CELEX: 62008CJ0413
Överklagande
Konkurrensbegränsande samverkan
Gipsskivor
Missuppfattning av bevisning
Bevisbörda
Bristande motivering
Förordning nr 17
Artikel 15.2
Sanktionsåtgärd
Upprepning av överträdelser
Skede i vilket böternas avskräckande verkan beaktas

Lafarge SA (nedan kallat Lafarge) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas
förstainstansrätt den 8 juli 2008 i mål T‑54/03, Lafarge mot kommissionen (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna
dom ogillade förstainstansrätten klagandens talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2005/471/EG av den 27 november 2002
gällande ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget mot BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge
SA och Gyproc Benelux NV (Ärende nr COMP/E-1/37.152 – Gipsskivor) (EUT L 166, 2005, s. 8) (nedan kallat det omtvistade beslutet).

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar
[81] och [82] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8) föreskrivs följande:
”Kommissionen får ålägga företag och företagssammanslutningar böter om lägst ettusen och högst en miljon beräkningsenheter,
eller ett högre belopp som dock inte får överstiga tio procent av föregående räkenskapsårs omsättning för varje företag som
har deltagit i överträdelsen genom att uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)      överträda bestämmelserna i fördragets artikel [81].1 eller artikel [82], eller
…
När bötesbeloppet fastställs skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”
I ingressen till kommissionens meddelande, med titeln ”Riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i
förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget” (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallad 1998 års riktlinjer), uttalas följande:
”De principer som anges i dessa riktlinjer bör göra det möjligt att säkerställa öppenheten och objektiviteten i kommissionens
beslut, både i förhållande till företagen och i förhållande till EG‑domstolen, samtidigt som de bekräftar det utrymme för
skönsmässig bedömning som lagstiftaren har givit kommissionen för att fastställa böter på upp till 10 % av företagens totala
omsättning. …
Den nya metod som används för att fastställa bötesbeloppet kommer hädanefter att följa nedanstående schema. Detta bygger på
ett grundbelopp som kan ökas för att beakta försvårande omständigheter och minskas för att beakta förmildrande omständigheter.”
I punkt 1 i dessa riktlinjer anges under rubriken ”Grundbelopp” följande:
”Detta grundbelopp fastställs på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet. Dessa är de enda kriterier som anges i
artikel 15.2 i förordning nr 17.
A.       Allvar
…
Det kommer vidare att vara nödvändigt att beakta de överträdande företagens ekonomiska kapacitet att vålla andra aktörer,
särskilt konsumenterna, betydande skada och att fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt
avskräckande.
I allmänhet kommer man även att beakta det faktum att stora företag i flertalet fall förfogar över en juridisk och ekonomisk
kunskap och infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre bedöma den olagliga karaktären av deras beteenden och de
konsekvenser dessa får ur konkurrenssynpunkt.
…”
Enligt punkt 2 i samma riktlinjer kan grundbeloppet ökas vid försvårande omständigheter, såsom till exempel att ett eller
flera företag upprepar överträdelser av samma typ.

Bakgrund till tvisten
Förstainstansrätten sammanfattade i den överklagade domen bakgrunden till tvisten enligt följande:
”1      Sökanden … är ett franskt företag inom byggmaterialbranschen som är verksamt över hela världen. Företaget äger 99,99 procent
av aktiekapitalet i Lafarge Gypsum International SA (nedan kallat ”Lafarge Plâtres”) som tillverkar och saluför olika varor
där gips ingår, däribland gipsskivor.
2      Fyra stora tillverkare är verksamma på den europeiska marknaden för gipsskivor: BPB plc (nedan kallad BPB), Gebrüder Knauf
Westdeutsche Gipswerke KG (nedan kallad ’Knauf’), Gyproc Benelux NV (nedan kallad ’Gyproc’) och Lafarge Plâtres.
3      Till följd av upplysningar den mottagit genomförde kommissionen den 25 november 1998 oanmälda kontroller hos åtta företag
verksamma på marknaden för gipsskivor, däribland Lafarge Plâtres i l’Isle-sur-la-Sorgue (Frankrike) och Lafarge i Paris (Frankrike).
Den 1 juli 1999 inspekterade kommissionen två andra företag.
4      Kommissionen begärde därefter, med stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17 … upplysningar från de olika berörda företagen,
däribland Lafarge, den 21 september 1999. Lafarge svarade på denna begäran den 29 oktober 1999.
5      Den 18 april 2001 inledde kommissionen det administrativa förfarandet och utfärdade ett meddelande om invändningar riktat
till företagen BPB, Knauf, Lafarge, Etex SA och Gyproc. …
…
8      Kommissionen antog [det omtvistade] beslutet den 27 november 2002.
9      I artikeldelen i [det omtvistade] beslutet anges följande:
’
Artikel 1
BPB …, Knauf-gruppen, … Lafarge … och Gyproc … har begått en överträdelse mot artikel 81.1 [EG] genom att ingå ett antal avtal
och delta i ett antal samordnade förfaranden på marknaden för gipsskivor.
Överträdelsen ägde rum under följande perioder:
a)       BPB …: mellan den 31 mars 1992 (senast) och den 25 november 1998.
b)      Knauf[-gruppen]: mellan den 31 mars 1992 (senast) och den 25 november 1998.
c)      … Lafarge …: mellan den 31 augusti 1992 (senast) och den 25 november 1998.
d)      Gyproc …: mellan den 6 juni 1996 (senast) och den 25 november 1998.
…
Artikel 3
Följande företag har ålagts följande böter för den överträdelse som anges i artikel 1:
a)      BPB …: 138,6 miljoner euro
b)      … Knauf …: 85,8 miljoner euro
c)      … Lafarge …: 249,6 miljoner euro
d)      Gyproc …: 4,32 miljoner euro
…’
10      Kommissionen fann i [det omtvistade] beslutet att företagen i fråga deltagit i en enda, fortgående överträdelse som tagit
sig uttryck i följande agerande, vilket utgjorde avtal eller samordnade förfaranden:
–        Företrädarna för BPB och Knauf möttes i London (Förenade kungariket) år 1992 och uttryckte en gemensam vilja att stabilisera
marknaderna för gipsskivor i Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Benelux.
–        Företrädarna för BPB och Knauf införde, med början år 1992, ett system för utbyte av information som först Lafarge och sedan
Gyproc anslöt sig till. Systemet gällde utbyte av upplysningar om företagens försäljningsvolymer på marknaderna för gipsskivor
i Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Benelux.
–        Företrädarna för BPB, Knauf och Lafarge informerade vid upprepade tillfällen varandra på förhand om prishöjningar på marknaden
i Förenade kungariket.
–        Mot bakgrund av den specifika utvecklingen på den tyska marknaden möttes företrädarna för BPB, Knauf, Lafarge och Gyproc i
Versailles (Frankrike) år 1996, i Bryssel (Belgien) år 1997 och i Haag (Nederländerna) år 1998 för att dela upp eller åtminstone
stabilisera den tyska marknaden.
–        Mellan åren 1996 och 1998 informerade företrädarna för BPB, Knauf, Lafarge och Gyproc varandra vid upprepade tillfällen om
och samordnade genomförandet av prishöjningar på den tyska marknaden.
11      Vid beräkningen av böterna tillämpade kommissionen den metod som framgår av [1998 års] riktlinjer.
12      Vid fastställandet av utgångsbeloppet för böterna, vilket bestäms utifrån överträdelsens allvar, fann kommissionen inledningsvis
att de berörda företagen hade gjort sig skyldiga till en överträdelse som till sin art var mycket allvarlig, eftersom agerandet
i fråga syftade till att sätta stopp för ett priskrig och stabilisera marknaden genom utbyte av konfidentiella upplysningar.
