’s Bench Division
,
Divisional Court
(turpmāk tekstā – “
Divisional Court
”) par
Merchant Shipping Act
[1988. gada Tirdzniecības kuģu likums] II daļas atbilstību
Kopienu tiesībām, it īpaši EEK līguma 52. pantam. Šis likums stājās
spēkā 1988. gada 1. decembrī, un tam bija pārejas periods,
kas beidzās 1989. gada 31. martā. Tas noteica jauna britu
zvejas kuģu reģistra izveidi, tiem paredzot pārreģistrēšanu, to skaitā
arī tiem, kuri jau bija reģistrēti vecajā reģistrā, nosakot atsevišķus
nosacījumus saistībā ar kuģu īpašnieku pilsonību un pastāvīgo
dzīvesvietu. Zvejas kuģiem, kurus nevarēja reģistrēt jaunajā reģistrā,
bija liegtas tiesības zvejot.
Atbildot
uz iesmiedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, Tiesa 1991. gada
25. jūlija spriedumā lietā 221/89
Factortame
II (
Recueil
,
I‑3905. lpp.) nolēma, ka nosacījumi attiecībā uz kuģu īpašnieku un
lietotāju pilsonību un pastāvīgo dzīvesvietu, kas bija paredzēti
Apvienotās Karalistes izveidotajā reģistrēšanas sistēmā, neatbilst
Kopienu tiesībām, tomēr tām atbilst reģistrācijas nosacījums attiecībā
uz to, lai kuģu ekspluatācija un darbība tiktu vadīta un kontrolēta no
Apvienotās Karalistes teritorijas.
Komisija
1989. gada 4. augustā iesniedza prasību pret Apvienoto
Karalisti par pienākumu neizpildi. Vienlaikus tā iesniedza lūgumu par
pagaidu pasākumu noteikšanu, atceļot ierobežojumus attiecībā uz
pilsonību, jo tie ir pretrunā EEK līguma 7., 52. un
221. pantam. Ar 1989. gada 10. oktobra rīkojumu lietā
246/89 R Komisija/Apvienotā Karaliste (
Recueil
,
3125. lpp.) Tiesas priekšsēdētājs piekrita tos noteikt. Izpildot šo
rīkojumu, Apvienotā Karaliste pieņēma noteikumus, ar ko no
1989. gada 2. novembra grozīja jauno reģistra sistēmu.
1991. gada 4. oktobra spriedumā lietā 246/89
Komisija/Apvienotā Karaliste (
Recueil
, I‑4585. lpp.) Tiesa
apstiprināja, ka tiesvedībā par pārkāpumu apstrīdētie reģistrēšanas
nosacījumi ir pretrunā Kopienu tiesībām.
1991. gada 2. oktobrī
Divisional Court
izdeva rīkojumu saistībā ar iepriekš minētā Tiesas 1991. gada
25. jūlija sprieduma stāšanos spēkā un vienlaikus aicināja
prasītājus precizēt zaudējumu atlīdzības prasījumus. Prasītāji valsts
tiesai iesniedza detalizētu paziņojumu attiecībā uz saviem prasījumiem,
ietverot izdevumus un zaudējumus, kas radušies no 1989. gada
1. aprīļa, kad apstrīdētais tiesību akts stājās spēkā, līdz tā
atcelšanai 1989. gada 2. novembrī.
Visbeidzot, ar 1992. gada 18. novembra rīkojumu
Divisional Court
37. prasītājam lietā C‑48/93,
Rawlings
(
Trawling
)
Ltd.
,
atļāva grozīt prasību par zaudējumu atlīdzināšanu, tajā iekļaujot
prasību par “brīdinājuma” zaudējumu atlīdzināšanu sakarā ar valsts varas
iestāžu antikonstitucionālu rīcību.
Šajā sakarā
Divisional Court
iesniedza Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai, ņemot vērā visus šīs lietas apstākļus, proti, to, ka:
a)      dalībvalsts
tiesību aktos paredzēti nosacījumi attiecībā uz zvejas kuģu īpašnieku
un lietotāju, kā arī kuģu īpašnieku uzņēmumu akcionāru un vadītāju
pilsonību un pastāvīgo dzīvesvietu un
b)      Tiesa
lietās C‑221/89 un C‑246/89 norādījusi, ka šādi nosacījumi ir pretrunā
EEK līguma 5., 7., 52. un 221. pantam,
Kopienu
tiesības būtībā paredz valsts pienākumu atlīdzināt zaudējumus, kas
nodarīti zvejas kuģu īpašniekiem un lietotājiem, kā arī kuģu īpašnieku
uzņēmumu vadītājiem un/vai akcionāriem un kas radušies visu vai
atsevišķu iepriekš minēto EEK līguma pārkāpumu dēļ?
2)      Apstiprinošas
atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu – kādus apsvērumus Kopienu
tiesības dalībvalsts tiesai pieprasa piemērot, nosakot attiecīgos
zaudējumus:
a)      izdevumus
un/vai atrauto peļņu un/vai ieņēmumu zaudējumus, kas radušies laika
posmā no iepriekš minēto nosacījumu stāšanās spēkā, kura laikā kuģiem
bija jāpaliek krastā, jārada alternatīvas zvejas iespējas un/vai
jāmēģina reģistrēties citā vietā;
b)      zaudējumus,
kas radušies, pārdodot kuģus, kuģu domājamās daļas vai kuģu īpašnieku
uzņēmumu akcijas par cenu, kas ir zemāka par faktisko vērtību;
c)      zaudējumus,
kas radušies saistībā ar pienākumu maksāt drošības naudu, naudas sodu
un tiesāšanās izdevumus, kas radušies tādu pārkāpumu dēļ, kas saistīti
ar kuģu izslēgšanu no valsts reģistra;
d)      zaudējumus,
kas radušies šīm personām šo kuģu īpašumtiesību vai ekspluatācijas
turpmākas neiespējamības dēļ;
e)      zaudējumus, kas radušies par pakalpojumu nesniegšanu;
f)      izdevumus, kas radušies, mēģinot samazināt iepriekš minētos zaudējumus;
g)      vajadzības gadījumā “brīdinājuma” zaudējumus?”
Pilnīga
informācija par faktiem pamata prāvā, procedūru un Tiesai iesniegtajiem
apsvērumiem ir izklāstīta ziņojumā tiesas sēdē un turpmāk šajā
spriedumā tiks pieminēta vai iztirzāta tikai tik daudz, cik tas
nepieciešams Tiesas argumentācijai.

