CELEX: 62004CJ0244
Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 49 straipsnis
Laisvė teikti paslaugas
Įmonė, įdarbinanti darbuotojus iš trečiųjų šalių
Kitoje valstybėje narėje paslaugas teikianti įmonė
Darbo vizos sistema

Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad taikydama aplinkraščiu pagrįstą praktiką ir
visiškai neproporcingai ribodama darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimą teikti paslaugų, Vokietijos
Federacinė Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

Teisinis pagrindas
Pagal 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo
sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1) 3 straipsnį:
„1. Valstybės narės užtikrina, kad nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje
paminėtos įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sutarties sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų,
kuriuos toje valstybėje narėje, kurioje darbas yra atliekamas, reglamentuoja:
–        įstatymai ir kiti teisės aktai,
ir (arba)
–        kolektyvinės sutartys ar arbitražo sprendimai, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, kaip numatyta šio straipsnio 8 dalyje,
jeigu jie yra susiję su priede išvardyta veikla:
<...>
c)      dėl minimalių užmokesčio normų, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas;
<...>“
Darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimą Vokietijoje reglamentuoja Vokietijos įstatymas dėl užsieniečių
(
Ausländergesetz
, BGBl. 2000 I, p. 361, toliau –
AuslG
), 2002 m. sausio 9 d. redakcija, šio įstatymo įgyvendinimo nuostatai ir 1999 m. gegužės 15 d. aplinkraštis Vokietijos diplomatinėms
ir konsulinėms atstovybėms kitose valstybėse (toliau – aplinkraštis).
Pagal
AuslG
1–3 straipsnius, norėdami atvykti į Vokietijos teritoriją ir joje apsigyventi, asmenys, kurie nėra Vokietijos piliečiai,
turi pateikti vizos formos leidimą apsigyventi.

AuslG
10 straipsnis numato, kad užsieniečiai, numatantys gyventi Vokietijos teritorijoje ilgiau nei tris mėnesius ir ten vykdyti
mokamą veiklą, pagal
AuslG
įgyvendinimo nuostatus turi turėti specialų leidimą gyventi.
Šios vizos išdavimo tvarką reglamentuoja aplinkraštis, pagal kurį Vokietijos diplomatinės atstovybės, į kurias kreipiasi vizą
gauti norintis į Vokietiją komandiruojamas darbuotojas, kuris yra trečiosios valstybės pilietis, iš anksto išnagrinėja prašymą,
kad būtų tikros, jog jis atitinka šiuos kriterijus ir informaciją:
–        turi būti aiškiai apibrėžta atitinkamo darbuotojo komandiruotės pradžia ir pabaiga,
–        šis darbuotojas turi būti išdirbęs jį komandiruojančioje įmonėje ne mažiau kaip vienerius metus,
–        įmonės įsteigimo valstybėje narėje išduotas leidimas gyventi ir prireikus leidimas dirbti turi užtikrinti, jog pabaigęs veiklą
Vokietijoje minėtas darbuotojas tęs darbą toje įmonėje,
–        trečiosios šalies pilietis turi būti įtrauktas į įmonės, kuri jį komandiruoja, įsteigimo valstybės narės socialinės apsaugos
sistemą arba, jei prisijungimas prie tokios sistemos yra savanoriškas, privačiai apdraustas pakankamo dydžio sveikatos ir
nelaimingų atsitikimų draudimu. Be to, draudiminė apsauga turi būti taikoma numatytai Vokietijoje vykdyti veiklai, ir
–        minėtas pilietis turi turėti pasą, galiojantį bent iki gyvenimo Vokietijoje pabaigos.

Ikiteisminė procedūra
Klausimą, ar procedūra, kurią Vokietijos Federacinė Respublika taiko komandiruojant kitose valstybėse narėse įsteigtų paslaugų
teikėjų darbuotojus, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, į jos teritoriją, atitinka EB 49 straipsnį, Komisija iškėlė 1997 m.
vasario 12 d. oficialiame pranešime, adresuotame Vokietijos institucijoms.
