CELEX: 62001CJ0341
Direktiv 94/62/EG
Förpackningar och förpackningsavfall
Bärkassar av plast
Nationell lagstiftning avseende insamling och återvinning av använda förpackningar och förpackningsavfall
Insamling och återvinning av använda förpackningar och förpackningsavfall
Skyldighet att vända sig till ett auktoriserat företag eller att organisera ett insamlingssystem
Upptagande till sakprövning

Landesgericht Korneuburg har, genom beslut av den 4 september 2001 som inkom till domstolen den 11 september samma år, i enlighet
med artikel 234 EG ställt sju frågor om tolkningen av artikel 3 punkt 1 i Europarlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av
den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall (EGT L 365, s. 10; svensk specialutgåva, område 15, volym 13,
s. 266) och av andra gemenskapsrättsliga bestämmelser.
Frågorna har uppkommit i en tvist mellan Plato Plastik Robert Frank GmbH (nedan kallat Plato Plastik), tillverkare och distributör
av plastpåsar, och Caropack Handelsgesellschaft mbH (nedan kallat Caropack), som saluför plastpåsarna, med anledning av Caropacks
vägran att utfärda ett intyg som visar att företaget har anslutit sig till insamlings- och återvinningssystemet av förpackningsavfall.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Enligt artikel 1.1 i direktiv 94/62 är syftet med detta att harmonisera nationella bestämmelser om hanteringen av förpackningar
och förpackningsavfall. Direktivet avser å ena sidan att förebygga och minska inverkan på miljön i samtliga medlemsstater
och i tredje land, och därmed säkerställa en hög miljöskyddsnivå, och å andra sidan att säkerställa en fungerande inre marknad
och undvika handelshinder samt snedvridning och begränsning av konkurrensen inom gemenskapen.
Enligt artikel 2.1 i direktiv 94/62 omfattar det alla förpackningar som släpps ut på marknaden inom gemenskapen och allt förpackningsavfall,
oavsett om det används inom eller härrör från industri-, handels-, kontors-, affärs-, service- eller hushållssektorerna eller
andra sektorer, och oavsett vilka material som har använts.
I artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62 anges definitionen av begreppet ”förpackningar” enligt följande:
”… alla produkter som framställs av material av något slag och som används för att innehålla, skydda, hantera, leverera och
presentera varor, från råmaterial till slutlig produkt och från producent till användare och konsument. Även engångsartiklar
som används i samma syfte skall betraktas som förpackningar.”
I samma artikel punkt 1 andra stycket anges att ”[f]örpackningar omfattar endast
a)
konsumentförpackningar eller primära förpackningar, dvs. förpackningar som är utformade på ett sådant sätt att de på försäljningsstället
utgör en säljenhet för den slutliga användaren eller konsumenten,
b)
gruppförpackningar eller sekundära förpackningar, dvs. förpackningar som är utformade på ett sådant sätt att de på försäljningsstället
omfattar en grupp av ett visst antal säljenheter, oavsett om dessa säljs som en sådan grupp till den slutliga användaren eller
konsumenten eller om de endast används som komplement till hyllorna på försäljningsstället; de kan tas bort från produkten
utan att detta påverkar produktens egenskaper,
c)
transportförpackningar eller tertiära förpackningar, dvs. förpackningar som är utformade på ett sådant sätt att de underlättar
hantering och transport av ett antal säljenheter eller gruppförpackningar för att förhindra skador vid fysisk hantering eller
transportskador. …”
Artikel 7.1 i direktiv 94/62 avser retur-, insamlings- och återvinningssystem av använt förpackningsmaterial och/eller förpackningsavfall
och har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall för att uppfylla de mål som fastställs i detta direktiv vidta de åtgärder som är nödvändiga för att
införa system som säkerställer att
a)
använt förpackningsmaterial eller förpackningsavfall returneras eller samlas in från konsumenten, … och kanaliseras till det
lämpligaste alternativet för avfallshantering,
b)
insamlade förpackningar eller förpackningsavfall återanvänds eller återvinns, inbegripet materialutnyttjande.
….”
De nationella bestämmelserna
Direktiv 94/62 har införlivats med österrikisk lagstiftning genom Verpackungsverordnung, en förordning som antagits av det
federala ministeriet för miljö-, ungdoms- och familjefrågor om undvikande och återvinning av förpackningsavfall och visst
restmaterial samt inrättande av insamlings- och återvinningssystem (BGBl. 1996/648) (nedan kallad Verpackungsverordnung).
Enligt 1 § i Verpackungsverordnung är den bland annat tillämplig på den aktör som i Österrike tillverkar eller saluför förpackningar
eller produkter av vilka det direkt tillverkas förpackningar eller vidare den aktör som köper eller importerar förpackningar,
varor och gods med förpackningar i syfte att använda eller konsumera dem.
I 2 § i Verpackungsverordnung anges definitionen av begreppet förpackning i enlighet med följande.
