CELEX: 62008CJ0303
EMÜ-Türgi assotsiatsioonileping
Perekonna taasühinemine
Assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik
Türgi päritolu töötaja abikaasa, kes on elanud temaga koos enam kui viis aastat
Elamisõiguse säilimine pärast lahutust
Asjaomase isiku süüdimõistmine vägivalla kasutamise eest endise abikaasa suhtes
Õiguste kuritarvitamine

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada 19. septembri 1980. aasta assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni
arengu kohta (edaspidi „otsus nr 1/80”) artikli 7 esimese lõigu teist taanet. Assotsiatsiooninõukogu asutati lepinguga, millega
loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel ning millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla ühelt
poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ liikmesriigid ja ühendus ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse
nimel nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ (EÜT 1964, 217, lk 3685; ELT eriväljaanne 11/11, lk 10).
See taotlus on esitatud Land Baden‑Württembergi (edaspidi „liidumaa”) ja Türgi kodaniku M. Bozkurti vahelises kohtuvaidluses,
mille ese on asjaomase isiku Saksamaa territooriumilt väljasaatmise menetlus.

Õiguslik raamistik
23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud ning nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 (EÜT L 293,
lk 1; ELT eriväljaanne 11/11, lk 41) ühenduse nimel sõlmitud, heaks kiidetud ja kinnitatud lisaprotokolli artikkel 59 on sõnastatud
järgmiselt:
„Käesoleva protokolliga hõlmatud valdkondades ei kohelda Türgit soodsamalt, kui liikmesriigid üksteist vastavalt ühenduse
asutamislepingule kohtlevad.”
Otsuse nr 1/80 II peatüki „Sotsiaalsätted” 1. jagu käsitleb tööhõive ja töötajate vaba liikumisega seotud küsimusi. See jagu
sisaldab nimetatud otsuse artikleid 6–16.
Otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 kohaselt:
„Arvestades erisusi, mis tulenevad artiklist 7, mis käsitleb perekonnaliikmete vaba juurdepääsu tööle, on liikmesriigi seaduslikul
tööturul töötaval Türgi päritolu töötajal:
–        õigus pärast ühte aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis uuendada tööluba sama tööandja juures töötamiseks, kui
tööandjal on talle tööd pakkuda;
–        õigus pärast kolme aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis ning arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi
võtta vastu samal kutsealal sama või mõne teise tööandja mõni teine tavapärastel tingimustel tehtud tööpakkumine, mis on registreeritud
selle liikmesriigi tööhõivetalitustes;
–        õigus pärast nelja aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele
omal valikul.” [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Otsuse nr 1/80 artiklis 7 on sätestatud:
„Liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellel on lubatud temaga kaasa tulla,
on:
–        õigus võtta vastu tööpakkumisi pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud, arvestades
ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi;
–        õigus omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis
viis aastat seaduslikult elanud.
Türgi päritolu töötajate lastel on pärast vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandamist õigus selles liikmesriigis vastu võtta
kõik tööpakkumised, sõltumata selles liikmesriigis elamise kestusest, tingimusel et üks vanematest on selles liikmesriigis
seaduslikult töötanud vähemalt kolm aastat.”
Sama otsuse artikli 14 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva jao sätete kohaldamisel arvestatakse avaliku korra, julgeoleku ja rahvatervise seisukohalt õigustatud piiranguid.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
M. Bozkurt, kes sündis 1959. aastal Türgis, sai loa Saksamaa territooriumile siseneda aprillis 1992.
1993. aasta septembris abiellus ta Türgi kodanikuga, kes töötas Saksamaa seaduslikul tööturul ning kellel oli seetõttu tähtajatu
elamisluba. Tema abikaasa sai 1999. aastal Saksamaa kodakondsuse.
Pärast abiellumist sai M. Bozkurt 1993. aasta oktoobris tähtajalise elamisloa, mis asendati 1998. aasta oktoobris, st pärast
seda, kui kõnealune isik täitis otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teises taandes sätestatud viieaastase elamise tingimuse,
see elamisluba tähtajatu elamisloaga.
Alates 2000. aasta juunist elas ta oma abikaasast eraldi. Paari abielu lahutati 2003. aasta novembris.