Kadangi minėtų valdžios institucijų atsakymo į oficialių pranešimą Komisija neįvertino patenkinamai, 1998 m. rugpjūčio 17 d.
ji išsiuntė argumentuotą nuomonę Vokietijos Federacinei Respublikai, nurodydama per du mėnesius nuo minėtos nuomonės pranešimo
įvykdyti savo įsipareigojimus.
1998 m. lapkričio 5 d. Vokietijos vyriausybė, atsakydama į minėtą pagrįstą nuomonę, iš esmės laikėsi savo ankstesnės pozicijos,
o Komisija 2000 m. gegužės 24 d. ir 2001 m. rugsėjo 17 d. Vokietijos Federacinei Respublikai išsiuntė prašymus pateikti papildomos
informacijos. Nusprendusi, kad teisinė padėtis tam tikrais aspektais žymiai pagerėjo, Komisija nusprendė savo kaltinimus sutelkti
į Vokietijos diplomatinių institucijų išankstinio pobūdžio atliekamų patikrinimų ir į vienerių metų darbo stažo įmonėje, ketinančioje
komandiruoti darbuotojus, reikalavimo atitikimą EB 49 straipsniui.
Nusprendusi, kad Vokietijos vyriausybės atsakymai į minėtus prašymus pateikti papildomos informacijos, ypač į 2001 m. lapkričio
28 d. laišką, likusių kaltinimų atžvilgiu nebuvo patenkinami, Komisija nutarė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Komisija teigia, kad nustatydama specialius reikalavimus komandiruojant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje
narėje įsteigtų paslaugų teikėjų darbuotojus, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, Vokietijos institucijų praktika diskriminuoja
šiuos teikėjus, palyginti su Vokietijos teritorijoje įsisteigusiais jų konkurentais, kurių darbuotojai gali laisvai teikti
paslaugas Vokietijoje.
Šiuos ribojimus draudžia EB 49 straipsnis, išskyrus jei jie yra pateisinami EB 46 ir 55 straipsnių pagrindu, kai šie ribojimai
yra diskriminuojantys, arba yra kitų Teisingumo Teismo praktika nustatytų privalomųjų viešojo intereso priežasčių, kai ribojimai
nėra diskriminuojantys.
Šiuo atveju Komisija nusprendė, kad tiek tam tikrų kriterijų patikrinimu iki komandiravimo grindžiama praktika, tiek apribojimas
darbuotojams, dirbantiems kitoje valstybėje narėje veikiančioje paslaugų teikimo įmonėje mažiau kaip vienerius metus, yra
laisvo paslaugų teikimo kliūtys, kurių negalima pateisinti pirmesniame punkte nurodytomis nuostatomis.
Pirma, dėl reikalavimo, susijusio su iki komandiravimo atliekamu patikrinimu, Komisija nors ir neprieštarauja tam, kad komandiruojami
darbuotojai, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, būtų tikrinami remiantis Teisingumo Teismo 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendime
Vander Elst
(C‑43/93, Rink. p. I‑3803) nustatytais kriterijais, tačiau ji ginčija patikrinimo atlikimo iki darbuotojų komandiravimo į
Vokietiją praktiką.
Iš tiesų Komisija teigia, kad po komandiravimo atliekamas patikrinimas Vokietijos institucijoms leistų taip pat veiksmingai
užtikrinti darbuotojų grįžimą į kilmės valstybę narę ir jis būtų mažiau ribojantis nei dabar taikomas išankstinis patikrinimas.
Antra, Komisija teigia, kad faktas, jog įmonė gali komandiruoti tik vienerių metų darbo joje stažą turinčius darbuotojus,
kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, yra laisvės teikti paslaugas apribojimas.
Viena vertus, Komisija tvirtina, kad šis teisės komandiruoti apribojimas niekaip neatitinka Teisingumo Teismo minėtame sprendime
Vander Elst
nustatytų kriterijų ir naujai įkurtų įmonių galimybę pasinaudoti laisvo judėjimo teise padaro neįmanomą.