”1.

Med förpackningar avses i denna förordning förpackningsmaterial … Förpackningsmaterial är produkter som är avsedda att innehålla
eller hålla samman varor eller produkter för saluföring, lagring, transport, försändelse eller försäljning. …
2.

Transportförpackningar är sådana förpackningar som till exempel … säckar … samt delar av transportförpackningar som används
för att skydda varor eller gods mot alla typer av skador antingen under transport från tillverkare till distributör eller
under transport, via distributören, till slutkonsumenten, eller sådana förpackningar som används av säkerhetsskäl vid transport.
3.

Konsumentförpackningar är sådana förpackningar som till exempel … påsar …, säckar, … bärkassar … eller liknande omslagsmaterial
samt delar av sådana konsumentförpackningar som används av en slutkonsument … till dess att godset och varorna konsumeras
eller används, och särskilt när förpackningarna innehåller den information om produkten som är föreskriven i lag. …
4.

Gruppförpackningar är, … förpackningar … som antingen används utöver en eller flera konsumentförpackningar eller för att sammanhålla
varor och gods, såvitt dessa inte är nödvändiga av till exempel hygieniska eller produktionstekniska skäl eller på grund av
hållbarhetskrav eller skydd mot skador eller nedsmutsning inför försäljning till slutkonsument.
5.

Serviceförpackningar är förpackningar avsedda för transport eller försäljning, såsom bärkassar …, mindre påsar, … eller liknande
omslag, om dessa förpackningar har framställts i en tekniskt enhetlig form och vanligtvis packas vid försäljningsstället.
…”
3 § i Verpackungsverordnung avser de skyldigheter som åligger tillverkare, importörer, förpackare och distributörer av transport-
och konsumentförpackningar vad gäller materialutnyttjande.
I 4 § första stycket i Verpackungsverordnung föreskrivs att distributörer av transport- eller konsumentförpackningar, så kallade
detaljhandlare, är skyldiga att antingen ansluta sig till ett insamlings- eller återvinningssystem eller vidta de andra åtgärder
för återtagande och återvinning av förpackningar som anges i 3 § sjätte stycket i denna förordning, när en importör, förpackare
eller distributör i ett tidigare led inte bevisar och skriftligen intygar att han är ansluten till ett insamlings- eller återvinningssystem
för förpackningar som överlämnas i varje led.
I 11 § första stycket i Verpackungsverordnung avseende inrättandet av ett insamlings- och återvinningssystem föreskrivs följande:
”Ett insamlings- och återvinningssystem för transport- och konsumentförpackningar skall säkerställa insamling och återvinning
av allt förpackningsmaterial avseende vilket avtal ingåtts med de aktörer som är ansvariga enligt 3, 4 och 13 tredje stycket
§§. Företag som bedriver insamlings- och återvinningssystem är skyldiga att, inom ramen för det verksamhetsområde som har
fastställts i deras tillstånd, ingå avtal med alla de ansvariga aktörer som avses i artikel 3 om en sådan ansvarig aktör önskar
detta och det är objektivt berättigat.”
Tvisten vid den nationella domstolen
Plato Plastik tillverkar och distribuerar bärkassar av plast och mindre plastpåsar. Plato Plastik levererar dessa antingen
direkt till detaljhandlare eller till grossister.
Caropack saluför de bärkassar som tillhandahålls av Plato Plastik. En del av dessa kassar finns att köpa i livsmedelsbutiker,
upphängda i närheten av kassan, och de överlämnas på begäran till kunderna mot betalning. Bland dessa kassar förekommer kassar
med följande logotyp ”Der Grüne Punkt”, som är en upplysning om att tillverkaren deltar i insamlings- och återvinningssystemet
för förpackningsavfall. En annan del av dessa kassar används i klädaffärer. En butiksanställd lägger de köpta varorna i en
kasse utan att kunden måste betala ett särskilt belopp för denna.
Caropack saluför även mindre plastpåsar, som tillhandahålls av Plato Plastik. Dessa påsar tillhandahålls kunderna utan kostnad
vid frukt- och grönsaksdiskar i livsmedelsbutiker. Kunderna använder påsarna för att lägga sina varor i dem och sedan väga
dem.
I enlighet med Verpackungsverordnung är Plato Plastik i egenskap av tillverkare av plastpåsar att anse som en tillverkare
av förpackningar med en skyldighet att antingen själv utan kostnad återta förpackningsavfallet eller ansluta sig till insamlings-
och återvinningssystemet.
Det insamlings- och återvinningssystem för transport- eller konsumentförpackningar som avses i Verpackungsverordnung handhas
i Österrike av ett enda företag, Altstoffrecycling Austria Aktiengesellschaft (nedan kallat ARA). Det framgår av akten att
de företag som ansluter sig till insamlings- och återvinningssystemet som inrättats av detta företag (nedan kallat ARA-systemet)
är skyldiga att erlägga en avgift.