Kommissionen fann vidare att agerandet i fråga hade påverkat marknaden, då de berörda företagen utgjorde nästan hela marknaden
på utbudssidan för gipsskivor och kartellens olika uttrycksformer genomförts på en marknad som, för övrigt, var starkt koncentrerad
och oligopolistisk. Vad gäller den geografiska omfattningen av den relevanta marknaden fann kommissionen att kartellen täckte
in de fyra största marknaderna inom Europeiska gemenskapen, det vill säga Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Benelux.
13      Kommissionen konstaterade därefter att det förelåg betydande skillnader mellan de berörda företagen och behandlade dem därför
olika, utifrån respektive företags omsättning härrörande från försäljning av produkten i fråga på de relevanta marknaderna
under överträdelsens sista hela år. På den grundvalen fastställdes utgångsbeloppet för böterna till 80 miljoner euro för BPB,
till 52 miljoner euro för Knauf och för Lafarge och till 8 miljoner euro för Gyproc.
14      I syfte att säkerställa att böterna skulle få en tillräckligt avskräckande verkan med hänsyn till företagens storlek och totala
resurser ökades utgångsbeloppet för de böter som ålades Lafarge med 100 procent, till 104 miljoner euro.
15      I syfte att ta hänsyn till överträdelsens varaktighet ökades utgångsbeloppet därefter med 65 procent för BPB och för Knauf,
med 60 procent för Lafarge och med 20 procent för Gyproc. Kommissionen klassificerade överträdelsen som en överträdelse med
lång varaktighet vad gäller Knauf, Lafarge och BPB och med medellång varaktighet vad gäller Gyproc.
16      Beträffande försvårande omständigheter ökades grundbeloppen för de böter som ålades BPB och Lafarge med 50 procent på grund
av upprepade överträdelser.
17      Kommissionen minskade sedan de böter som ålagts Gyproc med 25 procent med anledning av förmildrande omständigheter, då det
företaget hade haft en destabiliserande inverkan som bidragit till att begränsa effekterna av kartellen på den tyska marknaden
och då det inte hade varit närvarande på marknaden i Förenade kungariket.
18      Slutligen minskade kommissionen böterna med 30 procent för BPB och med 40 procent för Gyproc med tillämpning av avsnitt D.2
i kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat
meddelandet om samarbete). De slutliga bötesbeloppen blev därmed 138,6 miljoner euro för BPB, 85,8 miljoner euro för Knauf,
249,6 miljoner euro för Lafarge och 4,32 miljoner euro för Gyproc.”

Den överklagade domen
Genom ansökan som kom in till förstainstansrättens kansli den 14 februari 2003 väckte Lafarge talan om ogiltigförklaring av
det omtvistade beslutet. Lafarge yrkade i andra hand att förstainstansrätten skulle sätta ned de böter som företaget hade
ålagts.
Förstainstansrätten ogillade genom den överklagade domen talan i dess helhet.

Parternas yrkanden
Lafarge har yrkat att domstolen ska
–        upphäva den överklagade domen,
–        bifalla de förstahandsyrkanden som Lafarge framställde i första instans och ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den
del Lafarge ålagts böter,
–        i andra hand delvis upphäva den överklagade domen,
–        bifalla de andrahandsyrkanden som Lafarge framställde i första instans och sätta ned de böter som kommissionen ålagt Lafarge
genom det omtvistade beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–        ogilla överklagandet, och
–        förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.

Överklagandet
Lafarge har anfört sex grunder till stöd för sitt överklagande. I första hand åberopar företaget den första grunden för att
upphäva den överklagade domen i sin helhet. Företaget åberopar i andra hand övriga fem grunder för att delvis upphäva den
överklagade domen.

Den första grunden: Missuppfattning av bevisning
Parternas argument
Lafarge har hävdat att förstainstansrätten missuppfattade bevisningen, eftersom den systematiskt hänvisade till ett ”helhetssammanhang”
för att fastställa att vart och ett av de handlanden som befunnits vara överträdelser hade ägt rum. En sådan missuppfattning
framgår särskilt av uttalandena i den angripna domen vad gäller omständigheterna kring systemet för informationsutbyte (punkterna 270
och 271 i den överklagade domen), informationsutbytet beträffande Förenade kungariket (punkt 303 i den överklagade domen),
prishöjningarna i Förenade kungariket för tiden före den 7 september 1996 (punkt 324 i den överklagade domen), förekomsten
av ett avtal för att stabilisera den tyska marknaden (punkterna 398 och 402 i den överklagade domen) och prishöjningarna i
Tyskland år 1994 och 1995 (punkterna 426 och 430 i den överklagade domen).
Förstainstansrätten utgick genomgående från ett helhetssammanhang trots att förekomsten av detta sammanhang inte hade styrkts,
och endast kunde styrkas genom hänvisning till andra rättsstridiga beteenden vilka i sin tur förstainstansrätten befunnit
vara rättstridiga enbart med hänvisning till samma ”helhetssammanhang”. Förstainstansrätten tillämpade således ett cirkelresonemang.
Kommissionen anser att Lafarge i flertalet fall inte har angett vilken bevisning som ska ha missuppfattats och inte visat
vilka fel förstainstansrätten skulle ha gjort i sin bedömning, som orsakat dessa missuppfattningar. Under alla omständigheter
kan förstainstansrätten inte klandras för att ha hänvisat till ett helhetssammanhang som inte styrkts eller för att ha utgått
från ett cirkelresonemang, eftersom den gjorde en ingående bedömning av de olika bevisen.
Domstolens bedömning
Det framgår av domstolens fasta praxis att domstolen varken är behörig att fastställa de faktiska omständigheterna eller,
förutom undantagsvis, att bedöma den bevisning som tribunalen har godtagit till stöd för dessa omständigheter. Om bevisupptagningen
har skett på ett riktigt sätt och de allmänna rättsprinciper och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan
och bevisningen har iakttagits, är det tribunalen ensam som ska bedöma vilket värde som uppgifterna i målet ska tillmätas
(se dom av den 8 maj 2007 i mål C‑122/01 P, T. Port mot kommissionen, REG 2007, s. I‑4261, punkt 27, och av den 25 oktober 2007
i mål C‑167/06 P, Komninou m.fl. mot kommissionen, punkt 40). När dessa omständigheter inte har missuppfattats utgör denna
bedömning således inte en rättsfråga som i sig kan kontrolleras av domstolen (se bland annat dom av den 28 maj 1998 i mål C‑8/95
P, New Holland Ford mot kommissionen, REG 1998, s. I‑3175, punkt 26).
När en klagande gör gällande att tribunalen har missuppfattat bevisningen har denne, i enlighet med artiklarna 225 EG, 51
första stycket i domstolens stadga och 112.1 första stycket c i domstolens rättegångsregler, en skyldighet att ange exakt
vilka omständigheter som tribunalen har missuppfattat och visa de bedömningsfel som klaganden anser har orsakat denna missuppfattning
hos förstainstansrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00
P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 50).
En sådan missuppfattning föreligger när bedömningen av den befintliga bevisningen framstår som uppenbart felaktig utan att
någon ny bevisning har beaktats (se dom av den 18 januari 2007 i mål C‑229/05 P, PKK och KNK mot rådet, REG 2007, s. I‑439,
punkt 37).
Den enda bevisning som Lafarge uttryckligen har påstått ska ha missuppfattats är ett internt meddelande från oktober månad
1994 som påträffades i BPB:s lokaler. Enligt Lafarge finns det inget i detta meddelande som kan föranleda slutsatsen att konkurrenterna
har haft kontakt med varandra.
Förstainstansrätten har angående detta, i punkt 430 i den överklagade domen, inte godtagit Lafarges påstående att BPB skulle
ha fått kännedom om Knaufs prishöjning, vilken aviserades i det aktuella meddelandet, genom sina kunder. Förstainstansrätten
påpekade följande: ”Upphovsmannen till detta meddelande förklarade, efter att först ha sammanfattat läget på marknaden, att
försäljningschefen på Gyproc hade klagat på att det företaget hade förlorat marknadsandelar och borde återfå dessa. Det angavs
vidare i meddelandet att priserna skulle hållas på den nivå som nämndes där och att en prishöjning skulle ske från den 1 februari 1995.