Saksamaal elamise ajal töötas M. Bozkurt erinevate tööandjate juures. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei olnud siiski
võimalik tõendada tööperioodide täpset kestust, kuna kõnealune isik ei ole sellele täpselt viidanud ega selle kohta tõendeid
esitanud.
2000. aasta algusest oli M. Bozkurt 18 kuud haiguspuhkusel, mille kestel eemaldati tal ajukasvaja.
Tema tööandja ütles tema töölepingu selle eemalviibimise perioodi lõpul üles. Alates sellest ajast on ta töötu olnud ja saab
sotsiaalseadustiku II osa (Sozialgesetzbuch, Teil II) alusel toimetulekutoetust. Esialgu sai ta majutust munitsipaalelamus,
alates novembrist 2005 elab ta väikeses korteris, mida üürib talle tema vend.
Olles juba aastatel 1996 ja 2000 kehavigastuste ning varalise kahju tekitamise eest süüdi mõistetud, mõisteti M. Bozkurt 2004. aasta
mais süüdi oma abikaasa vägistamise ja kehavigastuste tekitamise eest nende viibimise ajal Türgis juulis 2002. Kõnealuse isiku
apellatsioonkaebus rahuldati osaliselt ning 17. jaanuaril 2005 määrati tema lõplikuks karistuseks kaheaastane vangistus, millest
M. Bozkurt vabastati täielikult tingimisi, lastes ta eelvangistusest vabadusse.
Liidumaa tegi 26. juulil 2005 otsuse M. Bozkurt välja saata, mis kuulus kohesele täitmisele (edaspidi „väljasaatmisotsus”),
tuginedes tema kohta tehtud viimasele süüdimõistvale otsusele, mis kinnitab tema kalduvust vägivalda kasutada. Liidumaa sedastas,
et kõnealune isik ei saa tugineda otsuse nr 1/80 artiklitele 6 ja 7, kuna ta ei ole alates temaga töölepingu ülesütlemisest
mõistliku aja jooksul uut tööd leidnud ning ta ei tee töö leidmiseks enam tõsiseid pingutusi.
Kui M. Bozkurt oli väljasaatmisotsuse peale kaebuse esitanud, otsustas Verwaltungsgericht Stuttgart esialgu selle otsuse täitmise
peatada ning seejärel tühistas selle 5. juuli 2006. aasta kohtuotsusega.
Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg jättis liidumaa apellatsioonkaebuse selle kohtuotsuse peale oma 14. märtsi 2007. aasta
kohtuotsusega rahuldamata. See kohus leidis nimelt, et tulenevalt M. Bozkurti Saksamaal juba täitunud seadusliku elamise perioodist
võib viimane tugineda elamisõigusele otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel. Seega on väljasaatmisotsus
ebaseaduslik, kuna see ei vasta liidu kodanike suhtes kohaldatavatele tingimustele, mida vastavalt Euroopa Kohtu praktikale
tuleb järgida Türgi kodanike puhul, kellel on otsuse nr 1/80 alusel elamise õigus. Lisaks sedastas kohus, et asjaolud, et
M. Bozkurt oli alates 2000. aastast töötu, et antud juhul oli ta oma raske haiguse tõttu jäädavalt tööturult kõrvaldatud ning
see, et ta oli ligi üheksa kuud viibinud vanglas, ei tähendada, et ta on oma otsuse nr 1/80 nimetatud sättest tulenevad õigused
kaotanud, kuna tulenevalt Euroopa Kohtu praktikast jätkub isiku riigis elamise õigus isegi siis, kui tingimused, mille alusel
ta selle õiguse omandas, ei ole enam täidetud.
Liidumaa esitas seejärel Bundesverwaltungsgerichtile kassatsioonkaebuse, väites esiteks, et M. Bozkurt on vahepeal oma Saksamaal
elamise õiguse kaotanud, kuna ta ei töötanud, ning teiseks ei saa ta tugineda tõhusalt otsuse nr 1/80 artikli 7 esimesele
lõigule, kuna ta on tõsiselt kahjustanud selle isiku füüsilist puutumatust, kelle kaudu ta need õigused omandas.