Valsts
atbildība saistībā ar valsts likumdevēja darbību vai bezdarbību, kas ir
pretrunā Kopienu tiesībām (pirmais jautājums lietā C‑46/93 un lietā
C‑48/93)
Abu
valsts tiesu uzdotā pirmā jautājuma mērķis ir noskaidrot, vai princips,
saskaņā ar kuru dalībvalstīm jāatlīdzina indivīdam zaudējumi, ko
dalībvalsts ar Kopienu tiesību pārkāpumu tam nodarījusi, ir piemērojams,
ja attiecīgo pārkāpumu izdarījusi valsts likumdevēja iestāde.
Vispirms
jāatgādina, ka 1991. gada 19. novembra spriedumā apvienotajās
lietās C‑6/90 un C‑9/90
Francovich
u.c. (
Recueil
,
I‑5357. lpp., 37. punkts) Tiesa jau ir konstatējusi, ka
Kopienu tiesības liek ievērot principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir
pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko dalībvalsts ar Kopienu tiesību
pārkāpumu nodarījusi indivīdiem.
Pēc
Vācijas, Īrijas un Nīderlandes valdību domām, dalībvalstu pienākums
atlīdzināt zaudējumus, kas radušies indivīdiem, ir piemērojams vienīgi
tad, ja tiek pārkāpti noteikumi, kam nav tiešas iedarbības. Iepriekš
minētajā spriedumā lietā
Francovich
u.c. Tiesa tikai gribēja
labot nepilnības indivīdu tiesību aizsardzības sistēmā. Ciktāl valsts
tiesības nodrošina indivīdam rīcības tiesības, lai tas varētu aizstāvēt
savas tiesības saskaņā ar tieši piemērojamiem Kopienu tiesību
noteikumiem, šo noteikumu pārkāpuma gadījumā nav nepieciešams piešķirt
indivīdiem tiesības uz atlīdzību, tieši pamatojoties uz Kopienu
tiesībām.
Tāpēc šie argumenti nav pieņemami.
Saskaņā
ar Tiesas pastāvīgo judikatūru indivīdu tiesības vērsties valsts tiesā,
pamatojoties uz tieši piemērojamiem Līguma noteikumiem, ir tikai
minimāla garantija un tās nav pietiekamas, lai nodrošinātu pilnīgu
Līguma īstenošanu (skat. 1986. gada 15. oktobra spriedumu
lietā 168/85 Komisija/Itālija (
Recueil
, 2945. lpp., 11. punkts), 1991. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑120/88 Komisija/Itālija (
Recueil
, I‑621. lpp., 10. punkts) un 1991. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑119/89 Komisija/Spānija (
Recueil
,
I‑641. lpp., 9. punkts). Šo tiesību mērķis ir nodrošināt, lai
Kopienu tiesības dominētu pār valsts noteikumiem. Tās nevar indivīdiem
visos gadījumos nodrošināt Kopienu tiesībās paredzētās priekšrocības un
nepalīdz izvairīties no zaudējumiem saistībā ar šo tiesību pārkāpšanu,
ko izdarījusi dalībvalsts. Saskaņā ar 33. punktu spriedumā lietā
Francovich
u.c. Kopienu tiesību pilnīga efektivitāte tiktu apšaubīta, ja
indivīdiem nebūtu iespējams saņemt zaudējumu atlīdzību gadījumos, kad to
tiesības ir aizskartas ar Kopienu tiesību pārkāpumu.
Tā
tas ir gadījumā, kad indivīds, kura tiesības pārkāptas tāpēc, ka
direktīva nav transponēta valsts tiesību aktos un viņam nav iespējas
vērsties valsts tiesā, jo atsevišķi tās noteikumi nav pietiekami
precīzas beznosacījumu normas, ceļ prasību par valsts saukšanu pie
atbildības saistībā ar Līguma 189. panta trešās daļas pārkāpumu.
Tādos apstākļos, kādi ir bijuši iepriekš minētajā lietā
Francovich
u.c., zaudējumu atlīdzināšana paredz tiesību aizskāruma seku izbeigšanu
attiecībā uz personu, ja dalībvalsts direktīvu nav transponējusi valsts
tiesību aktos.
Tā
tas ir arī tādu tiesību aizskāruma gadījumos, kas indivīdiem ir tieši
piešķirtas ar Kopienu tiesību normām un kas ļauj tiem vērsties valsts
tiesā. Tādā gadījumā tiesības uz atlīdzību ir nepieciešamās sekas to
Kopienas noteikumu tiešajai iedarbībai, kuru pārkāpums radījis
kaitējumu.
Šajā
gadījumā attiecīgajiem Kopienas noteikumiem, t.i., Līguma
30. pantam lietā C‑46/93 un 52. pantam lietā C‑48/93, ir tieša
iedarbība tādā nozīmē, ka tie indivīdiem piešķir tiesības tieši
vērsties valsts tiesā. Šādu noteikumu pārkāpums var būt pamats zaudējumu
atlīdzināšanai.
Vācijas
valdība atbalsta to, ka indivīdu pamattiesības uz zaudējumu atlīdzību
var būt piešķirtas vienīgi likumdošanas ceļā un ka šādu tiesību atzīšana
ar tiesas lēmumu neatbildīs kompetenču sadalījumam starp Kopienas un
dalībvalstu iestādēm un ar Līgumu noteiktajam institucionālajam
līdzsvaram.
Šajā
ziņā jānorāda, ka jautājums par valsts atbildības būtību un apjomu
attiecībā uz kaitējumu, kas radies no tādu pienākumu pārkāpšanas, kādi
tai noteikti Kopienu tiesībās, attiecas uz Līguma interpretāciju, kas
savukārt ir Tiesas kompetencē.
Šajā gadījumā, tāpat kā iepriekš minētajā lietā
Francovich
u.c., šos jautājumus par interpretāciju saskaņā ar Līguma 177. pantu Tiesai nosūtīja valstu tiesas.
Tā
kā Līgumā nav noteikumu, kas precīzi paredzētu dalībvalstu izdarīto
Kopienu tiesību pārkāpumu sekas, Tiesai, ievērojot ar Līguma
164. pantu piešķirtās funkcijas, jānodrošina tiesību ievērošana
Līguma interpretācijā un piemērošanā un jālemj saskaņā ar vispār atzītām
interpretācijas metodēm, īpaši atsaucoties uz Kopienu tiesību sistēmas
pamatprincipiem un, vajadzības gadījumā, uz dalībvalstu tiesību sistēmām
kopējiem vispārīgajiem principiem.