Sistnämnda kommentar är särskilt avslöjande. Om Knaufs aviseringar av prishöjningar hade varit ensidiga och övriga företag
inte hade gjort annat än följt dessa höjningar, skulle BPB inte kunnat veta i oktober månad 1994 att en prishöjning var planerad
från den 1 februari 1995, eftersom Knauf aviserade denna höjning först i november 1994.” Förstainstansrätten beaktade därefter
annan bevisning, närmare bestämt den omständigheten att Knauf uppgivit i sitt svar på en begäran om information från kommissionen
att det sedan länge varit kutym att skicka aviseringar om prishöjningar tillsammans med prislistor direkt till konkurrenterna
samtidigt som de skickades till kunderna. Vidare beaktades den omständigheten att kommissionen vid sina undersökningar i BPB:s
och Lafarges lokaler funnit ett flertal kopior av aviseringar om konkurrenters prishöjningar. Slutligen konstaterade förstainstansrätten
att det faktiskt skedde en prishöjning den 1 februari 1995.
Av den överklagade domen framgår det således att förstainstansrätten inte bedömde det interna meddelandet i fråga separat,
utan tillsammans med det övriga materialet i akten. Klaganden kan följaktligen inte vinna framgång med sin invändning angående
detta meddelande.
För övrigt kan det konstateras att klaganden inte har angett exakt vilken övrig bevisning som förstainstansrätten ska ha missuppfattat.
Klaganden har nämligen endast hänvisat till de delar av domen i vilken förstainstansrätten hänvisat till ett ”helhetssammanhang”
– närmare bestämt punkterna 271, 303, 324, 398, 402, 426 och 430 – utan att ange vilka konkreta bevis förstainstansrätten
gjorde en uppenbart oriktig bedömning av.
Under sådana omständigheter som i förevarande mål måste frågan huruvida förstainstansrätten missuppfattade bevisningen prövas
mot bakgrund av att det är förbjudet att delta i konkurrensbegränsande förfaranden och avtal, att de böter som deltagarna
riskerar att få betala är väl kända, att det är vanligt att sådana aktiviteter som dessa konkurrensbegränsande förfaranden
och avtal innefattar bedrivs i hemlighet, att mötena äger rum i hemlighet, ofta i ett tredjeland, och att därtill hörande
dokumentation begränsas till ett minimum. Även om kommissionen upptäcker handlingar som uttryckligen bekräftar att aktörer
har haft otillåten kontakt med varandra, såsom mötesprotokoll, är dessa vanligtvis fragmentariska och spridda, varför det
ofta visar sig vara nödvändigt att rekonstruera vissa detaljer med hjälp av slutledning. I de flesta fall måste därför förekomsten
av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas
tillsammans och när annan hållbar förklaring saknas kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 55–57).
Även om klaganden har åberopat att bevisningen missuppfattats önskar den i själva verket åstadkomma en förnyad prövning av
bevisningen, vilket faller utanför domstolens behörighet.
Av vad som ovan anförts följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden, eftersom den i vissa
delar inte kan tas upp till sakprövning och i övriga delar är ogrundad.
Under dessa förhållanden ska de grunder som klaganden åberopat i andra hand prövas.

Den andra grunden: Åsidosättande av bevisbördereglerna, principen om oskuldspresumtion och principen in dubio pro reo
Parternas argument
Klaganden har klandrat förstainstansrätten för att den åsidosatte bevisbördereglerna, principen om oskuldspresumtionen och
principen
in dubio pro reo
, när den fann det styrkt att Lafarges deltagande i överträdelsen går tillbaka till den 31 augusti 1992. Klaganden har i detta
sammanhang erinrat om att enligt fast rättspraxis ska domstolen säkerställa att allmänna gemenskapsrättsliga principer och
processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbörda och bevisning har iakttagits. För övrigt är det kommissionen
som har bevisbördan för att en överträdelse förekommit och hur länge den har pågått.
Förstainstansrätten fann i förevarande fall, i punkterna 507, 508 och 510 i den överklagade domen, att kommissionen hade visat
att Lafarge deltog i överträdelsen från och med den 31 augusti 1992, eftersom Lafarge varken hade angett något exakt datum
när företaget började delta i överträdelsen eller de omständigheter som hade lett till att företaget deltog i ett konkurrensbegränsande
informationsutbyte. Förstainstansrätten kastade därmed om bevisbördan. Genom att kasta om bevisbördan åsidosatte förstainstansrätten
också oskuldspresumtionen och principen om
in dubio pro reo
.
Kommissionen har bestritt Lafarges påståenden och har gjort gällande att förstainstansrätten helt enkelt fann att den bevisning
som nämns i punkterna 503, 507 och 512 i den överklagade domen utgör tillräcklig bevisning för att visa att Lafarge deltog
i överträdelsen från och med mitten av år 1992, men att Lafarge hade kunnat inkomma med bevisning om motsatsen, vilket företaget
inte gjorde.
Domstolens bedömning
Enligt domstolens praxis åligger det den part eller myndighet som gör gällande att konkurrensreglerna har åsidosatts att visa
detta. Det åligger vidare det företag eller den sammanslutning av företag som, då överträdelse av dessa regler kan konstateras,
åberopar en grund för försvar, att visa att villkoren för att tillämpa den regel ur vilken grunden för försvar har härletts
är uppfyllda, så att myndigheten då får tillgripa andra bevismedel (se, för ett motsvarande synsätt, domen i de ovannämnda
förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 78).
Även om bevisbördan enligt dessa principer antingen åligger kommissionen eller det berörda företaget, alternativt den berörda
företagssammanslutningen, kan dock de faktiska omständigheter som en part åberopar vara sådana att motparten tvingas lämna
en förklaring eller en motivering, vid äventyr av att bevisbördan kan anses ha uppfyllts (se domen i de ovannämnda förenade
målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 79).
Av punkt 515 i den överklagade domen framgår att förstainstansrätten ansåg att kommissionen hade visat att BPB senast vid
utgången av augusti 1992 hade informerat Lafarge om avtalet mellan BPB och Knauf rörande informationsutbyte och att Lafarge
vid denna tidpunkt anslutit sig till informationsutbytet. Till stöd för denna bedömning hänvisade förstainstansrätten dels
till ett antal uttalanden som BPB hade gjort (punkt 503 och följande punkter i den överklagade domen), dels till det faktum
att Lafarges marknadsandelar på de största europeiska marknaderna fanns angivna i absoluta tal och i procent från och med
år 1991 i de tabeller som BPB innehade (punkt 512 i den överklagade domen).
Efter att, i punkt 508 i den överklagade domen, ha påpekat att Lafarge endast hade understrukit de otydligheter som fanns
i BPB:s uttalanden, likväl utan att uppge det exakta datumet eller de omständigheter som föranlett företaget att delta i ett
sådant informationsutbyte, fann förstainstansrätten, med tillämpning av den praxis från domstolen som nämns i punkterna 29
och 30 i denna dom, att den bevisning som kommissionen inkommit med var sådan att motparten tvingas lämna en förklaring eller
en motivering, vid äventyr av att bevisbördan kan anses ha uppfyllts av kommissionen. Förstainstansrätten angav således endast
att Lafarge inte hade inkommit med någon bevisning till stöd för sitt påstående att företagets deltagande i informationsutbytet
av nödvändighet inleddes senare än juni 1993 och förmodligen senare än början av år 1994.
Förstainstansrätten åsidosatte följaktligen inte bevisbördereglerna.
Eftersom anmärkningarna angående ett åsidosättande av oskuldspresumtionen och principen
in dubio pro reo
bygger på att bevisbördan ska ha kastats om, kan Lafarge ej heller vinna framgång med dessa.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.