Kita vertus, dėl šio antro reikalavimo pateisinimo Komisija nurodo, kad Teisingumo Teismas 2004 m. spalio 21 d. Sprendime
Komisija prieš Liuksemburgą
(C‑445/03, Rink. p. I‑10191) aiškiai atmetė ekonominį pagrindą, susijusį su nacionalinės darbo rinkos apsauga, nes komandiruotas
darbuotojas nesiekia patekti į valstybės narės, kurioje turi būti teikiamos paslaugos, darbo rinką.
Pirma, Vokietijos vyriausybė abejoja svarbumu apribojimo, kurį sukelia šiuo metu taikoma procedūra, kai į Vokietiją komandiruojamas
darbuotojas, kuris yra trečiosios valstybės pilietis, turi gauti vadinamąją „Vander Elst“ vizą, kad galėtų dirbti minėtoje
valstybėje.
Iš tiesų ši procedūra atitinka Bendrijos teisės reikalavimus, kylančius iš Bendrijos teismų praktikos, būtent iš minėto
Vander Elst
sprendimo, ir susijusius tik su tam tikrais atvejais, šiuo atveju su tais, kurie, pirma, susiję su komandiruojamais darbuotojais,
neturinčiais Šengeno vizos, ir, antra, su trečiųjų šalių piliečiais, turinčiais valstybės narės išduotą leidimą gyventi, bet
ilgesniam nei trijų mėnesių laikotarpiui komandiruojamiems į Vokietijos teritoriją. Be to, kompetentinga institucija, kuri
išduoda „Vander Elst“ vizą, neturi jokios diskrecijos padaryti šį išdavimą pusiau automatinį ir tai atlikti per labai trumpą
laiką.
Antra, net pritardama, kad tai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas, Vokietijos vyriausybė ginčija Komisijos pretenzijų
pagrįstumą.
Dėl reikalavimo atlikti patikrinimą iki komandiravimo Vokietijos vyriausybė teigia, jog tokia procedūra numatyta tik tam,
kad būtų patikrinta, jog paslaugų teikėjas turi teisę laisvai teikti paslaugas komandiruodamas. Tai leidžia apeiti Bendrijos
ir nacionalinės teisės reikalavimus dėl trečiųjų šalių piliečių įdarbinimo.
Taigi, kalbant apie tinkamą ir būtiną priemonę, nepakanka, kad trečiųjų valstybių piliečiai pateiktų vien pasą ar paprastą
atvykimo į priimančiosios valstybės narės teritoriją vizą, kad įrodytų, jog jie nuolatos dirba savo darbdavio įsteigimo valstybėje
narėje.
Be to, Vokietijos vyriausybė teigia, kad vėlesnis patikrinimas, atliktas gyvenamosios vietos registravimo momentu, nebūtų
toks pats veiksmingas. Iš tiesų, ši registravimo pareiga susijusi, pirma, su apsigyvenimu, t. y. situacija, kurios komandiruoti
darbuotojai nesiekia, ir, antra, su
Länder
, kurios neturi kompetencijos užsieniečių atvykimo ir apsigyvenimo Vokietijos teritorijoje srityje. Iš to yra darytina išvada,
kad vėlesnis komandiravimo teisėtumo patikrinimas, atliktas gyvenamosios vietos registravimo etape, sudarytų teisinį netikrumą
kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms, komandiruojančioms savo darbuotojus, nes iki darbuotojų išsiuntimo į Vokietiją
jos nežinotų, ar šie gali gyventi šios valstybės narės teritorijoje, kol bus baigtas paslaugų teikimas, dėl kurio jie buvo
komandiruoti.
