CELEX: 62004CJ0446
Sloboda usadiť sa
Voľný pohyb kapitálu
Smernica 90/435/EHS
Daň z príjmov právnických osôb
Rozdelenie dividend
Zamedzenie alebo obmedzenie reťazového zdanenia
Oslobodenie od daní
Dividendy prijaté od spoločností, ktoré sú rezidentmi iného členského štátu alebo tretej krajiny
Daňový úver
Preddavok na daň z príjmov právnických osôb
Rovnosť zaobchádzania
Žaloba o vrátenie alebo žaloba o náhradu

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 56 ES, ako aj článkov 4 ods. 1 a 6 smernice Rady
90/435/ES z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností
v rozličných členských štátoch (Ú. v. ES L 225, s. 6; Mim. vyd. 09/001, s. 147).
Tento návrh bol predložený v rámci konania medzi spoločnosťami, ktoré sú rezidentmi Spojeného kráľovstva, a Commissioners
of Inland Revenue (daňová správa Spojeného kráľovstva), ktorého predmetom je daňové zaobchádzanie s dividendami prijatými
od spoločností, ktoré nie sú rezidentmi tohto členského štátu.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 4 ods. 1 smernice 90/435 v jej pôvodnom znení uvádza:
„Tam, kde materská spoločnosť v dôsledku svojho podielu na dcérskej spoločnosti prijme rozdelený zisk, štát materskej spoločnosti,
pokiaľ dcérska spoločnosť nebude likvidovaná, buď:
–        upustí od zdanenia takéhoto zisku, alebo,
–        zdaní takýto zisk a súčasne oprávni materskú spoločnosť odrátať z hodnoty daňovej povinnosti tú časť dane z príjmov právnických
osôb platenú dcérskou spoločnosťou, ktorá sa vzťahuje na tieto zisky, a prípadne aj obnos zrážkovej dane vybranej členským
štátom, v ktorom sídli dcérska spoločnosť, na základe odchýlok stanovených v článku 5, až po hranicu množstva príslušnej vnútroštátnej
dane.“
Podľa článku 6 tejto smernice členský štát materskej spoločnosti nemôže vybrať zrážkovú daň zo zisku, ktorý takáto spoločnosť
dostane od svojej dcérskej spoločnosti.
Článok 7 smernice 90/435 znie:
„1.      Pojem ‚zrážková daň‘ použitý v tejto smernici sa nevzťahuje na preddavky na daň z príjmov právnických osôb členskému štátu
dcérskej spoločnosti, ktorá sa uskutočňuje [ktoré platí –
neoficiálny preklad
] v súvislosti s rozdeľovaním jej zisku materskej spoločnosti.
2.      Táto smernica sa nedotýka uplatňovania vnútroštátnych alebo z dohôd vyplývajúcich ustanovení, ktorých účelom je zamedziť alebo
obmedziť dvojité hospodárske zdanenie dividend, najmä ustanovení týkajúcich sa preplácania daňových dobropisov príjemcom dividend.“

Vnútroštátna právna úprava
Podľa daňovej právnej úpravy platnej v Spojenom kráľovstve sú zisky dosiahnuté v priebehu účtovného obdobia každou spoločnosťou,
ktorá je rezidentom v tomto členskom štáte, ako aj každou spoločnosťou, ktorá tam nie je rezidentom, ale vykonáva tam podnikateľskú
činnosť prostredníctvom organizačných zložiek alebo obchodných zastúpení, zdaňované daňou z príjmov právnických osôb v uvedenom
štáte.
Od roku 1973 uplatňuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska systém zdaňovania nazývaný „čiastočný zápočet“,
podľa ktorého s cieľom vyhnúť sa dvojitému hospodárskemu zdaneniu, ak spoločnosť rezident rozdeľuje zisky, časť dane z príjmov
právnických osôb zaplatená touto spoločnosťou sa započíta jej akcionárom. Do 6. apríla 1999 sa tento systém zakladal na jednej
strane na preddavkoch na daň z príjmov právnických osôb spoločnosti rozdeľujúcej zisk a na druhej strane na daňovom úvere
poskytovanom akcionárom, ktorí boli príjemcami vyplácaných dividend, čo bolo u spoločností prijímajúcich vyplatený zisk, ktoré
boli rezidentmi v Spojenom kráľovstve, sprevádzané oslobodením od dane z príjmov právnických osôb v súvislosti s dividendami
prijatými od spoločnosti, ktorá bola takisto rezidentom v tomto členskom štáte.
Preddavok na daň z príjmov právnických osôb
Podľa článku 14 zákona z roku 1988 o daniach z príjmov fyzických a právnických osôb (Income and Corporation Taxes Act 1988,
ďalej len „ICTA“) v jeho znení uplatniteľnom v rozhodnom čase je spoločnosť, ktorá je rezidentom v Spojenom kráľovstve a vypláca
dividendy svojim akcionárom, povinná zaplatiť preddavok na daň z príjmov právnických osôb („advance corporation tax“, ďalej
len „ACT“), vypočítaný podľa výšky alebo hodnoty výplaty dividend.
Spoločnosť má za určitých podmienok právo započítať ACT zaplatený z dôvodu rozdelenia zisku v priebehu daného účtovného obdobia
na úhradu dane z príjmov právnických osôb („mainstream corporation tax“) za toto obdobie. Ak daňový dlh spoločnosti vyplývajúci
z dane z príjmov právnických osôb nie je dostatočný na to, aby umožnil úplný zápočet ACT, zostatok ACT možno previesť buď
do predchádzajúceho či do ďalšieho zdaňovacieho obdobia, alebo na dcérske spoločnosti tejto spoločnosti, ktoré ho môžu započítať
na sumu, ktorú ony samy dlhujú na daň z príjmov právnických osôb. Dcérske spoločnosti, na ktoré možno previesť zostatok ACT,
môžu byť len dcérskymi spoločnosťami, ktoré sú rezidentmi Spojeného kráľovstva.
Skupina spoločností Spojeného kráľovstva si môže takisto zvoliť režim zdaňovania skupiny, ktorý umožňuje spoločnostiam tvoriacim
túto skupinu odložiť zaplatenie ACT až dovtedy, kým materská spoločnosť tejto skupiny vykoná rozdelenie dividend. Tento režim,
ktorý bol rozoberaný v rozsudku z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i. (C‑397/98 a C‑410/98, Zb. s. I‑1727), nie je predmetom
tejto veci.
Postavenie akcionárov rezidentov prijímajúcich dividendy od spoločností rezidentov
Podľa článku 208 ICTA, ak spoločnosť, ktorá je rezidentom Spojeného kráľovstva, prijme dividendy od spoločnosti, ktorá je
takisto rezidentom v tomto členskom štáte, nepodlieha dani z príjmov právnických osôb z dôvodu týchto dividend.
Okrem toho každé vyplatenie dividend spoločnosťou rezidentom inej spoločnosti rezidentovi, na ktoré sa viaže zaplatenie ACT,
je podľa článku 231 ods. 1 ICTA spojené s daňovým úverom v prospech tejto poslednej menovanej spoločnosti, ktorý zodpovedá
časti sumy ACT zaplateného prvou spoločnosťou. Podľa znenia článku 238 ods. 1 ICTA na úrovni prijímajúcej spoločnosti predstavujú
prijatá dividenda a daňový úver spolu „oslobodený príjem z investícií“ („franked investment income“ alebo „FII“).
Ak spoločnosť, ktorá je rezidentom v Spojenom kráľovstve, prijme od inej spoločnosti rezidenta dividendy, ktorých vyplatenie
vedie k vzniku nároku na daňový úver, môže získať späť sumu ACT zaplatenú touto inou spoločnosťou a započítať ju na sumu ACT,
ktorú musí sama zaplatiť, ak rozdelí dividendy svojim vlastným akcionárom, takže ACT zaplatí len v zostávajúvej časti.
Podľa sadzobníka F obsiahnutého v ICTA je fyzická osoba rezident v Spojenom kráľovstve daňovníkom dane z príjmu pripadajúceho
na dividendy prijaté od spoločnosti, ktorá je rezidentom tohto členského štátu. Má však nárok na daňový úver zodpovedajúci
časti sumy ACT zaplatenej touto spoločnosťou. Tento daňový úver možno započítať na sumu dlhovanú touto osobou z dôvodu dane
z príjmu pochádzajúceho z dividendy alebo môže byť vyplatený v hotovosti, ak úver presahuje sumu dane tejto osoby.
Postavenie akcionárov rezidentov prijímajúcich dividendy od spoločností nerezidentov
Ak spoločnosť, ktorá je rezidentom Spojeného kráľovstva, prijme dividendy od spoločnosti, ktorá nie je rezidentom Spojeného
kráľovstva, podlieha z dôvodu týchto dividend dani z príjmov právnických osôb.
V takomto prípade spoločnosť, ktorá prijme uvedené dividendy, nemá nárok na daňový úver a prijaté dividendy sa nepovažujú
za oslobodený príjem z investícií. Podľa článkov 788 a 790 ICTA má nárok na daňovú úľavu z dôvodu dane zaplatenej spoločnosťou
rozdeľujúcou zisk v štáte, ktorého je rezidentom, ktorá sa poskytuje buď na základe platnej právnej úpravy v Spojenom kráľovstve,
alebo na základe dohody o zamedzení dvojitého zdanenia (ďalej len „DDZ“) uzavretej medzi Spojeným kráľovstvom a týmto iným
štátom.
