CELEX: 62009CJ0064
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 2000/53/EB
5 straipsnio 3 ir 4 dalys, 6 straipsnio 3 dalis bei 7 straipsnio 1 dalis
Netinkamas perkėlimas

Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nepriėmusi visų 2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento
ir Tarybos direktyvos 2000/53/EB dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių (OL L 269, p. 34; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių kalba, 15 sk., 5 t., p. 224) 2 straipsnio 13 punktą, 4 straipsnio 2 dalies a punktą, 5 straipsnio 3 ir 4 dalis, 6 straipsnio
3 dalį, 7 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį teisingai ir visiškai perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos
Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Pagal Direktyvos 2000/53/EB 1 straipsnį „Tikslai“ šioje direktyvoje nustatomos priemonės, kurių prioritetinis tikslas – transporto
priemonių atliekų prevencija, eksploatuoti netinkamų transporto priemonių bei jų dalių pakartotinis naudojimas, perdirbimas
bei kitos naudojimo formos, kad mažiau atliekų būtų šalinama, taip pat visų ekonominės veiklos vykdytojų, susijusių su transporto
priemonėmis visu jų eksploatavimo laiku, aplinkosaugos veiksmingumas, ypač tų veiklos vykdytojų, kurie tiesiogiai apdoroja
eksploatuoti netinkamas transporto priemones.
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 13 punktą „Informacija apie išmontavimą“ apibrėžiama kaip „visa informacija, reikalinga,
kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų apdorojamos tinkamai ir aplinkai saugiu būdu. Transporto priemonių gamintojai
ir dalių gamintojai šią informaciją patvirtintoms apdorojimo įmonėms pateikia vadovuose arba elektroniniais ryšiais (pvz.,
CD‑ROM, operatyviosios paslaugos (on-line services)“.
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyta:
„a) valstybės narės užtikrina, kad transporto priemonių medžiagose ir dalyse, teikiamose į rinką nuo 2003 m. liepos 1 d.,
nebūtų švino, gyvsidabrio, kadmio arba šešiavalenčio chromo, išskyrus II priede nurodytais atvejais ir ten pat nurodytomis
sąlygomis.“
Direktyvos 2000/53/EB 5 straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nustatyta:
„2.      <...> valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos
į patvirtintą apdorojimo įmonę.
3.      Valstybės narės numato sistemą, pagal kurią eksploatuoti netinkama transporto priemonė būtų išregistruojama tik pateikus sunaikinimo
pažymėjimą. Šis pažymėjimas išduodamas jos turėtojui ir (arba) savininkui po to, kai eksploatuoti netinkama transporto priemonė
perduodama apdorojimo įmonei. Apdorojimo įmonėms, gavusioms 6 straipsnyje minėtą leidimą, leidžiama išduoti sunaikinimo pažymėjimą.
Valstybės narės gali neprieštarauti, kad sunaikinimo pažymėjimus patvirtintos apdorojimo įmonės vardu išduotų gamintojai,
prekybos agentai ir surinkėjai, jei jie garantuoja, kad eksploatuoti netinkama transporto priemonė buvo perduota patvirtintai
apdorojimo įmonei, ir jei jie yra įsiregistravę valstybinės valdžios institucijoje.
Apdorojimo įmonėms arba prekybos agentams ar surinkėjams, patvirtintos apdorojimo įmonės vardu išduodantiems sunaikinimo pažymėjimus,
nesuteikiama teisė reikalauti piniginės kompensacijos, išskyrus valstybių narių aiškiai nurodytus atvejus.
<…>
4.      Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad šio straipsnio 3 dalyje minėtas transporto priemonės pristatymas į
patvirtintą apdorojimo įmonę paskutiniajam jos turėtojui ir (arba) savininkui nieko nekainuotų, nes ši transporto priemonė
neturi vertės rinkoje arba jos vertė yra neigiama.
Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad gamintojai padengtų visas arba didžiąją dalį išlaidų, susijusių su
šios priemonės įgyvendinimu, ir (arba) atsiimtų visas eksploatuoti netinkamas transporto priemones pirmojoje pastraipoje nurodytomis
sąlygomis.
Valstybės narės gali numatyti, kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės pristatymas į patvirtintą apdorojimo įmonę
nebūtų visiškai nemokamas, jei eksploatuoti netinkamai transporto priemonei trūksta pagrindinių dalių, visų pirma variklio
ir kėbulo, arba jei joje yra nereikalingų atliekų, kurių neturėtų būti.
Komisija nuolat kontroliuoja, kaip įgyvendinama pirmosios pastraipos nuostata, kad užtikrintų, jog tai nesukels rinkos iškraipymų,
ir prireikus Europos Parlamentui ir Tarybai teikia savo pasiūlymus dėl jos pakeitimo.“
Šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad bet kuri įmonė, užsiimanti apdorojimu, pagal I priedo nuostatas vykdys
bent šiuos įsipareigojimus:
a)      eksploatuoti netinkamos transporto priemonės prieš jas toliau apdorojant išrenkamos arba imamasi kitų lygiaverčių priemonių,
kad būtų sumažintas neigiamas poveikis aplinkai. Paženklintos ar kaip kitaip pažymėtos, kaip nurodyta 4 straipsnio 2 dalyje,
dalys ir medžiagos prieš tolesnį apdorojimą yra išimamos;
b)      pavojingos medžiagos ir dalys išimamos ir atskiriamos atrankos būdu taip, kad neužterštų vėliau į smulkintuvą patenkančių
eksploatuoti netinkamų transporto priemonių atliekų;
c)      dalys išrenkamos ir sandėliuojamos taip, kad būtų užtikrintas jų tinkamumas pakartotiniam naudojimui ir naudojimui, ypač perdirbimui.
Kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės neterštų aplinkos, kuo skubiau atliekamos I priedo 3 dalyje išvardytos apdorojimo
operacijos.“
Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių, skatinančių pakartotinai naudoti dalis, kurias galima naudoti pakartotinai, naudoti
dalis, kurios netinka pakartotiniam naudojimui, ir teikti pirmenybę perdirbimui, kai tai nekenkia aplinkai, nepažeidžiant
transporto priemonių saugos reikalavimų ir aplinkosaugos reikalavimų, kaip antai: teršalų išmetimas į atmosferą ir triukšmo
kontrolė.
Direktyvos 2000/53/EB 8 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad gamintojai per šešis mėnesius nuo naujos transporto priemonės pateikimo
į rinką informuos apie kiekvieno šios transporto priemonės tipo išmontavimą. <...>.“

Nacionalinės teisės aktai
Direktyva 2000/53/EB į Prancūzijos teisę buvo perkelta 2003 m. rugpjūčio 1 d. dekretu Nr. 2003‑727 dėl transporto priemonių
gamybos ir eksploatuoti netinkamų transporto priemonių pašalinimo (JORF, 2003 m. rugpjūčio 5 d., p. 13487, toliau – Dekretas
Nr. 2003‑727) bei jį įgyvendinti priimtais nutarimais: 2004 m. gruodžio 24 d. nutarimu dėl nuostatų, susijusių su transporto
priemonių gamyba, dalimis ir įranga, skirta šalinti eksploatuoti netinkamas transporto priemones (JORF, 2004 m. gruodžio 31 d.,
p. 22743), 2005 m. kovo 15 d. nutarimu dėl įmones, kurios eksploatuoti netinkamas transporto priemones sandėliuoja, šalina
aplinkos taršos šaltinius, išmontuoja, sukarpo (sulaužo) arba susmulkina, eksploatuojančių subjektų leidimų (JORF, 2005 m.
balandžio 14 d., p. 6688), 2005 m. balandžio 6 d. nutarimu, kuriuo nustatomos taisyklės dėl patvirtinimo, kad eksploatuoti
netinkama transporto priemonė priimta sunaikinti, ir sunaikinimo pažymėjimo parengimo (JORF, 2005 m. gegužės 24 d., p. 8915)
bei 2005 m. gegužės 13 d. nutarimu dėl patvirtintų smulkintojų kompensavimo taisyklių (JORF, 2005 m. gegužės 31 d., p. 9716).
Dekreto Nr. 2003‑727 2 straipsnyje nustatyta:
„Taikant šį dekretą:
<...>
3.      Ardytojai – tai asmenys, kurie užtikrina transporto priemonių priėmimą, sandėliavimą, aplinkos taršos šaltinių šalinimą ir
išmontavimą.
4.      Smulkintojai – tai asmenys, kurie užtikrina transporto priemonių priėmimą, sandėliavimą, sukarpymą (sulaužymą) arba smulkinimą;
prieš abi šias operacijas iš transporto priemonių, jei reikia, pašalinami aplinkos taršos šaltiniai ir jos išmontuojamos.
<...>“
Šio dekreto 4 straipsnyje numatyta:
„Eksploatuoti netinkamų transporto priemonių turėtojai gali šias transporto priemones pristatyti tik šio dekreto 9 straipsnyje
numatytą patvirtinimą turintiems ardytojams arba smulkintojams arba gamintojų įsteigtiems surinkimo centrams.“
Minėto dekreto 5 straipsnyje nustatyta:
„Smulkintojai ir surinkimo centrai bei ardytojai, sutikę priimti transporto priemonę, negali reikalauti, kad eksploatuoti
netinkamas transporto priemones į įmones pristatantys jų turėtojai už tai sumokėtų, nebent transporto priemonėse nėra esminių
dalių, kaip antai variklis ir katalizinis konverteris, nors jie buvo šias transporto priemones teikiant į rinką, arba kėbulo,
arba juose yra nepatvirtintų atliekų ar įrangos, kurių neturėtų būti ir kurios pagal savo pobūdį arba kiekį padidina eksploatuoti
netinkamų transporto priemonių apdorojimo sąnaudas.“
Pagal Dekreto Nr. 2003‑727 6 straipsnį:
„Kiekvienas gamintojas privalo už savo prekių ženklo transporto priemones kompensuoti deficitą, kuris gali atsirasti dėl 5 straipsnio
taikymo patvirtintam smulkintojui, arba pats perimti savo prekių ženklo transporto priemones, jo manymu, tinkamu būdu.
Deficitą nustato gamintojo ir patvirtinto smulkintojo bendrai paskirtas trečiasis nepriklausomas subjektas.
Deficitui nustatyti skirta medžiaga kartu su gamintojo kompensacijos pasiūlymais nedelsiant perduodama šio dekreto 18 straipsnyje
nurodytai komisijai.