Den tredje grunden: Bristande motivering och åsidosättande av likabehandlingsprincipen
Parternas argument
Lafarge har klandrat förstainstansrätten för att inte ha bemött företagets argument i punkterna 374 och 375 i företagets ansökan
i första instans angående skillnaden i behandling mellan företaget och Gyproc, och därmed ha brustit i sin motiveringsskyldighet.
I punkterna 500–518 i den överklagade domen fann förstainstansrätten vad gällde Lafarge att den bevisning som kommissionen
hänvisat till, närmare bestämt omnämnandet av Lafarges marknadsandelar i herr [D:s] tabeller och BPB:s uttalanden, visar att
Lafarge deltog i en enda, komplex och fortgående överträdelse från och med den 31 augusti 1992. Vad gällde Gyproc fann kommissionen
emellertid att dessa två omständigheter inte var tillräcklig bevisning. Lafarge har i sin replik tillagt att det åberopade
ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen även i punkterna 124, 511 och 512 i sin ansökan i första instans, men att förstainstansrätten
inte prövade detta.
Enligt kommissionen ska den tredje grunden avvisas, eftersom klaganden i mål om överklagande inte kan göra gällande en grund
som inte åberopats i tribunalen. Vad gäller åsidosättandet av likabehandlingsprincipen har kommissionen påpekat att Lafarge
inte kan hävda att företaget befinner sig i samma situation som Gyproc, eftersom det senare företaget inte hade börjat delta
direkt i informationsutbytet förrän år 1996 och inte alls deltagit i ett sådant utbyte vad gäller marknaden i Förenade kungariket,
då Gyproc inte var verksamt på denna marknad. Kommissionen har också gjort gällande att de ytterligare omständigheter som
Lafarge har åberopat i sin replik är en ny grund, vilken ska avvisas på grund av att den åberopas först i det skedet.
Domstolens bedömning
Vad gäller påståendet att förstainstansrätten skulle ha brustit i sin motiveringsskyldighet genom att i den överklagade domen
inte bemöta Lafarges anmärkning i punkterna 374 och 375 i dess ansökan i första instans, om att det fanns en skillnad i behandlingen
av företaget och Gyproc, konstaterar domstolen att nämnda punkter har följande ordalydelse:
”Eftersom [Lafarges] deltagande inte styrktes före slutet av år 1993 eller början av år 1994, var informationsutbytet inte
den första ’manifestationen’ för [Lafarge], då det informationsutbyte angående volymer och de kontakter angående priser, vad
särskilt avser den brittiska marknaden, som kommissionen hävdar har funnits, hade inletts tidigare.
Givet detta är det uppenbart att varken den ena eller andra av dessa två manifestationer, om det antas att de kan styrkas,
i sig själva innebär att [Lafarge] deltog i en enda, komplex och fortgående överträdelse som omfattar de fyra största europeiska
marknaderna. Dessutom fann kommissionen, vad gäller Gyproc, att deltagandet i samma manifestationer inte var tillräckligt
för att utgöra ett deltagande i en enda, komplex och fortgående överträdelse.”
Domstolen konstaterar, för det första, att det i den passage som återges ovan inte finns något påstående om ett åsidosättande
av likabehandlingsprincipen. Även om det antas att det går att sluta sig till ett sådant påstående, är det heller inte tillräckligt
klart och precist och stöds inte av tillräckligt utförlig bevisning.
Principen om likabehandling innebär, bland annat, att lika situationer inte får behandlas olika, såvida det inte finns sakliga
skäl för en sådan behandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 januari 2006 i mål C‑344/04, IATA och ELFAA,
REG 2006, s. I‑403, punkt 95). Såsom kommissionen med rätta har påpekat har Lafarge inte ens försökt visa att företaget befann
sig i en situation som var jämförbar med Gyprocs, något som hade varit desto viktigare med tanke på att omständigheterna för
de två företagens deltagande i överträdelsen i fråga skiljer sig väsentligt åt. Det är följaktligen oklart vad som avses med
det påstående som finns i den sista meningen i punkt 375 i ansökan i första instans.
Enligt fast rättspraxis kan förstainstansrättens skyldighet att motivera sina domar inte tolkas så att den är tvungen att
i detalj bemöta varje argument som framförs av sökanden, särskilt inte om argumentet inte är tillräckligt klart och precist
och inte stöds av tillräcklig bevisning (se dom av den 6 mars 2001 i mål C‑274/99 P, Connolly mot kommissionen, REG 2001,
s. I‑1611, punkt 121, av den 11 september 2003 i mål C‑197/99 P, Belgien mot kommissionen, REG 2003, s. I‑8461, punkt 81,
och av den 11 januari 2007 i mål C‑404/04 P, Technische Glaswerke Ilmenau mot kommissionen, REG 2007, s. I‑00001*, sammanfattning,
punkt 90).
Klaganden har i sin replik hävdat att förstainstansrätten inte bemötte vissa andra punkter i dess ansökan i första instans,
närmare bestämt punkterna 124, 511 och 512. Domstolen konstaterar dock att nämnda punkter avser olika överväganden i det omtvistade
beslutet och hänför sig till mycket olika grunder som åberopats i förstainstansrätten. Såsom kommissionen med rätta har gjort
gällande i sin duplik, prövade förstainstansrätten Lafarges påståenden angående principen om likabehandlig, bland annat i
punkterna 559 och 637 i den överklagade domen. Lafarge har dock i sitt överklagande inte kritiserat dessa punkter i den överklagade
domen.
Således har klaganden, genom de ytterligare påståenden företaget gjort i sin replik, väsentligen åberopat en ny grund under
rättegången. Det framgår emellertid av artiklarna 42.2 och 118 i domstolens rättegångsregler att nya grunder inte får åberopas
under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet
(se, bland annat, beslut av den 13 juni 2006 i mål C‑172/05 P, Mancini mot kommissionen, REGP 2006, s. I-00077*, FP-I-B-2-00011,
punkt 20). Eftersom klaganden har åberopat denna grund först i repliken, och den inte föranletts av omständigheter som framkommit
först efter det att överklagandet anhängiggjorts, åberopas den för sent och ska således avvisas.
Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden, eftersom den i vissa delar inte kan tas
upp till sakprövning och i övriga delar är ogrundad.

Den fjärde grunden: Åsidosättande av proportionalitetsprincipen och principen om likabehandling
Parternas argument
Lafarge anser att proportionalitetsprincipen och principen om likabehandling åsidosattes genom den överklagade domen, eftersom
det grundbelopp som kommissionen hade fastställt för företaget bekräftades genom domen. Enligt Lafarge är detta belopp oproportionerligt
jämfört med det grundbelopp som fastställdes för de övriga företag som berörs av det omtvistade beslutet. Företaget har bestritt
förstainstansrättens påstående i punkt 634 i den överklagade domen, om att böternas belopp kunde beräknas oberoende av företagens
omsättning. Även om det antogs att detta påstående var riktigt, valde kommissionen i det omtvistade beslutet att dela in de
berörda företagen i kategorier på grundval av deras marknadsandelar. Det framgår av förstainstansrättens dom av den 29 april 2004
i de förenade målen T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 och T‑252/01, Tokia Carbon m.fl. mot kommissionen (REG 2004,
s. II‑1181, punkterna 223–232), att från och med det att kommissionen har bestämt sig för att fastställa kategorier utifrån
ett sådant kriterium som marknadsandelar, måste kommissionen och tribunalen respektera ett proportionalitetsförhållande mellan
å ena sidan gränsvärdena för de olika kategorierna och, å andra sidan, ett företags marknadsandel och dess placering i någon
av dessa kategorier.
Grundbeloppet för Lafarge är 6,5 gånger så stort som Gyprocs grundbelopp, trots att Lafarges marknadsandel (24 procent – andra
kategorin) endast var 3,4 gånger så stor som Gyprocs (7 procent – tredje kategorin). Dessutom placerades Lafarge och Knauf
i samma kategori, trots att Lafarges marknadsandel 1997 var mindre än 81 procent av den marknadsandel som Knauf hade, och
grundbeloppet fastställdes för båda till 52 miljoner euro.
