CELEX: 62009CJ0063
Transporturi aeriene
Convenția de la Montréal
Răspunderea operatorilor de transport cu privire la bagajele înregistrate
Articolul 22 alineatul (2)
Limitele răspunderii în caz de distrugere, pierdere, deteriorare sau întârziere a bagajelor
Noțiunea «prejudiciu»
Daune materiale și morale

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 22 alineatul (2) din Convenția pentru
unificarea anumitor norme referitoare la transportul aerian internațional, încheiată la Montréal la 28 mai 1999, semnată de
Comunitatea Europeană la 9 decembrie 1999 și aprobată în numele acesteia prin Decizia 2001/539/CE a Consiliului din 5 aprilie
2001 (JO L 194, p. 39, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 113, denumită în continuare „Convenția de la Montréal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Walz, pasager al companiei aeriene Clickair SA (denumită
în continuare „Clickair”), pe de o parte, și aceasta din urmă, pe de altă parte, cu privire la despăgubirea prejudiciului
rezultat din pierderea bagajelor înregistrate cu ocazia unui transport aerian efectuat de această companie.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 2027/97 al Consiliului din 9 octombrie 1997 privind răspunderea operatorilor de transport
aerian privind transportul aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora (JO L 285, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 170),
astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 889/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 mai 2002
(JO L 140, p. 2, Ediție specială, 07/vol. 9, p. 146, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2027/97”), prevede:
„Prezentul regulament pune în aplicare dispozițiile relevante ale Convenției de la Montréal în ceea ce privește transportul
aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora și stabilește anumite dispoziții suplimentare. […]”
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2027/97 prevede:
„Răspunderea unui operator de transport aerian comunitar cu privire la pasageri și bagajele acestora este reglementată de
toate dispozițiile Convenției de la Montréal privind o astfel de răspundere.”

Convenția de la Montréal
La al treilea paragraf din preambulul Convenției de la Montréal, statele părți la această convenție „recunosc[…] importanța
asigurării protecției intereselor consumatorilor din transportul aerian internațional și necesitatea unei indemnizații echitabile
bazate pe principiul reparației”.
Conform celui de al cincilea paragraf din preambulul menționat:
„[…] adoptarea unor măsuri colective de către state în vederea unei mai bune armonizări și a codificării anumitor norme care
reglementează transportul aerian internațional este cel mai bun mijloc de realizare a unui echilibru echitabil al intereselor
[…]”.
Capitolul III din Convenția de la Montréal este intitulat „Răspunderea transportatorului și limitele compensării daunelor”.
Articolul 17 din această convenție, intitulat „Decesul sau vătămarea pasagerilor – daune produse bagajelor”, prevede:
„(1)      Transportatorul este răspunzător pentru dauna rezultată ca urmare a decesului sau vătămării corporale a unui pasager, cu condiția
ca accidentul care a cauzat decesul sau vătămarea să se fi produs la bordul aeronavei sau în decursul oricărei operațiuni
de îmbarcare sau debarcare.
(2)      Transportatorul este răspunzător pentru dauna survenită în caz de distrugere, pierdere sau deteriorare a bagajului înregistrat,
cu condiția ca faptul care a provocat distrugerea, pierderea sau avarierea să se fi produs la bordul aeronavei sau în cursul
oricărei perioade în care transportatorul avea în grijă bagajul înregistrat. Totuși, transportatorul nu este răspunzător dacă
și în măsura în care dauna a survenit datorită unui defect al bagajului, calității sau viciului acestuia. În cazul bagajelor
neînregistrate, în special al obiectelor personale, transportatorul este răspunzător dacă dauna rezultă din vina sa sau a
prepușilor sau mandatarilor săi.
[...]”
Articolul 22 din convenția menționată stabilește „limitele răspunderii cu privire la întârzieri, bagaje și mărfuri” după cum
urmează:
„[...]
(2)      La transportul bagajului, răspunderea transportatorului în caz de distrugere, pierdere, deteriorare sau întârziere este limitată
la suma de 1 000 DST [drepturi speciale de tragere] pentru fiecare pasager, în afara cazului în care pasagerul, în momentul
în care bagajul înregistrat a fost predat transportatorului, a făcut o declarație specială privind interesul în livrarea la
destinație și a plătit o sumă suplimentară, dacă este necesar. În acest caz transportatorul va fi răspunzător pentru plata
unei sume care nu va depăși suma declarată, cu excepția cazului în care dovedește că suma este mai mare decât interesul real
al pasagerului în livrarea la destinație.”
[...]”