Priešingai nei teigia Komisija, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad minėtas sprendimas
Komisija prieš Liuksemburgą
nėra ginčijamos Vokietijos praktikos atžvilgiu tinkamas teismų praktikos pavyzdys. Iš tiesų, ši byla yra ne dėl leidimo dirbti
Liuksemburgo teisės aktų prasme, o tik dėl vizos, kuri apima kelių papildomų kriterijų išnagrinėjimą. Taip pat byloje, kurioje
buvo priimtas minėtas sprendimas, leidimo dirbti išdavimas priklausė nuo kompetentingos įstaigos sprendimo, priimto atsižvelgiant
į atitinkamus su nacionalinės darbo rinkos situacija, vystymusi arba organizavimu susijusius motyvus. Tačiau taip nėra šioje
byloje, nes Vokietijos valdžios institucijų praktika grindžiama tik su viešuoju interesu susijusiais reikalavimais.
Dėl reikalavimo turėti darbo sutartį, sudarytą bent prieš vienerius metus iki komandiravimo, Vokietijos vyriausybė teigia,
kad taip įgyvendinami kriterijai yra susiję su būtinybe išlaikyti teisėtas ir nuolatines darbo vietas, kaip juos apibrėžė
Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Vander Elst
.
Ši sąlyga sukuria tinkamą ir veiksmingą priemonę tam, kad būtų pasiekti įvairūs viešojo intereso tikslai. Iš tiesų, pirma,
ji prisideda prie komandiruojamų darbuotojų apsaugos, kliudydama kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms įdarbinti darbuotojus
vien tik komandiravimo tikslu. Antra, dėl trečiųjų valstybių piliečių patekimo į valstybių narių darbo rinką, ši sąlyga pastarosioms
leidžia išlaikyti savo prerogatyvą kontroliuoti tokį patekimą.
Šiuo atžvilgiu Vokietijos vyriausybė teigia, kad minėtas Teisingumo Teismo priimtas sprendimas
Komisija prieš Liuksemburgą
nesusijęs su nagrinėjama byla. Iš tiesų, byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, įvairių Liuksemburgo įstatymų
numatytų reikalavimų bendras poveikis lėmė visos procedūros neproporcingumą šiais įstatymais siekiamų tikslų atžvilgiu.
Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad ji pasiruošusi sutrumpinti darbo stažo iki komandiravimo laikotarpį iki
šešių mėnesių.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad, pagal nusistovėjusią Bendrijos teismo praktiką, EB 49 straipsnis reikalauja ne tik panaikinti
bet kokią kitoje valstybėje narėje įsteigto paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet šitaip panaikinti bet kokius
apribojimus, net vienodai taikomus tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jei jie draudžia, trukdo
ar daro mažiau patrauklią paslaugų teikėjo, įsteigto kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas,
veiklą (ypač žr. 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo
Portugaia Construções
, C‑164/99, Rink. p. I‑787, 16 punktą).
Kita vertus, nacionalinės teisės aktai, kurie reglamentuoja Bendrijos lygiu nesuderintą sritį ir kurie vienodai taikomi bet
kuriam asmeniui ar įmonei, vykdančiai veiklą atitinkamos valstybės narės teritorijoje, nepaisant jų ribojamojo poveikio laisvei
teikti paslaugas, gali būti pateisinami, jei atitinka imperatyvųjį viešojo intereso, kuris vis dar neginamas pagal paslaugų
teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje taikomas taisykles, pagrindą, yra tinkami užtikrinti jų siekiamo tikslo įgyvendinimą
ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti (žr. 1999 m. lapkričio 23 d. sprendimo
Arblade ir kt
., C‑369/96 ir C‑376/96, Rink. p. I‑8453, 34 ir 35 punktus, taip pat minėto sprendimo
Portugaia Construções
19 punktą).
Kadangi pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimas, siekiant teikti
kitoje valstybėje paslaugas, šiuo metu nėra suderintas Bendrijos lygiu, reikia išnagrinėti, ar Vokietijos institucijų reikalavimų
taikymo praktika atitinka EB 49 straipsnį atsižvelgiant į du pirmesniuose punktuose nurodytus principus.