Vnútroštátna právna úprava teda dovoľuje započítať na daň z príjmov právnických osôb dlhovanú spoločnosťou rezidentom, ktorá
prijala dividendy, zrážkovú daň vybranú z týchto dividend vyplatených spoločnosťou nerezidentom. Ak táto spoločnosť rezident,
ktorá prijala dividendy, je dcérskou spoločnosťou alebo priamo alebo nepriamo ovláda spoločnosť, ktorá priamo alebo nepriamo
vlastní prinajmenšom 10 % hlasovacích práv na spoločnosti rozdeľujúcej zisk, daňová úľava sa vzťahuje aj na východiskovú zahraničnú
daň z príjmov právnických osôb zaplatenú za zisky, z ktorých sa vyplácajú dané dividendy. Táto zahraničná daň môže byť predmetom
daňovej úľavy len do výšky sumy dlhovanej v Spojenom kráľovstve na daň z príjmov právnických osôb za predmetný príjem.
Obdobné ustanovenia platia podľa DDZ uzavretých Spojeným kráľovstvom.
V rozsahu, v akom samotná spoločnosť rezident vypláca dividendy svojim vlastným akcionárom, je povinná zaplatiť ACT.
Pokiaľ ide o možnosť započítať ACT zaplatený z dôvodu takéhoto rozdelenia zisku na úhradu dane, ktorú je uvedená spoločnosť
rezident povinná zaplatiť ako daň z príjmov právnických osôb, môže skutočnosť, že takáto spoločnosť rezident prijme dividendy
od spoločnosti nerezidenta, viesť k prebytku ACT z dvoch dôvodov.
Na jednej strane, ako to bolo uvedené v bode 16 tohto rozsudku, rozdelenie dividend spoločnosťou nerezidentom nevedie k vzniku
nároku na daňový úver, ktorý by bolo možné odpočítať od sumy ACT, ktorú má zaplatiť spoločnosť rezident, ak vypláca dividendy
svojim vlastným akcionárom.
Na druhej strane, ak má spoločnosť rezident nárok na daňovú úľavu vzhľadom na daň zaplatenú touto spoločnosťou nerezidentom
v zahraničí, zápočet tejto dane na úhradu dane z príjmov právnických osôb znižuje u spoločnosti rezidenta sumu, od ktorej
možno odpočítať ACT.
Režim FID
Od 1. júla 1994 sa spoločnosť rezident prijímajúca dividendy od spoločnosti nerezidenta môže pri výplate dividendy svojim
vlastným akcionárom rozhodnúť, že sa táto dividenda bude považovať za „dividendu zo zahraničného výnosu“ („foreign income
dividend“, ďalej len „FID“), za ktorú je potrebné zaplatiť ACT, ktorý však tejto spoločnosti umožňuje, pokiaľ FID dosiahne
úroveň dividend prijatých zo zahraničného zdroja, požiadať o vrátenie prebytku zaplateného ACT.
Zatiaľ čo ACT musí byť zaplatený v priebehu štrnástich dní po uplynutí štvrťroka, v ktorom bola dividenda vyplatená, prebytok
ACT sa má vrátiť po tom, ako spoločnosti rezidentovi vznikla povinnosť zaplatiť daň z príjmov právnických osôb, t. j. deväť
mesiacov po skončení účtovného obdobia.
Ak sa dividenda kvalifikovaná ako FID vyplatí akcionárovi, ktorý je fyzickou osobou, ten už nemá nárok na daňový úver, ale
sa s ním na účely dane z príjmu zaobchádza tak, ako by prijal príjem, ktorý bol zdanený najnižšou sadzbou. Ani akcionári oslobodení
od dane, akými sú penzijné fondy Spojeného kráľovstva, ktorí majú nárok na FID, nemajú nárok na daňový úver.
Systém ACT vrátane systému FID (ďalej len „režim FID“) bol zrušený pre výplaty dividend po 6. apríli 1999.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Konanie vo veci samej patrí medzi konania druhu „group litigation“ týkajúce sa oslobodeného príjmu z investícií („Franked
Investment Income Group Litigation“), pričom bolo začaté na základe viacerých žalôb podaných na High Court of Justice (England
& Wales), Chancery Division (Spojené kráľovstvo), spoločnosťami, ktoré sú rezidentmi v Spojenom kráľovstve a majú účasti na
spoločnostiach, ktoré sú rezidentmi iného členského štátu alebo tretej krajiny.
Veci, ktoré vnútroštátny súd na účely tohto prejudiciálneho konania vybral ako „pilotné“ veci, sa týkajú žalôb podaných spoločnosťami,
ktoré sú rezidentmi v Spojenom kráľovstve a patria do skupiny British American Tobacco (BAT, ďalej len „žalobkyne vo veci
samej“). Na čele tejto skupiny bola materská spoločnosť, ktorá priamo alebo nepriamo vlastnila 100 % účasť na základnom imaní
iných spoločností, ktoré zase mali 100 % účasť na základnom imaní spoločností usadených v rôznych členských štátoch Európskej
únie a Európskeho hospodárskeho priestoru, ako aj v tretích krajinách.
Tieto veci sa týkajú po prvé dividend vyplatených týmito spoločnosťami nerezidentmi v prospech žalobkýň vo veci samej od účtovného
roka uzavretého 30. septembra 1973 a podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania prinajmenšom do dátumu podania tohto
návrhu, po druhé dividend vyplatených materskou spoločnosťou skupiny BAT jej akcionárom od toho istého účtovného roka do 31. marca
1999, po tretie platieb ACT vykonaných žalobkyňami vo veci samej od uvedeného účtovného roka do 14. apríla 1999 a po štvrté
dividend kvalifikovaných ako FID vyplatených od 30. septembra 1994 do 30. septembra 1997.
Žalobkyne vo veci samej požadujú vrátenie a/alebo nahradenie strát, ktoré im vznikli z uplatnenia právnej úpravy platnej v Spojenom
kráľovstve najmä vzhľadom na:
–        daň z príjmov právnických osôb zaplatenú za prijaté dividendy zahraničného pôvodu a daňové úľavy a daňové úvery započítané
na túto daň, ktoré by v prípade, že by takáto daň neexistovala, mohli byť použité alebo prevedené na zápočet pri iných daniach,
–        ACT zaplatený za sumy vyplácané ich akcionárom ako dividendy zahraničného pôvodu, ak zvýšil prebytok,
–        v tomto poslednom uvedenom prípade zamedzenie užívania týchto súm od dátumu zaplatenia ACT do okamihu zápočtu ACT na daň z príjmov
právnických osôb, a
–        pokiaľ ide o výplaty dividend kvalifikovaných ako FID, zamedzenie užívania súm zaplatených ako ACT od dátumu zaplatenia ACT
do okamihu jeho vrátenia, ako aj ďalších súm, ktoré museli žalobkyne vo veci samej zaplatiť svojim akcionárom ako kompenzáciu
za to, že nemajú nárok na daňový úver.
Za týchto okolností High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      Odporuje článkom 43 ES alebo 56 ES, ak členský štát prijme a uplatňuje opatrenia, ktoré od dane z príjmov právnických osôb
oslobodzujú dividendy prijaté spoločnosťou rezidentom tohto členského štátu (‚spoločnosť rezident‘) od iných spoločností rezidentov
a dividendy prijaté spoločnosťou rezidentom od spoločností rezidentov iných členských štátov (‚spoločnosti nerezidenti‘) podriaďujú
dani z príjmov právnických osôb (po tom, ako poskytli daňovú úľavu na zamedzenie dvojitého zdanenia pre každú splatnú zrážkovú
daň z tejto dividendy a za určitých podmienok za východiskovú daň zaplatenú spoločnosťami nerezidentmi z ich ziskov v krajine,
ktorej sú rezidentmi)?
2.      Ak členský štát uplatňuje systém, ktorý za určitých okolností pri výplate dividend spoločnosťou rezidentom svojim akcionárom
upravuje preddavok na daň z príjmov právnických osôb… a na tieto dividendy poskytuje akcionárom rezidentom tohto členského
štátu daňový úver, porušuje tým tento členský štát článok 43 ES alebo článok 56 ES, príp. článok 4 ods. 1 alebo článok 6 smernice
[90/435], ak ponechá v platnosti a uplatňuje opatrenia, ktoré oprávňujú spoločnosť rezidenta vyplácať dividendy svojim akcionárom
bez toho, aby bola povinná platiť ACT v rozsahu, v akom prijala dividendy od spoločností rezidentov tohto členského štátu
(priamo alebo nepriamo, t. j. prostredníctvom iných spoločností rezidentov tohto členského štátu) a ktoré neoprávňujú spoločnosť
rezidenta vyplácať dividendy svojim akcionárom bez toho, aby bola povinná platiť ACT v rozsahu, v akom prijala dividendy od
spoločností nerezidentov?
3.      Odporuje ustanoveniam práva Spoločenstva uvedeným vyššie v druhej otázke, ak členský štát ponechá v platnosti a uplatňuje
opatrenia, ktoré oprávňujú započítať sumu ACT na daň z príjmov právnických osôb, ktorú za svoje zisky dlhuje spoločnosť vyplácajúca
dividendu, a na daň, ktorú dlhujú iné spoločnosti skupiny rezidenti tohto členského štátu,
a)      ale neupravujú žiadnu formu zápočtu ACT ani nijakú obdobnú daňovú úľavu (ako napr. vrátenie ACT) pre zisky, ktoré dosiahli
spoločnosti skupiny nerezidenti tohto členského štátu v tomto štáte alebo v iných členských štátoch; a/alebo
b)      upravujú, že akákoľvek daňová úľava na zamedzenie dvojitého zdanenia, na ktorú má nárok spoločnosť rezident tohto členského
štátu, znižuje daň z príjmov právnických osôb, na ktorú možno započítať splatný ACT?
