CELEX: 62002CJ0030
Neesoša parāda izpildījuma atprasījums
90 dienu termiņš prasības celšanai
Efektivitātes princips

Ar 2001. gada 27. decembra rīkojumu, kas Tiesā saņemts 2002. gada 4. februārī,
Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa
(Lisabonas Pirmās instances nodokļu tiesa) atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva trīs prejudiciālus jautājumus par Kopienu tiesību
interpretāciju neesoša parāda izpildījuma atprasījuma jomā.
Šie jautājumi radās prāvā starp
Recheio – Cash & Carry SA
(turpmāk tekstā –
Recheio
) un
Fazenda Pública/Registo Nacional de Pessoas Colectivas
(Valsts kasi/Juridisko personu Valsts reģistru) par reģistrācijas atlīdzības atmaksāšanu, ko
Recheio
samaksāja atbilstoši 3. panta 4. punktam Juridisko personu Valsts reģistra tarifu tabulā, kas apstiprināta ar 1989. gada
22. maija lēmumu Nr. 366/89 (
Diário da República
I
, sērija A, Nr. 11, 1989. gada 22. maijs).

Pamata prāva un atbilstošās tiesību normas
Ar notariālu aktu, kas sastādīts Lisabonā 1997. gada 5. novembrī,
Recheio
palielināja savu pamatkapitālu no PTE 100 000 000 līdz PTE 1 000 000 000.
1998. gada 4. martā tā reģistrēja pamatkapitāla palielinājumu Juridisko personu Valsts reģistrā. Tajā pašā dienā atbilstoši
juridisko personu valsts reģistra tarifu tabulas 3. panta 4. punktam tika pieprasīts samaksāt reģistrācijas atlīdzību PTE 2 251 000,
kas arī tika izdarīts.
2001. gada 11. jūlijā
Recheio
iesniedza
Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa
prasību par PTE 2 250 000 atprasījuma tiesību atzīšanu. Tā norādīja, ka atlīdzības iekasēšana ir notikusi, pārkāpjot Kopienu
tiesības, jo īpaši Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai
(OV L 249, 25. lpp.), 10. panta c) apakšpunktu un 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.

Recheio
pamatoja šo prasību ar Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru samaksa par kapitālsabiedrības pamatkapitāla palielināšanas reģistrāciju
Juridisko personu Valsts reģistrā, līdzko tā tiek uzskatīta par nodokļu uzlikšanu Direktīvas nozīmē, principā ir aizliegta
saskaņā ar Direktīvas 69/335 10. panta c) apakšpunktu (skat., jo īpaši, 1999. gada 29. septembra spriedumu lietā C-56/98
Modelo
,
Recueil 1999
,  I-6427. lpp., un 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C-134/99
IGI
,
Recueil 2000
,

I-7717. lpp., 25. punkts).

Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa
pārkvalificēja
Recheio
prasību par prasību atzīt lēmumu par spēkā neesošu. Tā uzskatīja, ka šī prasība bija jāiesniedz 90 dienu laikā pēc "labprātīgai
nodokļu vai nodevu samaksai piešķirtā termiņa beigām", piemērojot
Código de Processo Tributário
(Nodokļu procesa kodeksa, turpmāk tekstā – "CPT") 123. pantu, kas ieviests ar 1991. gada 23. aprīļa dekrētu-likumu Nr. 154/91
(
Diário da República
I
, sērija A, Nr. 94, 1991. gada 23. aprīlis) un kuram šobrīd atbilst
Código de Procédimento e Processo Tributário
(Nodokļu procesa un strīdu izskatīšanas kodeksa, turpmāk tekstā – "CPPT") 102. pants, kas ieviests ar 1999. gada 26. oktobra
dekrētu-likumu Nr. 433/99 (
Diário da República
I
, sērija A, Nr. 250, 1999. gada 26. oktobris) un grozīts ar 2001. gada 5. jūnija likumu Nr. 15/2001 (
Diário da República
I
, sērija A, Nr. 130, 2001. gada 5. jūnijs).

Tribunal Tributário de Primeira Instância
uzsvēra, ka 90 dienu termiņam, kas atvēlēts prasības  iesniegšanai atzīt lēmumu par spēkā neesošu, nevajadzētu, no vienas
puses, būt mazāk labvēlīgam par valsts tiesībās noteiktajiem termiņiem atprasījuma prasībai, un, no otras puses, tam nevajadzētu
padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas.
Tā konstatēja, ka attiecīgais termiņš attiecas uz visām darbībām iekasēto nodokļu atmaksāšanai gan tad, kad tās ir pamatotas
ar Kopienu tiesībām, gan tad, kad tās ir pamatotas ar valsts tiesībām.
Šajā kontekstā
Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
"1)      Vai Kopienu tiesības aizliedz dalībvalstij attiecībā uz nodokļu vai nodevu, kas iekasētas, pārkāpjot  Kopienu tiesības, atprasījumu
noteikt 90 dienas kā noilguma termiņu, skaitot no brīža, kad beidzies termiņš labprātīgai nodokļu vai nodevu samaksai, šādā
veidā pārmērīgi apgrūtinot atprasījuma tiesību izmantošanu?
2)      Apstiprinošas atbildes gadījumā – kādu minimālo termiņu var uzskatīt par saderīgu ar visa veida pārmērīgu grūtību aizliegumu?
3)      Kādi kritēriji ir jāievēro, nosakot šādu termiņu?"