Dėl išankstinio patikrinimo pobūdžio, kurio reikalauja Vokietijos institucijų vykdoma praktika
Pirmiausia reikia nurodyti, kad Vokietijos valdžios institucijų praktika, susijusi su darbuotojų, kilusių iš trečiųjų šalių,
komandiravimu, taikoma tik ribotam asmenų ratui, kad „Vander Elst“ vizos išdavimo procedūra netrunka ilgiau kaip septynias
dienas ir kad kompetentinga institucija neturi jokios diskrecijos išduoti tokią vizą neturi jokių ribojančių pasekmių laisvam
paslaugų teikimui.
Iš tiesų, dėl Bendrijos įmonės paslaugos teikėjos darbuotojų, kurie yra trečiosios valstybės piliečiai, komandiravimo jau
buvo nuspręsta, jog nacionalinės teisės aktai, siejantys kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės paslaugų teikimą nacionalinėje
teritorijoje su administracinio leidimo išdavimu, riboja laisvą paslaugų teikimą EB 49 straipsnio prasme (žr. minėtų sprendimų
Vander Elst
15 punktą ir
Komisija prieš Liuksemburgą
24 punktą).
Nors ir tiesa, kad, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, administracinės ir finansinės išlaidos Vokietijos institucijų atliekamam
išankstiniam patikrinimui nėra tokio pobūdžio kaip tos, kurias Teisingumo Teismas išnagrinėjo byloje, kurioje buvo priimtas
minėtas sprendimas
Komisija prieš Liuksemburgą
, tačiau tokia procedūra gali apsunkinti ar padaryti neįmanomą laisvą paslaugų teikimą per komandiruojamus darbuotojus, kurie
yra trečiųjų valstybių piliečiai, konkrečiai tais atvejais, kai paslaugą reikia suteikti greitai.
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pripažino valstybių narių galimybę tikrinti paslaugų teikimą reglamentuojančių nacionalinių
ir Bendrijos nuostatų laikymąsi. Jis taip pat pripažino, kad kontrolės priemonės, būtinos patikrinti reikalavimų laikymąsi,
yra pagrįstos viešojo intereso sumetimais (minėto sprendimo
Arblade ir kt.
38 straipsnis). Tačiau 1990 m. kovo 27 d. Sprendimo
Rush Portuguesa
(C‑113/89, Rink. p. I‑1417) 17 punkte Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad tokia kontrolė turi atitikti Bendrijos teisės
nustatytas ribas ir laisvės teikti paslaugas negali padaryti neįgyvendinamos.
Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar iš Vokietijos institucijų praktikos atsirandantys laisvės teikti paslaugas apribojimai
gali būti pateisinami viešojo intereso tikslu ir prireikus ar jie yra būtini veiksmingai ir tinkamomis priemonėmis siekiant
šio tikslo (žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo
Finalarte ir kt
., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98–C‑54/98 ir C‑68/98–C‑71/98, Rink. p. I‑7831, 37 punktą ir minėto sprendimo
Liuksemburgas prieš Komisiją
26 punktą).
Šioje byloje Vokietijos vyriausybė pateikė motyvus, susijusius su piktnaudžiavimo laisve teikti paslaugas prevencija, darbuotojų
apsauga ir teisiniu saugumu.
Pirmiausia Vokietijos vyriausybė nurodė būtinybę patikrinti, ar kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje
įsteigtas paslaugų teikėjas nesinaudoja laisve teikti paslaugas kitu tikslu nei tas, kuriam jis buvo įsteigtas, pavyzdžiui,
organizuodamas savo darbuotojų atvykimą jų įdarbinimo nacionalinėje darbo rinkoje tikslais. Šiuo atveju ji mano, kad patikrinimai
yra pateisinami, nes skirti Bendrijos teisės reikalavimui įgyvendinti, t. y. nustatyti, ar atitinkami darbuotojai „teisėtai
ir nuolat“ dirba minėto teikėjo įsteigimo valstybėje narėje, kaip tai nurodyta minėtame sprendime
Vander Elst
, iki jų komandiravimo į Vokietijos teritoriją.