4.      Ak členský štát uplatňuje opatrenia, podľa ktorých za určitých okolností, ak sa tak spoločnosti rezidenti rozhodnú, im bude
vrátený ACT zaplatený za sumy rozdelené ich akcionárom v rozsahu, v akom boli spoločnostiam rezidentom tieto sumy vyplatené
spoločnosťami nerezidentmi (vrátane spoločností rezidentov tretích krajín), porušuje tým tento členský štát článok 43 ES,
článok 56 ES alebo článok 4 ods. 1 smernice [90/435], alebo článok 6 [tejto] smernice, ak tieto opatrenia
a)      zaväzujú spoločnosti rezidentov zaplatiť ACT a následne požiadať o jeho vrátenie a
b)      neupravujú, že akcionári spoločností rezidentov dostanú daňový úver, aj keď by ho dostali za dividendu vyplatenú spoločnosťou
rezidentom, ktorá neprijala dividendy od spoločností nerezidentov?
5.      Ak pred 31. decembrom 1993 členský štát prijal opatrenia opísané v podstate v prvej a druhej otázke a po tomto dátume prijal
ďalšie opatrenia opísané v podstate vo štvrtej otázke, a pokiaľ tieto opatrenia predstavujú obmedzenie zakázané článkom 56
ES, má sa toto obmedzenie považovať za nové obmedzenie, ktoré 31. decembra 1993 ešte neexistovalo?
6.      Ak by malo byť nejaké z opatrení opísaných v prvej až piatej otázke v rozpore s niektorým ustanovením práva Spoločenstva,
na ktoré tieto otázky poukazujú, je v prípade, ak by spoločnosť rezident alebo iné spoločnosti tej istej skupiny podali na
základe týchto porušení nasledujúce žaloby:
a)      žalobu o vrátenie dane z príjmov právnických osôb nezákonne vybranú za okolností opísaných v prvej otázke;
b)      žalobu o získanie daňových úľav (alebo náhradu ich straty) vzťahujúcich sa na daň z príjmov právnických osôb nezákonne vybranú
za okolností opísaných v prvej otázke;
c)      žalobu o vrátenie (alebo náhradu) ACT, ktorý nebolo možné započítať na daň z príjmov právnických osôb dlhovanú spoločnosťou
alebo iným spôsobom využiť na daňovú úľavu a ktorý by nebol býval zaplatený (alebo ktorý by bol nahradený), ak by nedošlo
k protiprávnemu konaniu;
d)      žalobu z dôvodu zamedzenia užívania predmetných súm odo dňa zaplatenia ACT do jeho zápočtu, ak bol ACT započítaný na daň z príjmov
právnických osôb;
e)      žalobu o vrátenie dane z príjmov právnických osôb zaplatenej spoločnosťou alebo inou spoločnosťou skupiny, ak bola jedna z týchto
spoločností zdanená daňou z príjmov právnických osôb, pretože si neuplatnila iné daňové úľavy, aby mohla započítať svoj ACT
na splatnú daň z príjmov právnických osôb (stanovené hranice pre zápočet ACT by viedli k prebytku na splatnej dani z príjmov
právnických osôb);
f)      žalobu z dôvodu zbavenia možnosti užívať peňažné sumy v dôsledku zaplatenia dane z príjmov právnických osôb skôr, ako je to
ináč obvyklé, alebo z dôvodu straty nároku na daňové úľavy v dôsledku okolností uvedených v písmene e) vyššie;
g)      žalobu spoločnosti rezidenta o zaplatenie (alebo náhradu) prebytku ACT, ktorý táto spoločnosť previedla na inú spoločnosť
skupiny a ktorý nebol využitý na daňovú úľavu, pretože táto iná spoločnosť bola predmetom predaja, rozdelenia alebo likvidácie;
h)      žalobu z dôvodu zbavenia možnosti užívať predmetné peňažné sumy od zaplatenia ACT do jeho vrátenia, ak bol ACT zaplatený,
ale následne bol vrátený podľa ustanovení opísaných vo štvrtej otázke;
i)      žalobu o náhradu, ak si spoločnosť rezident zvolila vrátenie ACT podľa ustanovení opísaných vo štvrtej otázke a nedostupnosť
daňového úveru pre svojich akcionárov vynahradila tým, že im zvýšila dividendu,
potrebné každú z týchto žalôb považovať za:
–        nárok na vrátenie neprávom vybraných súm, ktorý je dôsledkom alebo súčasťou porušenia vyššie uvedených ustanovení práva Spoločenstva,
alebo
–        nárok na vyrovnanie alebo na náhradu škody, takže by bolo potrebné splniť požiadavky uvedené v rozsudku [z 5. marca 1996,
Brasserie du Pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029,] v súvislosti s náhradou škody, alebo
–        nárok na zaplatenie sumy zodpovedajúcej výhode, ktorej udelenie bolo neprávom odmietnuté?
7.      V prípade, ak by sa malo len na jednu časť šiestej otázky odpovedať tak, že ide o nárok na zaplatenie sumy zodpovedajúcej
výhode, ktorej udelenie bolo neprávom odmietnuté,
a)      bol by nárok na takúto platbu dôsledkom alebo súčasťou práva vyplývajúceho z vyššie uvedených ustanovení práva Spoločenstva,
alebo
b)      by museli byť splnené podmienky uvedené v rozsudku [Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný,] v súvislosti s náhradou
škody, alebo
c)      by museli byť splnené iné podmienky?
8.      Je pre zodpovedanie šiestej a siedmej otázky relevantné, že žaloby uvedené v šiestej otázke možno podľa vnútroštátneho práva
podať ako žaloby o vrátenie alebo sú podané, prípadne musia byť podané ako žaloby o náhradu škody?
9.      Aké vecné usmernenia považuje prípadne Súdny dvor v tejto veci za vhodné a aké okolnosti by mal vnútroštátny súd zohľadniť
pri určení, či ide o dostatočne závažné porušenie v zmysle rozsudku [Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný], a najmä,
či vzhľadom na súdnu prax týkajúcu sa výkladu relevantných ustanovení práva Spoločenstva je toto porušenie ospravedlniteľné,
alebo či v každom jednotlivom prípade existuje dostatočná príčinná súvislosť, ktorá predstavuje ‚priamu príčinnú súvislosť‘
v zmysle tohto rozsudku?“
Vnútroštátny súd pripomína, že z článku 57 ods. 1 ES vyplýva, že obmedzenie voľného pohybu kapitálu existujúce 31. decembra
1993 vo vzťahu k tretím krajinám nemožno považovať za porušenie článku 56 ES. Keďže sa prvé tri otázky týkajú skorších ustanovení,
ich pôsobnosť sa obmedzuje na situácie vnútri Európskeho spoločenstva. Štvrtá a piata otázka, ktoré odkazujú na neskoršie
ustanovenia, sa týkajú, pokiaľ ide o uplatnenie článku 56 ES, tak situácií vo vnútri Spoločenstva, ako aj situácií, ktoré
majú vzťah k tretím krajinám.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článkom 43 ES a 56 ES odporuje právna úprava členského štátu,
ktorá od dane z príjmov právnických osôb oslobodzuje dividendy prijaté spoločnosťou rezidentom od spoločnosti rezidenta toho
istého štátu (ďalej len „dividendy vnútroštátneho pôvodu“), zatiaľ čo touto daňou zdaňuje dividendy prijaté spoločnosťou rezidentom
od spoločnosti, ktorá nie je rezidentom toho istého štátu (ďalej len „dividendy zahraničného pôvodu“), pričom však v poslednom
uvedenom prípade poskytuje daňovú úľavu pre každú zrážkovú daň vybranú v štáte, ktorého rezidentom je spoločnosť rozdeľujúca
zisk, a ak spoločnosť rezident prijímajúca dividendy vlastní priamo alebo nepriamo prinajmenšom 10 % hlasovacích práv na spoločnosti
rozdeľujúcej zisk aj daňovú úľavu pre daň z príjmov právnických osôb zaplatenú spoločnosťou rozdeľujúcou zisk za východiskové
zisky, z ktorých sa vyplácajú rozdeľované dividendy.
Podľa žalobkýň vo veci samej je takáto vnútroštátna právna úprava v rozpore s článkami 43 ES a 56 ES, pretože na jednej strane
je spôsobilá odrádzať spoločnosti rezidentov od založenia dcérskych spoločností alebo od investovania do základného imania
spoločností v iných členských štátoch a na druhej strane ju nemožno odôvodniť ani rozdielom medzi postavením dividend zahraničného
pôvodu a dividend vnútroštátneho pôvodu a ani cieľom zabezpečiť súdržnosť vnútroštátneho daňového systému.
Na úvod je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, členské
štáty ju musia vykonávať v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071,
bod 32; Metallgesellschaft a i., už citovaný, bod 37, a z 23. februára 2006, Keller Holding, C‑471/04, Zb. s. I‑2107, bod 28).
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že vnútroštátna právna úprava podriaďujúca prijatie dividend spoločnosťou rezidentom dani,
ktorej nielen základ, ale aj možnosť odpočítať od tejto dane daň zaplatenú v štáte, ktorého rezidentom je spoločnosť rozdeľujúca
zisk, závisia od vnútroštátneho alebo zahraničného pôvodu dividend, ako aj od výšky účasti spoločnosti prijímajúcej dividendy
na spoločnosti, ktorá ich rozdeľuje, sa môže týkať tak článku 43 ES o slobode usadiť sa, ako aj článku 56 ES o voľnom pohybe
kapitálu.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že veci zvolené za „pilotné“ v rámci konania pred vnútroštátnym súdom
sa týkajú spoločností rezidentov Spojeného kráľovstva, ktoré prijali dividendy od spoločností nerezidentov, ktoré ovládajú
v rozsahu 100 %. Keďže však ide o účasť, ktorá jej držiteľovi umožňuje podstatný vplyv na rozhodnutia spoločnosti a dovoľuje
mu tým určovať jej činnosti, uplatnia sa ustanovenia Zmluvy ES o slobode usadiť sa (rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98,
Zb. s. I‑2787, body 21 a 22; z 21. novembra 2002, X a Y, C‑436/00, Zb. s. I‑10829, body 37 a 66 až 68, ako aj z 12. septembra
2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Zb. s. I‑7995, bod 31).