Olles samal seisukohal Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württembergi 14. märtsi 2007. aasta otsuses välja arendatud õigusliku
analüüsiga, sedastas Bundesverwaltungsgericht, et otsuse tegemiseks tema lahendada olevas vaidluses on oluline määrata kindlaks,
kas M. Bozkurt sai kuupäeval, millal tema kohta väljasaatmisotsus tehti, tugineda kaitsele, mille annab otsuse nr 1/80 artikli 7
esimene lõik.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab sellega seoses, et Euroopa Kohtu praktikas ei ole veel käsitletud küsimust, kas Türgi
kodanik, kes sai liikmesriigis elamise õiguse liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmena,
kaotab tulenevalt asjaolust, et asjaomane abielu pärast kõnealuse õiguse nõuetekohast omandamist lahutatakse, selle elamise
õiguse või ei kaota.
Lisaks küsib nimetatud kohus, kas põhikohtuasja iseloomustavatest faktilistest eriasjaoludest tulenevalt võib selline Türgi
kodanik nagu M. Bozkurt otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel tõhusalt tugineda elamisõigusele, ilma et sellist käitumist
võiks pidada oma olemuselt kuritarvitavaks. Eelkõige oleks vaja kindlaks teha, kas isiku õiguse, kes on selle seaduslikult
saanud, saab tühistada kui ta on hiljem selle isiku suhtes vääritult käitunud, kelle kaudu ta eelnevalt nimetatud õiguse omandas.
Leides, et neil asjaoludel on tema lahendada olevas vaidluses kohtuotsuse tegemiseks vaja tõlgendada otsust nr 1/80, otsustas
Bundesverwaltungsgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] otsuse nr 1/80 […] artikli 7 [esimese lõigu] teise taande järgi säilib liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi
päritolu töötaja perekonnaliikmena saadud töötamis‑ ning riigis elamise õigus ka pärast abielu lahutamist?
Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt:
2.      Kas tegemist on […] otsuse nr 1/80 artikli 7 [esimese lõigu] teise taande järgi endise abikaasa riigis elamise õigusele tuginemisel
selle õiguse kuritarvitamisega, kui Türgi kodanik vägistas ja vigastas abikaasat pärast õigusliku seisundi omandamist ning
seda tegu on karistatud kaheaastase vabadusekaotusega?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Toimikust nähtub, et põhikohtuasjas kõne all olev Türgi kodanik vastas enne oma abielu lahutamist kõigile tingimustele, mis
on vajalikud, et seaduslikult saada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teises taandes sätestatud õiguslik seisund.
Neil tingimustel tuleb eelotsusetaotluse esitanud küsimust mõista selliselt, et sellega soovitakse sisuliselt teada, kas otsuse
nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et niisugune Türgi kodanik nagu põhikohtuasja kaebaja, kes sai liikmesriigi
tööturul seaduslikult töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmena ning tulenevalt asjaolust, et ta elas vähemalt viis
aastat katkematult oma abikaasa juures, nimetatud sätte teise taande alusel antava õigusliku seisundiga seotud õigused, kaotab
need õigused, kui ta lahutab oma abielu kuupäeval, mis on hilisem kui nende õiguste omandamise kuupäev.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb esiteks märkida – nagu nähtub otsuse nr 1/80 selle sama artikli 7 esimese lõigu sõnastusest
–, et selles sättes ette nähtud õiguste omandamine sõltub kahest kumulatiivsest eeltingimusest, milleks on esiteks asjaolu,
et asjaomane isik peab olema vastuvõtva liikmesriigi seaduslikul tööturul juba töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliige
ning teiseks, et selle riigi pädevad ametiasutused peavad olema ta lubanud nimetatud töötaja juurde elama. Käesoleval juhul
on selge, et need tingimused olid nii M. Bozkurti kui tema abikaasa poolt täidetud.
Teiseks laienevad vastavalt süsteemile, mis lepinguosalised selle sätte raames kehtestanud on, selle sätte alusel Türgi kodanikule,
kes vastab eelmises punktis meenutatud tingimustele, antud õigused järk‑järgult, tulenevalt asjaomase isiku tegelikust elamise
pikkusest koos Türgi päritolu töötajaga, kes juba vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult elab.