I stället för att ansluta sig till ARA-systemet har Plato Plastik genom ett avtal överfört sin skyldighet att återta plastpåsarna
till Caropack. Plato Plastik anser att Caropack inom ramen för detta avtal har åtagit sig att för varje enskilt fall upprätta
ett skriftligt intyg som visar att det har anslutit sig till insamlings- och återvinningssystemet vad gäller de varor som
levereras till dem.
Efter det att de österrikiska myndigheterna inlett ett straffrättsligt förfarande mot Plato Plastik för underlåtenhet att
ansluta sig till ARA-systemet, begärde det av Caropack ett intyg som visar att det sistnämnda företaget har anslutit sig till
det ovannämnda systemet vad gäller de plastpåsar som Plato Plastik har levererat till Caropack. Caropack vägrade att upprätta
det begärda intyget och gjorde gällande att bärkassarna inte är förpackningar i den mening som avses i Verpackungsverordnung
och i direktiv 94/62 och att det därför inte finns någon återtagandeskyldighet. Caropack ifrågasatte vidare huruvida ARA-systemet
är förenligt med gemenskapsrätten.
Genom sin talan vid Landesgericht Korneuburg har Plato Plastik yrkat att Caropack förpliktas att utfärda det omtvistade intyget
på grund av det ovannämnda avtalet.
Tolkningsfrågorna
Landesgericht Korneuburg anser att Caropack inte har en skyldighet att upprätta det av Plato Plastik begärda intyget, eftersom
de plastpåsar som avses i målet vid den nationella domstolen inte är förpackningar i den mening som avses i direktiv 94/62
och att Plato Plastik inte är att anse som en tillverkare av förpackningar. Under alla förhållanden föreligger det inte någon
skyldighet att delta i ARA-systemet eller att betala den tillhörande avgiften om bestämmelserna i Verpackungsverordnung strider
mot gemenskapsrätten.
Det är mot denna bakgrund som den nationella domstolen har beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor
till domstolen:
”1.
a) Är bärkassar av plast förpackningar i den mening som avses i … direktiv 94/62 …, särskilt i den mening som avses i artikel
3 punkt 1,
–
när en detaljhandlare erbjuder bärkassarna som en vara i närheten av kassan och de överlämnas till kunden på dennes begäran
mot betalning i syfte att bära hem köpta varor, eller
–
när en detaljhandlare av samma anledning överlämnar bärkassarna till kunderna efter det att de har betalat varorna, utan att
kunden ber om det och utan att det föreligger någon skyldighet att erlägga ett särskilt belopp, och kassarna packas med de
köpta varorna?
b)
Första tilläggsfrågan för det fall någon av frågorna ovan besvaras jakande utifrån den tyska lydelsen:
Blir resultatet ett annat om utgångspunkten inte är den tyska versionen av artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62 vad gäller definitionen
av begreppet förpackning, i vilken det endast talas om varor (Waren), utan i stället den franska eller italienska versionen,
i vilka det talas om bestämda varor (marchandises données respektive determinate merci), vilket skulle resultera i att de
av Plato Plastik tillverkade bärkassarna i förevarande fall inte är att anse som förpackningar i den mening som avses i direktivet,
eftersom de kan packas med vilken vara som helst (och inte med förutbestämda varor), och vilken version är i så fall tillämplig?
–
Andra tilläggsfrågan för det fall någon av ovanstående frågor besvaras nekande:
Får den österrikiske lagstiftaren eller kommissionen föreskriva att sådana produkter som inte skall anses som förpackningar
i den mening som avses i det ovannämnda direktivet skall omfattas av direktivets bestämmelser om förpackningar eller av liknande
bestämmelser?
2.
Är det förenligt med gemenskapsrätten att det företag som driver det i Österrike inrättade insamlings- och återvinningssystemet
för förpackningar kräver ersättning (licensavgift) också för bärkassar som inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv
94/62 endast på den grunden att det på bärkassarna finns ett varumärke ’Der Grüne Punkt’, som detta företag innehar rätten
till?
a) Skall som producent, i den mening som avses i artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62, förstås endast den som lägger ihop eller
låter sammanlägga en vara med den produkt som tjänar som förpackning, eller även det företag som tillverkar den produkt som
är avsedd att användas som förpackning, och skall denna produkt i så fall anses utgöra förpackningsmaterial?
b) Tilläggsfråga för det fall föregående fråga besvaras jakande:
Får den österrikiske lagstiftaren eller kommissionen ålägga även företag som endast tillverkar förpackningsmaterial, det vill
säga en produkt som är avsedd att packas med varor, att delta i ett insamlings- och återvinningssystem som inrättats i enlighet
med artikel 7.1 i direktiv 94/62?
4.
