CELEX: 62005CJ0212
Piirialatöötaja
Määrus (EMÜ) nr 1612/68
Teise liikmesriiki elama asumine
Töötu abikaasa
Lapsehooldustasu
Abikaasale toetuse andmisest keeldumine
Sotsiaalne soodustus
Elukoha tingimus

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
EÜT L 257, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15) tõlgendamist.
See taotlus esitati G. Hartmanni ja Freistaat Bayerni vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega maksta G. Hartmannile tema laste eest lapsehooldustasu.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.”
Siseriiklikud õigusnormid
Eelotsusetaotluse kohaselt on lapsehooldustasu ja lapsehoolduspuhkuse seaduse (Bundeserziehungsgeldgesetz; edaspidi „BErzGG”) § 1 lõike 1 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavas redaktsioonis sätestatud, et õigus lapsehooldustasule on igal isikul, kelle alaline või peamine elukoht asub Saksamaal, kelle ülalpeetav laps elab koos temaga, kes selle lapse eest ise hoolitseb ja teda kasvatab ning kes on töötu või ei tööta täistööajaga.
Lisaks nähtub BErzGG § 1 lõike 4 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavast redaktsioonist, et Euroopa Liidu kodanikel ja Saksamaa naaberriikidest pärit piirialatöötajatel on õigus lapsehooldustasule tingimusel, et nad teevad selles liikmesriigis tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus.
Vastavalt BErzGG § 1 lõikele 7, mida on muudetud 12. oktoobril 2000, on õigus saada lapsehooldustasu ka Saksamaal avalik-õiguslikus teenistus- ja ametisuhtes töötava isiku abikaasal, kes elab teises liikmesriigis. Vastavalt BErzGG § 24 lõikele 1, mida on muudetud 12. oktoobril 2000, ei kohaldata seda sätet siiski laste suhtes, kes on sündinud enne 1. jaanuari 2001.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
G. Hartmann on Austria kodanik, kes on alates 1990. aastast abielus varem Saksamaal elanud Saksa kodanikuga. Aastast 1990 elab paar koos kolme lapsega Austrias; lapsed on sündinud vastavalt 1991. aasta märtsis, 1993. aasta mais ja 1997. aasta septembris. Hageja abikaasa töötab ametnikuna Saksamaal (alates 1986. aastast Deutsche Bundespost’is ja alates 1995. aastast Deutsche Telekom AG-s).
25. septembri 1991. aasta otsusega – vaide kohta tehtud 7. jaanuari 1992. aasta otsuse redaktsioonis – ja 20. septembri 1993. aasta otsusega – vaide kohta tehtud 26. jaanuari 1994. aasta otsuse redaktsioonis – keeldus Freistaat Bayern maksmast G. Hartmannile tema kahe esimese lapse eest BErzGG-s põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatavas redaktsioonis sätestatud lapsehooldustasu.
10. juuni ja 23. juuni 1998. aasta otsustega – vaide kohta tehtud 7. septembri 1998. aasta otsuse redaktsioonis – jäeti rahuldamata nii hageja esitatud uuesti läbivaatamise taotlused kui ka taotlus saada lapsehooldustasu tema noorima poja esimese eluaasta eest. Lapsehooldustasu maksmisest keeldumist põhjendati asjaoluga, et G. Hartmann ei ela ega tööta Saksamaal.
Sozialgericht München jättis 14. veebruari 2001. aasta otsusega G. Hartmanni esitatud hagi rahuldamata, mille peale esitas G. Hartmann Bayerische Landessozialgericht’ile apellatsioonkaebuse, kuid mille viimane 1. juuli 2003. aasta otsusega samuti rahuldamata jättis. Kohus leidis, et G. Hartmannil ei ole Saksa õiguse kohaselt õigus saada lapsehooldustasu, kuna ta ei ela Saksamaal. Asjaomast tasu ei saa talle maksta ka ühenduse õiguse alusel.
Kõnealune kohus on seisukohal, et nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja kaasajastatud nõukogu 2. juuni 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 2001/83 (
EÜT L 230, lk 6
), muudetud nõukogu 30. aprilli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 1249/92 (
EÜT L 136, lk 28
; edaspidi „määrus nr 1408/71”), ei ole käesoleval juhul kohaldatav, sest G. Hartmann ega tema abikaasa ei kuulu selle määruse kohaldamisalasse. G. Hartmann ei tee mingit palgalist tööd ning tema abikaasat ei saa ametnikuna pidada määruse nr 1408/71 I lisa I osa punkti C tähenduses „töötajaks”.