Seega saab asjaomane Türgi kodanik pärast kolme aastat niisugust seaduslikku elamist õiguse võtta vastu tööpakkumisi, arvestades
Euroopa Liidu liikmesriikide töötajate eesõigusi (otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimene taane).
Pärast täiendavat kahte aastat vastuvõtvas liikmesriigis elamist omandab sama Türgi kodanik õiguse vabale juurdepääsule kõigile
palgalistele töökohtadele omal valikul (sama otsuse artikli 7 esimese lõigu teine taane). Käesoleval juhul vastas M. Bozkurt
vaieldamatult sellele kriteeriumile.
Selles kontekstis tuleb täpsustada, et vastupidi otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 raames sätestatud süsteemile, mis põhineb
seaduslikul töötamisel teatud ajaperioodi jooksul, on sama otsuse artikli 7 esimese lõigu kohaldamise asjakohane kriteerium
seaduslik elamine Türgi päritolu sisserändajast töötaja juures. Pärast niisugust elamist teatud ajaperioodi jooksul saab asjaomane
isik õiguse töötada, kuid viimati nimetatud säte ei näe ette sellekohast kohustust ega muuda töötamist otsusega nr 1/80 tagatud
õiguse omandamise tingimuseks (vt selle kohta eelkõige 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑373/03: Aydinli, EKL 2005,
lk I‑6181, punktid 29 ja 31; 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑325/05: Derin, EKL 2007, lk I‑6495, punkt 56, ja 25. septembri
2008. aasta otsus kohtuasjas C‑453/07: Er, EKL 2008, lk I‑7299, punktid 31–34). Sellise Türgi kodaniku olukorras, nagu on
kõne all põhikohtuasjas, ei oma töötamine seega mingisugust tähtsust.
Kolmandaks tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba mitmel korral otsustanud, et esiteks on nimetatud artikli 7 esimene lõik
vahetu õigusmõjuga ning teiseks nõuavad selle sätte kohaselt ette nähtud elamisperioodid, selleks et need ei kaotaks kogu
oma mõju, vastava elamise õiguse tunnustamist (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Er, punktid 25 ja 26, ning 18. detsembri
2008. aasta otsus kohtuasjas C‑337/07: Altun, EKL 2007, lk I‑10323, punktid 20 ja 21).
Neljandaks tuleb rõhutada, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus sätestatud õiguste järkjärgulise omandamise süsteem
järgib kahte eesmärki.
Esialgu, enne kui algne kolmeaastane periood on lõppenud, on nimetatud sätte eesmärk võimaldada sisserändajast töötaja perekonnaliikmetel
viimase juures elada, et soodustada sel viisil perekonna taasühinemise kaudu vastuvõtvasse liikmesriigi seaduslikult integreerunud
Türgi päritolu töötaja töötamist ja elamist (vt eelkõige 17. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑351/95: Kadiman, EKL 1997,
lk I‑2133, punktid 35 ja 36; 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑65/98: Eyüp, EKL 2000, lk I‑4747, punkt 26, ning 11. novembri
2004. aasta otsus kohtuasjas C‑467/02: Cetinkaya, EKL 2004, lk I‑10895, punkt 25).
Seejärel on sama sätte eesmärk tugevdada Türgi päritolu töötaja perekonna jätkusuutlikku lõimumist vastuvõtvas liikmesriigis,
andes asjaomasele perekonnaliikmele pärast kolme aastat seaduslikku elamist võimaluse ise tööturule siseneda. Selliselt taotletav
peamine eesmärk on tugevdada nimetatud perekonnaliikme positsiooni, kes on selleks ajaks vastuvõtvasse liikmesriiki juba seaduslikult
integreerunud, andes talle kõnealuses riigis vahendid oma eluga toimetulekuks ja endale seega sisserändajast töötajast sõltumatu
olukorra loomiseks (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Eyüp, punkt 26; eespool viidatud kohtuotsus Cetinkaya, punkt 25;
eespool viidatud kohtuotsus Aydinli, punkt 23, ja eespool viidatud kohtuotsus Derin, punktid 50 ja 71).