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
La 14 aprilie 2008, domnul Walz a formulat împotriva Clickair o acțiune judiciară prin care a solicitat obligarea acesteia
la plata unei despăgubiri pentru pierderea bagajelor înregistrate cu ocazia unui transport aerian efectuat de această companie
de la Barcelona (Spania) la Porto (Portugalia).
Domnul Walz solicită o despăgubire al cărei cuantum total este de 3 200 de euro, din care 2 700 de euro corespund valorii
bagajelor pierdute și 500 de euro corespund prejudiciului moral ocazionat de această pierdere.
Clickair a refuzat cererea domnului Walz, arătând, în special, că despăgubirea solicitată depășește limita răspunderii pentru
pierderea bagajelor, în cuantum de 1 000 DST, stabilită la articolul 22 alineatul (2) din Convenția de la Montréal.
Întrucât litigiul a rezultat din condițiile de executare a unui transport aerian efectuat de un operator de transport din
cadrul Uniunii Europene între două orașe situate în state membre diferite, Juzgado de lo Mercantil nº 4 de Barcelona, sesizat
cu soluționarea acestui litigiu, a aplicat Regulamentul nr. 2027/97.
Instanța a arătat astfel că, referitor la răspunderea operatorilor de transport din cadrul Uniunii în ceea ce privește transportul
aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora pe teritoriul Uniunii, Regulamentul nr. 2027/97 se limitează să pună în aplicare
dispozițiile pertinente din Convenția de la Montréal. Prin urmare, instanța ridică problema interpretării care trebuie dată
anumitor dispoziții, printre care figurează articolul 22 alineatul (2) din această convenție, care stabilește limita răspunderii
operatorilor de transport aerian în situația pierderii bagajelor.
În această privință, instanța de trimitere invocă o jurisprudență a Audiencia Provincial de Barcelona. Astfel, prin hotărârea
pronunțată la 2 iulie 2008, această instanță a considerat că limita mai sus menționată nu include, împreună, și prejudiciul
material și cel moral, dar a considerat că, pe de o parte, prejudiciului material i se aplica această limită de 1 000 DST,
în timp ce, pe de altă parte, prejudiciului moral i se aplica o altă limită, în același cuantum de 1 000 DST, astfel încât
limita totală care rezultă din cumularea daunelor materiale și morale ar fi de 2 000 DST.
Nefiind însă de acord cu această interpretare, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
Curții următoarea întrebare preliminară:
„Limita răspunderii prevăzută la articolul 22 alineatul (2) din Convenția [de la Montréal] se referă atât la daunele și prejudiciile
materiale, cât și la cele morale care rezultă din pierderea bagajelor?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă termenul „prejudiciu”,
pe care se întemeiază articolul 22 alineatul (2) din Convenția de la Montréal, care stabilește limita răspunderii operatorului
de transport aerian pentru prejudiciul rezultat, în special, din pierderea bagajelor, trebuie interpretat în sensul că include
atât daunele materiale, cât și daunele morale.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, referitor la răspunderea operatorilor de transport din cadrul Uniunii în ceea ce
privește transportul aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora pe teritoriul Uniunii, Regulamentul nr. 2027/97, aplicabil
în speță, pune în aplicare dispozițiile pertinente ale Convenției de la Montréal. Din articolul 3 alineatul (1) din acest
regulament reiese, în special, că răspunderea operatorilor de transport aerian din cadrul Uniunii cu privire la pasageri și
la bagajele acestora este reglementată de toate dispozițiile Convenției de la Montréal privind o astfel de răspundere. În
consecință, instanța de trimitere solicită interpretarea dispozițiilor pertinente din această convenție.
Convenția de la Montréal, semnată de Comunitate la 9 decembrie 1999 în temeiul articolului 300 alineatul (2) CE, a fost aprobată
în numele acesteia prin Decizia 2001/539 și a intrat în vigoare, în ceea ce privește Comunitatea, la 28 iunie 2004.
Întrucât dispozițiile acestei convenții fac parte integrantă, de la intrarea în vigoare a acesteia, din ordinea juridică a
Uniunii, Curtea este competentă să se pronunțe cu titlu preliminar cu privire la interpretarea acesteia (a se vedea, prin
analogie, Hotărârea din 30 aprilie 1974, Haegeman, 181/73, Rec., p. 449, punctele 2, 4 și 5, precum și, cu privire la Convenția
de la Montréal, Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C‑344/04, Rec., p. I‑403, punctul 36, și Hotărârea din 22 decembrie
2008, Wallentin-Hermann, C‑549/07, Rep., p. I‑11061, punctul 28).
Întrucât Convenția de la Montréal nu cuprinde nicio definiție a termenilor „prejudiciu” și „daună”, trebuie subliniat de la
început că, având în vedere obiectul convenției menționate, care este de a unifica normele referitoare la transportul aerian
internațional, acești termeni trebuie interpretați într‑un mod uniform și autonom, în pofida sensurilor diferite date acestor
noțiuni în dreptul intern al fiecăruia dintre statele părți la această convenție.