Jau yra nuspręsta, kad valstybė narė gali tikrinti, ar darbuotojus, kurie yra trečiosios valstybės piliečiai, į jos teritoriją
komandiruojanti kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė nesinaudoja laisve teikti paslaugas kitu nei atitinkamos paslaugos
suteikimas tikslu (minėtų sprendimų
Rush Portuguesa
17 punktas ir
Komisija prieš Liuksemburgą
39 punktas).
Tačiau, kaip išvados 27 punkte pastebėjo generalinis advokatas, reikalavimas paslaugų teikėjui pateikti paprasčiausią išankstinę
deklaraciją, patvirtinančią, kad atitinkamų darbuotojų padėtis valstybėje narėje, kurioje ši įmonė juos įdarbino, yra teisėta,
ypač gyvenamosios vietos, leidimo dirbti ir socialinio draudimo atžvilgiu, mažiau griežtomis, bet taip pat veiksmingomis kaip
patikrinimas, atliktas iki komandiravimo, priemonėmis suteiktų nacionalinėms institucijoms veiksmingą garantiją dėl šių darbuotojų
padėties teisėtumo ir dėl to, kad jie savo pagrindinę veiklą vykdo valstybėje narėje, kurioje įsteigta paslaugas teikianti
įmonė (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
46 punktą). Toks reikalavimas leistų nacionalinėms institucijoms patikrinti šiuos duomenis
a posteriori
ir imtis būtinų priemonių, jei būtų nukrypimų minėtų darbuotojų padėties atžvilgiu. Be to, šis reikalavimas galėtų būti trumpo
pranešimo apie reikalaujamus dokumentus formos tuo atveju, kai komandiravimo trukmė neleidžia veiksmingai atlikti tokio patikrinimo.
Aišku, kad iki komandiravimo atliekamo patikrinimo priemonė, atsirandanti iš Vokietijos valdžios institucijų praktikos, viršija
tai, kas yra būtina, kad būtų išvengta galimo piktnaudžiavimo laisve teikti paslaugas.
Antra, siekdama pateisinti iki komandiravimo atliekamą patikrinimą, Vokietijos vyriausybė nurodė su darbuotojų apsauga susijusius
motyvus.
Nors Teisingumo Teismo nusprendė, kad imperatyvusis viešojo intereso pagrindas, galintis pateisinti laisvės teikti paslaugas
apribojimą, yra ir darbuotojų apsauga (minėto sprendimo
Arblade ir kt
. 36 punktas), šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Bendrijos teisei neprieštarauja tai, jog valstybės narės išplečia savo
teisės aktų ar socialinių partnerių sudarytų kolektyvinių darbo sutarčių taikymą kiekvienam, net laikinai pagal darbo sutartį
dirbančiam jų teritorijoje asmeniui, neatsižvelgiant į darbdavio įsteigimo šalį, ir kad ji nedraudžia valstybėms narėms tinkamais
būdais užtikrinti šių taisyklių laikymosi, jei pasirodo, kad jų suteikiama apsauga neužtikrina tapačios ar iš esmės panašios
įmonių pareigos, nustatytos jų įsisteigimo valstybėje narėje (minėto sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
29 punktas).
Vis dėlto įmonei paslaugų teikėjai, įsteigtai kitoje valstybėje narėje, kartu su šio sprendimo 41 punkte numatytu reikalavimu
nustatyta pareiga iš anksto įspėti vietos valdžios institucijas apie vieno ar daugiau pagal darbo sutartį dirbančių komandiruotų
darbuotojų buvimą, numatomą buvimo laikotarpį ir komandiravimą pateisinančias paslaugas yra proporcingesnė priemonė nei iki
komandiruotės atliekamas nagrinėjamas patikrinimas, nes yra mažiau ribojanti ir vienodai veiksminga. Ji leistų šioms valdžios
institucijoms kontroliuoti Vokietijos socialinės teisės aktų laikymąsi komandiravimo laikotarpiu atsižvelgiant į įpareigojimus,
kurie šiai įmonei jau nustatyti pagal socialinės teisės normas kilmės valstybėje narėje (minėto sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
31 punktas).