Lafarge har i sin replik angett att det åberopade en grund med denna innebörd vid förstainstansrätten.
Kommissionen anser att den aktuella grunden ska avvisas, eftersom Lafarge inte har framställt dessa argument i förfarandet
vid den första instansen.
Vidare är det, enligt kommissionen, uppenbart att Lafarges argument saknar grund. Domstolen har slagit fast att medlemmarna
i en kartell kan delas upp i kategorier. Kommissionen hänvisar i detta avseende till dom av den 29 juni 2006 i mål C‑308/04
P, SGL Carbon mot kommissionen (REG 2006, s. I‑5977) punkterna 52 och 53. Kommissionen är inte skyldig, när den beslutar att
dela in företagen i kategorier utifrån deras marknadsandelar, att se till att utgångsbeloppet för respektive företags böter
står i strikt proportion till företagets marknadsandel. Eftersom företagens marknadsandelar ofrånkomligen är olika, skulle
kommissionen i sådana fall vara tvungen att skapa lika många kategorier som bötfällda företag, vilket skulle göra kategoriseringen
meningslös.
Kommissionen har även gjort gällande att den valt att dela in företagen i tre kategorier utifrån deras marknadsandelar på
de marknader kartellen avsåg under det sista år då de deltagit i denna (nämligen 1997). BPB har således, med hänsyn till dess
marknadsandel (42 procent) och ställning som den största tillverkaren, placerats i den första kategorin. Knauf och Lafarge,
vilka hade en marknadsandel på 28 respektive 24 procent, placerades i den andra kategorin. Gyproc, som hade en marknadsandel
på 7 procent och var en mycket liten aktör, placerades i den tredje kategorin.
Domstolens bedömning
Domstolen konstaterar att klaganden i förstainstansrätten begränsade sig till att hävda att även om företagets ekonomiska
kapacitet på marknaderna i Tyskland och i Förenade kungariket inte hade gjort det möjligt för det att skada konkurrensen på
dessa marknader och företaget hade haft en avgörande betydelse för konkurrensen under den tid överträdelsen pågick, har denna
omständighet inte avspeglats i grundbeloppet för de ålagda böterna. Lafarge har däremot inom ramen för denna grund ifrågasatt
huruvida kommissionen får fastställa kategorier av företag utifrån deras marknadsandelar, eller åtminstone, den metod som
kommissionen använt för att göra detta. Således har klaganden anfört kritik angående detta för första gången vid domstolen.
Om en part tilläts att för första gången vid domstolen åberopa en ny grund och anföra nya argument som denne inte har åberopat
vid förstainstansrätten, skulle det innebära att vederbörande vid domstolen, vilken har en begränsad behörighet i mål om överklagande,
kunde anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som förstainstansrätten har prövat. Domstolen är i ett mål om överklagande
således endast behörig att pröva den rättsliga bedömningen av de grunder och argument som har åberopats i den lägre instansen
(se dom av den 30 mars 2000 i mål C‑266/97 P, VBA/VGB m.fl., REG 2000, s. I‑2135, punkt 79, och av den 21 september 2006 i
mål C‑167/04 P, JCB Service mot kommissionen, REG 2006, s. I‑8935, punkt 114). I denna mån ska förevarande grund avvisas.
I den mån förevarande grund bygger på klagandens påstående att förstainstansrätten i punkt 634 i den överklagade domen skulle
ha funnit att böternas belopp kunde beräknas oberoende av företagens omsättning, måste domstolen konstatera att den bygger
på en felaktig tolkning av den överklagade domen.
Förstainstansrätten erinrade nämligen i nämnda punkt om att domstolen i dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02
P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen (REG 2005, s. I‑5426, punkterna 255
och 312), funnit att kommissionen, när den fastställer bötesbelopp, inte är skyldig att göra sin bötesberäkning utifrån belopp
som grundas på de berörda företagens omsättning och inte heller att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen för de berörda
företagen återspeglar de skillnader som finns beträffande företagens totala eller relevanta omsättning för det fall den utdömer
böter mot flera företag som är inblandade i samma överträdelse.
Därmed ska överklagandet, såvitt avser den fjärde grunden, ogillas, eftersom det i vissa delar inte kan tas upp till sakprövning
och i övriga delar är ogrundat.

Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning och bristande motivering vad gäller höjningen av bötesbeloppet på grund av upprepade
överträdelser
Denna grund består av två delgrunder.
Den första delgrunden: Huruvida det finns en rättslig grund för höjningen av bötesbeloppet på grund av upprepade överträdelser
och en gräns för hur länge en tidigare överträdelse får beaktas
Parternas argument
Lafarge har hävdat att förstainstansrätten i punkterna 724 och 725 i den överklagade domen åsidosatte principen
nulla poena sine lege
när den fann att kommissionen hade haft en rättslig grund för att höja beloppet för de böter som ålades Lafarge på grund
av upprepade överträdelser. Enligt klaganden är domstolarna i så gott som samtliga medlemsstaters rättssystem förhindrade
att skärpa ett straff med hänvisning till återfall, förutom i sådana situationer och under sådana omständigheter som är strikt
föreskrivna i lag. Förordning nr 17 ger inte kommissionen befogenhet att höja böterna på grund av upprepade överträdelser.
Förstainstansrätten åsidosatte dessutom i punkt 725 i den överklagade domen den allmänna rättssäkerhetsprincipen, när den
fann att kommissionen med rätta kunde fastställa att det förekommit upprepade överträdelser utan någon begränsning i tiden.
Enligt en allmän princip som är gemensam för medlemsstaternas rättsordningar fastställs i lagen en tidsgräns för hur lång
tid som får ha gått mellan den förseelse som prövas och en eventuell tidigare fällande dom, för att regler om återfall ska
få tillämpas. Lafarge hänvisar i detta hänseende till flera medlemsstaters strafflagar. Företaget har även hänvisat till domar
från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, nämligen dom av den 21 februari 1984 i målet Öztürk, serie A nr 73,
och av den 25 augusti 1987 i målet Lutz, serie A nr 123-A. Av nämnda domar framgår det att mot bakgrund av de konkurrensrättsliga
sanktionernas natur och omfattning hör dessa sanktioner till ”straffrättsområdet”, såsom detta definierats av Europadomstolen.
Klaganden har även uppmanat domstolen att ompröva huruvida dess dom av den 8 februari 2007 i mål C‑3/06 P, Groupe Danone mot
kommissionen (REG 2007, s. I‑1331), är förenlig med ovannämnda allmänna principer.
Kommissionen har erinrat om just det faktum att domstolen i nämnda dom har förkastat liknande argument som dem som klaganden
har anfört. Kommissionen har hävdat att det i förevarande mål inte är nödvändigt att avgöra huruvida de överväganden förstainstansrätten
gjorde är sådana att de skulle göra det möjligt att för evigt höja böterna med hänvisning till upprepning. Anledningen till
detta är att förstainstansrätten har fastslagit att klagandens dotterbolag under fyra år har fortsatt att aktivt delta i kartellen
efter det att företaget delgetts kommissionens beslut 94/815/EG av den 30 november 1994 om ett förfarande enligt artikel [81]
i EG‑fördraget (Ärendena IV/33.126 och 33.322 – Cement) (EGT L 343, s. 1), medan domstolen i det ovannämnda målet Groupe Danone
mot kommissionen fann att en tidsrymd på mindre än tio år mellan de två överträdelserna visar på en benägenhet att inte dra
de lämpliga konsekvenserna av att företaget befunnits vara skyldigt till en överträdelse av konkurrensreglerna.
Domstolens bedömning
Vad gäller huruvida det finns en rättslig grund för att höja bötesbeloppet med hänvisning till upprepade överträdelser, påpekar
domstolen att en sådan höjning avspeglar vikten av att beivra upprepade åsidosättanden av konkurrensreglerna av ett och samma
företag.
Enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 är kommissionen behörig att ålägga företag och företagssammanslutningar böter för överträdelser
av artiklarna 81 EG och 82 EG. Enligt denna bestämmelse ska det vid fastställandet av bötesbeloppet tas hänsyn till varaktigheten
och allvaret av överträdelsen.
I detta avseende är, såsom förstainstansrätten påpekade i punkt 722 i den överklagade domen, en eventuell upprepning av en
överträdelse en av de omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar (domen i de ovannämnda förenade
målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 91, och domen i det ovannämnda målet Groupe Danone mot kommissionen,
punkt 26).
Följaktligen är artikel 15.2 i förordning nr 17 den relevanta rättsliga grund med stöd av vilken kommissionen vid bestämningen
av bötesbeloppet får beakta en upprepning av en överträdelse (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet
Groupe Danone mot kommissionen, punkterna 27–29).
Av detta följer att förstainstansrätten inte åsidosatte principen
nulla poena sine lege
genom att fastställa vad kommissionen konstaterat, att det förekommit upprepade överträdelser begångna av Lafarge, och kvalificeringen
av dessa upprepade överträdelser som en försvårande omständighet.
Vad gäller en längsta tidsfrist efter vilken en upprepad överträdelse inte får beaktas, konstaterar domstolen inledningsvis
att någon sådan tidsfrist varken föreskrivs i förordning nr 17 eller i 1998 års riktlinjer.
Domstolen har avseende detta, i punkt 37 i domen i det ovannämnda målet Groupe Danone mot kommissionen, funnit att avsaknaden
av en sådan tidsfrist inte innebär ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
Lafarge har emellertid begärt att domstolen ska ompröva sin bedömning i domen i det nämnda målet i det avseendet. Företaget
synes dra slutsatsen av nämnda dom att kommissionen får höja bötesbeloppet med hänvisning till upprepade överträdelser utan
någon begränsning i tiden.
En sådan slutsats bygger emellertid på en felaktig tolkning av nämnda dom. Domstolen har nämligen i denna dom understrukit
att kommissionen i varje enskilt fall får beakta de indicier som bekräftar ett företags benägenhet att bortse från konkurrensreglerna,
inbegripet till exempel den tid som förflutit mellan överträdelserna i fråga (domen i det ovannämnda målet Groupe Danone mot
kommissionen, punkt 39).
Det krävs dessutom enligt proportionalitetsprincipen att den tid som förflutit mellan en tidigare överträdelse av konkurrensreglerna
och den aktuella överträdelsen beaktas vid bedömningen av företagets benägenhet att bortse från konkurrensreglerna. Inom ramen
för domstolsprövningen av kommissionens rättsakter inom det konkurrensrättsliga området kan tribunalen, och i förekommande
fall domstolen, således behöva kontrollera huruvida kommissionen har iakttagit nämnda princip när den med hänvisning till
upprepade överträdelser har höjt det ådömda bötesbeloppet, och särskilt huruvida en sådan höjning ha varit lämplig med hänsyn
till den tid som förflutit mellan den tidigare överträdelsen av konkurrensreglerna och den förseelse som ska prövas.
I förevarande mål påpekade förstainstansrätten i punkt 727 i den överklagade domen att historiken av konstaterade överträdelser
från Lafarges sida vittnar om dess benägenhet att inte dra de lämpliga slutsatserna av att det konstaterats att företaget
begått en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler, eftersom företagets dotterbolag – trots att företaget redan hade
varit föremål för kommissionens åtgärder i beslut 94/815 – fortsatte att delta aktivt i kartellen i fråga, till och med år 1998,
det vill säga fyra år efter att företaget hade delgetts nämnda beslut.
Förstainstansrätten gjorde sig därmed inte skyldig till någon felaktig rättstillämpning när den fann att rättssäkerhetsprincipen
inte hade åsidosatts på grund av det faktum att det inte finns någon föreskriven tidsfrist för att beakta en upprepad överträdelse.
Vad gäller anmärkningen avseende det påstådda åsidosättandet av en allmän princip som är gemensam för medlemsstaterna, enligt
vilken en upprepad förseelse inte får beaktas när en längsta tidsfrist överskridits, kan klaganden inte vinna framgång med
denna. Den saknar nämligen verkan, eftersom unionens konkurrensrätt inte ger kommissionen rätt att beakta upprepade överträdelser
utan begränsning i tiden, såsom framgår av punkt 70 i denna dom.
Klaganden har vidare med kortfattade hänvisningar till ovannämnda domar i målen Öztürk och Lutz försökt visa att de sanktioner
som kommissionen ålägger inom ramen för konkurrensrätten hör till ”straffrättsområdet” i den mening som avses i artikel 6
i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. som undertecknades i Rom
den 4 november 1950.
Klaganden kan dock inte vinna framgång med detta argument. Även om det antas att den sanktion som kommissionen ålagt inom
ramen för konkurrensrätten borde anses höra till ”straffrättsområdet”, i den mening som avses i artikel 6 i nämnda konvention,
har klaganden nämligen inte visat på vilket sätt förstainstansrätten skulle ha åsidosatt klagandens rätt till en rättvis rättegång,
såsom stadgas i denna artikel.
Klaganden kan således inte vinna framgång med den femte grundens första del.
Den femte grundens andra del: Huruvida det kan föreligga en upprepad överträdelse utan att fastställelsen av den första överträdelsen
vunnit laga kraft
Parternas argument
Lafarge har gjort gällande att förstainstansrätten åsidosatte en allmän princip som är gemensam för medlemsstaternas rättsordningar,
liksom rättssäkerhetsprincipen och den straffrättsliga legalitetsprincipen, när den fann att kommissionen hade fog för att
höja bötesbeloppet på grund av upprepade överträdelser trots att det beslut i vilket förekomsten av en tidigare överträdelse
avseende liknande omständigheter konstaterades inte hade vunnit laga kraft vid tidpunkten för de omständigheter som avses
i det omtvistade beslutet.
Enligt medlemsstaternas straffrätt räknas en person i allmänhet endast som återfallsförbrytare om personen begår ett nytt
brott efter att domen avseende det första brottet har vunnit laga kraft. En av de viktigaste aspekterna vid upprepade överträdelser
är således ett lagakraftvunnet konstaterande av att en överträdelse har ägt rum. Detta innebär att samtliga rättsmedel ska
ha uttömts när den andra överträdelsen äger rum. I förevarande fall åberopade kommissionen beslut 94/815 till stöd för sin
bedömning att Lafarge hade gjort sig skyldigt till upprepade överträdelser. Lafarge hade dock väckt en ogiltighetstalan mot
detta beslut, i vilken förstainstansrätten meddelade sin dom den 15 mars 2000 (förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95,
T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimenteries
CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491). Eftersom Lafarge inte överklagade denna dom vann den laga kraft två månader
efter delgivningen. Enligt kommissionen upphörde de förfaranden som var aktuella i den överklagade domen i november månad
1998. Vid denna tidpunkt hade Lafarge dock inte slutgiltigt fällts för kartellverksamhet i en lagakraftvunnen dom, eftersom
förstainstansrätten ännu inte hade meddelat sin dom i målet avseende ogiltighetstalan angående beslut 94/815.
Lafarge har även anfört att förstainstansrätten också gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning och dessutom brast
i sin motiveringsskyldighet, genom att i punkt 737 i den överklagade domen konstatera att kommissionens behörighet att i ett
beslut fastställa förekomsten av en upprepad förseelse, även då det inte finns något lagakraftvunnet beslut där en första
förseelse fastställs, är berättigad, genom att fristen för att väcka en ogiltighetstalan avseende det senare beslutet skulle
börja löpa på nytt om det första beslutet ogiltigförklarades efter det att det andra beslutet antogs. Ingen gemenskapsrättslig
lagstiftning innehåller nämligen någon sådan bestämmelse om att en frist ska börja löpa på nytt. Lafarge anser att detta fel
bör medföra att den överklagade domen upphävs, eftersom det skulle strida mot rättssäkerhetsprincipen och principen om god
rättskipning att låta den enskilde bära bördan för att återställa rättsläget, när detta missuppfattats på grund av en felaktig
definition av begreppet upprepad överträdelse.