Bendru už transportą, aplinką, ekonomiką ir pramonę atsakingų ministrų nutarimu nustatomos šio straipsnio pirmų dviejų pastraipų
taikymo taisyklės, be kita ko, taisyklės dėl įvairios veiklos, kurią gali vykdyti smulkintojai, apskaitos atskyrimo.“
Šio dekreto 7 straipsnyje nustatyta:
„Eksploatuoti netinkamų transporto priemonių dalys, kai tik įmanoma, pakartotinai naudojamos laikantis transporto priemonių
saugos ir aplinkos apsaugos, visų pirma oro taršos ir triukšmo prevencijos reikalavimų. Pakartotinai naudojamas dalis, kurioms
taikomi šie reikalavimai, turi būti galima atsekti atitinkamai ženklinant, kai tai techniškai įmanoma, laikantis šio dekreto
11 ir 12 straipsnių nuostatų.
Laikantis pirmesnės pastraipos nuostatų, pageidautina, kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių medžiagos ir dalys
būtų ne naikinamos, o pakartotinai ar kitaip naudojamos ir ypač perdirbamos kiekvieną kartą, kai techninės ir ekonominės sąlygos
tai leidžia.“
Minėto dekreto 13 straipsnyje nustatyta:
„Kelių kodekso (
Code de la route
) R. 322‑9 straipsnis pakeičiamas taip:
„R. 322‑9 straipsnis. – Transporto priemonę pardavus ar neatlygintinai perleidus ją sunaikinti, išskyrus L. 326-11 straipsnyje
nurodytus atvejus, savininkas perduoda transporto priemonės registracijos liudijimą (
carte grise
) patvirtintam ardytojui arba smulkintojui, prieš tai į ją aiškiai ir negalimu pakeisti būdu įrašęs „parduota sunaikinti ..../../..
(perleidimo data) arba „perleista sunaikinti ..../../.. (perleidimo data) ir žemiau pasirašęs bei iškirpęs šiam tikslui numatytą
dalį.
Nesant transporto priemonės liudijimo, išskyrus L. 326‑11 straipsnyje nurodytus atvejus, savininkas perduoda arba oficialų
dokumentą, patvirtinantį, jog negali būti pateiktas transporto priemonės liudijimas, arba, jeigu transporto priemonei yra
daugiau nei dvidešimt penkeri metai, – nuosavybę patvirtinantį dokumentą.
Per penkiolika dienų nuo tada, kai perleidžiama transporto priemonė, patvirtintas ardytojas arba smulkintojas savininkui išduoda
patvirtinimą apie priėmimą sunaikinti.
Per tą patį terminą patvirtintas ardytojas arba smulkintojas transporto priemonės registracijos departamento prefektui perduoda
patvirtinimo apie priėmimą sunaikinti kopiją ir taip pat vieną iš šio straipsnio pirmoje ar antroje pastraipose nurodytų dokumentų.
Per penkiolika dienų nuo tada, kai transporto priemonė sukarpoma (sulaužoma) arba susmulkinama, patvirtintas smulkintojas
apie tai patvirtina registracijos vietos departamento prefektui, perduodamas jam atitinkamą sunaikinimo pažymėjimą. Tuomet
prefektas pažymi, kad transporto priemonė sunaikinta, ir ją išregistruoja.
Bendru už transportą, aplinką, vidaus reikalus ir pramonę atsakingų ministrų nutarimu nustatomos taisyklės dėl sunaikinimo
patvirtinimo ir sunaikinimo pažymėjimo parengimo.“
Dekreto Nr. 2003‑727 15 straipsnyje numatyta:
„Nepažeisdamas komercinio ir gamybinio konfidencialumo ir bendradarbiaudamas su transporto priemonėse naudojamų medžiagų ir
dalių gamintojais kiekvienas gamintojas patvirtintiems ardytojams arba smulkintojams per šešis mėnesius nuo tada, kai nacionaliniu
ar Bendrijos lygmeniu gauna naują transporto priemonę, dėl kiekvienos gautos jos rūšies pateikia informaciją apie:
1)      transporto priemonės išmontavimo ir aplinkos taršos šaltinių pašalinimo sąlygas;
2)      dalių, kurios gali būti pakartotinai panaudotos, išmontavimo, sandėliavimo ir tikrinimo sąlygas;
3)      įvairias transporto priemonių dalis ir medžiagas;
4)      transporto priemonėse esančių pavojingų medžiagų buvimo vietą.“

Ikiteisminė procedūra
Gavusi keletą skundų, 2005 m. spalio 12 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai oficialų pranešimą, kuriame nurodė, jog
ši valstybė narė, pirma, neteisingai perkėlė Direktyvos 2000/53 1 straipsnį, 4 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio 3 ir 4 dalis,
6 straipsnio 3 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, antra, nevisiškai perkėlė šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalį ir galiausiai neteisingai
ir nevisiškai perkėlė minėtos direktyvos 2 straipsnio 12 ir 13 punktus, 4 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį.
2005 m. gruodžio 19 d. Prancūzijos Respublika atsakė į šį oficialų įspėjimą ir paaiškino priežastis, dėl kurių jai atrodo,
jog Komisijos pareikšti kaltinimai yra nepagrįsti.
2006 m. gruodžio 12 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai pagrįstą nuomonę, pakartodama oficialiame pranešime nurodytus
kaltinimus, išskyrus tuos, kurie susiję su Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 12 punktu ir 7 straipsnio 2 dalimi.
2007 m. vasario 14 d. Prancūzijos Respublika atsakė į šią pagrįstą nuomonę nurodydama, jog Komisijos kaltinimai nepagrįsti.