Euroopa Kohus järeldas sellest, et kui perekonnaliige on põhimõtteliselt, välja arvatud õiguspärased põhjused, kohustatud
võõrtöötajaga tegelikult koos elama, kuna tal ei ole endal õigust vabale juurdepääsule tööturule – teisisõnu, enne kolmeaastase
perioodi lõppu –, siis seevastu ei ole olukord enam samasugune, kui asjaomane isik on selle õiguse otsuse nr 1/80 artikli 7
esimese lõigu esimese taande alusel seaduslikult omandanud ning veelgi enam on see nii juhul, kui tal on viie aasta pärast
tingimusteta õigus töötamiseks (vt eespool viidatud kohtuotsus Derin, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt, kui otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus sätestatud tingimused on täidetud, siis annab see säte Türgi päritolu
töötaja perekonnaliikmele õiguse juurdepääsuks vastuvõtva liikmesriigi tööturule ning sellega kaasneva õiguse selle riigi
territooriumil edasi elada.
Need õigused tulenevad niisiis olukorrast, milles Türgi päritolu töötajast vanem varem sama liikmesriigi territooriumil oli
ja mille kaudu tema perekonnaliige elamise õiguse omandas.
Nagu Euroopa Ühenduste Komisjon oma kirjalikes märkustes õigesti väitis, kui sellise töötaja perekonnaliige on juba ise otsuse
nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel sellise individuaalse õiguse omandanud, siis on tema integratsioonitase vastuvõtvas
liikmesriigis siiski piisav selleks, et tema olukorda saaks vaadelda tema vanema omast, kelle kaudu tal võimalus selle riigi
territooriumile siseneda tekkis, eraldi ning selle vanema olukorra suhtes iseseisvana (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Derin, punktid 50 ja 71, ning eespool viidatud kohtuotsus Altun, punktid 59 ja 63).
Sellisele tõlgendusele viitab ka otsuse nr 1/80 eesmärk tervikuna, mille kohta on korduvalt otsustatud, et selleks on parandada
Türgi sisserändajate olukorda vastuvõtvas liikmesriigis, soodustades Türgi kodanike, kes vastavad selle otsuse sätetest ühes
ette nähtud tingimustele ning kes tulenevalt sellest asjaolust omandavad sellest sättest neile tulenevad õigused, järkjärgulist
integratsiooni viimati nimetatud liikmesriiki (vt eelkõige 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑329/97: Ergat, EKL 2000,
lk I‑1487, punktid 43 ja 44; eespool viidatud kohtuotsus Derin, punkt 53, ja eespool viidatud kohtuotsus Altun, punktid 28
ja 29).
Niisiis just sellest vaatepunktist lähtudes leidis Euroopa Kohus, et sellised õigused nagu need, mille M. Bozkurt on otsuse
nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel seaduslikult omandanud, eksisteerivad sõltumata nende õiguste tekkimiseks vajalike
tingimuste säilimisest (vt eespool viidatud kohtuotsus Ergat, punkt 40; eespool viidatud kohtuotsus Cetinkaya, punkt 31; eespool
viidatud kohtuotsus Aydinli, punkt 26; eespool viidatud kohtuotsus Derin, punkt 53, ja eespool viidatud kohtuotsus Altun,
punkt 36) nii, et perekonnaliige, kes on nimetatud otsuse alusel juba need õigused saanud, saab vastuvõtvas liikmesriigis
oma olukorda järk‑järgult parandada ning sinna alaliselt integreeruda, elades isikust, kelle kaudu ta need õigused omandas,
eraldi (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Ergat, punktid 43 ja 44).
Eelnevas punktis meenutatud tõlgendus väljendab üldisemat õigustest kinnipidamise põhimõtet, mida on käsitletud 16. detsembri
1992. aasta otsuses kohtuasjas C‑237/91: Kus (EKL 1992, lk I‑6781, punktid 21 ja 22) ning mille kohaselt ei sõltu juhul, kui
Türgi kodanik saab tõhusalt tugineda otsuse nr 1/80 sätte alusel omandatud õigustele, need õigused enam nende asjaolude säilimisest,
mille alusel need õigused omandati, kuna selles otsuses ei ole sellist tingimust ette nähtud. Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus
Kus, oli kõne all olevaks asjaoluks täpsemalt abielu, mis andis Türgi kodanikule õiguse vastuvõtvasse liikmesriiki siseneda,
see abielu lahutati ajal, kui asjaomane isik oli juba õigused omandanud, antud juhul otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 alusel.