Strider det mot den i skälen i direktiv 94/62 angivna principen ’förorenaren betalar’, att i en lag, såsom 3 § första stycket
första meningen i … Verpackungsverordnung …, fastställa att producenter, i synnerhet producenter av förpackningsmaterial (se
3 § första stycket jämförd med 1 § första stycket i Verpackungsverordnung), importörer, förpackare och distributörer är skyldiga
att utan kostnad återta konsument- och transportförpackningar efter användning, varvid denna oförenlighet skulle kunna bestå
i att den personkrets som åläggs denna skyldighet är alltför restriktivt definierad och inte innefattar konsumenter, och (eller)
strider denna bestämmelse mot artikel 1.1 i direktivet, eftersom denna har till syfte att undvika handelshinder och producentens
skyldighet att återta förpackningsmaterial utgör det största tänkbara handelshindret?
5.
Är ett insamlings- och återvinningssystem såsom det som Altstoff Recycling Austria Aktiengesellschaft driver i Österrike i
enlighet med 11 § i Verpackungsverordnung oförenligt med proportionalitetsprincipen, om systemet är alltför långtgående i
förhållande till kraven på ett effektivt miljöskydd?
6.
Strider det mot principerna i artikel 30 EG och följande artiklar, särkilt artikel 37 EG, att en medlemsstat, såsom Österrike
på grundval av 11 § i Verpackungsverordnung, i enlighet med artikel 7 i direktivet inrättar ett insamlings- och återvinningssystem
som innehar en monopolställning (i Österrike Altstoffrecycling Austria Aktiengesellschaft), vilket medför att konkurrensen
och de grundläggande friheterna begränsas på ett oproportionerligt och alltför långtgående sätt, och detta ingrepp är olämpligt
för att effektivt bidra till att öka miljöskyddet samt att detta system, som inrättats vid sidan av det kommunala systemet,
inte heller är förenligt med källsorteringsmålet, vilket är ’avgörande’ enligt skälen i direktivet, på grund av sammanblandning
av allt som märkts med varumärket ’Der Grüne Punkt’ och i övrigt berövar konsumenterna den rätt som de ges och garanteras
i sjätte mervärdesskattedirektivet av den 17 maj 1977 till en halverad eller lägre mervärdesskattesats för hantering av deras
hushållsavfall?
7.
Är det möjligt att genom Verpackungsverordnung genomföra det i artikel 7.1 i direktivet föreskrivna insamlings- och återvinningssystemet
på ett sådant sätt att ett monopol- eller ett oligopolföretag kan förfoga över allt förpackningsavfall, som skall omvandlas
till råvara, varvid detta företag genom att ge stöd till vissa företag, branscher (till exempel cementindustrin) eller vissa
kommuner (till exempel kommunen Wien) godtyckligt kan kontrollera och subventionera återvinning av avfall, vilket skapar en
snedvridning av konkurrensen, eller strider ett sådant system mot gemenskapsrätten, särskilt artikel 30 EG och följande artiklar,
men framför allt artikel 37 EG?
Upptagande till sakprövning
Yttranden som har inkommit till domstolen
Den österrikiska regeringen har ifrågasatt huruvida den andra, den femte, den sjätte och den sjunde frågan samt tilläggsfrågan
till den tredje frågan kan tas upp till sakprövning. Den andra frågan är av hypotetisk art. Den andra och den femte frågan
samt tilläggsfrågan till den tredje frågan avser en nationell bestämmelses förenlighet med gemenskapsrätten. Slutligen har
de faktiska och rättsliga omständigheterna som utgör bakgrunden till den andra, den femte, den sjätte och den sjunde frågan
inte preciserats i beslutet om hänskjutande.
Kommissionen är tveksam till huruvida begäran om förhandsavgörande i dess helhet kan upptas till sakprövning, och särskilt
såvitt avser den andra, den fjärde, den femte, den sjätte och den sjunde frågan, liksom tilläggsfrågan till den tredje frågan.
Det förefaller som om parterna i målet vid den nationella domstolen är överens om förekomsten av den åberopade lagstiftningen
och att de nu avser att använda förfarandet med förhandsavgörande i syfte att erhålla ett beslut från domstolen som avser
dels huruvida nationella bestämmelser är förenliga med direktiv 94/62, dels hur ARA-systemet fungerar. Domstolen kan emellertid
inte pröva en fiktiv tvist (se bland annat dom av den 11 mars 1980 i mål 104/79, Foglia, REG 1980, s. 745, punkt 11; svensk
specialutgåva, volym 5, s. 73). Beslutet om hänskjutande innehåller inte heller tillräckligt precisa uppgifter om de faktiska
och rättsliga omständigheter som utgör bakgrunden till de ställda frågorna.
Domstolens svar
Domstolen erinrar om att det enligt fast rättspraxis uteslutande ankommer på de nationella domstolarna, vid vilka tvisten
anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje
enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs
till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser
tolkningen av gemenskapsrätten (se bland annat dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman, REG 1995, s. I-4921, punkt
59, av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra, REG 2001, s. I-2099, punkt 38, av den 10 december 2002 i mål C-153/00,
Der Weduwe, REG 2002, s. I-11319, punkt 31, och av den 21 januari 2003 i mål C-318/00, Bacardi-Martini och Cellier des Dauphins,
REG 2003, s. I-905, punkt 40).