Bayerische Landessozialgericht lisas, et õigus lapsehooldustasule ei saa põhineda ka määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikel 2, kuna määrus nr 1408/71 on viimasena nimetatud määruse suhtes ülimuslik.
Seejärel esitas hageja Bundessozialgerichtile kassatsioonkaebuse.
Neil asjaoludel otsustas Bundessozialgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas võõrtöötajana määruse nr 1612/68 […] tähenduses tuleb ajavahemikus jaanuarist 1994 kuni septembrini 1998 käsitleda ka Saksa kodanikku, kes asus 1990. aastal elama Austriasse, töötades samal ajal edasi Saksamaal postiametnikuna, ning kes töötab sellest ajast alates piirialatöötajana?
2.
Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav:
Kas määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 mõttes on tegemist kaudse diskrimineerimisega, kui esimeses küsimuses nimetatud isiku töötule abikaasale, kes elab Austrias ja kellel on selle riigi kodakondsus, keeldutakse maksmast Saksa lapsehooldustasu põhjusel, et tal ei ole Saksamaal peamist ega alalist elukohta?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriigi kodanik, kes on teise liikmesriiki elama asunud, töötades samal ajal edasi esimesena nimetatud riigis, ning kes töötab sellest ajast alates piirialatöötajana, võib olla määruse nr 1612/68 tähenduses „võõrtöötaja” staatuses.
Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon väitsid oma kirjalikes märkustes ning Madalmaade valitsus omakorda kohtuistungil, et töötajate vaba liikumise õiguse kasutamiseks saab pidada vaid isiku siirdumist teise liikmesriiki tööle asumise eesmärgil. Seega G. Hartmanni abikaasaga sarnases olukorras olev isik, kes ei ole lõpetanud töötamist oma kodakondsusjärgses liikmesriigis ja kes on üksnes asunud elama oma abikaasa juurde teise liikmesriiki, ei saa tugineda töötajate vaba liikumist käsitlevatele ühenduse sätetele.
Siinkohal tuleb märkida, et käesolevat arutluskäiku tuleb analüüsida 21. veebruari 2006. aasta otsust kohtuasjas
C-152/06: Ritter-Coulais (EKL 2006, lk I-1711)
silmas pidades. Hinnates käesolevas asjas põhikohtuasja hagejate olukorda EÜ asutamislepingu artiklis 48 (muudetuna EÜ artikkel 39) sätestatud töötajate vaba liikumise põhimõttest lähtuvalt, tuletas Euroopa Kohus kõnealuse otsuse punktides 31 ja 32 meelde, et kõik ühenduse kodanikud, sõltumata nende elukohast ja rahvusest, kes kasutavad töötajate vaba liikumise õigust ja kes töötavad mõnes muus liikmesriigis kui elukohaliikmesriik, kuuluvad mainitud sätte kohaldamisalasse. Järelikult põhikohtuasja hagejad, kes töötavad mõnes muus liikmesriigis kui selles, kus on nende tegelik elukoht, kuuluvad EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaldamisalasse.
Käesoleval juhul puudutab põhikohtuasja aluseks olev olustik isikut, kes alates oma elukoha muutmisest elab ühes liikmesriigis ja töötab teises liikmesriigis. Asjaolu, et G. Hartmanni abikaasa on asunud elama Austriasse tööga mitte seotud põhjustel, ei õigusta tegelikult keeldumist käsitleda teda võõrtöötajana, millise staatuse oli ta omandanud ajast, kui ta Austriasse elama asununa kasutas täiel määral talle kuuluvat õigust töötajate vabale liikumisele, käies tööl Saksamaal.
Sellest järeldub, et ajavahemikul jaanuarist 1994 kuni septembrini 1998 kuulub sellise piirialatöötaja nagu G. Hartmanni abikaasa olukord töötajate vaba liikumist puudutavate EÜ asutamislepingu sätete kohaldamisalasse ja seega ka määruse nr 1612/68 kohaldamisalasse.
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et liikmesriigi kodanik, kes on teise liikmesriiki elama asunud, töötades samal ajal edasi esimesena nimetatud riigis, ning kes töötab sellest ajast alates piirialatöötajana, võib olla määruse nr 1612/68 tähenduses „võõrtöötaja” staatuses.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 on sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas vastuolus see, kui võõrtöötaja töötule abikaasale, kes elab Austrias ja kellel on selle liikmesriigi kodakondsus, keeldutakse maksmast Saksa lapsehooldustasu põhjusel, et tal ei ole Saksamaal peamist ega alalist elukohta.