Turklāt
Līguma 215. panta otrā daļa atsaucas uz dalībvalstu tiesībām
kopējiem vispārīgajiem principiem jautājumā par Kopienas ārpuslīgumisko
atbildību par kaitējumu, kas radies, iestādēm vai to darbiniekiem pildot
savus pienākumus.
Līguma
215. pantā skaidri noteiktais princips par Kopienas ārpuslīgumisko
atbildību nav nekas vairāk kā dalībvalstu tiesību sistēmās atzīta tāda
pamatprincipa izpausme, kurš noteic, ka prettiesiska darbība vai
bezdarbība rada pienākumu atlīdzināt radušos zaudējumus. Šis pants
nosaka arī valsts iestāžu saistības atlīdzināt zaudējumus, kas radušies,
iestādēm pildot savus pienākumus.
Jānorāda,
ka lielākajā daļā valsts tiesību sistēmu noteikumi par valsts atbildību
ir attīstījušies tiesu praksē.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa 35. punktā spriedumā lietā
Francovich
u.c. ir konstatējusi, ka Līguma sistēmā ir paredzēts valsts atbildības
princips attiecībā uz indivīdiem radīto kaitējumu, kas radies saistībā
ar valstu izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu.
No
tā izriet, ka princips ir spēkā attiecībā uz visiem gadījumiem, kad
dalībvalsts pārkāpj Kopienu tiesības, neatkarīgi no tā, kuras
dalībvalsts iestādes darbība vai bezdarbība ir pārkāpuma cēlonis.
Turklāt,
ievērojot Kopienu tiesību sistēmas pamatprasību par Kopienu tiesību
vienādu piemērošanu (skat. 1991. gada 21. februāra spriedumu
apvienotajās lietās C‑143/88 un C‑92/89
Zuckerfabrik Suederdithmarschen
un
Zuckerfabrik Soest
,
Recueil
,
I‑415. lpp., 26. punkts), pienākums atlīdzināt indivīdiem
radītos zaudējumus, kas radušies Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ, nevar
būt atkarīgs no valsts noteikumiem par kompetenču sadalījumu starp
augstākajām valsts varas iestādēm.
Kā
norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 38. punktā, starptautiskajās
tiesībās valsti, kura ir atbildīga par starptautisko saistību
pārkāpšanu, uzskata par vienu subjektu neatkarīgi no tā, vai pārkāpumu
izdarījusi likumdevēja vara, tiesu vai izpildu vara. Kopienu tiesībās
visām valsts iestādēm, tostarp likumdevējam, jāpilda savi pienākumi
saskaņā ar Kopienu tiesību noteikumiem, kas tieši reglamentē indivīdu
situāciju.
Tas,
ka pārkāpumu saskaņā ar valsts noteikumiem ir izdarījusi valsts
likumdevēja iestāde, neietekmē to indivīda tiesību aizsardzību, kuras
izriet no Kopienu tiesībām un šajā gadījumā – no tiesībām valsts tiesā
pieprasīt zaudējumu atlīdzību par kaitējumu, kas radies valsts izdarīta
pārkāpuma dēļ.
Tādējādi
atbilde valsts tiesām ir šāda – princips, saskaņā ar kuru dalībvalstīm
ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko indivīdiem radījuši šo
dalībvalstu izdarītie Kopienu tiesību pārkāpumi, ir piemērojams, ja
pārkāpumu ir izdarījusi valsts likumdevēja iestāde.

Nosacījumi
valsts atbildībai par likumdevēja darbību vai bezdarbību, kas ir
pretrunā Kopienu tiesībām (lietas C‑46/93 otrais jautājums un lietas
C‑48/93 pirmais jautājums)
Ar
šiem jautājumiem valsts tiesas lūdz Tiesu precizēt nosacījumus, kurus
ievērojot, Kopienu tiesības garantē indivīdam zaudējumu atlīdzības
prasījuma tiesības par kaitējumu, ko dalībvalsts ar Kopienu tiesību
pārkāpumu tam nodarījusi.
Lai
gan Kopienu tiesības paredz dalībvalsts atbildību, nosacījumi, ar
kādiem rodas tiesības uz zaudējumu atlīdzību, ir atkarīgi no to Kopienu
tiesību pārkāpumu būtības, kas ir nodarītā kaitējuma cēlonis (iepriekš
minētais spriedums lietā
Francovich
u.c., 38. punkts).
Lai
šos nosacījumus noteiktu, ir jāņem vērā Kopienu tiesību sistēmas
principi, kas ir valsts atbildības pamatā, proti, Kopienas noteikumu
pilnīga efektivitāte un tajos paredzēto tiesību efektīva aizsardzība, no
vienas puses, un Līguma 5. pantā paredzētais dalībvalstu pienākums
sadarboties, no otras puses (iepriekš minētais spriedums lietā
Francovich
u.c., 31.–36. punkts).
Kā
uzsvērusi Komisija un atsevišķas valdības, kas iesniegušas savus
apsvērumus, ir pamats atsaukties uz Tiesas judikatūru par Kopienas
ārpuslīgumisko atbildību.
No
vienas puses, Līguma 215. panta otrajā daļā attiecībā uz Kopienas
ārpuslīgumisko atbildību norādīts uz dalībvalstu tiesībām kopējiem
vispārīgajiem principiem, ko Tiesa ievēro arī citās Kopienu tiesību
jomās, ja nav rakstisku noteikumu.
No
otras puses, ja nav īpaša pamatojuma, valsts atbildības rašanās
nosacījumi attiecībā uz zaudējumiem, kas indivīdam radušies saistībā ar
Kopienu tiesību pārkāpumu, nevar atšķirties no nosacījumiem par Kopienas
atbildību līdzīgos apstākļos. Gadījumos, kad kaitējumu nodarījušas
valsts vai Kopienas iestādes, Kopienu tiesībās paredzēto indivīda
tiesību aizsardzība nevar būt atšķirīga.
Tiesas
izstrādātajā normu sistēmā attiecībā uz Līguma 215. pantu, it
īpaši attiecībā uz tiesību aktos paredzēto atbildību,
inter alia
ir ņemta vērā noskaidrojamās situācijas sarežģītība, teksta piemērošanas
vai interpretācijas grūtības un it īpaši konkrētā akta izstrādātāja
rīcības brīvība.