Ako už uviedol generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, povaha účastí iných spoločností zúčastnených na tomto konaní nebola
pred Súdnym dvorom rozoberaná. Nemôže byť preto vylúčené, že tento spor sa týka takisto vplyvu predmetnej vnútroštátnej právnej
úpravy na situáciu spoločností rezidentov, ktoré prijali dividendy na základe účasti, ktorá im neumožňuje podstatný vplyv
na rozhodnutia spoločnosti rozdeľujúcej zisk a nedovoľuje im určovať jej činnosti. Túto právnu úpravu je preto potrebné skúmať
aj z hľadiska ustanovení Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu.
O slobode usadiť sa
Pokiaľ ide po prvé o situáciu žalobkýň vo veci samej, je vhodné pripomenúť, že sloboda usadiť sa, ktorú článok 43 ES priznáva
príslušníkom Spoločenstva a ktorá zahŕňa ich právo začať vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť a pokračovať v nej, ako aj
právo založiť a viesť podniky za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené pre vlastných štátnych príslušníkov právom
členského štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, zahŕňa podľa článku 48 ES aj právo spoločností, ktoré sú založené podľa
zákonov členského štátu a ktoré majú svoje štatutárne sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Spoločenstve,
vykonávať ich činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného
zastúpenia (pozri najmä rozsudky z 21. septembra 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161, bod 35; z 13. decembra 2005,
Marks & Spencer, C‑446/03, Zb. s. I‑10837, bod 30, ako aj Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už citovaný, bod 41).
Pokiaľ ide o spoločnosti, je potrebné zdôrazniť, že ich sídlo v zmysle článku 48 ES slúži – podobne ako národnosť fyzických
osôb – na určenie ich spojitosti s právnym poriadkom štátu. Pripustenie, aby členský štát mohol voľne uplatňovať rozdielne
zaobchádzanie len z dôvodu skutočnosti, že sídlo spoločnosti sa nachádza v inom členskom štáte, by zbavilo článok 43 ES jeho
podstaty (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 18; z 13. júla 1993,
Commerzbank, C‑330/91, Zb. s. I‑4017, bod 13; Metallgesellschaft a i., už citovaný, bod 42, a Marks & Spencer, už citovaný,
bod 37). Sloboda usadiť sa teda sleduje zabezpečenie výhody vnútroštátneho zaobchádzania v hostiteľskom členskom štáte, pričom
zakazuje akúkoľvek diskrimináciu na základe miesta sídla spoločností (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Francúzsko, už
citovaný, bod 14, a Saint-Gobain ZN, už citovaný, bod 35).
V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že predmetná vnútroštátna právna úprava stanovuje pre spoločnosť rezidenta,
ktorá prijme dividendy od inej spoločnosti, na ktorej priamo alebo nepriamo vlastní prinajmenšom 10 % hlasovacích práv, rozdielne
daňové zaobchádzanie podľa toho, či prijaté dividendy pochádzajú od spoločnosti, ktorá je takisto rezidentom Spojeného kráľovstva,
alebo od spoločnosti, ktorá je rezidentom iného členského štátu. V prvom prípade sú totiž prijaté dividendy oslobodené od
dane z príjmov právnických osôb, zatiaľ čo v druhom prípade podliehajú tejto dani, ale je s nimi spojené právo na daňovú úľavu
za každú zrážkovú daň vybranú pri výplate dividend v štáte, ktorého je spoločnosť rozdeľujúca zisk rezidentom, ako aj za daň
z príjmov právnických osôb zaplatenú touto poslednou uvedenou spoločnosťou za východiskové zisky.
Podľa žalobkýň vo veci samej skutočnosť, že právna úprava platná v Spojenom kráľovstve uplatňuje na spoločnosť rezidenta,
ktorej sú vyplácané dividendy, systém oslobodenia, ak ide o dividendy vnútroštátneho pôvodu, a systém zápočtu v prípade dividend
zahraničného pôvodu, vedie k menej výhodnému daňovému zaobchádzaniu s druhými dividendami ako s prvými.
Na úvod je vhodné zdôrazniť, že členský štát, ktorý si želá zamedziť alebo obmedziť reťazové zdanenie rozdeľovaných ziskov,
má k dispozícii viaceré systémy. U akcionára, ktorému sú dané dividendy vyplácané, nevedú tieto systémy nevyhnutne k rovnakému
výsledku. V systéme oslobodenia totiž akcionár prijímajúci dividendy v zásade neplatí daň z prijatých dividend, a to bez ohľadu
na daňovú sadzbu, ktorá sa vzťahuje na východiskové zisky spoločnosti rozdeľujúcej zisk, a na sumu dane, ktorú táto spoločnosť
skutočne zaplatila. Naopak v systéme zápočtu, aký sa uplatňuje vo veci samej, akcionár môže započítať na daň z prijatých dividend
len sumu dane, ktorú spoločnosť rozdeľujúca zisk skutočne musela zaplatiť z východiskových ziskov, pričom túto sumu možno
započítať len do výšky dane, ktorú má zaplatiť tento akcionár.
Pokiaľ ide o dividendy vyplatené materskej spoločnosti rezidentovi členského štátu spoločnosťou rezidentom iného členského
štátu, na ktorej základnom imaní má táto materská spoločnosť účasť prinajmenšom vo výške 25 %, článok 4 ods. 1 smernice 90/435
výslovne ponecháva členským štátom voľbu medzi systémom oslobodenia a systémom zápočtu. Stanovuje totiž, že ak takáto materská
spoločnosť prijme od svojej dcérskej spoločnosti rozdelený zisk iným spôsobom ako pri jej likvidácii, štát materskej spoločnosti
buď upustí od zdanenia týchto ziskov, alebo ich zdaní, pričom túto spoločnosť oprávni odpočítať z hodnoty daňovej povinnosti
časť dane dcérskej spoločnosti, ktorá sa vzťahuje na tieto zisky, a prípadne aj zrážkovú daň vybranú členským štátom, ktorého
rezidentom je dcérska spoločnosť, do výšky zodpovedajúcej vnútroštátnej dane.
Členské štáty však pri úprave svojho daňového systému a najmä pri zavádzaní mechanizmu na zamedzenie alebo obmedzenie reťazového
alebo dvojitého hospodárskeho zdanenia musia rešpektovať požiadavky vyplývajúce z práva Spoločenstva, a to najmä tie, ktoré
ukladajú priamo ustanovenia Zmluvy o slobodách pohybu.
Z ustálenej judikatúry teda vyplýva, že bez ohľadu na mechanizmus prijatý na zamedzenie alebo obmedzenie reťazového alebo
dvojitého hospodárskeho zdanenia slobodám pohybu zaručeným Zmluvou odporuje, ak členský štát zaobchádza s dividendami zahraničného
pôvodu menej výhodne ako s dividendami vnútroštátneho pôvodu, ibaže by sa toto rozdielne zaobchádzanie týkalo situácií, ktoré
nie sú objektívne porovnateľné, alebo by bolo odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudky
z 15. júla 2004, Lenz, C‑315/02, Zb. s. I‑7063, body 20 až 49, a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477,
body 20 až 55). Takisto, pokiaľ ide o možnosti, ktoré členským štátom ponecháva smernica 90/435, Súdny dvor pripomenul, že
môžu byť vykonávané len v súlade so základnými ustanoveniami Zmluvy, a to najmä tými, ktoré sa týkajú slobody usadiť sa (rozsudok
Keller Holding, už citovaný, bod 45).
Pokiaľ ide o otázku, či môže členský štát podriadiť dividendy vnútroštátneho pôvodu systému oslobodenia, zatiaľ čo na dividendy
zahraničného pôvodu uplatní systém zápočtu, je dôležité upresniť, že prináleží každému členskému štátu, aby v súlade s právom
Spoločenstva upravil svoj systém zdaňovania rozdelených ziskov a najmä určil uplatniteľný zdaniteľný základ, ako aj sadzbu
dane, pokiaľ sú tieto rozdelenia zisku v tomto štáte zdaňované spoločnosťou rozdeľujúcou zisk a/alebo akcionárom, ktorému
bol tento zisk vyplatený.
Právo Spoločenstva teda v zásade členskému štátu nezakazuje, aby zamedzil reťazovému zdaneniu dividend prijatých spoločnosťou
rezidentom tým, že bude uplatňovať pravidlá, ktoré tieto dividendy oslobodzujú od zdanenia, ak ich vypláca spoločnosť rezident,
a systém zápočtu, ak tieto dividendy vypláca spoločnosť nerezident.
Aby bolo v takejto situácii uplatnenie systému zápočtu zlučiteľné s právom Spoločenstva, je jednak dôležité, aby dividendy
zahraničného pôvodu v tomto členskom štáte nepodliehali vyššej daňovej sadzbe, ako je sadzba platná pre dividendy vnútroštátneho
pôvodu.
Ďalej tento členský štát musí zamedziť reťazovému zdaneniu dividend zahraničného pôvodu tým, že umožní započítať daň zaplatenú
spoločnosťou nerezidentom rozdeľujúcou zisk na sumu dane, ktorú má zaplatiť spoločnosť rezident prijímajúca zisk, a to vo
výške sumy tejto dane.