Manydama, kad, išskyrus kaltinimus dėl Direktyvos 2000/53 1 straipsnio ir 4 straipsnio 1 dalies, kiti kaltinimai turi būti
palikti, Komisija pareiškė šį ieškinį.

Dėl ieškinio
Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo septynis kaltinimus, susijusius atitinkamai su tuo, kad:
–        Prancūzijos teisėje įtvirtinto „informacijos apie išmontavimą“ termino apibrėžimas neatitinka Direktyvos 2000/53 2 straipsnio
13 punkto,
–        kenksmingų medžiagų draudimo nustatymo data neatitinka šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies a punkto,
–        Prancūzijos sistema dėl išregistravimo pateikus sunaikinimo pažymėjimą neatitinka minėtos direktyvos 5 straipsnio 3 dalies,
–        eksploatuoti netinkamų transporto priemonių priėmimo sistema neatitinka tos pačios direktyvos 5 straipsnio 4 dalies,
–        tai, jog šią direktyvą į Prancūzijos teisę perkeliančiose nuostatose nėra „išrinkimo“ sąvokos, neatitinka Direktyvos 2000/53
6 straipsnio 3 dalies,
–        Prancūzijos teisėje pateikiamas žodžių „nekenkia aplinkai“ aiškinimas neatitinka minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalies
ir
–        tai, kad nenurodytos techninės priemonės, kuriomis perduodama informacija apie išmontavimą, neatitinka tos pačios direktyvos
8 straipsnio 3 dalies.

Dėl pirmojo ir septintojo kaltinimų, susijusių su tuo, kad Prancūzijos teisėje įtvirtinto „informacijos apie išmontavimą“
termino apibrėžimas neatitinka Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punkto, ir todėl tai, kad nenurodytos techninės priemonės,
kuriomis perduodama informacija apie išmontavimą, neatitinka tos pačios direktyvos 8 straipsnio 3 dalies
Komisija mano, kad Dekreto Nr. 2003‑727 15 straipsnio taikymo sritis yra siauresnė nei Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punkto,
nes pastarojoje nuostatoje numatyta, kad patvirtintoms apdorojimo įmonėms turi būti pateikta „visa informacija“, o ne tik
baigtinis jos sąrašas, kaip antai nurodytas šio dekreto 15 straipsnyje. Komisijos teigimu, tai, kad minėto 2 straipsnio 13 punktas
perkeltas neteisingai ir nevisiškai,
ipso facto
lemia neteisingą ir nevisišką Direktyvos 2000/53 8 straipsnio 3 dalies, apimančios pareigą dėl informacijai perduoti naudojamų
priemonių, perkėlimą.
Savo atsiliepime į ieškinį Prancūzijos Respublika sutinka, jog visuotinai taikomas „informacijos apie išmontavimą“ termino
apibrėžimas yra būtinas užtikrinti, kad būtų teisingai ir visiškai perkeltas Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punktas. Ji
taip pat pripažįsta, kad būtina patikslinti gamintojams taikomos pareigos perduoti informaciją apie išmontavimą technines
priemones, ir įsipareigoja pakeisti atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas, kad būtų padaryti reikalaujami papildymai.
Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad iš Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punkto aiškiai matyti, jog „informacija apie
išmontavimą“ – tai „visa informacija, reikalinga, kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų apdorojamos <...>“,
ir kad šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalis turi būti skaitoma atsižvelgiant į minėtą 13 punktą, susijusį su tokios informacijos
perdavimo taisyklėmis.
Iš to darytina išvada, kad pirmasis ir septintasis kaltinimai pagrįsti.

Dėl antrojo kaltinimo, kad kenksmingų medžiagų draudimo nustatymo data neatitinka šios Direktyvos 2000/53 4 straipsnio 2 dalies
a punkto
Antrajame kaltinime Komisija pažymi, kad Direktyvos 2000/53 4 straipsnio 2 dalies a punktas į Prancūzijos teisę buvo perkeltas
Dekreto Nr. 2003‑727 3 straipsniu ir 2004 m. gruodžio 24 d. nutarimu dėl nuostatų, susijusių su transporto priemonių gamyba,
dalimis ir įranga, skirta šalinti eksploatuoti netinkamas transporto priemones. Vis dėlto, Komisijos teigimu, Prancūzijos
Respublika neužtikrino teisingo minėto 4 straipsnio 2 dalies a punkto perkėlimo, pažeisdama šią nuostatą, nes taikė pareigą
užtikrinti, kad transporto priemonių medžiagose ir dalyse nebūtų švino, gyvsidabrio, kadmio arba šešiavalenčio chromo, išskyrus
Direktyvos 2000/53 II priede nurodytais atvejais, tik transporto priemonėms, kurios į rinką buvo pateiktos nuo 2004 m. gruodžio
21 d., o ne transporto priemonėms, į rinką pateiktoms nuo 2003 m. liepos 1 d.
Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad, kaip tai, beje, pripažįsta ir pati Prancūzijos Respublika, minėto 2004 m. gruodžio 24 d.
nutarimo nuostatos taikomos tik nuo 2004 m. gruodžio 31 d., todėl Direktyvos 2000/53 4 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta
pareiga buvo taikoma pavėluotai, palyginti su šioje nuostatoje nustatyta data. Iš to darytina išvada, kad Prancūzijos teisėje
nebuvo užtikrintas teisingas minėto 4 straipsnio 2 dalies a punkto perkėlimas.