Tiesas
judikatūrā attiecībā uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību un it īpaši
attiecībā uz tiesību aktiem, kas paredz ekonomiskās politikas izvēli, ir
ņemta vērā plašā rīcības brīvība, kas piešķirta iestādēm, kuras īsteno
Kopienas politiku.
Stingrā
nostāja attiecībā uz Kopienas atbildību par likumdošanas darbību
īstenošanu ir pamatota ar diviem apsvērumiem. Pirmkārt, ja Kopienas
vispārējās interesēs ir pieņemt tiesību aktus, kas var skart indivīdu
intereses, likumdošanas funkcijas īstenošanu nedrīkst kavēt iespējamā
kaitējuma atlīdzināšanas prasību celšana pat tad, ja jautājumu par šo
pasākumu likumību var izskatīt tiesā. Otrkārt, Kopienai attiecībā uz
likumdošanas funkciju, kuras veikšanai piešķirta plaša, Kopienas
politikas īstenošanai nepieciešama rīcības brīvība, nevar būt paredzēta
atbildība, izņemot gadījumus, kad attiecīgā iestāde acīmredzami un rupji
nav ievērojusi savas pilnvaru īstenošanas robežas (1978. gada
25. maija spriedums apvienotajās lietās 83/76, 94/76, 4/77, 15/77
un 40/77
HNL
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, 1209. lpp., 5. un 6. punkts).
Tāpēc
jākonstatē, vai valsts likumdevējam, tāpat kā Kopienas iestādēm,
pastāvīgi nav plaša rīcības brīvība tad, kad tas rīkojas jomā, ko
reglamentē Kopienu tiesības. Kopienu tiesības var paredzēt likumdevējam
pienākumu sasniegt noteiktu rezultātu, kā arī rīkoties vai atturēties no
rīcības, kas mazina – dažkārt pat ievērojami – tā rīcības brīvību. Šāds
ir gadījums, kad, kā iepriekš minētā sprieduma lietā
Francovich
u.c. apstākļos, dalībvalstij saskaņā ar Līguma 189. pantu bija
pienākums noteiktā laika posmā veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai
sasniegtu direktīvā paredzēto rezultātu. Šajā gadījumā tas, ka pasākumi
ir jāveic valsts likumdevējam, nekādi neiespaido dalībvalsts atbildību
par to, ka direktīva nav transponēta valsts tiesību aktos.
Taču,
ja dalībvalsts darbojas jomā, kurā tai ir plaša rīcības brīvība, kas
līdzvērtīga brīvībai, ko Kopienu tiesības paredz Kopienas iestādēm
kopējās politikas īstenošanai, atbildības rašanās nosacījumiem principā
jābūt tādiem pašiem, kas rada Kopienas iestāžu atbildību līdzīgā
situācijā.
Lietā
C‑46/93 izskatāmajā gadījumā Vācijas likumdevējs ir pieņēmis noteikumus
pārtikas preču, proti, alus, jomā. Tā kā Kopienu tiesības nav
saskaņotas, valsts likumdevējam šajā jomā ir plaša rīcības brīvība
pieņemt noteikumus par pārdošanā laižamā alus kvalitāti.
Attiecībā
uz lietas C‑48/93 apstākļiem arī Apvienotās Karalistes likumdevējam ir
plaša rīcības brīvība. Apstrīdētie tiesību akti attiecas uz kuģu
reģistrācijas jomu, kas saskaņā ar tobrīd spēkā esošām Kopienu tiesību
normām ir dalībvalstu kompetencē, un zvejniecības jomu, kurā, īstenojot
kopējo zivsaimniecības politiku, dalībvalstīm ir paredzēta noteikta
rīcības brīvība.
Vācijas
un Apvienotās Karalistes likumdevējiem tādējādi bija jāizdara izvēle,
kas līdzvērtīga Kopienas iestāžu izdarītajai izvēlei, pieņemot tiesību
aktus kādas Kopienas politikas jomā.
Kopienu
tiesības paredz pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ja ir izpildīti trīs
nosacījumi, proti, ja pārkāptās normas mērķis ir piešķirt tiesības
indivīdiem, ja pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja pastāv tieša
cēloņsakarība starp valstij uzliktā pienākuma pārkāpšanu un indivīdiem
nodarīto kaitējumu.
Pirmkārt,
šie nosacījumi atbilst Kopienas normu pilnīgas efektivitātes prasībām
un efektīvai tās atzīto tiesību aizsardzībai.
Otrkārt,
šie nosacījumi būtībā atbilst nosacījumiem, kas attiecībā uz Līguma
215. pantu noteikti Tiesas judikatūrā par Kopienas atbildību
attiecībā uz indivīdiem nodarīto kaitējumu saistībā ar Kopienas iestāžu
nelikumīgi pieņemtiem tiesību aktiem.
Attiecībā
uz Līguma 30. pantu lietā C‑46/93 un Līguma 52. pantu lietā
C‑48/93 jānorāda, ka pirmais nosacījums ir pilnībā ievērots. Līguma
30. pants dalībvalstīm uzliek aizliegumu, tomēr atsevišķām personām
tas paredz tiesības, kuras valsts tiesām ir jāaizsargā (1977. gada
22. marta spriedums lietā 74/76
Iannelli
un
Volpi
,
Recueil
,
557. lpp., 13. punkts). Arī Līguma 52. pants būtībā
piešķir tiesības indivīdiem (1974. gada 21. jūnija spriedums
lietā 2/74
Reyners
,
Recueil
, 631. lpp., 25. punkts).
Attiecībā
uz otro nosacījumu saistībā gan ar 215. pantā paredzēto Kopienas
atbildību, gan ar dalībvalstu atbildību par Kopienu tiesību pārkāpumu
izšķirošais kritērijs, lai noteiktu, vai Kopienu tiesību pārkāpums ir
pietiekami būtisks, ir tāds, ka attiecīgā dalībvalsts vai Kopienas
iestāde acīmredzami un rupji nav ievērojusi savas rīcības brīvības
robežas.
Kompetentajai
tiesai būtu jāņem vērā, vai pārkāptā norma ir skaidra un precīza, vai
tā valsts un Kopienas iestādēm paredz plašu rīcības brīvību, vai
pārkāpuma un kaitējuma pamatā ir nodoms vai nolaidība, vai kļūda tiesību
aktā ir attaisnojama, vai Kopienas iestādes rīcība ir varējusi veicināt
bezdarbību un vai valsts ir paredzējusi pasākumus un veikusi darbības,
kas ir pretrunā Kopienu tiesībām.