Ak východiskové zisky, z ktorých sa vyplácajú dividendy zahraničného pôvodu, podliehajú v členskom štáte spoločnosti rozdeľujúcej
zisk nižšej dani, ako je daň vybraná členským štátom spoločnosti prijímajúcej zisk, tento posledný uvedený členský štát musí
poskytnúť úplný daňový úver zodpovedajúci dani zaplatenej spoločnosťou rozdeľujúcou zisk v členskom štáte, ktorého je rezidentom.
Ak naopak tieto zisky podliehajú v členskom štáte spoločnosti rozdeľujúcej zisk vyššej dani, ako je daň vybraná členským štátom
spoločnosti prijímajúcej zisk, musí tento posledný uvedený členský štát poskytnúť daňový úver len vo výške sumy dane z príjmov
právnických osôb dlhovanej spoločnosťou prijímajúcej zisk. Nie je povinný vrátiť rozdiel, to znamená sumu zaplatenú v členskom
štáte spoločnosti rozdeľujúcej zisk, ktorá prevyšuje sumu dane splatnej v členskom štáte spoločnosti prijímajúcej zisk.
V tejto súvislosti samotná skutočnosť, že systém zápočtu v porovnaní so systémom oslobodenia ukladá daňovníkom dodatočné administratívne
povinnosti, pretože musí byť preukázaná suma skutočne zaplatenej dane v štáte, ktorého rezidentom je spoločnosť rozdeľujúca
zisk, nemožno považovať za rozdielne zaobchádzanie v rozpore so slobodou usadiť sa, pretože dodatočné administratívne zaťaženie,
ktoré musia znášať spoločnosti rezidenti prijímajúce dividendy zahraničného pôvodu, je nerozlučne spojené s fungovaním systému
daňového úveru.
Žalobkyne vo veci samej však pripomínajú, že podľa právnej úpravy platnej v Spojenom kráľovstve sú v prípade rozdelenia dividend
vnútroštátneho pôvodu tieto dividendy u spoločnosti prijímajúcej zisk oslobodené od dane z príjmov právnických osôb bez ohľadu
na daň zaplatenú spoločnosťou rozdeľujúcou zisk, t. j. aj keď táto posledná uvedená spoločnosť vzhľadom na daňové úľavy, na
ktoré má nárok, nie je dlžníkom dane alebo má zaplatiť daň z príjmov právnických osôb, ktorá je nižšia ako nominálna sadzba
dane platná v Spojenom kráľovstve.
To vláda Spojeného kráľovstva nepoprela, pričom ale tvrdí, že uplatňovanie rozdielnej úrovne zdaňovania vo vzťahu k spoločnosti
rozdeľujúcej zisk a vo vzťahu k spoločnosti prijímajúcej zisk existuje len za výnimočných okolností, aké v tejto veci nie
sú dané.
V tejto súvislosti prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či daňová sadzba je rovnaká a či rôzne úrovne zdaňovania existujú
len v určitých prípadoch z dôvodu zmeny základu dane v dôsledku určitých výnimočných daňových úľav.
Z toho vyplýva, že v kontexte predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy nie je v rozpore so zásadou slobody usadiť sa upravenou
v článku 43 ES, ak sa na dividendy vnútroštátneho pôvodu uplatňuje systém oslobodenia a na dividendy zahraničného pôvodu systému
zápočtu, pokiaľ daňová sadzba na dividendy zahraničného pôvodu nie je vyššia ako daňová sadzba uplatniteľná na dividendy vnútroštátneho
pôvodu a daňový úver je aspoň tak vysoký ako suma zaplatená v členskom štáte spoločnosti rozdeľujúcej zisk až do výšky dane
uplatnenej v členskom štáte spoločnosti prijímajúcej zisk.
O voľnom pohybe kapitálu
Pokiaľ ide po druhé o spoločnosti rezidentov, ktoré prijali dividendy od spoločnosti, na ktorej majú prinajmenšom 10 % hlasovacích
práv bez toho, aby im táto účasť umožňovala podstatný vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti alebo im dovoľovala určovať jej
činnosti, je potrebné konštatovať, že na tieto spoločnosti sa v Spojenom kráľovstve takisto vzťahuje jednak systém oslobodenia,
ak prijímajú dividendy vnútroštátneho pôvodu, a jednak systém zápočtu v prípade dividend zahraničného pôvodu.
Podľa žalobkýň vo veci samej ide o rozdielne zaobchádzanie, ktoré odrádza spoločnosti rezidentov Spojeného kráľovstva od investovania
do základného imania spoločností rezidentov iných členských štátov a vzhľadom na neexistenciu objektívneho odôvodnenia predstavuje
porušenie článku 56 ES o voľnom pohybe kapitálu.
V tejto súvislosti stačí zdôrazniť, že ako to už bolo uvedené v bodoch 47 až 56 tohto rozsudku, právna úprava, akou je tá
vo veci samej, neobsahuje diskrimináciu spoločností prijímajúcich dividendy zahraničného pôvodu. Záver uvedený v bode 57 tohto
rozsudku preto platí aj pre ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu.
Pokiaľ ide napokon o spoločnosti rezidentov, ktoré prijali dividendy od spoločností, na ktorých majú menej ako 10 % hlasovacích
práv, z predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy vyplýva, že dividendy vnútroštátneho pôvodu sú oslobodené od dane z príjmov
právnických osôb, zatiaľ čo dividendy zahraničného pôvodu tejto dani podliehajú a nie je s nimi spojený nárok na daňovú úľavu
z dôvodu prípadnej zrážkovej dane vybranej z týchto dividend v štáte, ktorého rezidentom je spoločnosť rozdeľujúca zisk.
V tejto súvislosti je vhodné najskôr zdôrazniť, že z hľadiska daňového pravidla na zamedzenie alebo obmedzenie zdaňovania
rozdeľovaných ziskov je situácia akcionára prijímajúceho dividendy zahraničného pôvodu, ktorý je spoločnosťou, porovnateľná
so situáciou akcionára prijímajúceho dividendy vnútroštátneho pôvodu, ktorý je spoločnosťou, keďže v zásade môžu byť v obidvoch
prípadoch dosiahnuté zisky predmetom reťazového zdanenia.
Zatiaľ čo však riziku reťazového zdanenia rozdeľovaných ziskov u spoločnosti rezidenta prijímajúcej dividendy od inej spoločnosti
rezidenta zamedzuje uplatňovaný systém oslobodenia, neplatí to pre zisky rozdeľované spoločnosťami nerezidentmi. Ak v tomto
poslednom uvedenom prípade štát, ktorého je spoločnosť prijímajúca zisk rezidentom, poskytuje daňovú úľavu z dôvodu zrážkovej
dane vybranej v štáte, ktorého rezidentom je spoločnosť rozdeľujúca zisk, takáto daňová úľava má len za následok zamedzenie
dvojitého právneho zdanenia u spoločnosti prijímajúcej zisk. Táto daňová úľava však neodstraňuje reťazové zdanenie, ktoré
existuje, ak sú rozdeľované zisky zdaňované najskôr daňou z príjmov právnických osôb dlhovanou spoločnosťou rozdeľujúcou zisk
v štáte, ktorého je rezidentom, a následne daňou z príjmov právnických osôb dlhovanou spoločnosťou prijímajúcou zisk.
Toto rozdielne zaobchádzanie má za následok odradenie spoločností rezidentov v Spojenom kráľovstve od investovania ich kapitálu
do spoločností usadených v inom členskom štáte. Navyše obmedzujúco pôsobí aj na spoločnosti usadené v iných členských štátoch,
pretože pre nich predstavuje prekážku pre zhromažďovanie kapitálu v Spojenom kráľovstve. Keďže s príjmami z kapitálového majetku
zahraničného pôvodu sa z daňového hľadiska zaobchádza menej výhodne ako s dividendami vyplácanými spoločnosťami usadenými
v Spojenom kráľovstve, sú akcie spoločností usadených v iných členských štátoch pre investorov, ktorí sú rezidentmi v Spojenom
kráľovstve, menej atraktívne ako akcie spoločností so sídlom v tomto členskom štáte (pozri rozsudky Verkooijen, už citovaný,
body 34 a 35, Lenz, už citovaný, body 20 a 21, a Manninen, už citovaný, body 22 a 23).
Z uvedeného vyplýva, že rozdielne zaobchádzanie obsiahnuté v právnej úprave, akou je tá vo veci samej, vytvára vo vzťahu k dividendám,
ktoré prijali spoločnosti rezidenti od spoločností nerezidentov, na ktorých majú menej ako 10 % hlasovacích práv, obmedzenie
voľného pohybu kapitálu, ktoré článok 56 ES v zásade zakazuje.
Podľa vlády Spojeného kráľovstva je odôvodnené a primerané poskytnúť týmto spoločnostiam rezidentom daňovú úľavu na daň z príjmov
právnických osôb len do výšky prípadnej zrážkovej dane vybranej z tejto dividendy. Praktické prekážky totiž bránia tomu, aby
bol spoločnosti, ktorá má na spoločnosti rozdeľujúcej zisk len účasť nižšiu ako 10 %, poskytnutý daňový úver zodpovedajúci
dani skutočne zaplatenej spoločnosťou rozdeľujúcou zisk. Na rozdiel od daňového úveru za zrážkovú daň možno takýto daňový
úver poskytnúť len po dlhých a komplexných overovaniach. Preto je legitímne stanoviť hranicu podľa výšky danej účasti. Hranica 10 %
stanovená Spojeným kráľovstvom je navyše veľkorysejšia ako hranica 25 % prijatá v modelovej dohode vypracovanej v rámci Organizácie
pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD), ako aj v pôvodnom znení smernice 90/435.