Par lūgumu atkārtoti sākt procesu
Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2004. gada 23. janvārī,
Recheio
lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu pēc ģenerāladvokāta secinājumu noklausīšanās.
Recheio
apgalvoja, ka ģenerāladvokāts savus secinājumus ir pamatojis ar acīmredzami nepareizu Portugāles tiesību interpretāciju,
saskaņā ar kuru attiecīgais noilguma termiņš nav 90 dienas, bet piecarpus mēneši.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta priekšlikuma, vai arī pēc lietas dalībnieku
pieteikuma var ar rīkojumu noteikt mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 61. pantu, ja tā uzskata,
ka nav pietiekami informēta vai arī ka lieta ir jāiztiesā, pamatojoties uz argumentu, ko nav apsprieduši lietas dalībnieki
(skat., jo īpaši, 2002. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-299/99
Philips
,
Recueil 2002
, I-05475. lpp., 20. punkts, 2002. gada 7. novembra spriedumu lietā C-184/01 P
Hirschfeldt
/
AEE
,
Recueil 2002
, I-10173. lpp., 30. punkts, un 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C-209/01
Schilling
un
Fleck-Schilling
u. c., Krājumā vēl nav publicēts, 19. punkts).
Neviens no šiem gadījumiem nav attiecināms uz konkrēto lietu, un Tiesa nolemj, ka nav pamata atkārtoti sākt mutvārdu procesu.
Līdz ar to ir jānoraida pieteikums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar šiem jautājumiem, kas jāskata kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Kopienu tiesību efektivitātes princips iestājās
pret to, ka nodokļu vai nodevu, kas iekasētas, pārkāpjot  Kopienu tiesības, atprasījuma prasībai tiek noteikts 90 dienu noilguma
termiņš, sākot no brīža, kad beidzies termiņš labprātīgai nodokļu vai nodevu samaksai.
Jāatgādina, ka dalībvalstīm principā ir jāatmaksā nodokļi vai nodevas, kas iekasētas, pārkāpjot  Kopienu tiesības (skat. 1997. gada
14. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-192/95 līdz 218/95
Comateb
u. c.,
Recueil 1997
, I-165. lpp., 20. punkts).
Šajā sakarā Tiesa ir arī vairākkārt uzsvērusi, ka prettiesiski iekasētu nodokļu vai nodevu atprasījuma problēma, atkarībā
no nodokļu un nodevu veida, ir risināta atšķirīgi dažādās dalībvalstīs un pat vienas dalībvalsts robežās. Dažos gadījumos
šāda veida pretenzijas vai prasības ir pakļautas likuma prasībām, kas attiecas uz formu un termiņu, gan vēršoties ar sūdzību
pie nodokļu administrācijas, gan ceļot prasību tiesā. Citos gadījumos prasība par prettiesiski iekasētu nodokļu atmaksāšanu
ir jāsniedz parastajās tiesās atprasījuma prasības formā, un to var celt ilgākā vai īsākā termiņā; dažos gadījumos uz to attiecas
vispārējais noilguma termiņš (skat., jo īpaši, 1999. gada 9. februāra spriedumu lietā C-343/96
Dilexport
,
Recueil 1999
, I-579. lpp., 24. punkts).
Šī valstu sistēmu dažādība izriet no Kopienu tiesiskā regulējuma trūkuma jautājumā par prettiesiski iekasētu nodokļu vai nodevu
atprasījumu. Šādā situācijā katras dalībvalsts tiesību sistēmai ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie
noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras lietas dalībniekiem piešķir Kopienu tiesības; tomēr, no vienas puses,
šie noteikumi nedrīkst būt  mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips),
un, no otras puses, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu
tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat., jo īpaši, 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā C-231/96
Edis
,
Recueil 1998
, I-4951. lpp., 34. punkts).
Attiecībā uz pēdējo minēto principu tiesiskās drošības interesēs, lai aizsargātu gan attiecīgo nodokļu maksātāju, gan nodokļu
administrāciju, Tiesa atzina par saderīgu ar Kopienu tiesībām saprātīgu termiņu noteikšanu, kuru neievērošanas gadījumā tiek
zaudētas attiecīgās tiesības (iepriekš minētā sprieduma lietā
Edis
35. punkts).
Šajā gadījumā
CPT
123. pants, ko aizstāja
CPPT