Domstolen har likväl också ansett att det i undantagsfall ankommer på den att undersöka de omständigheter under vilka den
nationella domstolen har anhängiggjort sin begäran om förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda
målet PreussenElektra, punkt 39). Den samarbetsanda som måste råda vid behandlingen av begäran om förhandsavgöranden innebär
nämligen att den nationella domstolen å sin sida skall ta hänsyn till den uppgift som EG-domstolen har anförtrotts, vilken
är att bidra till rättskipningen i medlemsstaterna och inte att avge rådgivande utlåtanden i allmänna eller hypotetiska frågor
(se domarna i de ovannämnda målen Bosman, punkt 60, Der Weduwe, punkt 32, och Bacardi-Martini och Cellier des Dauphins, punkt
41).
Domstolen har således ansett att den inte kan avgöra en fråga som en nationell domstol har ställt, då det är uppenbart att
den tolkning eller bedömning av en gemenskapsrättslig regels giltighet som den nationella domstolen har begärt inte har något
samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen, när frågan är hypotetisk
eller när domstolen inte förfogar över de uppgifter om sakförhållanden eller rättsliga förhållanden som är nödvändiga för
att lämna ett användbart svar på de frågor som har ställts till den (se domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 61, dom
av den 9 mars 2000 i mål C-437/97, EKW och Wein & Co., REG 2000, s. I-1157, punkt 52, och av den 13 juli 2000 i mål C-36/99,
Idéal tourisme, REG 2000, s. I-6049, punkt 20).
För att domstolen skall kunna fullgöra sitt uppdrag i enlighet med fördraget är det nödvändigt att de nationella domstolarna,
när dess skäl inte otvetydigt framgår av handlingarna i målet, förklarar varför den anser att ett svar på dess frågor är nödvändigt
för att avgöra tvisten (se dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia, REG 1981, s. 3045, punkt 17; svensk specialutgåva,
volym 6, s. 243). Domstolen har också vid flera tillfällen poängterat vikten av att den nationella domstolen anger de närmare
skälen till att den frågar sig hur gemenskapsrätten skall tolkas och till att den anser det nödvändigt att ställa frågor till
domstolen (se bland annat beslut av den 25 juni 1996 i mål C-101/96, Italia Testa, REG 1996 s. I-3081, punkt 6, av den 30
april 1998 i de förenade målen C-128/97 och C‑137/97, Testa och Modesti, REG 1998, s. I-2181, punkt 15, och av den 28 juni 2000
i mål C-116/00, Laguillaumie, REG 2000 s. I-4979, punkt 16.
I förevarande fall har det vid den nationella domstolen anhängiggjorts en talan om fastställande av att Caropack är skyldigt
att på begäran av Plato Plastik utfärda ett intyg som visar att det är anslutet till ARA-systemet såvitt avser de plastpåsar
som har levererats. Det framgår emellertid inte klart av de faktiska omständigheterna som angetts i beslutet att det skulle
vara fråga om en fiktiv tvist (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 september 1988 i mål 267/87, Van Eycke, REG
1988, s. 4769; svensk specialutgåva, volym 9, s. 587). Att parterna vid den nationella domstolen är överens om hur de relevanta
gemenskapsrättsliga bestämmelserna skall tolkas gör inte tvisten mindre verklig (se, för ett liknande resonemang, dom av den
9 februari 1995 i mål C-412/93, Leclerc-Siplec, REG 1995, s. I-179)
Härav följer att påståendet att det rör sig om en fiktiv tvist inte kan godtas.
Mot denna bakgrund skall det nu undersökas huruvida de frågor som har ställts av den hänskjutande domstolen är relevanta för
att döma i målet vid den nationella domstolen och huruvida domstolen förfogar över de uppgifter om faktiska och rättsliga
omständigheter som är nödvändiga för att domstolen på ett ändamålsenligt sätt skall kunna besvara dessa frågor.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den tredje frågan samt tilläggsfrågorna till den första frågan för att
få klarhet i hur begreppen förpackning och producent i artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62 skall tolkas för att därefter kunna
avgöra om de bärkassar av plast som avses i målet vid den nationella domstolen skall anses vara förpackningar och om Plato
Plastik skall anses vara en tillverkare av förpackningar.
Det kan knappast bestridas att dessa frågor objektivt sett behövs för att avgöra målet vid den nationella domstolen. Domstolen
har dessutom tillräckligt med uppgifter för att kunna formulera ett ändamålsenligt svar till den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida det företag som driver ett insamlings-
och återvinningssystem har rätt att kräva en avgift för plastpåsar som inte anses vara förpackningar i den mening som avses
i direktiv 94/62, men på vilka det finns en uppgift som detta företag innehar rätten till, i förekommande fall logotypen ”Der
Grüne Punkt”. Med dess tilläggsfråga till den tredje frågan önskar denna domstol få klarhet i huruvida kommissionen eller
medlemsstaterna får ålägga tillverkare av förpackningar en skyldighet att delta i ett insamlings- och återvinningssystem.