Trots att kommissionen ifrågasätter huruvida denna delgrund är välgrundad, delar kommissionen klagandens uppfattning att det
inte finns någon bestämmelse i gemenskapsrätten enligt vilken det är möjligt att låta en frist för att väcka talan om ogiltighetsförklaring
av ett kommissionsbeslut börja löpa på nytt. Kommissionen föreslår att domstolen ändrar domskälen enligt följande. Om ett
första beslut att vidta sanktionsåtgärder avseende ett åsidosättande av konkurrensrätten ogiltigförklaras, och det i ett andra
beslut har fastställts att upprepade överträdelser förekommit på grundval av detta första beslut, ges det berörda företaget
rätt att begära att kommissionen omprövar det andra beslutet. Kommissionen har i detta avseende hänvisat till artikel 233
EG.
Domstolens bedömning
Förstainstansrätten fann i punkt 734 i den överklagade domen att det är tillräckligt att företaget har befunnits skyldigt
till en överträdelse av samma slag, även om beslutet fortfarande är föremål för domstolsprövning, för att kommissionen ska
få beakta det vid bedömningen av om det föreligger upprepade överträdelser. Förstainstansrätten erinrade med rätta i punkt 736
i den överklagade domen om att kommissionsbeslut presumeras vara giltiga så länge de inte ogiltigförklarats eller återkallats
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juni 1994 i mål C‑137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl., REG 1994, s. I‑2555,
punkt 48; svensk specialutgåva, volym 15, s. I‑201).
Förstainstansrätten har i samma punkt i den överklagade domen understrukit, återigen med rätta, att ett överklagande till
domstolen inte förhindrar verkställighet av den aktuella rättsakten. Detta framgår nämligen uttryckligen av artikel 242 EG.
Av detta följer att även om ett beslut från kommissionen fortfarande är föremål för domstolsprövning har det alltjämt rättslig
verkan, om inte tribunalen eller domstolen bestämmer något annat.
Klagandens tes, att väckandet av en ogiltighetstalan mot ett kommissionsbeslut skulle medföra att detta beslut inte får verkställas
under domstolsförfarandet, åtminstone inte vad gäller de konsekvenser som detta kan få i ett senare beslut avseende eventuella
upprepade överträdelser, vilar således inte på någon rättslig grund. Tvärtom strider argumentet bland annat mot ordalydelsen
i 242 EG.
Om klagandens argument skulle godtas skulle de som begått överträdelser uppmuntras att väcka talan i rent förhalningssyfte
med som enda mål att undgå konsekvenserna av den upprepade överträdelsen under den tid förfarandet pågår i tribunalen och
domstolen.
Förstainstansrättens slutsats, att det är tillräckligt att företaget har befunnits skyldigt till en överträdelse av samma
slag, även om beslutet fortfarande är föremål för domstolsprövning, för att kommissionen ska få beakta det vid bedömningen
av om det föreligger upprepade överträdelser, är således rättsligt grundat.
Denna slutsats blir inte annorlunda för det fall det beslut, som i ett senare beslut utgör grundval för att höja böterna för
en annan överträdelse, ogiltigförklaras av unionsdomstolarna efter att det senare beslutet meddelats.
I en sådan situation skulle nämligen kommissionen enligt artikel 233 EG vara skyldig att vidta de åtgärder som är nödvändiga
för att följa domstolens dom, och i förekommande fall ändra det senare beslutet i den del detta beslut innebar en höjning
av böterna på grund av upprepade överträdelser.
Tvärtemot vad klaganden har påstått är detta system förenligt med de allmänna principerna om god rättskipning och processekonomi,
eftersom det dels tvingar den institution från vilken rättsakten i fråga härrör att vidta de åtgärder som är nödvändiga för
att följa domstolens dom, även i avsaknad av en begäran om detta från det berörda företaget, dels sätter stopp för överklaganden
som enbart sker i förhalningssyfte.
Även om det antogs att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, såsom såväl klaganden som kommissionen
har hävdat – när den, i punkt 737 i den överklagade domen, fann att det, i en situation då ett tidigare beslut, som i ett
senare beslut lagts till grund för en höjning av bötesbeloppet på grund av upprepad överträdelse, ogiltigförklarats efter
det att det senare beslutet vunnit laga kraft, rör sig om en ny omständighet som medför att överklagandefristen avseende det
andra beslutet åter börjar löpa – kan ett sådant fel emellertid inte leda till att domen upphävs då domslutet visar sig vara
riktigt enligt andra rättsliga grunder (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 2000 i mål C‑210/98 P, Salzgitter
mot kommissionen, REG 2000, s. I‑5843, punkt 58 och där angiven rättspraxis).
Det framgår av bland annat punkterna 734–736 och 739 i den överklagade domen att detta är fallet i förevarande mål. Förstainstansrätten
har nämligen inte endast utgått från de argument som utvecklas i punkterna 734 och 736 i den överklagade domen, och vilka
anges i artikel 81 i förevarande dom, utan har även i punkt 735 i den överklagade domen erinrat om att bedömningen av de specifika
kännetecknen vid en upprepad överträdelse beror på en utvärdering av omständigheterna i det enskilda fallet, som kommissionen
gör inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Förstainstansrätten har även, i punkt 739 i den överklagade domen,
gjort en åtskillnad mellan förevarande mål och det mål som gav upphov till förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i
mål T‑141/94, Thyssen Stahl mot kommissionen (REG 1999, s. II‑347), i vilken den största delen av överträdelsen ägde rum före
det första beslutet, medan Lafarge, i förevarande mål, har fortsatt att deltaga i kartellen i fråga under mer än fyra år efter
antagandet av beslut 94/815, vilket gav upphov till domen i det ovannämnda målet Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen.
Vad gäller anmärkningen om att den allmänna rättssäkerhetsprincipen åsidosattes, konstaterar domstolen att klaganden endast
har åberopat ett sådant åsidosättande, utan att visa exakt hur denna princip ska ha åsidosatts.
Det ska i detta sammanhang understrykas att förstainstansrätten, i punkt 720 i den överklagade domen, angav att det i punkt 2
i 1998 års riktlinjer, med titeln ”Försvårande omständigheter”, anges en icke uttömmande lista på omständigheter som kan leda
till att böternas grundbelopp höjs, såsom upprepad överträdelse. Enligt ordalydelsen i punkt 2 avses just ”att ett eller flera
företag upprepar överträdelser av samma typ”, utan att det nämns något om något villkor om att det beslut i vilket den första
överträdelsen fastställs ska vara ”definitivt”. Enligt fast rättspraxis innebär kommissionens riktlinjer att företagens rättssäkerhet
säkerställs, eftersom den metod som kommissionen åtagit sig att följa vid fastställandet av det bötesbelopp som ska åläggas
med stöd av artikel 15.2 i förordning nr 17 slås fast däri (se dom av den 22 maj 2008 i mål C‑266/06 P, Evonik Degussa mot
kommissionen och rådet, punkt 53).
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av den allmänna straffrättsliga legalitetsprincipen, erinrar domstolen om att denna
princip innebär att brotten och de påföljder som de leder till tydligt måste definieras i lag (domen i det ovannämnda målet
Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, punkt 39). Enligt praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna
ska, vid avgörandet av huruvida en bestämmelse ska betraktas som klar, hänsyn inte endast tas till själva lydelsen av den
relevanta bestämmelsen, utan även till om det har gjorts preciseringar i fast och offentliggjord rättspraxis (se, för ett
liknande resonemang, Europadomstolens dom av den 27 september 1995 i mål G. mot Frankrike, serie A nr 325-B, § 25). Det bör
vidare påpekas att det faktum att en lag lämnar utrymme för skönsmässig bedömning inte i sig strider mot kravet på förutsägbarhet,
under förutsättning att omfattningen av denna befogenhet och sättet för dess användande är tillräckligt klart reglerade med
beaktande av det legitima mål som står på spel. Syftet är härvid att ge enskilda ett adekvat skydd mot godtycke (Europadomstolens
dom av den 25 februari 1992 i mål Margareta och Roger Andersson mot Sverige, serie A nr 226, § 75).