Euroopa Kohus on varem leidnud, et Saksa lapsehooldustasu on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 tähenduses sotsiaalne „soodustus” (vt 12. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-85/96: Martínez Sala, EKL 1998, lk I-2691
, punkt 26).
Saksamaa ja Ühendkuningriigi valitsus märkisid, et on ebaõiglane võimaldada piirialatöötajal, kelle elukoht ja töökoht on eri liikmesriikides, saada samu sotsiaalseid soodustusi mõlemas liikmesriigis ja neid kombineerida. Sellise ohu kõrvaldamiseks ja lähtudes asjaolust, et määrus nr 1612/68 ei sisalda kooskõlastamissätteid hüvitiste kattumise vältimiseks, võib keelduda võimalusest „eksportida” lapsehooldustasu piirialatöötaja elukohaliikmesriiki.
Siinjuures on vajalik märkida, et G. Hartmanni abikaasa piirialatöötaja staatus ei võta talt mingil moel õigust nõuda määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikes 2 sätestatud võrdset kohtlemist seoses sotsiaalsete soodustuste andmisega. Euroopa Kohus on varem leidnud, et piirialatöötajad võivad toetuda määruse nr 1612/68 artiklile 7 samamoodi nagu mis tahes muu selles sättes mainitud töötaja. Sama määruse neljandas põhjenduses on sõnaselgelt öeldud, et õigust vabale liikumisele peavad saama „ilma diskrimineerimiseta kasutada alalised, hooaja- ja piirialatöötajad ning need, kes teevad tööd seoses teenuste osutamisega”, ning määruse artiklis 7 viidatakse eranditult „töötajale, kes on ühe liikmesriigi kodanik” (27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-57/96: Meints, EKL 1997, lk I-6689
, punkt 50).
Tuleb meenutada, et põhikohtuasjas on lapsehooldustasu nõudnud G. Hartmann, kes määruse nr 1612/68 kohaldamisalasse kuuluva töötaja abikaasana on selle määruse artikli 7 lõikega 2 võõrtöötajale tagatud võrdse kohtlemise subjektiks vaid kaudselt. Järelikult õigus saada Saksa lapsehooldustasu laieneb hagejale üksnes siis, kui see tasu on tema abikaasa jaoks määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 tähenduses „sotsiaalne soodustus” (vt analoogiline 26. veebruari 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-3/90: Bernini, EKL 1992, lk I-1071
, punkt 26).
Käesolevas kohtuasjas on see nii. Saksa lapsehooldustasuga sarnasest hüvitisest, mis perekonna kulutusi kattes võimaldab ühel vanematest pühenduda väikese lapse kasvatamisele (vt selle kohta 10. oktoobri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-245/94 ja C-312/94: Hoever ja Zachow, EKL 1996, lk I-4895
, punktid 23–25), saab kasu perekond tervikuna, sõltumata sellest, kumb vanematest seda taotleb. Kui sellist toetust makstakse töötaja abikaasale, siis võib see kergendada töötaja kohustust osaleda perekonna kulutuste katmisel ja on tema jaoks määruse nr 1612/68 artikli 7 lõike 2 tähenduses „sotsiaalne soodustus” (vt analoogiline eespool viidatud kohtuotsus Bernini, punkt 25).
Määruse nr 1612/68 artikli 7 lõige 2 sätestab, et võõrtöötajal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui vastuvõtva liikmesriigi kodanikest töötajatel. Kuna lapsehooldustasu on kõnealuse sätte tähenduses „sotsiaalne soodustus”, siis G. Hartmanni abikaasaga sarnases olukorras olev võõrtöötaja, ja seega käesoleva otsuse punktides 25 ja 26 toodud motiividel G. Hartmann, peab saama seda tasu sarnaselt töötajaga, kes on selle riigi kodanik.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et Saksa õiguses on lapsehooldustasu maksmise peamine eeltingimus see, et toetuse saaja elukoht oleks asjaomase riigi territooriumil. Kuna seesugused õigusnormid võivad põhjustada Saksamaal mitteelavate töötajate kaudset diskrimineerimist, siis tõusetus eelotsusetaotluse esitanud kohtu jaoks küsimus, kas sellised õigusnormid on õigustatud ja vastavad proportsionaalsuse kriteeriumile.