Den fjärde frågan avser bland annat konsumentens roll i ett insamlings- och återvinningssystem för förpackningar och förpackningsavfall.
Domstolen konstaterar, såsom kommissionen också mycket riktigt påpekat i sitt yttrande i punkterna 33 och 46, att dessa frågor
uppenbart inte har något samband med tvisten i målet vid den nationella domstolen.
Den hänskjutande domstolen har ställt den femte, den sjätte och den sjunde frågan för att få klarhet i huruvida ARA-systemet
är förenligt med gemenskapsrätten med hänsyn till konkurrensreglerna, de grundläggande friheterna och proportionalitetsprincipen.
Det är inte uppenbart att dessa frågor har någon betydelse för utgången i målet vid den nationella domstolen. Prövningen av
huruvida dessa frågor har någon betydelse och, i förekommande fall, bedömningen av dessa frågor försvåras av att beslutet
om hänskjutande endast innehåller få uppgifter om de faktiska omständigheterna. Såsom generaladvokaten mycket riktigt påpekat
i punkt 33 i sitt förslag till avgörande, har domstolen ingen som helst information om hur ARA fungerar, vilka metoder som
används, dess ställning på den nationella marknaden eller hur det behandlar olika ekonomiska aktörer. Den hänskjutande domstolen
förklarar inte heller sambandet mellan varje gemenskapsrättslig bestämmelse som den vill att domstolen skall tolka och de
faktiska omständigheterna. I avsaknad av dessa uppgifter är det inte möjligt att urskilja det konkreta tolkningsproblem som
kan uppstå i förhållande till var och en av dessa bestämmelser.
Eftersom uppgifterna i beslutet om hänskjutande inte är tillräckligt precisa vad gäller de rättsliga och faktiska förhållanden
som ligger till grund för den femte, den sjätte och den sjunde frågan kan domstolen inte avgränsa det konkreta tolkningsproblemet
vad gäller gemenskapsrätten och göra en ändamålsenlig tolkning i detta avseende.
Av det ovan anförda följer att det endast finns anledning att besvara den första frågan och dess tilläggsfrågor samt den tredje
frågan.
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida bärkassar som erbjuds kunder i detaljhandeln
för att bära hem de köpta varorna är att anse som förpackningar i den mening som avses i direktiv 94/62 och huruvida det har
någon betydelse om kunden själv köper kassen eller om detaljhandlaren överlämnar den till kunden och fyller den utan att kunden
begärt detta och utan någon extra kostnad.
Det skall för det första framhållas att denna fråga avser endast bärkassar och inte de små plastpåsar som också är föremål
för tvisten vid den nationella domstolen.
Yttranden som inkommit till domstolen
Enligt Plato Plastik och Caropack är bärkassarna inte förpackningar i den mening som avses i direktiv 94/62. I enlighet med
artikel 3 punkt 1 i detta direktiv skall kassen i fråga användas till att förpacka en vara. Detta är inte fallet i den här
situationen, eftersom varan överlämnas till konsumenten utan att det finns något samband med bärkassen. I enlighet med vissa
språkversioner av denna bestämmelse skall det dessutom vara fråga om bestämda varor som skall läggas i förpackningarna, det
vill säga varor som är identifierade på förhand. Plastkassar som fyllts med varor och som överlämnas till klienten har emellertid
inte som syfte att innehålla och skydda vissa bestämda varor.
Caropack har gjort gällande att förpackningens olika användningsområden räknas upp kumulativt i artikel 3 punkt 1 första stycket
i direktiv 94/62. Bärkassar kan inte tjäna till att presentera en bestämd vara i den mening som avses i denna bestämmelse.
Dessa kassar är nämligen endast en vara som erbjuds kunder på samma sätt som vilken annan vara som helst.
Den österrikiska, den franska, den finska och den svenska regeringen samt kommissionen är överens om att bärkassar av plast
är att anse som förpackningar i den mening som avses i direktiv 94/62. Denna tolkning bekräftas också av lydelsen av artikel
3 punkt 1 i detta direktiv samt av det sammanhang i vilket regleringen antagits och dess syfte. Lagstiftaren hade för avsikt
att skapa ett förpackningsbegrepp med vidsträckt betydelse. Det var vidare nödvändigt att inte begränsa principen om återanvändning.
Slutligen anges det i promemorian av den kommitté som avses i artikel 21 i detta direktiv också uttryckligen att som förpackning
avses påsar vid kassor.
Dessa regeringar och kommissionen anser att det inte har någon betydelse om kunden köper bärkassen själv eller om detaljhandlaren
överlämnar denna till kunden utan kostnad eller om det är kunden eller detaljhandlaren som fyller påsen med varorna.