Kopienu
tiesību pārkāpums ir acīmredzami būtisks, ja tas tiek turpināts,
neievērojot pienākumu neizpildi konstatējošu spriedumu, prejudiciāla
nolēmuma spriedumu vai Tiesas iedibināto judikatūru attiecīgajā jomā, no
kuriem skaidri redzams, ka attiecīgā rīcība ir pārkāpums.
Šajā
gadījumā Tiesa ar savu novērtējumu nevar aizstāt to valsts tiesu
novērtējumu, kuras ir vienīgās kompetentās iestādes lietas apstākļu
noskaidrošanā un Kopienu tiesību pārkāpumu raksturošanā. Tā uzskata, ka
būtu lietderīgi atgādināt atsevišķus apstākļus, kurus valsts tiesas
varētu ņemt vērā.
Jautājumā lietā C‑46/93 ir svarīgi nošķirt Vācijas likumdevēja pieņemtos
Biersteuergesetz
noteikumus
par alus kvalitāti, kas aizliedz tirgot no citām dalībvalstīm
importētu, pēc dažādām receptēm likumīgi ražotu alu ar nosaukumu “
Bier
”,
un šī paša tiesību akta noteikumus, kas aizliedz importēt alu, kas
satur piedevas. Tādējādi Vācijas likumdevēja izdarīto Līguma
30. panta pārkāpumu, kas attiecas uz nosacījumiem par tirgū laistās
produkcijas nosaukumu, būtu grūti uzskatīt par attaisnojamu kļūdu, jo,
ievērojot agrāko Tiesas judikatūru, it īpaši 1979. gada
20. februāra Tiesas spriedumu lietā 120/78
Rewe-Zentral
(
Recueil
, 649. lpp.) (tā sauktā
Cassis de Dijon
lieta) un 1981. gada 9. decembra spriedumu lietā 193/80 Komisija/Itālija (
Recueil
,
3019. lpp.), šo tiesību aktu nesaderība ar Līguma 30. pantu
ir acīmredzama. Gluži pretēji, ievērojot judikatūru šajā jomā, valsts
likumdevēja rīcībā esošie novērtēšanas kritēriji, lai atrisinātu
jautājumu, vai aizliegums izmantot piedevas ir pretrunā Kopienu
tiesībām, nebija pietiekami skaidri līdz iepriekš minētajam
1987. gada 12. marta spriedumam lietā 178/84 Komisija/Vācija,
kurā Tiesa nosprieda, ka šis aizliegums ir pretrunā 30. pantam.
Tāpat
var formulēt arī citus apsvērumus attiecībā uz lietā C‑48/93
norādītajiem valsts tiesību aktiem.
Apvienotās Karalistes likumdevēja lēmums papildināt
Merchant Shipping Act 1988
ar zvejas kuģu reģistrēšanas noteikumiem vērtējams dažādi attiecībā uz
noteikumiem saistībā ar reģistrēšanai uzlikto pilsonības prasību, kas ir
tieša un acīmredzama diskriminācija un kas ir pretrunā Kopienu
tiesībām, un attiecībā uz noteikumiem saistībā ar nosacījumiem par kuģu
īpašnieku vai lietotāju pastāvīgo dzīvesvietu.
Šo
pēdējo nosacījumu prasības acīmredzami ir pretrunā Līguma
52. pantam, taču Apvienotā Karaliste uzskata, ka to pamatā ir
kopējās zivsaimniecības politikas mērķi. Iepriekš minētajā spriedumā
lietā
Factortame
II Tiesa šo iebildumu noraidīja.
Lai
novērtētu, vai Apvienotās Karalistes izdarītais 52. panta
pārkāpums ir pietiekami būtisks, valsts tiesa varēja ņemt vērā ar
kopējās zivsaimniecības politikas īpatnībām saistītās juridiskās
domstarpības, Komisijas viedokli, kura Apvienotajai Karalistei laikus
paziņoja savu nostāju, un Kopienu tiesību noteiktības novērtējumu, ko
valsts tiesas sniegušas atsevišķu personu uzsāktajā tiesvedībā par
Merchant Shipping Act
.
Visbeidzot, jāņem vērā 37. prasītāja lietā C‑48/93,
Rawlings
(
Trawling
)
Ltd.
,
apgalvojums, ka Apvienotā Karaliste uzreiz neveica nepieciešamos
pasākumus, lai pildītu Tiesas priekšsēdētāja 1989. gada
10. oktobra rīkojumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, un
tādējādi tikai nelietderīgi palielināja radušos zaudējumus. Ja šis
pieņēmums, ko Apvienotā Karaliste tiesas sēdē apstrīdēja, izrādītos
taisnība, valsts tiesai tas būtu jāuzskata par acīmredzamu un tādējādi
pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu.
Attiecībā
uz trešo nosacījumu valsts tiesām būtu jāpārbauda, vai pastāv tieša
cēloņsakarība starp valsts saistību pārkāpumu un kaitējumu, kas radies
cietušajai pusei.
Visi
trīs iepriekš minētie nosacījumi ir nepieciešami un pietiekami, lai
konstatētu tiesības uz atlīdzību par labu indivīdam, pieļaujot, ka
valsts atbildība varētu iestāties arī mazāk ierobežojošu apstākļu
gadījumā saskaņā ar valsts tiesību aktu nosacījumiem.
Saskaņā ar 41., 42. un 43. punktu spriedumā lietā
Francovich
u.c. tad, ja tiesības uz atlīdzību ir tieši paredzētas Kopienu tiesībās
un ja iepriekšējā punktā minētie nosacījumi ir ievēroti, valstij
saskaņā ar valsts tiesībām atbildības jomā ir pienākums novērst sekas,
kas radušās sakarā ar kaitējuma nodarīšanu, ar noteikumu, ka valsts
tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu atlīdzību nav
nelabvēlīgāki par nosacījumiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām
dalībvalstī, un to piemērošana praksē nedrīkst zaudējumu atlīdzināšanu
padarīt neiespējamu vai ļoti apgrūtināt (skat. 1983. gada
9. novembra spriedumu lietā 199/82
San Giorgio
,
Recueil
, 3595. lpp.).