Aj keď v zásade prináleží členským štátom, aby pri zavedení mechanizmov na zamedzenie alebo obmedzenie reťazového zdanenia
rozdeľovaných ziskov určili kategóriu daňovníkov, na ktorých sa môžu tieto mechanizmy vzťahovať, a na tieto účely zaviedli
hranice v závislosti od účasti, ktorú majú títo daňovníci na príslušných spoločnostiach rozdeľujúcich zisk. Podľa článku 4
smernice 90/435 v spojení s jej článkom 3 v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej musia členské štáty, pokiaľ
neoslobodzujú zisky prijaté materskou spoločnosťou rezidentom od dcérskej spoločnosti rezidenta iného členského štátu, povoliť
len pri spoločnostiach členských štátov, ktoré majú na základnom imaní spoločnosti iného členského štátu účasť prinajmenšom
vo výške 25 %, aby si táto materská spoločnosť odpočítala od sumy jej dane nielen zrážkovú daň vybranú členským štátom, ktorého
rezidentom je dcérska spoločnosť, ale aj časť dane dcérskej spoločnosti vzťahujúcej sa na tieto zisky.
Napriek tomu, že pri účastiach, na ktoré sa nevzťahuje smernica 90/435, článku 4 tejto smernice neodporuje, ak členský štát
zdaňuje zisky vyplatené spoločnosťou nerezidentom spoločnosti rezidentovi bez toho, aby tejto poslednej uvedenej spoločnosti
poskytol akúkoľvek daňovú úľavu vzhľadom na daň z príjmov právnických osôb zaplatenú spoločnosťou nerezidentom v štáte, ktorého
je rezidentom, členský štát môže túto svoju právomoc vykonávať len v tých medziach, že dividendy, ktoré prijala spoločnosť
rezident od inej spoločnosti rezidenta, zdaní podľa jeho vnútroštátneho práva takisto na strane spoločnosti prijímajúcej zisk,
bez toho, aby tá mohla mať právo na daňovú úľavu vzhľadom na daň z príjmov právnických osôb zaplatenú spoločnosťou rozdeľujúcou
zisk.
Samotná skutočnosť, že v súvislosti s takýmito účasťami prináleží členskému štátu, aby určil, či a v akom rozsahu sa musí
zamedziť reťazovému zdaneniu rozdelených ziskov, neznamená, že mu je dovolené uplatňovať režim, v ktorom sa s dividendami
zahraničného pôvodu a s dividendami vnútroštátneho pôvodu zaobchádza rozdielne.
Navyše bez ohľadu na to, že pre členský štát prichádzajú v každom prípade do úvahy rôzne systémy na zamedzenie alebo obmedzenie
reťazového zdanenia rozdeľovaných ziskov, nemôžu ťažkosti pri overovaní skutočne zaplatenej dane v inom členskom štáte odôvodniť
obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ako je to, ktoré vyplýva z predmetnej právnej úpravy (pozri v tomto zmysle rozsudky zo
4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229, bod 29, a Manninen, už citovaný, bod 54).
Z toho vyplýva, že daňová právna úprava, akou je tá vo veci samej, je v rozpore s voľným pohybom kapitálu zaručeným v článku 56
ES.
Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať, že články 43 ES a 56 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že ak členský štát uplatňuje
systém zamedzenia alebo obmedzenia reťazového alebo dvojitého hospodárskeho zdanenia v prípade dividend, ktoré rezidentom
vyplácajú spoločnosti rezidenti, musí zabezpečiť rovnosť zaobchádzania s dividendami, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti
nerezidenti.
Článkom 43 ES a 56 ES neodporuje právna úprava členského štátu, ktorá od dane z príjmov právnických osôb oslobodzuje dividendy,
ktoré spoločnosť rezident prijme od inej spoločnosti rezidenta, zatiaľ čo dividendy, ktoré spoločnosť rezident prijme od spoločnosti
nerezidenta, na ktorej má spoločnosť rezident prinajmenšom 10 % hlasovacích práv, zdaňuje touto daňou, pričom v tomto poslednom
uvedenom prípade poskytuje daňový úver z dôvodu dane skutočne zaplatenej spoločnosťou rozdeľujúcou zisk v členskom štáte,
ktorého je rezidentom, pokiaľ daňová sadzba pre dividendy zahraničného pôvodu nie je vyššia ako daňová sadzba platná pre dividendy
vnútroštátneho pôvodu a pokiaľ sa daňový úver prinajmenšom rovná sume zaplatenej v členskom štáte spoločnosti rozdeľujúcej
zisk až do výšky dane uplatnenej v členskom štáte spoločnosti prijímajúcej zisk.
Článku 56 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá od dane z príjmov právnických osôb oslobodzuje dividendy, ktoré
spoločnosť rezident prijme od inej spoločnosti rezidenta, zatiaľ čo tieto dividendy, ktoré spoločnosť rezident prijme od spoločnosti
nerezidenta, na ktorej má menej ako 10 % hlasovacích práv, zdaňuje touto daňou bez toho, aby jej poskytla daňový úver z dôvodu
dane skutočne zaplatenej spoločnosťou rozdeľujúcou zisk v štáte, ktorého je rezidentom.

O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 43 ES a 56 ES a/alebo články 4 ods. 1 a 6 smernice
90/435 majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je tá vo veci samej, ktorá spoločnosti
rezidentovi prijímajúcej dividendy od inej spoločnosti rezidenta poskytuje daňový úver vzhľadom na ACT, ktorý pri tomto rozdeľovaní
zisku zaplatila posledná uvedená spoločnosť, a tým prvej spoločnosti umožňuje vyplácať dividendy svojim vlastným akcionárom
bez toho, aby bola povinná zaplatiť ACT, zatiaľ čo spoločnosť rezident, ktorá prijala dividendy od spoločnosti nerezidenta,
musí v obdobnom prípade zaplatiť ACT v celej výške.
Na úvod je vhodné pripomenúť, že pokiaľ ide o rozdelenia ziskov, ktoré spoločnosti členského štátu prijmú od dcérskych spoločností
rezidentov iných členských štátov, smernica 90/435 sa podľa článku 3 ods. 1 v jeho znení platnom v čase skutkových okolností
vo veci samej vzťahuje na materské spoločnosti, ktoré majú účasť na základnom imaní ich dcérskych spoločností prinajmenšom
vo výške 25 %. Ako to bolo teda uvedené v bode 38 tohto rozsudku, keďže návrh na začatie prejudiciálneho konania neupresňuje
povahu účastí iných spoločností zúčastnených na konaní pred vnútroštátnym súdom, nemožno vylúčiť, že sa týka aj účastí, ktoré
sú z tohto dôvodu vyňaté z vecnej pôsobnosti tejto smernice.
Navyše, keďže sa „pilotné“ veci vzťahujú na vyplatenie dividend za účtovný rok uzavretý 31. decembra 1973, týkajú sa prinajmenšom
čiastočne aj situácií, ktoré sú vyňaté z časovej pôsobnosti smernice 90/435.
Na zodpovedanie položenej otázky je preto vhodné vopred skúmať, do akej miery je právna úprava, akou je tá vo veci samej,
zlučiteľná s ustanoveniami Zmluvy.
O ustanoveniach Zmluvy o slobode usadiť sa a voľnom pohybe kapitálu
Podľa predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy má spoločnosť rezident prijímajúca dividendy vyplatené inou spoločnosťou rezidentom
nárok na daňový úver zodpovedajúci časti sumy ACT zaplateného touto inou spoločnosťou, ktorý jej umožňuje pri výplate dividend
svojim vlastným akcionárom započítať na ACT dlhovaný z tohto dôvodu ACT, ktorý už zaplatila táto iná spoločnosť. Naopak, spoločnosť
rezident prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu nedostane takýto daňový úver, a preto musí pri rozdelení zisku svojim vlastným
akcionárom zaplatiť ACT v celej výške.
Keďže táto právna úprava sa vzťahuje na výplaty dividend akcionárom, ktorí sú spoločnosťami, nezávisle od výšky ich účasti,
môže patriť tak do pôsobnosti článku 43 ES o slobode usadiť sa, ako aj článku 56 ES o voľnom pohybe kapitálu.
Pokiaľ však ide o účasti, ktoré ich držiteľovi umožňujú podstatný vplyv na rozhodnutia predmetných spoločností a dovoľujú
mu určovať jej činnosti, uplatnia sa ustanovenia Zmluvy o slobode usadiť sa. Vzhľadom na okolnosti dané v „pilotných“ veciach
je teda potrebné začať rozbor predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy z hľadiska článku 43 ES (pozri bod 37 tohto rozsudku).
Ako to tvrdia žalobkyne vo veci samej, podľa právnej úpravy, akou je tá vo veci samej, spoločnosť rezident, ktorá prijala
dividendy zahraničného pôvodu a vypláca svojim vlastným akcionárom tú istú sumu dividend, musí zaplatiť ACT v celej výške,
zatiaľ čo pre spoločnosť rezidenta, ktorá prijala dividendy vnútroštátneho pôvodu a vyplatila dividendy svojim vlastným akcionárom
v rovnakej sume, v akej prijala dividendy, je dlh ACT kompenzovaný poskytnutým daňovým úverom, takže takáto spoločnosť už
nemusí platiť ACT.
Pre spoločnosť rezidenta prijímajúcu dividendy od inej spoločnosti rezidenta tento systém zabezpečuje, že ak spoločnosť prijímajúca
zisk rozdeľuje zisky svojim vlastným akcionárom, platí sa ACT len jedenkrát. Oslobodenie od ACT, ktoré sa poskytuje tejto
spoločnosti prijímajúcej zisk, sa teda zhoduje s oslobodením od dane z príjmov právnických osôb, na ktoré má nárok pri dividendách
prijatých od inej spoločnosti rezidenta.