Domstolens svar
Domstolen erinrar om att enligt artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62 skall en förpackning anses vara alla produkter som uppfyller
två krav.
Å ena sidan skall det, enligt första stycket i den ovannämnda bestämmelsen, vara fråga om en produkt som används för att innehålla,
skydda, hantera, leverera och presentera varor från råmaterial till slutlig produkt och från producent till användare och
konsument. Det anges i andra stycket i samma bestämmelse att ”engångsartiklar” som används i samma syfte skall betraktas som
förpackningar.
Generaladvokaten har också mycket riktigt, i punkt 41 i sitt förslag till avgörande, påpekat att alla tänkbara förpackningsfunktioner
inte är kumulativt uppräknade i artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62. Denna tolkning bekräftas också av syftet
med direktiv 94/62, vilket framgår av punkterna 54–58 i denna dom.
Å andra sidan skall produkten omfattas av en av de tre kategorier förpackningar som räknas upp och definieras i artikel 3
punkt 1 andra stycket a–c i direktiv 94/62, nämligen konsumentförpackningar, gruppförpackningar och transportförpackningar.
I denna bestämmelse under punkten c definieras transportförpackning som förpackningar som är utformade på ett sådant sätt
att de underlättar hantering och transport av ett antal säljenheter för att förhindra skador vid hantering eller transportskador.
I artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62 föreskrivs däremot inte att det skall fästas betydelse vid omständigheter som huruvida
kunden själv köper den produkt som skall tjäna som förpackning eller om detaljhandlaren överlämnar denna till kunden utan
att denne bett om detta och utan extra kostnad.
De bärkassar av plast som i nu aktuellt fall överlämnas till en kund i en affär är avsedda att av kunden packas med de köpta
varorna i syfte att skydda dessa och underlätta transporten från affären till platsen för användande. De har utformats för
att bland annat underlätta transport av säljenheter för att förhindra skador vid hantering eller transportskador. Efter att
de använts slängs oftast dessa kassar oavsett om de är fyllda med avfall eller inte.
Domstolen konstaterar att bärkassarna av plast som överlämnas till en kund i en affär uppfyller de två krav som föreskrivs
i artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62. De omfattas således i princip av definitionen av begreppet förpackning, som finns i
artikel 3 punkt 1 i detta direktiv.
Denna tolkning bekräftas av den sistnämnda bestämmelsens sammanhang och ändamål.
Det skall här erinras om att direktiv 94/62 avser att förebygga och minska förpackningars och förpackningsavfalls inverkan
på medlemsstaternas samt tredje länders miljö och därmed säkerställa en hög miljöskyddsnivå. I detta syfte föreskrivs det
i direktivet att medlemsstaterna skall införa insamlings- och återvinningssystem för förpackningar och förpackningsavfall.
I enlighet med femte skälet och artikel 2 i direktiv 94/62 skall systemet omfatta alla förpackningar som släpps ut på marknaden
inom gemenskapen.
Att utesluta bärkassar av plast från begreppet förpackning skulle emellertid inte vara förenligt med en vidsträckt tolkning
av detta förpackningsbegrepp. En sådan begränsning skulle dessutom kunna förhindra att målen med direktiv 94/62 förverkligades.
Det kan knappast bestridas, vilket också generaladvokaten har påpekat i punkt 68 i sitt förslag till avgörande, att den utbredda
användningen av plastpåsar i det dagliga livet orsakar stora miljöproblem, på grund av det stora antalet påsar som cirkulerar
och deras långa livslängd.
Huruvida en kund själv köper bärkassen eller huruvida detaljhandlaren överlämnar kassen till kunden och fyller den utan att
denne bett om detta, samt huruvida påsen överlämnas till kunden mot betalning eller inte, har ingen som helst inverkan på
denna bedömning. För att säkerställa att de skyldigheter som följer av direktiv 94/62 uppfylls är det nämligen nödvändigt
att tillverkarna och användarna av bärkassar vet huruvida denna produkt utgör en förpackning i den mening som avses i direktivet
även när den är tom, utan att de för den skull behöver känna till hur den överlämnas till kunden och eventuella extra kostnader.
Det skall även framhållas att om dessa omständigheter beaktades skulle det finnas en risk att ekonomiska aktörer försökte
undkomma de skyldigheter som följer av nämnda direktiv genom att fastställa ett nominellt pris på kassen i fråga.
Av det ovan anförda följer att den första frågan skall besvaras så, att artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62 skall tolkas på
så sätt att bärkassar av plast som överlämnas till en kund i en affär, utan kostnad eller mot betalning, är att anse som förpackningar
i den mening som avses i detta direktiv.
Tilläggsfrågan till den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första tilläggsfrågan till den första frågan för att få klarhet i huruvida svaret
på den första frågan blir annorlunda beroende på om tolkningen avser olika språkversioner av artikel 3 punkt 1 i direktiv
94/62.