Ierobežojumi,
kādi valstu tiesību sistēmās paredzēti attiecībā uz valsts varas
ārpuslīgumisko atbildību saistībā ar likumdošanas funkciju izpildi, var
radīt lielas grūtības apstākļos, kad indivīds vēlas īstenot tiesības uz
atlīdzību, ko garantē Kopienu tiesības attiecībā uz kaitējumu, kurš
radies no to pārkāpšanas.
Šajā
gadījumā lietā C‑46/93 valsts tiesa īpaši pievēršas jautājumam, vai
valsts tiesībās var paredzēt tādus pašus zaudējumu atlīdzināšanas
tiesību ierobežojumus, kādi ir piemērojami gadījumos, kad ar likumu tiek
pārkāpti valsts tiesību aktu nosacījumi, kam ir augstāks spēks,
piemēram, kad ar Vācijas Federatīvās Republikas vienkāršu federālo
likumu tiek pārkāpts
GG
.
Ja
šādu ierobežojumu uzlikšanas gadījumā ir ievērota atbilstība prasībai,
ka nosacījumi nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz
līdzīgām prasībām dalībvalstī, tad papildus ir jāpārliecinās, vai šādi
ierobežojumi nepadara atlīdzības saņemšanu neiespējamu vai ļoti
apgrūtinātu.
Tāds
Vācijas tiesībās paredzētais nosacījums gadījumiem, kad likums ir
pretrunā valsts tiesību aktu noteikumiem ar augstāku spēku, kuri paredz
zaudējumu atlīdzināšanu, ja likumdevēja darbība vai bezdarbība attiecas
uz individuālu situāciju, efektīvu zaudējumu atlīdzināšanu Kopienu
tiesību pārkāpuma dēļ padara neiespējamu vai ļoti apgrūtina, jo valsts
likumdevēja pienākumi attiecas uz sabiedrību kopumā, individuālā kārtā
neprecizējot ne personas, ne personu kategorijas.
Šāds
nosacījums, ja tas rada šķērsli valsts tiesu pienākumam nodrošināt
pilnīgu Kopienu tiesību efektivitāti un garantēt indivīdu tiesību
faktisku aizsardzību, nav jāievēro gadījumā, kad Kopienu tiesību
pārkāpumu izdara valsts likumdevējs.
Ikviens
Anglijas tiesību nosacījums attiecībā uz valsts atbildību, kas paredz
pierādīšanas pienākumu attiecībā uz tādām kļūdām kā pilnvaru ļaunprātīga
izmantošana (
misfeasance in public office
), kas likumdevēja
gadījumā ir nepieļaujama, padara neiespējamu vai ļoti apgrūtina to
zaudējumu atlīdzināšanu, kas radušies saistībā ar Kopienu tiesību
pārkāpumu, ko izdarījis valsts likumdevējs.
Atbilde
uz valstu tiesu uzdotajiem jautājumiem ir tāda, ka gadījumā, kad
Kopienu tiesības dalībvalstī pārkāpis valsts likumdevējs, kuram ir
piešķirta plaša rīcības brīvība attiecībā uz likumdošanas izvēli,
cietušajiem indivīdiem ir tiesības uz atlīdzību tad, ja pārkāptais
Kopienu tiesību noteikums šiem indivīdiem piešķir tiesības, ja pārkāpums
ir pietiekami būtisks un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp šo
pārkāpumu un indivīdiem radīto kaitējumu. Tādā gadījumā zaudējumi vai
kaitējums, ko valsts nodarījusi ar Kopienu tiesību pārkāpumu,
jāatlīdzina saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem atbildības jomā.
Piemērojamo valsts tiesību aktu nosacījumi nedrīkst būt nelabvēlīgāki
par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām dalībvalstī, un nedrīkst
zaudējumu atlīdzības saņemšanu padarīt neiespējamu vai ļoti apgrūtināt.

Iespēja atlīdzināt zaudējumus ar nosacījumu, ka pastāv vaina (trešais jautājums lietā C‑46/93)
Ar trešo jautājumu
Bundesgerichtshof
būtībā uzdod jautājumu, vai valsts tiesa, piemērojot valsts tiesību
aktus, var uzlikt par pienākumu atlīdzināt ar kaitējumu radītos
zaudējumus, ja valsts iestādes vainas pamatā ir nodoms vai nolaidība.
Pirmkārt,
kā tas redzams no lietas materiāliem, vainas jēdzienam dažādās tiesību
sistēmās ir atšķirīgs saturs.
Atbildē
uz iepriekšējo jautājumu noteikts, ka tad, ja Kopienu tiesību pārkāpums
ir attiecināms uz dalībvalsti, kas darbojas jomā, kurā likumdošanas
izvēlē tai ir plaša rīcības brīvība, tad Kopienu tiesībās paredzētās
tiesības uz atlīdzību ir atkarīgas no tā, vai šis pārkāpums ir
pietiekami būtisks.
Lai
noteiktu, vai šis Kopienu tiesību pārkāpums ir būtisks (skat. iepriekš
56. un 57. punktā norādītos faktorus), jāņem vērā arī
atsevišķi objektīvi un subjektīvi faktori attiecībā uz valsts tiesību
sistēmā noteikto vainas jēdzienu.
Pienākums
atlīdzināt indivīdiem radušos zaudējumus nevar būt atkarīgs no kāda
cita nosacījuma, kas nebūtu balstīts uz tādu vainas jēdzienu, kurš
saistīts ar pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu. Šāda papildu
nosacījuma piemērošana būtu līdzvērtīga Kopienu tiesību sistēmā
paredzēto kompensācijas tiesību apšaubīšanai.
Atbilde
valsts tiesai ir tāda, ka zaudējumu vai kaitējuma atlīdzināšana saskaņā
ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem nevar būt atkarīga no tāda
nosacījuma attiecībā uz valsts iestādes vainu (nodomu vai nolaidību),
kas nebūtu saistīts ar pietiekami būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu.

Zaudējumu atlīdzināšanas objektīvā puse (lietas C‑46/93 ceturtā jautājuma a) punkts un lietas C‑48/93 otrais jautājums)
Ar
šiem jautājumiem valsts tiesas būtībā lūdz Tiesai nošķirt kritērijus,
kuri ļauj noteikt pārkāpumus izdarījušām valstīm piespriežamās
atlīdzības apjomu.
Šajā
ziņā jānorāda, ka, lai varētu nodrošināt faktisku indivīdu tiesību
aizsardzību, Kopienu tiesību pārkāpuma dēļ tiem nodarīto zaudējumu
atlīdzībai jābūt adekvātai radītajam kaitējumam.