Tuleb meenutada, et 5. oktoobri 1994. aasta otsuse kohtuasjas C‑355/93: Eroglu (EKL 1994, lk I‑5113) punkti 22 kohaselt on
sama põhimõte kohaldatav ka sama otsuse artikli 7 suhtes (vt selle sama kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Ergat,
punkt 40; eespool viidatud kohtuotsus Aydinli, punkt 26; eespool viidatud kohtuotsus Derin, punkt 50, ja eespool viidatud
kohtuotsus Altun, punktid 42 ja 43).
Viiendaks, mis puudutab sellise õiguse kaotamise asjaolusid, mis on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga antud selles
lõigus nimetatud tingimustele vastavatele Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetele, siis võib vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale
neid õigusi piirata ainult kahel juhul: kui Türgi päritolu sisserändaja viibimine vastuvõtva liikmesriigi territooriumil kujutab
endast sama otsuse artikli 14 lõike 1 kohaselt tema isikliku käitumise tõttu reaalset ja tõsist ohtu avalikule korrale, julgeolekule
või rahvatervisele või kui asjaomane isik on lahkunud selle liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma
õiguspäraste põhjusteta (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Er, punkt 30, ja eespool viidatud kohtuotsus Altun, punkt 62).
Euroopa Kohus on eelmises punktis välja toodud piirangute puhul korduvalt kinnitanud, et need on ammendavad (vt eelkõige eespool
viidatud kohtuotsus Cetinkaya, punkt 38; eespool viidatud kohtuotsus Derin, punkt 54; eespool viidatud kohtuotsus Er, punkt 30,
ja eespool viidatud kohtuotsus Altun, punkt 62).
Eelnevast arutluskäigust lähtuvalt tuleb järeldada, et asjaolu, et abikaasad lahutasid oma abielu pärast seda, kui asjaomane
perekonnaliige on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu kohased õigused nõuetekohaselt juba omandanud, ei oma asjaomase isiku
nimetatud õiguste säilimise seisukohast mingit tähtsust isegi juhul, kui viimati nimetatud isik sai algselt need õigused omandada
üksnes oma endise abikaasa kaudu.
Lõpuks tuleb täpsustada, et eelmises punktis toodud tõlgendus ei ole vastuolus ka 23. novembril 1970. aastal allkirjastatud
lisaprotokolli artikli 59 nõuetega. Nimelt – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 50–52 märkis – ei saa analoogsetel
põhjendustel kui need, mis Euroopa Kohus on esitanud eespool viidatud kohtuotsuse Derin punktides 62–67 ja 4. oktoobri 2007. aasta
otsuse kohtuasjas C‑349/06: Polat (EKL 2007, lk I‑8167) punktis 21, Türgi päritolust töötaja perekonnaliikme olukorda tegelikult
võrrelda liikmesriigi kodaniku perekonnaliikme olukorraga, kuna nende õiguslikus olukorras on märkimisväärseid erinevusi (vt
selle kohta ka 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑462/08: Bekleyen, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 35–38
ja 43).
Eelnevast lähtudes tuleb esimesele küsimusele vastata, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt,
et niisugune Türgi kodanik nagu põhikohtuasja kaebaja, kes sai liikmesriigi tööturul seaduslikult töötava Türgi päritolu töötaja
perekonnaliikmena ning tulenevalt asjaolust, et ta elas vähemalt viis aastat katkematult oma abikaasa juures, nimetatud sätte
teise taande alusel antava õigusliku seisundiga seotud õigused, ei kaota neid õigusi, kui ta lahutab oma abielu kuupäeval,
mis on hilisem kui nende õiguste omandamise kuupäev.