Taigi reikia laikyti, kad iki komandiravimo atliekamo patikrinimo priemonė viršija tai, kas yra būtina siekiant darbuotojų
apsaugos tikslo.
Trečia, Vokietijos vyriausybė teigia, kad iki komandiravimo atliekamas patikrinimas leidžia kitoje valstybėje narėje įsteigtoms
įmonėms paslaugų teikėjoms užsitikrinti, kad šis komandiravimas atliktas teisėtai, ir būti tikroms, kad galės disponuoti visais
savo darbuotojais visą laiką, kol bus teikiama paslauga.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką valstybės narės gali pateisinti kontrolės priemones,
kurios nesuderinamos su laisve teikti paslaugas, imperatyviojo viešojo intereso pagrindu, jei šio intereso dar nesaugo paslaugų
teikėjui jo įsteigimo valstybėje narėje jam taikomos taisyklės (minėto sprendimo
Portugaia Construções
19 punktas).
Aišku, kad tiek priimančioji valstybė narė, tiek įmonė paslaugos teikėja yra suinteresuotos, kad iš anksto iki komandiravimo
užsitikrintų, jog darbuotojai, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, yra komandiruojami teisėtai.
Tačiau, kaip teigia generalinis advokatas išvados 28 punkte, įmonės, kurios nesilaiko minėtų teisės aktų, yra atsakingos už
neteisėtai atliktą komandiravimą.
Iš to darytina išvada, kad iki komandiravimo atliekamas patikrinimas, vadovaujantis Vokietijos institucijų praktika darbuotojų,
kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimo srityje, neturėtų būti pateisinamas poreikiu užtikrinti šio komandiravimo
atlikimo teisėtumą, ir todėl tai yra neproporcingas pagrindas atsižvelgiant į Vokietijos Federacinės Respublikos siekiamus
tikslus.
Dėl reikalavimo būti išdirbusiam komandiruojančioje įmonėje mažiausiai vienerius metus
Vokietijos vyriausybė teigia, kad reikalavimas būti išdirbusiam komandiruojančioje įmonėje mažiausiai vienerius metus įgyvendina
Bendrijos teismų praktiką, suformuotą priėmus minėtą sprendimą
Vander Elst
, kuriame Teisingumo Teismas pripažino valstybių narių teisę tikrinti, ar komandiruojami darbuotojai, kurie yra trečiųjų valstybių
piliečiai, savo darbdavio įsteigimo valstybėje narėje dirba teisėtai ir nuolat.
Byloje neginčijama, kad toks reikalavimas riboja laisvę teikti paslaugas. Iš tiesų, ši sąlyga labai apsunkina įmones, veikiančias
sektoriuje, kuriam būdingos trumpalaikės ar su konkrečios paslaugos teikimu susijusios sutartys, arba naujai įsteigtas įmones
(žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
44 punktą).
Šiuo atveju Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad šis reikalavimas yra tinkama ir veiksminga priemonė, skirta stebėti darbuotojų
apsaugą reglamentuojančių nacionalinės ir Bendrijos teisės aktų veiksmingumą, išsaugoti valstybių narių teises patekimo į
nacionalinę darbo rinką srityje ir užkirsti kelią socialiniam dempingui.
Pirmiausia reikia nurodyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika šiuo klausimu neturėtų remtis formuluote, kuria Teisingumo
Teismas pasinaudojo minėto sprendimo
Vander Elst
26 punkte, teigdama, kad toks ankstesnio darbo stažo reikalavimas leidžia patikrinti, ar komandiruojamas darbuotojas, kuris
yra trečiosios valstybės pilietis, teisėtai ir nuolat dirba savo darbdavio įsteigimo valstybėje narėje. Iš tiesų, kaip teigia
generalinis advokatas išvados 38 punkte, šią formuluotę svarbu nagrinėti atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo pateiktą klausimą byloje, kurioje buvo priimtas minėtas
Vander Elst
sprendimas. Šiuo atveju reikia priminti, kad kalbėdamas apie „teisėtą ir nuolatinį darbą“ Teisingumo Teismas neturėjo omenyje
nustatytos trukmės gyvenimo ar darbo įmonės paslaugų teikėjos įsteigimo valstybėje narėje.