Taigi reikia konstatuoti, kad antrasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.

Dėl trečiojo kaltinimo, kad Prancūzijos sistema dėl išregistravimo pateikus sunaikinimo pažymėjimą neatitinka Direktyvos 2000/53
5 straipsnio dalies
Šalių argumentai
Komisija pažymi, kad Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje tiksliai aprašoma eksploatuoti netinkamos transporto priemonės
išregistravimo procedūra. Taigi norint suderinti nacionalinius požiūrius, kad būtų garantuota sklandus vidaus rinkos veikimas
ir Europos Sąjungoje būtų išvengta konkurencijos iškraipymų, šioje nuostatoje įvardyti asmenys, įgalioti išduoti sunaikinimo
pažymėjimą, šio pažymėjimo gavėjas (gavėjai) bei jo išdavimo momentas.
Komisijos teigimu, šia Prancūzijos sistema, kuri, beje, nebetaikoma 2005 m. rugsėjo 15 d. įsigaliojus naujai visų nuo šios
datos registruotų transporto priemonių registracijos sistemai, nebuvo laikomasi šių tikslių ir detalių Direktyvos 2000/53
5 straipsnio 3 dalies reikalavimų. Iš tiesų Dekreto Nr. 2003‑727 13 straipsnyje ir šio sprendimo 9 punkte minėtame 2005 m.
balandžio 6 d. nutarime numačius, kad tik smulkintojai turi teisę išduoti „sunaikinimo pažymėjimą“ ir kad šis pažymėjimas
perduodamas transporto priemonės registracijos vietos departamento prefektui, o eksploatuoti netinkamos transporto priemonės
turėtojas gauna „patvirtinimą, kad priimta sunaikinti“ tik po to, kai transporto priemonė sunaikinta fiziškai, Prancūzijos
teisėje atsiranda painiava ir aiškus administracinis apsunkinimas, kuris prieštarauja Direktyvos 2000/53 tikslui ir naudingam
poveikiui.
Prancūzijos Respublika ginčija Komisijos požiūrį. Ji tvirtina, kad įtvirtino dviejų etapų procedūrą, leidžiančią geriau atsekti
eksploatuoti netinkamas transporto priemones, siekiant užtikrinti didesnį apsaugos lygį.
Pirma, išduotas „patvirtinimas, kad priimta sunaikinti“, suteikiamas transporto priemonės turėtojui atgabenus šią transporto
priemonę apdorojimo įmonei, yra būtina vėlesnio išregistravimo sąlyga. Antra, smulkintojų išduodamas dokumentas, vadinamas
„sunaikinimo pažymėjimu“, leidžia patvirtinti transporto priemonės sunaikinimą ir galutinai ją išregistruoti.
Todėl Prancūzijos Respublika mano, jog „patvirtinimas, kad priimta sunaikinti“, atlieka „sunaikinimo pažymėjimo“ vaidmenį
Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalies prasme, nes jį išduodant užtikrinama, kad eksploatuoti netinkama transporto priemonė
vėliau bus automatiškai sunaikinta, o dokumentas, pagal Prancūzijos teisę vadinamas „sunaikinimo pažymėjimu“, leidžia užtikrinti
realų eksploatuoti netinkamos transporto priemonės sunaikinimą prieš ją išregistruojant.
Teisingumo Teismo vertinimas
Direktyva 2000/53, kuria, kaip nurodyta jos 1 konstatuojamojoje dalyje, siekiama sumažinti šių transporto priemonių poveikį
aplinkai, nenumatyta visiškai suderinti teisės aktų ir valstybėms narėms neužkertama galimybė nustatyti griežtesnes apsaugos
priemones (žr., be kita ko, 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Deponiezweckverband Eiterköpfe
, C‑6/03, Rink. p. I‑2753, 27 punktą). Tačiau tokios priemonės turi būti suderinamos su EB sutarties nuostatomis ir negali
trukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą antrą tikslą – garantuoti sklandų vidaus rinkos veikimą ir vengti konkurencijos
iškraipymų Europos Sąjungoje.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje, kaip pažymi Komisija, tiksliai aprašoma eksploatuoti
netinkamos transporto priemonės išregistravimo procedūra, siekiant, kaip nurodyta šios direktyvos antroje konstatuojamojoje
dalyje, suderinti nacionalinius požiūrius. Šioje procedūroje labai konkreti funkcija tenka esminiam dokumentui, vadinamam
„sunaikinimo pažymėjimu“.
Šios minėto dokumento funkcijos negalima keisti. Netgi pripažįstant, jog Prancūzijos sistema leidžia geriau atsekti eksploatuoti
netinkamas transporto priemones, reikia konstatuoti, kad pagal minėtą sistemą „sunaikinimo pažymėjimui“ suteikiamas skirtingas
vaidmuo nei nustatytasis Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje. Taip pakeičiant šio pažymėjimo funkciją gali kilti pavojus
ankstesniame punkte minėtam nacionalinių požiūrių suderinimui ir todėl sklandžiam vidaus rinkos veikimui.
Taip pat ir išduodant dokumentą, kuris vadinamas „patvirtinimu, kad priimta sunaikinti“, ir kuris, anot Prancūzijos Respublikos,
atlieka Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje numatyto „sunaikinimo pažymėjimo“ vaidmenį, gali kilti painiava, dėl kurios
gali būti pakenkta šia nuostata siekiamo tikslo įgyvendinimui.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad trečiasis kaltinimas taip pat pagrįstas.