Det skall för det första påpekas att den franska, den italienska och den finländska versionen av denna bestämmelse kopplar
begreppet förpackning till bestämda varor (marchandises données, determinate merci och tiettyjen tavaroiden), medan det i
de andra språkversionerna endast talas om varor.
Yttranden som inkommit till domstolen
Plato plastik och Caropack anser att mellan de olika språkversionerna av artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62
skall företräde ges åt den franska och den italienska versionen, vilka är de som kan säkerställa den berörda bestämmelsens
ändamålsenliga verkan. Följaktligen skall de varor som skall läggas i förpackningen vara identifierade på förhand.
De övriga berörda som inkommit med yttranden är överens om att bestämningsordet bestämda som förekommer i vissa språkversioner
inte har någon särskild betydelse och att det inte utgör något egentligt komplement till bestämningen av begreppet varor.
Domstolens svar
Enligt fast rättspraxis skall de olika språkversionerna av en gemenskapsrättslig text tolkas enhetligt, och om språkversionerna
skiljer sig åt skall bestämmelsen i fråga tolkas i enlighet med den allmänna systematiken i och syftet med den lagstiftning
som bestämmelsen är en del av (se dom av den 27 oktober 1977 i mål 30/77, Bouchereau, REG 1977 s. 1999, punkt 14, svensk specialutgåva,
volym 3, s. 459, av den 7 december 1995 i mål C-449/93, Rockfon, REG 1995, s. I-4291, punkt 28, av den 17 december 1998 i
mål C-236/97, Codan, REG 1998, s. I-8679, punkt 28, och av den 11 december 2003 i mål C-127/00, Hässle, REG 2003, s. I-0000,
punkt 70).
Såsom vidare framgår av punkt 54 i förevarande dom bekräftas tolkningen att bärkassar av plast omfattas av definitionen förpackning
i artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62 av bestämmelsens sammanhang och ändamål. Det är emellertid tydligt att bestämningsordet
bestämda, som förekommer i tre språkversioner av den omtvistade bestämmelsen, inte medför någon kvalifikation av begreppet
varor.
Den omständigheten att vissa språkversioner förefaller koppla begreppet förpackning till bestämda varor, medför under dessa
förhållanden inte att svaret på den första frågan blir annorlunda än det svar som har lämnats i punkt 59 i denna dom.
Med hänsyn till svaret på den första frågan och svaret på den första tilläggsfrågan till denna finns det ingen anledning att
besvara den andra tilläggsfrågan, som ställts för det fall bärkassar som överlämnas till kunden i en affär inte skulle anses
utgöra förpackning i den mening som avses i artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i vad som menas med begreppet producent i artikel
3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62.
Yttranden som inkommit till domstolen
Plato Plastik anser att det bör fastställas om det skall anses vara en leverantör av förpackningsmaterial i den mening som
avses i direktiv 94/62 såvitt avser de plastpåsar som till skillnad från bärkassarna skall anses utgöra förpackningar.
Caropack anser att producent i den mening som avses i artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62 är den som lägger
ihop varan och den produkt som tjänar som förpackning, och inte den som tillverkar den produkt som är avsedd att tjäna som
förpackning.
Den franska regeringen och kommissionen anser att begreppet producent, mot bakgrund av artikel 3 punkt 1 i direktiv 94/62,
avser tillverkaren av de varor som skall förpackas. Enligt den österrikiska regeringen hänvisar detta begrepp inte bara till
den som lägger varorna som skall förpackas i förpackningar utan även till tillverkare av material som senare används till
förpackning.
Domstolens svar
Det skall erinras om att begreppet producent i artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62 används i detta sammanhang
för att beskriva en av förpackningens syften, vilket är att transportera varor från producenten, det vill säga tillverkaren
av varorna, till konsumenten eller användaren av dessa varor.
Det framgår otvetydigt av denna bestämmelses lydelse att begreppet producent hänger samman med de varor som skall förpackas
och inte med förpackningen eller förpackningsmaterialet.
Av det ovan anförda följer att begreppet producent i artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62 avser producenten av
varorna och inte tillverkaren av förpackningsprodukterna.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den österrikiska, den franska, den finska och den svenska regeringen samt kommissionen, vilka
har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet
vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta
om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
– angående de frågor som genom beslut av den 4 september 2001 har ställts av Landesgericht Korneuburg – följande dom:
1)
Artikel 3 punkt 1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall,
skall tolkas på så sätt att bärkassar av plast som överlämnas till en kund i en affär, utan kostnad eller mot betalning, är
att anse som förpackningar i den mening som avses i detta direktiv.
2)
Begreppet producent avser inom ramen för artikel 3 punkt 1 första stycket i direktiv 94/62 producenten av varorna och inte
tillverkaren av förpackningsprodukterna.
Timmermans
Rosas
von Bahr
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: tyska.