Je potrebné konštatovať, že neexistencia povinnosti platiť ACT predstavuje výhodu likvidity, keďže predmetná spoločnosť si
môže sumy, ktoré by ináč musela zaplatiť ako ACT, ponechať až do okamihu splatnosti dane z príjmov právnických osôb (rozsudok
Metallgesellschaft a i., už citovaný, bod 44).
Podľa vlády Spojeného kráľovstva toto rozdielne zaobchádzanie nepredstavuje obmedzenie zakázané právom Spoločenstva, pretože
sa nezakladá na rozlišovaní medzi dividendami vnútroštátneho pôvodu a dividendami zahraničného pôvodu, ale na rozlišovaní
medzi dividendami, za ktoré bol zaplatený ACT a dividendami, za ktoré nebol zaplatený žiadny ACT. Daňový úver poskytnutý spoločnosti
rezidentovi prijímajúcej dividendy od inej spoločnosti rezidenta má za cieľ zamedzenie dvojitého hospodárskeho zdanenia v oblasti
ACT. V situácii spoločnosti prijímajúcej dividendy od spoločnosti nerezidenta však vzhľadom na to, že táto posledná uvedená
spoločnosť nezaplatila žiaden ACT, neexistuje riziko dvojitého hospodárskeho zdanenia, pokiaľ ide o ACT.
Aj keď predmetná vnútroštátna právna úprava podmieňuje výšku ACT, ktorú musí spoločnosť rezident zaplatiť pri výplate dividend
svojim vlastným akcionárom, tým, či táto spoločnosť prijala dividendy od spoločnosti, ktorá už ACT zaplatila, táto metóda
vedie v praxi k menej výhodnému zaobchádzaniu so spoločnosťou prijímajúcou dividendy zahraničného pôvodu, ako je zaobchádzanie
so spoločnosťou prijímajúcou dividendy vnútroštátneho pôvodu. Prvá spoločnosť je totiž pri neskoršej výplate dividend povinná
zaplatiť ACT v celej výške, zatiaľ čo druhá spoločnosť musí ACT zaplatiť len vtedy, ak výplata dividend svojim vlastným akcionárom
presahuje výplatu dividend, pri ktorej bola ona sama príjemcom.
Na rozdiel od tvrdenia vlády Spojeného kráľovstva spoločnosť prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu sa nachádza z hľadiska
cieľa zamedzenia reťazového zdanenia, ktorý sleduje predmetná právna úprava, v porovnateľnej situácii ako spoločnosť prijímajúca
dividendy vnútroštátneho pôvodu, aj keď len táto posledná uvedená spoločnosť prijíma dividendy, za ktoré bol zaplatený ACT.
Ako to uviedol generálny advokát v bodoch 65 až 68 svojich návrhov, ACT dlhovaný spoločnosťou rezidentom Spojeného kráľovstva
nie je ničím iným ako preddavkom na daň z príjmov právnických osôb, aj keď sa vyberá pri výplate dividend a vypočítava sa
zo sumy týchto dividend. ACT zaplatený pri príležitosti rozdelenia dividend možno v podstate započítať na daň z príjmov právnických
osôb, ktorú musí spoločnosť zaplatiť zo svojich ziskov za príslušné účtovné obdobie. Takisto, ako to už uviedol Súdny dvor
v súvislosti s režimom zdaňovania skupiny upraveným v tej istej daňovej právnej úprave platnej v Spojenom kráľovstve, časť
dane z príjmov právnických osôb, ktorú v takomto režime spoločnosť rezident nie je povinná platiť vo forme preddavku, ak vypláca
dividendy svojej materskej spoločnosti, sa v podstate platí v okamihu splatnosti dane z príjmov právnických osôb, ktorú dlhuje
prvá spoločnosť (pozri rozsudok Metallgesellschaft a i., už citovaný, bod 53).
Pokiaľ však ide o spoločnosti, ktoré vzhľadom na skutočnosť, že ich sídlo sa nachádza mimo Spojeného kráľovstva, nie sú povinné
zaplatiť ACT, ak vyplácajú dividendy spoločnosti rezidentovi, je potrebné konštatovať, že aj tie sú v štáte, ktorého sú rezidentmi,
povinné zaplatiť daň z príjmov právnických osôb.
V tejto súvislosti sa teda nemožno odvolávať na skutočnosť, že spoločnosť nerezident nebola povinná zaplatiť ACT pri výplate
dividend spoločnosti rezidentovi, s cieľom odmietnuť tejto poslednej uvedenej spoločnosti možnosť znížiť sumu ACT, ktorú musí
zaplatiť pri neskoršej výplate dividend. To, že takáto spoločnosť nerezident nie je povinná platiť ACT, totiž vyplýva zo skutočnosti,
že nie je daňovníkom dane z príjmov právnických osôb v Spojenom kráľovstve, ale v štáte, ktorého je rezidentom. Od spoločnosti
však nemožno požadovať, aby zaplatila preddavok na daň, ktorej nikdy nebude daňovníkom (pozri v tomto zmysle rozsudok Metallgesellschaft
a i., už citovaný, body 55 a 56).
Keďže tak spoločnosti rezidenti rozdeľujúce dividendy iným spoločnostiam rezidentom, ako aj spoločnosti nerezidenti vykonávajúce
takéto rozdelenie zisku sú v štáte, ktorého sú rezidentmi, daňovníkmi dane z príjmov právnických osôb, nemožno vnútroštátne
opatrenie, ktoré sleduje zamedzenie reťazového zdanenia rozdeľovaných ziskov len v prípade spoločností prijímajúcich dividendy
od iných spoločností rezidentov, pričom spoločnosti prijímajúce dividendy od spoločností nerezidentov vystavuje nevýhode viazanosti
likvidity, odôvodniť rozdielom v týchto situáciách.
Nemožno súhlasiť s tvrdením vlády Spojeného kráľovstva, že v skutočnosti táto nerovnosť zaobchádzania neexistuje, pretože
spoločnosť, ktorá nie je rezidentom Spojeného kráľovstva a ktorá vyplatila dividendy bez toho, aby musela zaplatiť ACT, môže
svojim akcionárom vyplácať vyššie sumy. Takéto tvrdenie totiž nezohľadňuje skutočnosť, že takáto spoločnosť je takisto v štáte,
ktorého je rezidentom, daňovníkom dane z príjmov právnických osôb podľa pravidiel a sadzbe dane, ktoré platia v tomto štáte.
Rozdiel v zaobchádzaní nemožno odôvodniť ani potrebou zachovať súdržnosť daňového systému platného v Spojenom kráľovstve z dôvodu
priamej súvislosti medzi poskytnutou daňovou výhodou, t. j. daňovým úverom poskytnutým spoločnosti rezidentovi prijímajúcej
dividendy od inej spoločnosti rezidenta, a vyrovnávacím daňovým dlhom, t. j. ACT zaplateným touto poslednou uvedenou spoločnosťou
pri tomto rozdelení zisku. Potreba takejto priamej súvislosti by totiž mala viesť práve k poskytnutiu tej istej daňovej výhody
spoločnostiam prijímajúcim dividendy od spoločností nerezidentov, pretože tieto posledné uvedené spoločnosti sú v štáte, ktorého
sú rezidentmi, takisto povinné platiť daň z príjmov právnických osôb za vyplácané zisky.
Z toho vyplýva, že článku 43 ES odporuje vnútroštátne opatrenie, ktoré oprávňuje spoločnosť rezidenta, ktorá prijala dividendy
od inej spoločnosti rezidenta, odpočítať od sumy, ktorú má zaplatiť prvá spoločnosť ako ACT, sumu ACT zaplatenú druhou spoločnosťou,
zatiaľ čo v prípade spoločnosti rezidenta, ktorá prijala dividendy od spoločnosti nerezidenta, takéto odpočítanie nie je dovolené
pri dani z príjmov právnických osôb, ktorú má táto spoločnosť nerezident zaplatiť v štáte, ktorého je rezidentom.
Keďže nemožno vylúčiť, že konanie pred vnútroštátnym súdom sa týka takisto spoločností rezidentov, ktoré prijali dividendy
na základe účasti, ktorá im neumožňuje podstatný vplyv na rozhodnutia spoločnosti rozdeľujúcej zisk a nedovoľuje im určovať
jej činnosti, je potrebné toto opatrenie skúmať takisto z hľadiska článku 56 ES týkajúceho sa voľného pohybu kapitálu.
V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že spoločnosti rezidenti prijímajúce dividendy zahraničného pôvodu sú vystavené rozdielnemu
zaobchádzaniu, t. j. nevýhode viazanosti likvidity, ktoré nie je odôvodnené rozdielom danej situácie.
Takéto rozdielne zaobchádzanie vedie k odradeniu spoločností, ktoré sú rezidentmi Spojeného kráľovstva, od investovania ich
kapitálu do spoločnosti usadenej v inom členskom štáte a má takisto obmedzujúci účinok vo vzťahu k spoločnostiam usadeným
v iných členských štátoch, keďže pre ne predstavuje prekážku pre zhromažďovanie kapitálu v tomto prvom členskom štáte.
Keďže dôvody, na ktoré sa odvoláva vláda Spojeného kráľovstva na odôvodnenie tohto obmedzenia voľného pohybu kapitálu, sú
rovnaké ako tie, ktoré už boli zamietnuté v rámci skúmania predmetného vnútroštátneho opatrenia z hľadiska slobody usadiť
sa, je potrebné konštatovať, že článok 56 ES sa má vykladať v tom zmysle, že aj jemu odporuje takéto opatrenie.