Tā
kā šajā jomā nav Kopienas noteikumu, katras valsts tiesību sistēmā ir
jānostiprina kritēriji, kas ļautu noteikt atlīdzības apjomu. Tomēr tie
nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām
saskaņā ar dalībvalsts tiesībām, un to piemērošana praksē nedrīkst
zaudējumu atlīdzināšanu padarīt neiespējamu vai ļoti apgrūtināt.
Lai
noteiktu atlīdzināmo kaitējumu, valsts tiesa var pārbaudīt, vai cietusī
puse ir pietiekami ātri rīkojusies, lai novērstu vai ierobežotu
kaitējumu, un vai tā laikus ir izmantojusi visus tās rīcībā esošos
tiesiskās aizsardzības līdzekļus.
Saskaņā
ar dalībvalstu tiesību sistēmām kopējiem vispārīgajiem principiem
cietušajai personai jāapliecina, ka tā ir pietiekami ātri rīkojusies,
lai ierobežotu zaudējumu, kaitējuma vai iespējamā kaitējuma apjomu
(1992. gada 19. maija spriedums apvienotajās lietās C‑104/89
un C‑37/90
Mulder
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, I‑3061. lpp., 33. punkts).

Bundesgerichtshof
uzdod jautājumu, vai valsts tiesību akti var vispārīgi ierobežot
pienākumu atlīdzināt zaudējumus, kas radušies attiecībā uz īpaši
aizsargātām indivīda interesēm, piemēram, īpašuma tiesībām, vai arī tiem
jāparedz atlīdzināt zaudējumus, kas prasītājam radušies sakarā ar
atrauto peļņu. Tā norāda, ka citā dalībvalstī ražotu produktu
tirdzniecības iespējas Vācijas tiesībās netiek uzskatītas par daļu no
aizsargājamiem uzņēmumu aktīviem.
Tādas
atrautās peļņas atlīdzināšanas pilnīga izslēgšana, kas radusies sakarā
ar Kopienu tiesību pārkāpšanu, nav pieļaujama. Ja ekonomiskos un
komerciālos strīdos pilnībā izslēdz atrauto peļņu, zaudējumu
atlīdzināšana faktiski nav iespējama.
Kopienu
tiesības neparedz īpašus kritērijus attiecībā uz dažādiem kaitējumiem,
kas pieminēti
Divisional Court
uzdotajā otrajā jautājumā.
Atbilstīgi iepriekš 83. punktā minētajām prasībām valsts tiesai
kaitējums ir jānosaka saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām.
Attiecībā uz “brīdinājuma” zaudējumu [
exemplary damages
]
atlīdzību valsts tiesa paskaidro, ka šis zaudējumu atlīdzināšanas veids
valsts tiesībās paredzēts gadījumiem, kad konstatēts, ka attiecīgās
valsts amatpersonas rīkojušās ar spaidiem, patvaļīgi vai
antikonstitucionāli. Ja šāda rīcība var radīt Kopienu tiesību pārkāpumu
vai to pastiprināt, nevar izslēgt iespēju prasībā par Kopienu tiesību
pārkāpumu prasīt “brīdinājuma” zaudējumu atlīdzināšanu, ja šādu
zaudējumu atlīdzināšanu var prasīt saistībā ar valsts tiesību pārkāpumu.
Atbilde
valsts tiesām ir tāda, ka to zaudējumu atlīdzināšanai, ko dalībvalsts
indivīdiem nodarījusi saistībā ar Kopienu tiesību pārkāpumu, jābūt
atbilstošai nodarītajam kaitējumam. Ja šajā jomā nav Kopienas noteikumu,
tad katras dalībvalsts tiesību sistēmā jāparedz kritēriji, kas ļautu
noteikt atlīdzības apjomu. Tomēr tie nedrīkst būt nelabvēlīgāki par
tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām saskaņā ar dalībvalsts tiesībām,
un to piemērošana praksē nedrīkst zaudējumu atlīdzināšanu padarīt
neiespējamu vai ļoti apgrūtināt. Valsts tiesību akti, kas vispārējā
kārtā ierobežo atlīdzināmo zaudējumu apjomu attiecībā uz īpaši
aizsargātām personas interesēm un neparedz atlīdzināt atrauto peļņu,
neatbilst Kopienu tiesībām. Kopienu tiesību pārkāpuma gadījumā jābūt
iespējai prasīt tādu zaudējumu kā Anglijas tiesībās paredzētie
“brīdinājuma” zaudējumi atlīdzināšanu, ja to var prasīt līdzīgās
prasībās saskaņā ar dalībvalsts tiesībām.

Zaudējumu atlīdzināšanas perioda robežas (ceturtā jautājuma b) punkts lietā C‑46/93)
Ar
šo jautājumu valsts tiesa vēlas noskaidrot, vai zaudējumu atlīdzināšana
attiecas arī uz zaudējumiem, kas radušies pirms Tiesas sprieduma, kurā
tā konstatējusi pienākumu neizpildi, pasludināšanas.
Atbilstīgi
atbildei uz otro jautājumu tiesības uz atlīdzību saskaņā ar Kopienu
tiesībām pastāv, ja ir ievēroti 51. punktā norādītie nosacījumi.
Viens
no šiem nosacījumiem ir tāds, ka Kopienu tiesību pārkāpumam ir jābūt
pietiekami būtiskam. Tiesas spriedums, kurā tiek konstatēta pienākumu
neizpilde, ir noteicošais faktors, bet tas nav būtisks, lai iepriekš
minēto nosacījumu uzskatītu par ievērotu (skat. šī sprieduma 55.,
56. un 57. punktu).
Ja
attiecīgās dalībvalsts pienākums atlīdzināt zaudējumus attiecas tikai
uz zaudējumiem, kas nodarīti pēc Tiesas sprieduma, kurā konstatēta
pienākumu neizpilde, pasludināšanas, tad jāpiemēro Kopienu tiesību
sistēmā paredzētās tiesības uz atlīdzību.