Teine küsimus
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa õigussubjektid liidu õigusnorme ära kasutada pettuse või kuritarvituse eesmärgil
ja siseriiklikud kohtud võivad igal üksikjuhul objektiivsetele asjaoludele tuginedes võtta arvesse asjaomaste isikute kuritarvitust
või pettust, et vajaduse korral keelduda neile kohaldamast soodustust, mis tuleneb nimetatud liidu õigusnormidest, millele
konkreetsel juhtumil tuginetakse (vt eelkõige 9. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑212/97: Centros, EKL 1999, lk I‑1459,
punkt 25; 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑255/02: Halifax jt, EKL 2006, lk I‑1609, punkt 68, ning 20. septembri
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑16/05: Tum ja Dari, EKL 2007, lk I‑7415, punkt 64).
Nii välistas Euroopa Kohus selle, et tööperioode, mida Türgi kodanik ei saanud täita pettuse tõttu, mille eest ta süüdi mõisteti,
võiks pidada otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 kohaldamisel seaduslikuks, kuna asjaomane isik ei täitnud tegelikult selles
sättes ette nähtud tingimusi ning ei saanud seetõttu sellest sättest tulenevat õigust seaduslikult (vt 5. juuni 1997. aasta
otsus kohtuasjas C‑285/95: Kol, EKL 1997, lk I‑3069, punktid 26 ja 27, ning 11. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑37/98:
Savas, EKL 2000, lk I‑2927, punkt 61).
Nimelt ei saa lubada, et Türgi kodanik püüab põhjendamatult saada ühega otsuse nr 1/80 sätetest tagatud soodustusi.
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt Euroopa Kohtule saadetud toimikust, et siseriiklik kohus, kes
tegi sisulise otsuse Bundesverwaltungsgerichtis praegu pooleli oleva kohtuasja põhjal, leidis sõnaselgelt, et M. Bozkurt sai
otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teises taandes sätestatud õigusliku seisundi seaduslikult. Peale selle ei ole Euroopa
Kohtule esitatud ühtegi konkreetset tõendit, millest võiks järeldada, et põhikohtuasi puudutab fiktiivset abielu, mis sõlmiti
üksnes eesmärgiga saada alusetult soodustusi, mis on EMÜ‑Türgi assotsiatsiooniõigusega ette nähtud.
Neil asjaoludel tuleb nentida, et M. Bozkurt kasutas põhikohtuasjas üksnes talle otsuse nr 1/80 alusel sõnaselgelt antud õigusi,
mille saamiseks vastas ta kõigile nõutud tingimustele.
Niisiis ei saa asjaolu, et Türgi kodanik tugineb täielikult selle otsusega talle tagatud õigustele, mille ta eelnevalt sellisena
seaduslikult omandas, pidada õiguse kuritarvitamiseks.
Esitamata siiski küsimust otsuse nr 1/80 artikli 14 lõike 1 kohta, tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas põhikohtuasja
eriasjaoludel ei riiva M. Bozkurti poolt sama otsuse artikli 7 esimese lõigu alusel saadud õigusliku seisundi nõudmine avalikku
korda, tulenevalt tema poolt pärast selle omandamist toime pandud raskest kuriteost isiku suhtes, kelle kaudu ta nimetatud
seisundi sai.
Seoses sellega tuleb täpsustada, et otsuse nr 1/80 artikli 14 lõige 1 kehtestab asjakohase õigusliku raamistiku, mis võimaldab
hinnata, millises ulatuses võib Türgi kodanikult, kes on kuriteo toimepanemises süüdi mõistetud, vastuvõtvast liikmesriigist
väljasaatmise kaudu võtta ära sellest otsusest otseselt tulenevad õigused (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Derin,
punkt 74).
Mis puudutab nimetatud sättes ette nähtud avaliku korra erandi ulatuse määratlemist, siis on väljakujunenud kohtupraktikast
lähtudes asjakohane viidata samale erandile liidu liikmesriikide kodanikest töötajate vaba liikumise kontekstis antud tõlgendusele
(vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Polat, punkt 30).