Tuleb meenutada, et nii EÜ artiklis 39 kui ka määruse nr 1612/68 artiklis 7 ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõte keelab mitte ainult ilmselge diskrimineerimise kodakondsuse alusel, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, mis mõne muu tunnuse järgi vahet tehes toob faktiliselt kaasa samasuguse tagajärje (eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 44).
Siseriiklik õigusnorm, mis ei ole objektiivselt õigustatud ega taotletava eesmärgiga proportsionaalne, kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem võõrtöötajaid kui selle riigi kodanikest töötajaid ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini (eespool viidatud kohtuotsus Meints, punkt 45).
Sellise juhtumiga on tegemist ka põhikohtuasjas vaidluse all oleva elukoha tingimuse puhul, mida eelotsusetaotluse esitanud kohtu märgitu kohaselt on Saksa töötajatel või nende abikaasadel, kes elavad enamasti Saksamaal, mõistagi kergem täita kui teiste liikmesriikide töötajatel või nende abikaasadel, kes elavad sagedamini mõnes teises liikmesriigis (vt analoogiline 8. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-337/97: Meeusen, EKL 1999, lk I-3289
, punktid 23 ja 24).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituste kohaselt on Saksa lapsehooldustasu riikliku perepoliitika hoob, mille kaudu püütakse riigis sündivust suurendada. Kõnealuse toetuse peaeesmärk on võimaldada vanematel ise oma laste eest hoolitseda, nii et lõpetades töötamise või töötades vähem, saaksid nad pühenduda laste kasvatamisele nende esimesel eluaastal.
Saksamaa valitsus lisab, et lapsehooldustasu makstakse sisuliselt selleks, et toetada isikuid, kellel on läbi oma elukoha valiku tekkinud Saksa ühiskonnaga tegelik side. Selle taustal on niisugune elukoha tingimus nagu põhikohtuasjas Saksamaa valitsuse arvates õigustatud.
Sõltumata sellest, kas Saksa õiguses taotletavad eesmärgid võivad õigustada eranditult elukoha kriteeriumil põhinevaid siseriiklikke õigusnorme, tuleb märkida, et vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud selgitustele ei ole Saksa seadusandja piirdunud lapsehooldustasu saamiseks kitsalt elukoha tingimuse kohaldamisega, vaid on lubanud erandeid, mille alusel saab kõnealust toetust maksta ka piirialatöötajatele.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et BErzGG § 1 lõike 4 põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kohaldatava redaktsiooni kohaselt on piirialatöötajatel, kes töötavad Saksamaal, kuid elavad teises liikmesriigis, õigus Saksa lapsehooldustasule, kui nad teevad tööd vähemtähtsast tööst suuremas mahus.
Seega näib, et põhikohtuasja faktiliste asjaolude asetleidmise ajal kehtinud Saksa õiguse kohaselt ei peetud elukohta ainsaks sidepunktiks asjaomase liikmesriigiga ning et selle liikmesriigi ühiskonda lõimumise arvestatavaks teguriks oli ka asjaomase riigi tööturule märkimisväärse panuse andmine.
Neil asjaoludel ei saa keelduda põhikohtuasjas vaidlusaluse lapsehooldustasu maksmisest sellisele abielupaarile nagu Hartmannid, kes ei ela Saksamaal, kuid kelle puhul üks abikaasa töötab selles riigis täistööajaga.
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 vastuolus see, kui teises liikmesriigis töötava võõrtöötaja abikaasale, kes on töötu ja kes elab teises liikmesriigis, keeldutakse andmast Saksa lapsehooldustasu tunnustega sotsiaalset soodustust põhjusel, et tal ei ole esimesena nimetatud riigis peamist ega alalist elukohta.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Liikmesriigi kodanik, kes on teise liikmesriiki elama asunud, töötades samal ajal edasi esimesena nimetatud riigis, ning kes töötab sellest ajast alates piirialatöötajana, võib olla nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires tähenduses „võõrtöötaja” staatuses.

2.
Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas on määruse nr 1612/68 artikli 7 lõikega 2 vastuolus see, kui teises liikmesriigis töötava võõrtöötaja abikaasale, kes on töötu ja kes elab teises liikmesriigis, keeldutakse andmast Saksa lapsehooldustasu tunnustega sotsiaalset soodustust põhjusel, et tal ei ole esimesena nimetatud riigis peamist ega alalist elukohta.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.