102. panta 1. punkta a) apakšpunkts, paredz 90 dienu noilguma termiņu, skaitot no nodokļa vai nodevas labprātīgas samaksas
veikšanas brīža, lai iesniegtu prasību atzīt par spēkā neesošu lēmumu, kas paredz nodokļa vai nodevas samaksu.
Kaut arī iepriekš minētais spriedums lietā
Edis
attiecās uz trīs gadu noilguma termiņu, skaitot no nodokļa vai nodevas samaksas brīža, t. i., termiņu, kas nepārprotami ir
garāks nekā pamata strīdā aplūkotais, tomēr no šī sprieduma un Tiesas iedibinātās judikatūras arī izriet, ka dalībvalstis
ir tiesīgas noteikt garāku vai īsāku termiņu atprasījumam, ja vien netiek padarīta praktiski neiespējama vai pārmērīgi grūta
to tiesību izmantošana, ko piešķir Kopienu tiesību sistēma.
Šajā gadījumā 90 dienu termiņš, skaitot no nodokļa vai nodevas labprātīgas samaksas termiņa beigām, ir uzskatāms par pietiekami
ilgu, lai ļautu nodokļu  maksātajam, zinot visus lietas apstākļus, nolemt iesniegt prasību atzīt konkrēto lēmumu par spēkā
neesošu un apkopot visus vajadzīgos faktiskos un tiesiskos apstākļus.
Kā minējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 41. punktā, šo termiņu var kvalificēt kā saprātīgu, salīdzinot ar līdzīgiem termiņiem,
kas noteikti daudzu citu dalībvalstu tiesību sistēmās.
Attiecībā uz
Recheio
argumentu, ka šāds termiņš nav pieņemams, jo Portugāles Republika nebija transponējusi Direktīvu 69/335 nodevas samaksas
brīdī, bet tikai divus gadus pēc iepriekš minētā sprieduma lietā
Modelo
, ir jāmin, ka Kopienu tiesības neaizliedz dalībvalstij, kas nav pareizi transponējusi Direktīvu 69/335, prettiesiski iekasētu
nodevu atprasījuma prasībām piemērot valsts noteiktu noilguma termiņu. Apstāklim, ka Tiesa ir pasludinājusi prejudiciālu spriedumu
par attiecīgās Kopienu tiesību normas interpretāciju, šajā sakarā nav nozīmes (skat., jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma
lietā
Edis
20. un 47. punktu).
Attiecībā uz
Recheio
argumentu, ka attiecīgais termiņš nav pamatots, jo nodokļu administrācijai ir noteikti ilgāki termiņi, lai pieņemtu lēmumu
par nodokļu uzlikšanu nodokļu maksātājam, kā arī pēc savas ierosmes izlabotu lēmumus par nodokļu uzlikšanu, pietiek ar secinājumu,
ka šis apstāklis nenozīmē, ka attiecīgais 90 dienu termiņš būtu nepietiekams efektivitātes principa kontekstā. Termiņi, kas
ir nodokļu administrācijas rīcībā, lai pildītu savā kompetencē esošos pienākumus, parasti ir noteikti, vadoties pēc citiem
mērķiem nekā termiņš, kas noteikts prasībai par lēmuma atzīšanu par spēkā neesošu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka tāds valsts noteikts noilguma termiņš kā šajā pamata prāvā aplūkotais pārmērīgi
neapgrūtina vai nepadara par neiespējamu to tiesību izmantošanu, ko piešķir Kopienu tiesību sistēma.
Šajos apstākļos uz
Tribunal Tributário de Primeira Instância
uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Kopienu tiesību efektivitātes princips neiestājās pret to, ka nodokļu vai nodevu,
kas iekasētas, pārkāpjot  Kopienu tiesības, atprasījuma prasībai tiek noteikts 90 dienu noilguma termiņš, skaitot no brīža,
kad beidzies termiņš labprātīgai nodokļu vai nodevu samaksai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Portugāles valdībai un Komisijai, kuras iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā
uz pusēm pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2001. gada 27. decembra rīkojumu iesniedza
Tribunal Tributário de Primeira Instância de Lisboa
, nospriež:
Kopienu tiesību efektivitātes princips neiestājās pret to, ka nodokļu vai nodevu, kas iekasētas, pārkāpjot  Kopienu tiesības,
atprasījuma prasībai tiek noteikts 90 dienu noilguma termiņš, skaitot no brīža, kad beidzies termiņš labprātīgai nodokļu vai
nodevu samaksai.
Jāns
La Pergola
fon Bārs
Silva de Lapuerta

Lēnartss
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 17. jūnijā.
Sekretārs

Pirmās palātas priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
P. Jāns
*
Tiesvedības valoda – portugāļu.