Nosacījums,
ka zaudējumu vai kaitējuma atlīdzināšana ir atkarīga no Tiesas
secinājumiem par dalībvalsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, ir
pretrunā Kopienu tiesību efektivitātes principam, jo tādējādi tiktu
ierobežotas tiesības uz atlīdzību, ja Komisija saskaņā ar Līguma
169. pantu nebūtu iesniegusi prasības pieteikumu par iespējamo
pārkāpumu vai ja Tiesa nebūtu konstatējusi pārkāpuma faktu. Tiesības, ko
indivīdiem paredz Kopienas noteikumi, kuriem ir tieša iedarbība
dalībvalstu tiesību sistēmās, nevar būt atkarīgas ne no Komisijas
novērtējuma par to, vai prasības celšana pret dalībvalsti saskaņā ar
Līguma 169. pantu ir lietderīga, ne arī no pienākumu neizpildi
konstatējoša Tiesas sprieduma pasludināšanas (skat. 1982. gada
14. decembra spriedumu apvienotajās lietās 314/81, 315/81, 316/81
un 83/82
Waterkeyn
u.c.,
Recueil
, 4337. lpp., 16. punkts).
Atbilde
valsts tiesām ir tāda, ka dalībvalstu pienākums atlīdzināt zaudējumus
vai kaitējumu, kas indivīdiem nodarīts ar šo dalībvalstu izdarītu
Kopienu tiesību pārkāpumu, nevar būt ierobežots, ietverot tikai
kaitējumu, kas radies pēc Tiesas sprieduma, kurā tā konstatē pārmesto
pienākumu neizpildi, pasludināšanas.

Prasība ierobežot sprieduma spēku laikā
Vācijas
valdība lūdz Tiesu ierobežot iespējamos zaudējumus, kas jāatlīdzina
Vācijas Federatīvajai Republikai, ietverot tikai tos zaudējumus, kas
radušies pēc sprieduma pasludināšanas šajā lietā, jo cietušie līdz tam
nav iesnieguši prasību tiesā vai līdzvērtīgu sūdzību. Tā uzskata, ka
šāds ierobežojums attiecībā uz sprieduma spēku laikā ir nepieciešams, jo
Vācijas Federatīvajai Republikai tas radītu ievērojamas finansiālas
sekas.
Ja
valsts tiesa šajā lietā konstatē, ka ir izpildīti nosacījumi par
Vācijas Federatīvās Republikas atbildību, valstij būtu jāatlīdzina
nodarītie zaudējumi saskaņā ar tās tiesību aktiem atbildības jomā.
Valsts tiesību aktos paredzētajos materiālo un procesuālo tiesību
nosacījumos var ņemt vērā tiesiskās drošības principa prasības.
Tomēr
šie nosacījumi nevar būt nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz
līdzīgām prasībām dalībvalstī, kā arī nevar būt piemērojami tā, ka
atlīdzības saņemšana kļūst faktiski neiespējama vai ļoti apgrūtināta
(iepriekš minētais spriedums lietā
Francovich
u.c., 43. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesai nav pamata ierobežot šā sprieduma spēku laikā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Dānijas,
Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas, Īrijas, Nīderlandes un
Apvienotās Karalistes valdību, kā arī Eiropas Kopienu Komisijas, kas
Tiesai ir iesniegušas apsvērumus, uzrādītie tiesāšanās izdevumi nav
atlīdzināmi. Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm ir stadija
tiesvedībā, ko izskata valsts tiesa, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1993. gada 28. janvāra rīkojumu uzdevusi
Bundesgerichtshof
un ar 1992. gada 18. novembra rīkojumu –
High Court of Justice
,
Queen’s Bench Division
,
Divisional Court
, nospriež:
1)
princips,
saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas
indivīdiem radušies sakarā ar Kopienu tiesību pārkāpšanu, ir
piemērojams, ja pārkāpumu ir izdarījis valsts likumdevējs;
2)
ja
Kopienu tiesības dalībvalstī pārkāpis valsts likumdevējs, kam ir plaša
rīcības brīvība attiecībā uz likumdošanas izvēli, tad cietušajiem
indivīdiem ir tiesības uz kompensāciju, ja pārkāptais Kopienu tiesību
noteikums šiem indivīdiem piešķir tiesības, ja pārkāpums ir pietiekami
būtisks un ja pastāv tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un
indivīdiem radīto kaitējumu. Tādā gadījumā zaudējumi vai kaitējums, ko
valsts nodarījusi ar Kopienu tiesību pārkāpumu, jāatlīdzina saskaņā ar
attiecīgās valsts tiesību aktiem atbildības jomā. Piemērojamo valsts
tiesību aktu nosacījumi nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas
attiecas uz līdzīgām prasībām dalībvalstī, un nedrīkst zaudējumu
atlīdzības saņemšanu padarīt neiespējamu vai ļoti apgrūtināt;
3)
zaudējumu
vai kaitējuma atlīdzināšana saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību
aktiem nevar būt atkarīga no tādiem nosacījumiem attiecībā uz valsts
iestādes vainu (nodomu vai nolaidību), kas nav saistīti ar pietiekami
būtisku Kopienu tiesību pārkāpumu;
4)
zaudējumu,
ko dalībvalsts indivīdiem nodarījusi saistībā ar Kopienu tiesību
pārkāpumu, atlīdzināšanai jābūt atbilstošai nodarītajam kaitējumam. Ja
šajā jomā nav Kopienas noteikumu, tad katras dalībvalsts tiesību sistēmā
jāparedz kritēriji, kas ļautu noteikt atlīdzības apjomu. Tomēr tie
nedrīkst būt nelabvēlīgāki par tiem, kas attiecas uz līdzīgām prasībām
saskaņā ar dalībvalsts tiesībām, un to piemērošana praksē nedrīkst
zaudējumu atlīdzināšanu padarīt neiespējamu vai ļoti apgrūtināt. Valsts
tiesību akti, kas vispārējā kārtā ierobežo atlīdzināmo zaudējumu apjomu
attiecībā uz īpaši aizsargātām personas interesēm un neparedz atlīdzināt
atrauto peļņu, neatbilst Kopienu tiesībām. Kopienu tiesību pārkāpuma
gadījumā jābūt iespējai prasīt tādu zaudējumu kā Anglijas tiesībās
paredzētie “brīdinājuma” zaudējumi atlīdzināšanu, ja to var prasīt
līdzīgās prasībās saskaņā ar dalībvalsts tiesībām;
5)
dalībvalstu
pienākums atlīdzināt zaudējumus vai kaitējumu, kas indivīdiem nodarīts
ar šīs dalībvalsts izdarītu Kopienu tiesību pārkāpumu, nevar būt
ierobežots, ietverot tikai kaitējumu, kas radies pēc Tiesas sprieduma,
kurā tā konstatē pārmesto pienākumu neizpildi, pasludināšanas.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1996. gada 5. martā.
Tiesas sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – vācu un angļu.