Dėl ketvirtojo kaltinimo, kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių priėmimo sistema neatitinka Direktyvos 2000/53 5 straipsnio
4 dalies
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, jog Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalyje, skaitomoje kartu su to paties straipsnio 2 dalimi, numatyta
pareiga nemokamai priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones, kad patvirtintos apdorojimo įmonės jas sunaikintų.
Komisijos teigimu, šis minėtų transporto priemonių nemokamo priėmimo principas turi būti aiškinamas taip, kad, pirma, visos
apdorojimo įmonės privalo nemokamai priimti transporto priemones, kurias pateikia paskutinis jų turėtojas ir (arba) savininkas,
ir, antra, visoms šioms įmonėms taikoma išlaidų, kurių jos patiria taip priimdamos, kompensavimo tvarka – išlaidas dengia
gamintojai.
Dėl to, kad Prancūzijos sistemoje, pagal kurią apdorojimo išlaidas padengia gamintojai, ardytojams paliekama galimybė atsisakyti
priimti sunaikinti skirtas eksploatuoti netinkamas transporto priemones ir šiems ardytojams nenumatyta apdorojimo išlaidų
kompensacija, minėta sistema neatitinka Direktyvos 2000/53 ir prieštarauja jos veiksmingumui.
Prancūzijos Respublika nepritaria tokiam Direktyvos 2000/53 aiškinimui. Šios valstybės narės teigimu, Sąjungos teisės aktų
leidėjas neketino įpareigoti visų apdorojimo įmonių priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones, joms už tai sumokant
kompensaciją.
Tiesa, vienas iš Direktyvos 2000/53 tikslų yra pasiekti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos
apdorojimo įmonėms. Tačiau, siekiant įgyvendinti šį tikslą, tai, kad pristatymas nemokamas, yra tik viena iš kelių minėtam
tikslui pasiekti skirtų skatinimo priemonių.
Taigi tikslas, kuriuo siekiama sudaryti sąlygas, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų surinktos, pagal
atitinkamą apdorojimo įmonių sistemą Prancūzijos teisėje grindžiamas ne tik skatinančia nuostata, bet ir represinėmis priemonėmis,
skirtomis nubausti už eksploatuoti netinkamų transporto priemonių palikimą.
Tokiomis aplinkybėmis Prancūzijos teisėje įtvirtintos priemonės, atsižvelgiant į Direktyvos 2000/53 esmę, atrodo pakankamos
numatytam tikslui pasiekti, nesant reikalo įpareigoti visų apdorojimo įmonių ir dėl to ardytojų perimti eksploatuoti netinkamas
priemones.
Galiausiai gegužės 13 d. nutarimu dėl patvirtintų smulkintojų kompensavimo taisyklių įtvirtinta kompensavimo tvarka yra tik
atlygis už jų pareigą priimti. Todėl Komisija klaidingai mano, kad nenumačius kompensacijos ardytojams Prancūzijos sistema,
pagal kurią gamintojai padengia apdorojimo išlaidas, neatitinka Direktyvos 2000/53 tikslų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad iš paties Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalies teksto aiškiai matyti, kad eksploatuoti
netinkamų transporto priemonių pristatymas patvirtintai apdorojimo įmonei turi būti nemokamas, nes su tuo susijusias išlaidas
padengia gamintojai.
Iš to visų pirma išplaukia, kad pagal nacionalinę sistemą kiekvienam ardytojui, savanoriškai sutinkančiam priimti eksploatuoti
netinkamą transporto priemonę ją sunaikinti, turi būti numatyta apdorojimo išlaidų kompensavimo sistema, šiuo atveju tokia
pati kaip ir numatytoji apdorojimo įmonėms, kurios pagal nacionalinę sistemą privalo tokią priemonę priimti.
Todėl reikia jau dabar konstatuoti, kad į Dekreto Nr. 2003‑727 6 straipsnyje numatytą kompensavimo sistemą neįtraukusi ardytojų,
sutikusių priimti transporto priemonę sunaikinti, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2000/53
5 straipsnio 4 dalį.
Dėl klausimo, ar Direktyvą 2000/53 reikia aiškinti taip, kad ardytojai, kaip apdorojimo įmonės,
ipso facto
privalo priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones, kurias pateikia paskutinis turėtojas ir (arba) savininkas,
reikia priminti, kad pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies tekstą valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių užtikrinti,
kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos į patvirtintą apdorojimo įmonę.
Nei iš šio, nei iš Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalies teksto nematyti, kad šį gabenimą į įmonę (pranc. k. nurodyta daugiskaita
– įmones; „
vers des“
) reikia aiškinti taip, kad visos įmonės privalo sutikti priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones.
Be to, konstatuotina, kad Direktyvos 2000/53 7 konstatuojamoje dalyje, kuri yra šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalies įžanga,
numatyta, jog „valstybės narės turėtų užtikrinti, kad paskutinis eksploatuoti netinkamos transporto priemonės turėtojas ir
(arba) savininkas galėtų pristatyti ją į patvirtintą apdorojimo įmonę nepatirdamas išlaidų <...>“.