În aceste condiții, termenii „prejudiciu” și „daună” cuprinși într‑o convenție internațională trebuie să fie interpretați
în conformitate cu normele de interpretare a dreptului internațional general care sunt obligatorii pentru Uniune.
În această privință, articolul 31 din Convenția privind dreptul tratatelor, semnată la Viena la 23 mai 1969, care codifică
normele de drept internațional general, precizează că un tratat trebuie să fie interpretat cu bună‑credință, potrivit sensului
obișnuit ce urmează a fi atribuit termenilor tratatului în contextul lor și în lumina obiectului și a scopului său (a se vedea
în acest sens, între altele, Avizul 1/91 din 14 decembrie 1991, Rec., p. I‑6079, punctul 14, precum și Hotărârea din 1 iulie
1993, Metalsa, C‑312/91, Rec., p. I‑3751, punctul 12, Hotărârea din 2 martie 1999, Eddline El‑Yassini, C‑416/96, Rec., p. I‑1209,
punctul 47, și Hotărârea din 20 noiembrie 2001, Jany și alții, C‑268/99, Rec., p. I‑8615, punctul 35).
Trebuie precizat mai întâi că termenul „préjudice”, care este prevăzut atât în titlul capitolului III, cât și la articolul
17 alineatul (1) din Convenția de la Montréal, trebuie privit, în scopul interpretării acestei convenții, ca fiind sinonim
celui de „dommage”, acest din urmă termen fiind menționat în titlul și la alineatul (2) ale articolului 17 din convenția menționată.
Astfel, din celelalte versiuni lingvistice autentice ale Convenției de la Montréal reiese că un termen identic („daño” în
versiunea în limba spaniolã, „damage” în versiunea în limba engleză) este utilizat pentru a desemna atât „préjudice”, cât
și „dommage”, în sensul versiunii franceze a acestei convenții. În plus, deși versiunea în limba rusă a convenției menționate,
ca și versiunea în limba franceză, utilizează doi termeni, și anume „вред” (daună) și „повреждение” (vătămare), acești doi
termeni, care au o rădăcină comună și care sunt utilizați fără distincție, trebuie de asemenea să fie considerați sinonimi
în scopul interpretării aceleiași convenții.
În continuare, cu privire la contextul în care se menționează termenul „prejudiciu” la articolul 17 din Convenția de la Montréal,
trebuie să se sublinieze, după cum s‑a arătat la punctul precedent din prezenta hotărâre, că acest termen figurează de asemenea
chiar în titlul capitolului III din această convenție, din care dispoziția menționată face parte. Prin urmare, în lipsa unor
indicații contrare prevăzute în convenția menționată, termenul trebuie să aibă un sens identic în fiecare loc în care este
utilizat în cadrul acestui capitol.
În plus, articolul 22 din Convenția de la Montréal, care face parte el însuși din capitolul III menționat și deci din contextul
pertinent, limitează răspunderea operatorului de transport în caz de distrugere, pierdere, deteriorare sau întârziere, ceea
ce implică faptul că natura prejudiciului suferit de pasager este irelevantă în această privință.
În sfârșit, pentru a preciza sensul obișnuit ce trebuie să fie dat termenilor „prejudiciu” și „daună” în temeiul normei de
interpretare menționate la punctul 23 din prezenta hotărâre, trebuie amintit că există, desigur, o noțiune de daună, de origine
neconvențională, comună tuturor subsistemelor de drept internațional. Astfel, potrivit articolului 31 alineatul (2) din Articolele
privind răspunderea statului pentru o faptă considerată ilicită la nivel internațional, elaborate de Comisia de Drept Internațional
a Națiunilor Unite și cu privire la care Adunarea Generală a organizației menționate a luat notă prin Rezoluția 56/83 din
12 decembrie 2001, „[p]rejudiciul include orice daună, atât materială, cât și morală […]”.
Cele două aspecte ale noțiunii de daună, astfel cum reies acestea din dispoziția mai sus menționată, care are în vedere în
această privință tocmai codificarea stadiului actual al dreptului internațional general, pot fi considerate, pentru acest
motiv, că exprimă împreună sensul obișnuit ce trebuie dat acestei noțiuni în dreptul internațional. În plus, trebuie să se
arate că nimic din Convenția de la Montréal nu indică faptul că statele contractante au înțeles să atribuie noțiunii de daună,
în contextul regimului unei răspunderi armonizate în dreptul aerian internațional privat, un sens special și să deroge de
la sensul său obișnuit. Astfel, noțiunea de daună, așa cum rezultă din dreptul internațional general, rămâne aplicabilă, în
conformitate cu articolul 31 alineatul 3 litera c) din Convenția cu privire la dreptul tratatelor, citată anterior, în relațiile
dintre părțile la Convenția de la Montréal.