Euroopa Kohus on sageli toonitanud, et nimetatud erand on isikute vaba liikumise aluspõhimõttest tehtav erand, mida tuleb
tõlgendada kitsalt ja nii, et selle ulatust ei saaks liikmesriigid ühepoolselt kindlaks määrata (vt eelkõige eespool viidatud
kohtuotsus Polat, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tähendab siseriikliku ametiasutuse poolt avaliku korra mõistele tuginemine
lisaks iga seaduserikkumisega kaasnevale ühiskondliku korra häirimisele igal juhul veel mõne ühiskonna põhihuvi ähvardava
reaalse ja piisavalt tõsise ohu olemasolu (eespool viidatud kohtuotsus Polat, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti peavad avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed põhinema eranditult asjaomase isiku käitumisel. Selliseid
meetmeid ei saa iseenesest määrata süüdimõistvate kohtuotsuste tõttu ja üldise preventsiooni eesmärgil (eespool viidatud kohtuotsus
Polat, punktid 31 ja 35).
Seega saab süüdimõistvale otsusele viidata vaid niivõrd, kuivõrd süüdimõistmise aluseks olevad asjaolud annavad alust järeldada,
et isiku käitumine kujutab endast tegelikku ohtu avalikule korrale (eespool viidatud kohtuotsus Polat, punkt 32 ja seal viidatud
kohtupraktika).
Seega on asjaomaste siseriiklike ametiasutuste ülesanne hinnata juhtumipõhiselt õigusrikkuja käitumist ning seda, kas oht,
mida ta endast avalikule korrale ja julgeolekule kujutab, on olemas, reaalne ja piisavalt tõsine, ning lisaks peavad nad sealjuures
järgima nii proportsionaalsuse põhimõtet kui ka võtma arvesse asjaomase isiku põhiõigusi. Täpsemalt öeldes võib otsuse nr 1/80
artikli 14 lõike 1 alusel väljasaatmise otsustada üksnes juhul, kui asjaomase isiku käitumisega kaasneb konkreetne oht uueks
avaliku korra raskeks rikkumiseks (vt eespool viidatud kohtuotsus Derin, punkt 74).
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata:
–        asjaolu, et niisugune Türgi kodanik nagu põhikohtuasja kaebaja tugineb õigusele, mille ta on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese
lõigu alusel seaduslikult omandanud, ei kujuta endast õiguse kuritarvitamist isegi siis, kui asjaomane isik pani oma endise
abikaasa suhtes, kelle kaudu ta selle õiguse omandas, hiljem toime raske kuriteo, mille eest ta ka süüdi mõisteti;
–        seevastu ei ole sama otsuse artikli 14 lõikega 1 vastuolus, kui Türgi kodanik, kes on kuriteo toimepanemises süüdi mõistetud,
otsustatakse välja saata, kuna tema käitumine kujutab endast olemasolevat, reaalset ja piisavalt tõsist ohtu, mis mõjutab
mõnd ühiskonna põhihuvi. Siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata, kas põhikohtuasjas on tegemist sellise juhtumiga.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahelise lepinguga loodud assotsiatsiooni nõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80
assotsiatsiooni arengu kohta artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et niisugune Türgi kodanik nagu põhikohtuasja
kaebaja, kes sai liikmesriigi tööturul seaduslikult töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmena ning tulenevalt asjaolust,
et ta elas vähemalt viis aastat katkematult oma abikaasa juures, nimetatud sätte teise taande alusel antava õigusliku seisundiga
seotud õigused, ei kaota neid õigusi, kui ta lahutab oma abielu kuupäeval, mis on hilisem kui nende õiguste omandamise kuupäev.
2.
Asjaolu, et niisugune Türgi kodanik nagu põhikohtuasja kaebaja tugineb õigusele, mille ta on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese
lõigu alusel seaduslikult omandanud, ei kujuta endast õiguse kuritarvitamist isegi siis, kui asjaomane isik pani oma endise
abikaasa suhtes, kelle kaudu ta selle õiguse omandas, hiljem toime raske kuriteo, mille eest ta ka süüdi mõisteti.
Seevastu ei ole sama otsuse artikli 14 lõikega 1 vastuolus, kui Türgi kodanik, kes on kuriteo toimepanemises süüdi mõistetud,
otsustatakse välja saata, kuna tema käitumine kujutab endast olemasolevat, reaalset ja piisavalt tõsist ohtu, mis mõjutab
mõnd ühiskonna põhihuvi. Siseriikliku kohtu ülesanne on hinnata, kas põhikohtuasjas on tegemist sellise juhtumiga.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.