Även om kommissionen genom artikel 15.2 i förordning nr 17 har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, begränsas utövandet
av denna befogenhet av att det i bestämmelsen uppställts objektiva kriterier som kommissionen måste följa. Således sätts en
absolut beräkningsbar övre gräns för det bötesbelopp som kan åläggas. Därmed är de högsta tillåtna böter som kan åläggas ett
givet företag möjliga att fastställa i förväg. Utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning begränsas vidare av de
förhållningsregler som kommissionen i meddelandet om samarbete och i riktlinjerna åtagit sig att följa. Dessutom är kommissionens
kända och tillgängliga administrativa praxis underkastad unionsdomstolens fulla prövningsrätt. Genom denna domstols fasta
och offentliggjorda praxis har eventuella oklara begrepp i artikel 15.2 i förordning nr 17 preciserats. Således kan en omdömesgill
aktör, vid behov genom att anlita en juridisk rådgivare, med tillräcklig precision förutse hur de böter han riskerar att drabbas
av för ett visst handlande kommer att beräknas och deras ungefärliga storlek. Det faktum att aktören inte med exakthet kan
förutse nivån på de böter som kommissionen ålägger i varje enskilt fall kan inte anses strida mot den straffrättsliga legalitetsprincipen
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, punkterna 50–55).
Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den femte grundens andra del.
Härav följer att talan inte kan vinna bifall på någon del av den femte grunden.

Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller höjningen av grundbeloppet för böterna i avskräckande syfte
Parternas argument
Klaganden har anfört att förstainstansrätten i punkterna 680–684 i den överklagade domen åsidosatte artikel 81 EG och förordning
nr 17 när den fann att kommissionen hade fog för sin bedömning att det var nödvändigt att i avskräckande syfte höja utgångsbeloppet
för böterna, och inte göra denna höjning i slutet av beräkningen av dem. Klaganden anser att en höjning i avskräckande syfte
av bötesbeloppet, som beräknats på grundval av hur allvarlig överträdelsen varit och hur länge den pågått liksom med hänsyn
till försvårande och förmildrande omständigheter i det aktuella ärendet, inte är tillåten förrän detta belopp framstår som
otillräckligt stort för att övertyga företaget och samtliga ekonomiska aktörer om överträdelsens allvar och om nödvändigheten
av att inte upprepa den.
Klaganden har också hänvisat till meddelandet från kommissionen, med titeln ”Riktlinjer för beräkning av böter som döms ut
enligt artikel 23.2 a i förordning (EG) nr 1/2003” (EUT C 210, 2006, s. 2) (nedan kallade 2006 års riktlinjer), enligt vilka
nödvändigheten av en ”särskild höjning [av bötesbeloppet] i avskräckande syfte” ska bedömas utifrån det slutliga bötesbeloppet,
det vill säga efter det att grundbeloppet bestämts och detta belopp justerats med hänsyn till försvårande eller förmildrande
omständigheter.
Kommissionen har påpekat att 2006 års riktlinjer inte är relevanta i förevarande mål, eftersom det omtvistade beslutet fattades
med tillämpning av 1998 års riktlinjer, i vilka föreskrivs att företagets storlek och totala resurser kan beaktas vid bedömningen
av överträdelsens allvar (punkt I A), och detta innan överträdelsens varaktighet beaktas (punkt I B). Kommissionen har möjlighet
att ändra sin politik avseende sanktioner för överträdelser av gemenskapens konkurrensrätt. Ordalydelsen i 1998 års riktlinjer
och i 2006 års riktlinjer är liknande på så sätt att de ger kommissionen möjlighet att beakta företagets storlek och totala
resurser vid beräkningen av böterna. Dessutom saknar det betydelse i vilket skede företagets storlek beaktas, eftersom ökningen
av detta skäl är oberoende av böternas slutliga belopp.
Domstolens bedömning
Såsom förstainstansrätten konstaterade i punkt 657 i den överklagade domen, är höjningen med 100 procent av det grundbelopp
som bestämts med hänsyn till överträdelsens allvar motiverad av nödvändigheten att säkerställa att böterna får en tillräckligt
avskräckande verkan med tanke på Lafarges storlek och totala resurser.
Vad gäller begreppet avskräckning erinrar domstolen om att det är en av de faktorer som ska beaktas vid beräkningen av böterna.
Det framgår av fast rättspraxis att de böter som åläggs till följd av åsidosättanden av artikel 81 EG, såsom de föreskrivs
i artikel 15.2 i förordning nr 17, har till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda företagens sida och
att avskräcka såväl dessa företag som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens konkurrensrätt. Kopplingen
mellan å ena sidan företags storlek och totala resurser och å andra sidan nödvändigheten att säkerställa att böterna har avskräckande
verkan kan inte ifrågasättas. Således kan kommissionen beakta bland annat det berörda företagets storlek och ekonomiska styrka
när den beräknar böterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juni 2006 i mål C‑289/04 P, Showa Denko mot kommissionen,
REG 2006, s. I‑5859, punkt 16 och där angiven rättspraxis).
Lafarge har inte bestritt att företagets storlek och totala resurser i sig beaktades för att säkerställa att böterna fick
en tillräckligt avskräckande verkan, men har kritiserat det skede under vilket denna bedömning gjordes.
Domstolen understryker i detta hänseende att beaktandet av företagets storlek och totala resurser för att säkerställa att
böterna får en tillräckligt avskräckande verkan beror på den inverkan på nämnda företag som eftersträvas – sanktionen ska
inte vara försumbar med hänsyn till, bland annat, företagets finansiella styrka.
Under dessa omständigheter finner domstolen att förstainstansrätten hade fog för att finna att ett företag, till följd av
sin ”enorma” totala omsättning i förhållande till de övriga kartellmedlemmarna, lättare skulle kunna uppbringa de medel som
behövdes för att betala böterna. Det var därför motiverat att tillämpa en multiplikator för att uppnå en tillräckligt avskräckande
verkan (se domen i det ovannämnda målet Showa Denko mot kommissionen, punkt 18).
Eftersom beräkningen av böterna i förevarande fall har gjorts genom tillämpning av multiplikationskoefficienter, har den ordning
i vilken dessa tillämpats varit utan betydelse för storleken på de slutliga böterna, oavsett under vilket skede den aktuella
multiplikatorn har tillämpats.
Vidare kan konstateras att Lafarge inte på något sätt har styrkt sitt påstående att, om storleken på böterna hade bestämts
utan tillämpning av multiplikatorn avseende avskräckande verkan, böternas storlek ändå hade varit tillräckligt för att åstadkomma
att de fick en sådan verkan.
Vad slutligen gäller det argument som klaganden anfört med hänvisning till 2006 års riktlinjer, påpekar domstolen att dessa,
såsom kommissionen med rätta har gjort gällande, inte var tillämpliga på de omständigheter som ligger till grund för förevarande
mål.
Vidare bestäms den avskräckande faktor som kan tillämpas för att beräkna de böter som åläggs ett företag på grundval av ett
antal omständigheter, inte bara det berörda företagets specifika situation (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda
målet Showa Denko mot kommissionen, punkt 23). Det är således inte uteslutet att det skede i beräkningen vid vilket en avskräckande
faktor beaktas kan visa sig vara relevant med hänsyn till andra omständigheter som beaktas för beräkningen av nämnda faktor,
utöver det berörda företagets storlek och totala resurser. Klaganden har dock inte visat att detta är fallet i förevarande
mål.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den sjätte grunden.
Härav följer att överklagandet ska ogillas i dess helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i rättegångsreglerna är tillämplig i mål om överklagande,
ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klaganden
ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Lafarge SA ska ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.