Din aceasta rezultă că termenii „prejudiciu” și „daună”, prevăzuți în capitolul III din Convenția de la Montréal, trebuie
să fie interpretați în sensul că includ atât daunele de natură materială, cât și pe cele de natură morală.
Această concluzie este coroborată și cu obiectivele care au fost avute în vedere la adoptarea Convenției de la Montréal.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu al treilea paragraf din preambulul Convenției de la Montréal,
statele părți la această convenție, conștiente de „importanța asigurării protecției intereselor consumatorilor din transportul
aerian internațional și [de] necesitatea unei indemnizații echitabile bazate pe principiul reparației”, au decis să prevadă
un regim strict de răspundere a operatorilor de transport aerian.
Astfel, cu privire în special la daunele intervenite în caz de distrugere, de pierdere sau de deteriorare a bagajelor înregistrate,
operatorul de transport, potrivit articolului 17 alineatul (2) din Convenția de la Montréal, este prezumat răspunzător pentru
aceste daune, „cu condiția ca faptul care a provocat distrugerea, pierderea sau avarierea să se fi produs la bordul aeronavei
sau în cursul oricărei perioade în care transportatorul avea în grijă bagajul înregistrat”.
Un asemenea regim strict al răspunderii implică însă, astfel cum rezultă de altfel de la al cincilea paragraf din preambulul
Convenției de la Montréal, faptul că trebuie menținut un „echilibru echitabil al intereselor”, în special în ceea ce privește
interesele operatorilor de transport aerian și cele ale pasagerilor.
În scopul de a menține un asemenea echilibru, statele contractante au convenit, în anumite ipoteze – în special, potrivit
articolului 22 alineatul (2) din Convenția de la Montréal, în caz de distrugere, pierdere, deteriorare sau întârziere a bagajelor
–, să limiteze obligația de răspundere care revine operatorilor de transport aerian. Limitarea despăgubirii care rezultă trebuie
să fie aplicată „pentru fiecare pasager”.
Rezultă că „echilibrul echitabil al intereselor” mai sus menționat impune, în diferitele ipoteze în care operatorul de transport
este obligat să răspundă în temeiul capitolului III din Convenția de la Montréal, existența unor limite clare ale despăgubirii,
care să se raporteze la integralitatea prejudiciului suferit de fiecare pasager în fiecare dintre aceste ipoteze, independent
de natura prejudiciului cauzat acestuia din urmă.
Într‑adevăr, o limitare a despăgubirii astfel concepută permite pasagerilor să fie despăgubiți, cu ușurință și repede, fără
ca prin aceasta să se impună operatorilor de transport aerian o sarcină de reparare foarte împovărătoare, dificil de identificat
și de calculat, care ar putea să compromită, chiar să blocheze, activitatea economică a acestora.
Reiese din aceasta că diferitele limitări ale despăgubirii menționate în capitolul III din Convenția de la Montréal, inclusiv
cea stabilită la articolul 22 alineatul (2) din această convenție, trebuie să fie aplicate integralității prejudiciului cauzat,
independent de natura materială sau morală a acestuia.
În plus, articolul 22 alineatul (2) din Convenția de la Montréal prevede posibilitatea pentru pasageri de a face o declarație
specială privind interesul la momentul în care bagajul înregistrat a fost predat transportatorului. Această posibilitate confirmă
că limita răspunderii operatorului de transport aerian pentru prejudiciul care rezultă din pierderea bagajelor prevăzută la
articolul menționat este, în lipsa oricărei declarații, o limită absolută, care acoperă atât daunele morale, cât și daunele
materiale.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că termenul „prejudiciu”, pe care
se întemeiază articolul 22 alineatul (2) din Convenția de la Montréal, care stabilește limita răspunderii operatorului de
transport aerian pentru prejudiciul rezultat, în special, din pierderea bagajelor, trebuie interpretat în sensul că include
atât daunele materiale, cât și daunele morale.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Termenul „prejudiciu”, pe care se întemeiază articolul 22 alineatul (2) din Convenția pentru unificarea anumitor norme referitoare
la transportul aerian internațional, încheiată la Montréal la 28 mai 1999, care stabilește limita răspunderii operatorului
de transport aerian pentru prejudiciul rezultat, în special, din pierderea bagajelor, trebuie interpretat în sensul că include
atât daunele materiale, cât și daunele morale.
Semnături
*
Limba de procedură: spaniola.