Ši konstatuojamoji dalis, kurios redakcijoje prancūzų k. pavartota „į vieną iš“ (pranc. k. „à une“) patvirtintų apdorojimo
įmonių, o ne į „bet kokią“ (pranc. k. „à toute“) patvirtintą apdorojimo įmonę, ir tai atitinka jos redakciją anglų k. („an
authorised treatment facility“, o ne „any“) bei vokiečių k. („bei „einer“ zugelassenen Verwertungsanlage“, o ne „jeder“),
labiau atitinka Prancūzijos Respublikos pateiktą aiškinimą.
Šis aiškinimas taip pat išplaukia iš teleologinio nagrinėjamos nuostatos aiškinimo. Iš tiesų pagal Direktyvos 2000/53 5 straipsnio
2 dalį vienas iš jos tikslų yra užtikrinti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos į patvirtintą
apdorojimo įmonę, ir nors šiam tikslui priimamos priemonės, išskyrus 5 straipsnio 4 dalyje numatytą reikalavimą, kad nemokamai
būtų priimama, priklauso valstybių narių kompetencijai, iš to darytina išvada, kad minėta direktyva nedraudžia tam tikroms
apdorojimo įmonėms suteiktos galimybės pasirinkti, ar priimti, su sąlyga, kad privalančių priimti eksploatuoti netinkamas
transporto priemones apdorojimo įmonių skaičius yra pakankamas, jog praktiškai būtų galima nugabenti į tokią įmonę.
Taigi Prancūzijos teisėje numačius, viena vertus, smulkintojų ir surinkimo centrų pareigą priimti eksploatuoti netinkamas
transporto priemones, ir, antra vertus, griežtas baudas palikus tokią transporto priemonę, kurios nurodytos Prancūzijos Respublikos
atsiliepimo į ieškinį 65 punkte, šia teise buvo įtvirtinta eksploatuoti netinkamų transporto priemonių priėmimo sistema, kuri
negali būti laikoma nesuderinama su Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalimi.
Taigi reikia konstatuoti, kad ketvirtasis kaltinimas yra pagrįstas tiek, kiek į Dekreto Nr. 2003‑727 6 straipsnyje numatytą
kompensavimo sistemą neįtraukti ardytojai, sutikę priimti eksploatuoti netinkamą transporto priemonę sunaikinti, o likusią
šio kaltinimo dalį reikia atmesti.

Dėl penktojo kaltinimo, kad tai, jog šią direktyvą į Prancūzijos teisę perkeliančiose nuostatose nėra „išrinkimo“ sąvokos,
neatitinka Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalies
Šalių argumentai
Grįsdama šį kaltinimą Komisija tvirtina, kad nurodant pirmąjį apdorojimo operacijų etapą Dekrete Nr. 2003‑727 nėra „išrinkimo“
(pranc. k. „déshabillage“) sąvokos, kuri vartojama Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalyje. Nors Komisija supranta, kad šis
terminas, kuris atsirado iš netinkamo angliško žodžio „stripping“ vertimo, prancūzų kalboje pakankamai sunkiai pritaikomas
transporto priemonei, jis apibūdina būtiniausią išmontavimo operaciją, atliekamą prieš bet kokią kitą apdorojimo operaciją,
ir ypač prieš šalinant aplinkos taršos šaltinius.
Prancūzijos Respublika pastebi, kad neįmanoma apibrėžti „išrinkimo“ sąvokos. Toliau ji pastebi, kad Direktyvos 2000/53 6 straipsnio
3 dalyje išvardytos apdorojimo operacijos yra tik būtiniausios apdorojimo pareigos, kurias turi galėti vykdyti apdorojimo
operacijas atliekantis subjektas ar įmonė. Taigi, šios valstybės narės teigimu, ši nuostata nėra skirta išsamiai aprašyti
apdorojimo procesą arba valstybėms narėms nustatyti tikslią apdorojimo operacijų eigą.
Prancūzijos Respublika daro išvadą, kad terminas „neterštų aplinkos“ taikomas visoms Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalyje
numatytoms apdorojimo operacijoms, todėl ši nuostata teisingai perkelta Prancūzijos teisėje, kur įtvirtintas principas, pagal
kurį prieš bet kokį apdorojimą reikia pašalinti aplinkos taršos šaltinius.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia konstatuoti, jog, nepaisant to, kad nėra „išrinkimo“ sąvokos apibrėžimo, neginčijama, kad tiek išrinkimas,
tiek aplinkos taršos šaltinių šalinimas susiję su transporto priemonių dalimis, kurių sudėtyje yra kenksmingų medžiagų ir
kurios, siekiant sumažinti bet kokį neigiamą poveikį aplinkai, turi būti išmontuotos prieš bet kokį kitą apdorojimą.
Antra, reikia pažymėti, kad, Komisijos teigimu, kriterijus, pagal kurį transporto priemonių detalės, kurių sudėtyje yra kenksmingų
medžiagų ir kurios, anot jos, turi būti „išrinktos“, atskiriamos nuo detalių, iš kurių būtina „pašalinti aplinkos taršos šaltinius“,
yra tai, kad pirmosios detalės yra lengvai išmontuojamos nekeliant pavojaus aplinkai. Taigi lengvai išmontuojamas baterijas
apima „išrinkimas“, o tokiomis nesančias baterijas – „aplinkos taršos šaltinių šalinimas“.