Tačiau reikia patikrinti, ar reikalavimas būti išdirbusiam komandiruojančioje įmonėje mažiausiai vienerius metus yra tinkama
priemonė Vokietijos Federacinės Respublikos nustatytiems tikslams pasiekti.
Šiuo atveju nurodyti tikslai yra susiję su darbuotojų apsauga, valstybių narių teisių patekimo į jų darbo rinką srityje išsaugojimu
ir socialinio dempingo prevencija.
Šiuo atžvilgiu, priešingai nei teigia Vokietijos vyriausybė, jau buvo nuspręsta, kad teisės aktai, nustatantys reikalavimą
išdirbti bent šešis mėnesius, viršija tai, ko galima reikalauti darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, socialinės
apsaugos tikslais (sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
32 punktas).
Be to, dėl valstybių narių teisių patekimo į jų nacionalinę darbo rinką srityje išsaugojimo reikia priminti, kad komandiruojami
darbuotojai nėra linkę patekti į valstybės narės, į kurią komandiruojama, darbo rinką (žr. minėtų sprendimų
Rush Portuguesa
15 punktą,
Vander Elst
21 punktą;
Finalarte ir kt.
22 punktą, taip pat
Komisija prieš Liuksemburgą
38 punktą).
Be to, jau buvo nuspręsta, kad toks reikalavimas yra neproporcingas tikslui siekiant užtikrinti darbuotojų grįžimą į kilmės
valstybę narę pasibaigus jų komandiravimo terminui (minėto sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
45 punktas).
Galiausiai dėl socialinio dempingo prevencijos pateisinimo Teisingumo Teismas pripažino, jog valstybės narės gali taikyti
savo teisės aktus ar kolektyvines darbo sutartis, susijusias su minimalia alga, bet kuriam jų teritorijoje net laikinai įdarbintam
asmeniui (minėto sprendimo
Ablade ir kt
. 41 punktas). Be to, tokia teisė pripažinta ir Direktyvos 96/71 3 straipsnyje.
Šiuo klausimu šio sprendimo 41 ir 45 punktuose minėta išankstinė deklaracija, kurioje nurodyta informacija apie atlyginimą
ir darbo sąlygas, būtų laisvę teikti paslaugas mažiau ribojanti priemonė, visiškai leidžianti vietos valdžios institucijoms
užtikrinti, kad komandiruotiems darbuotojams nebūtų taikomos mažiau palankios sąlygos nei tos, kurios jiems taikomos komandiravimo
valstybėje narėje.
Iš to darytina išvada, kad reikalavimas būti išdirbusiam komandiruojančioje įmonėje mažiausiai vienerius metus turi būti laikomas
neproporcingu siekiant Vokietijos Federacinės Respublikos nurodytų tikslų.
Todėl reikia pripažinti, jog neapsiribodama reikalavimu, kad kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė, ketinanti darbuotojus,
kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiruoti teikti paslaugų Vokietijos teritorijoje, pateiktų paprastą išankstinę
deklaraciją, ir reikalaudama, kad tokie darbuotojai šioje įmonėje būtų išdirbę mažiausiai vienerius metus, Vokietijos Federacinė
Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalimi, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis
to prašė. Kadangi Komisija prašė padengti išlaidas, ir Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas
padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Neapsiribodama reikalavimu, kad kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė, ketinanti darbuotojus, kurie yra trečiųjų valstybių
piliečiai, komandiruoti teikti paslaugų Vokietijos teritorijoje, pateiktų paprastą išankstinę deklaraciją, ir reikalaudama,
kad tokie darbuotojai šioje įmonėje būtų išdirbę mažiausiai vienerius metus, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė savo
įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
2.
Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.