Atsižvelgiant į šias išvadas, Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, jog „išrinkimas“ turi būti laikomas
operacija, kuria pradedamos „apdorojimo operacijos“, „kad (eksploatuoti netinkamos transporto priemonės) neterštų aplinkos“,
ir šis išrinkimas sudaro apdorojimo operacijų dalį. Todėl įtvirtinusi principą, pagal kurį prieš bet kokį apdorojimą reikia
pašalinti aplinkos taršos šaltinius, tačiau prie „išrinkimo“ sąvokos nepatikslinusi, kad aplinkos taršos šaltinių šalinimas
pradedamas išmontuojant lengvai išmontuojamas dalis, o tai atrodo privaloma daryti, Prancūzijos Respublika įvykdė įsipareigojimus
pagal šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalį.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti penktąjį kaltinimą.

Dėl šeštojo kaltinimo, kad žodžių „nekenkia aplinkai“ aiškinimas neatitinka Direktyvos 2000/53 7 straipsnio 1 dalies
Šalių argumentai
Komisija pažymi, kad Dekreto Nr. 2003‑727 7 straipsnyje, kuriuo perkeliama Direktyvos 2000/53 7 straipsnio 1 dalis, numatyta,
kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių medžiagos ir dalys ne naikinamos, o pakartotinai ar kitaip naudojamos ir perdirbamos
„kiekvieną kartą, kai techninės ir ekonominės sąlygos tai leidžia“, o šios direktyvos 7 straipsnyje pirmenybė teikiama perdirbimui,
„kai tai nekenkia aplinkai“.
Komisija mano, kad nuoroda į „technines ir ekonomines sąlygas“ siekiama skirtingo tikslo, nei norėjo Sąjungos teisės aktų
leidėjas, nes pasirenkant, ar perdirbti, ar taikyti kitą operaciją, akcentuojama ne aplinkos apsauga, o ekonominis rentabilumas
arba galimybė techniškai tai daryti mažiausiomis sąnaudomis.
Prancūzijos Respublika mano, kad perdirbimo, „kai tai nekenkia aplinkai“, sąvokai negalima pripažinti norminės reikšmės, nes
teisės nuostatos norminis poveikis priklauso nuo iš jos išplaukiančios pareigos aiškumo ir tikslumo.
Šios valstybės narės teigimu, ardytojai ir smulkintojai neturi galimybių numatyti, ar jų veiksmų pasekmės „nekenkia aplinkai“,
ir todėl nustatyti aplinkybes, kuriomis jie turi teikti pirmenybę perdirbimui. Taigi Prancūzijos teisėje įtvirtintas subjektyvus
požiūris į perdirbimui teiktiną pirmenybę, nes ji gali būti įvertinta tik kiekvienu konkrečiu atveju atskirai.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad Direktyvos 2000/53 7 straipsnio 1 dalyje vartojama frazė „kai tai nekenkia aplinkai“ į Prancūzijos
teisę yra perkelta teisingai, jeigu Dekreto Nr. 2003‑727 7 straipsnio antroje pastraipoje vartojama frazė „kiekvieną kartą,
kai techninės ir ekonominės sąlygos tai leidžia“ gali būti laikoma lygiaverte pirmajai.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad abi šias frazes reikia vertinti kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, ir šis vertinimas
pagal savo pobūdį yra tam tikra prasme subjektyvus.
Be to, reikia pastebėti, kad abi šios frazės nesiskiria savo norminiu poveikiu, nes jį, kaip nurodo Prancūzijos Respublika,
lemia šiomis frazėmis apibūdintos pareigos aiškumas ir tikslumas.
Kalbant apie, pirma, Direktyvos 2000/53 7 straipsnyje ir, antra, Dekreto Nr. 2003‑727 7 straipsnyje numatytos pareigos perdirbti
turinį, pažymėtina, kad pastarajame straipsnyje įtvirtintos sąlygos galiausiai yra ekonominio pobūdžio, nes perdirbimą, be
jokios abejonės, galima numatyti taikyti tik su sąlyga, kad jį bus įmanoma techniškai atlikti.
Iš to išplaukia, kad šio sprendimo 69 punkte nurodytų dviejų frazių turinys gali būti laikomas lygiaverčiu, tik jeigu sąvoka
„kai tai nekenkia aplinkai“ yra lygiavertė „galimybei atlikti ekonominiu požiūriu“.
Taigi, net jeigu būtų galima pripažinti, kad abi šios sąvokos turi tam tikrų bendrų aspektų, akivaizdu, kad jos nelygiavertės.
Todėl šeštasis kaltinimas yra pagrįstas.
Iš viso to, kad išdėstyta, reikia konstatuoti, kad nepriėmusi visų Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punktą, 4 straipsnio
2 dalies a punktą, 5 straipsnio 3 dalį ir 4 dalį tiek, kiek į apdorojimo išlaidų kompensavimo sistemą neįtraukti ardytojai,
sutikę priimti sunaikinti netinkamą eksploatuoti transporto priemonę, 7 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį teisingai
ir visiškai perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Kadangi Komisijos ir Prancūzijos Respublikos dalis reikalavimų buvo patenkinta, o dalis atmesta, jos padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Nepriėmusi visų 2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53/EB dėl eksploatuoti netinkamų transporto
priemonių 2 straipsnio 13 punktą, 4 straipsnio 2 dalies a punktą, 5 straipsnio 3 dalį ir 4 dalį tiek, kiek į apdorojimo išlaidų
kompensavimo sistemą neįtraukti ardytojai, sutikę priimti sunaikinti netinkamą eksploatuoti priemonę transporto priemonę,
7 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį teisingai ir visiškai perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Europos Komisija ir Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.