O smernici 90/435
Podľa žalobkýň vo veci samej vnútroštátne daňové pravidlá uvedené v druhej prejudiciálnej otázke sú takisto v rozpore s článkom
4 ods. 1 a článkom 6 smernice 90/435.
Na jednej strane ide o porušenie článku 4 ods. 1 tejto smernice, keďže na rozdiel od materskej spoločnosti rezidenta prijímajúcej
dividendy vnútroštátneho pôvodu materská spoločnosť rezident prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu je pri rozdelení zisku
svojim vlastným akcionárom povinná zaplatiť ACT v celej výške bez toho, aby mala z tohto dôvodu nárok na daňovú úľavu vzhľadom
na zahraničnú daň z príjmov právnických osôb, ktorú za vyplácané zisky zaplatila jej dcérska spoločnosť.
Na druhej strane ACT zaplatený za dividendy zahraničného pôvodu predstavuje zrážkovú daň, ktorú článok 6 smernice 90/435 zakazuje
a ktorú nepovoľuje ani článok 7 tejto smernice.
V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že na jednej strane podľa článku 4 ods. 1 smernice 90/435 členský štát, ktorý neoslobodí
zisky prijaté materskou spoločnosťou rezidentom od dcérskej spoločnosti, ktorá je rezidentom iného členského štátu, musí tejto
materskej spoločnosti povoliť odpočítať z hodnoty jej daňovej povinnosti tú časť dane z príjmov právnických osôb zaplatenú
dcérskou spoločnosťou, ktorá sa vzťahuje na tieto zisky, a prípadne aj zrážkovú daň vybranú členským štátom, ktorého rezidentom
je dcérska spoločnosť, do výšky zodpovedajúcej vnútroštátnej dane.
Ako to teda vyplýva najmä z tretieho odôvodnenia tejto smernice, jej účelom je prostredníctvom zavedenia spoločného daňového
režimu odstrániť akékoľvek znevýhodnenie spolupráce spoločností rozličných členských štátov v porovnaní so spoluprácou medzi
spoločnosťami z toho istého členského štátu a uľahčiť zoskupovanie spoločností na úrovni Spoločenstva (rozsudky zo 17. októbra
1996, Denkavit a i., C‑283/94, C‑291/94 a C‑292/94, Zb. s. I‑5063, bod 22, a zo 4. októbra 2001, Athinaïki Zythopoiïa, C‑294/99,
Zb. s. I‑6797, bod 25).
Pokiaľ ide o povinnosť uloženú členským štátom v článku 4 ods. 1 smernice 90/435 spočívajúcu v zápočte dane zaplatenej dcérskou
spoločnosťou nerezidentom v členskom štáte, ktorého je rezidentom, na daň dlhovanú materskou spoločnosťou rezidentom z vyplateného
zisku, možno cieľ tohto ustanovenia, ktorým je zamedziť reťazovému zdaneniu rozdeľovaných ziskov, dosiahnuť len vtedy, ak
daňový systém tohto prvého členského štátu príslušnej materskej spoločnosti zabezpečí, že daň, ktorú jej dcérska spoločnosť
za tieto rozdeľované zisky zaplatila v zahraničí, bude v celom rozsahu započítaná na daň z príjmov právnických osôb v tomto
členskom štáte.
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veci samej, však toto ustanovenie nezaväzuje členský štát, ktorý uplatňuje systém
preddavkov na daň z príjmov právnických osôb, ktoré má zaplatiť materská spoločnosť rezident, ak na svoj účet vypláca dividendy
prijaté od dcérskej spoločnosti nerezidenta, aby zabezpečil, že suma, ktorá sa musí zaplatiť ako preddavok, bude za každých
okolností určená podľa dane z príjmov právnických osôb zaplatenej dcérskou spoločnosťou v štáte, ktorého je rezidentom.
Na druhej strane je potrebné zdôrazniť, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veci samej, sa na predmetné vnútroštátne
opatrenia nevzťahuje zákaz vyberania zrážkovej dane zo ziskov prijatých materskou spoločnosťou rezidentom od svojej dcérskej
spoločnosti nerezidenta, ktorý pre členské štáty stanovuje článok 6 smernice 90/435.
V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že slovné spojenie „zrážkovej dane“ nie je v oblasti pôsobnosti tejto smernice obmedzené
na určité konkrétne formy vnútroštátneho zdanenia a že kvalifikácia zdanenia, dane, cla alebo poplatku z hľadiska práva Spoločenstva
prináleží Súdnemu dvoru podľa objektívnych znakov zdanenia, nezávisle od kvalifikácie vo vnútroštátnom práve (pozri najmä
rozsudky Athinaïki Zythopoiïa, už citovaný, body 26 a 27, a z 25. septembra 2003, Océ van der Grinten, C‑58/01, Zb. s. I‑9809,
bod 46).
Pokiaľ ide o zákaz určený členským štátom v článku 5 smernice 90/435, ktorý sa týka vyberania zrážkovej dane zo ziskov vyplatených
dcérskou spoločnosťou rezidentom svojej materskej spoločnosti, ktorá je rezidentom iného členského štátu, Súdny dvor už rozhodol,
že zrážková daň predstavuje každé zdanenie príjmov prijatých v štáte, v ktorom sa vyplácajú dividendy, a pochádzajúcich z vyplatenia
dividend alebo z akéhokoľvek iného výnosu z cenných papierov, pokiaľ je základom tejto dane výnos z týchto cenných papierov
a daňovníkom je držiteľ týchto cenných papierov (rozsudky z 8. júna 2000, Epson Europe, C‑375/98, Zb. s. I‑4243, bod 23; Athinaïki
Zythopoiïa, už citovaný, body 28 a 29, a Océ van der Grinten, už citovaný, bod 47).
Slovné spojenie „zrážkovej dane“ sa v kontexte článku 6 smernice 90/435 musí vykladať tak isto. Pojem „zrážkovej dane“ v zmysle
tohto článku teda predstavuje každé zdanenie príjmov prijatých materskou spoločnosťou od dcérskej spoločnosti usadenej v inom
členskom štáte, ktoré pochádzajú z vyplatenia dividend alebo z akéhokoľvek iného výnosu z cenných papierov, pokiaľ je základom
tejto dane výnos z týchto cenných papierov a daňovníkom je ich držiteľ.
Ako však zdôrazňuje vláda Spojeného kráľovstva, spoločnosť rezident je povinná zaplatiť ACT, ak vypláca dividendy svojim vlastným
akcionárom. Dôvodom vzniku povinnosti zaplatiť ACT, ktorú má spoločnosť prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu, teda nie
je prijatie týchto dividend, ale vyplatenie dividend svojim vlastným akcionárom.
Z toho vyplýva, že ACT, ktorý musí zaplatiť spoločnosť prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu pri neskoršej výplate dividend,
nepatrí do pôsobnosti zákazu zrážkovej dane stanoveného v článku 6 smernice 90/435.
Na druhú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článkom 43 ES a 56 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá spoločnosti
rezidentovi prijímajúcej dividendy od inej spoločnosti rezidenta umožňuje odpočítať od sumy preddavku na daň z príjmov právnických
osôb, ktorý dlhuje prvá spoločnosť, sumu preddavku na túto daň zaplatenú druhou spoločnosťou, zatiaľ čo v prípade spoločnosti
rezidenta prijímajúcej dividendy od spoločnosti nerezidenta nie je takéto odpočítanie možné, pokiaľ ide o daň zodpovedajúcu
rozdeleným ziskom, ktorú zaplatila táto posledná uvedená spoločnosť v štáte, ktorého je rezidentom.

O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 43 ES a 56 ES a/alebo článok 4 ods. 1 a článok 6 smernice
90/435 majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje právna úprava, akou je tá vo veci samej, ktorá
–        stanovuje, že každá daňová úľava, na ktorú má z dôvodu dane zaplatenej v zahraničí nárok spoločnosť rezident, ktorá prijala
dividendy zahraničného pôvodu, znižuje sumu dane z príjmov právnických osôb, na ktorú si môže započítať splatný ACT,
–        neumožňuje spoločnosti rezidentovi previesť sumu zaplateného ACT, ktorý nemožno započítať na daň z príjmov právnických osôb
splatnú za dané účtovné obdobie alebo za predchádzajúce, či nasledujúce účtovné obdobia, na dcérske spoločnosti nerezidentov
tak, aby si ju tieto dcérske spoločnosti mohli započítať na úhradu ich dane z príjmov právnických osôb.
Táto otázka vyvoláva isté problémy, ktorým je vystavená spoločnosť rezident, ktorá má dcérske spoločnosti nerezidentov a/alebo
prijíma dividendy zahraničného pôvodu, pokiaľ ide o zápočet ACT, ktorý musí táto spoločnosť rezident zaplatiť pri rozdelení
dividend svojim vlastným akcionárom, na splatnú daň z príjmov právnických osôb.
Na úvod je vhodné pripomenúť, že pokiaľ ide o druhú časť položenej otázky, vyjadrenia pred Súdnym dvorom sa týkali len skutočnosti,
že spoločnosť rezident nemôže previesť prebytok ACT na dcérske spoločnosti nerezidentov, aby si ho tieto dcérske spoločnosti
mohli započítať na daň z príjmov právnických osôb, ktorú musia zaplatiť v Spojenom kráľovstve za činnosti vykonávané v tomto
poslednom uvedenom členskom štáte.
Z dôvodov vyložených v bodoch 76 až 78 tohto rozsudku je na zodpovedanie položenej otázky potrebné najskôr preskúmať, či je
predmetná právna úprava v rozpore s ustanoveniami Zmluvy.
Je potrebné konštatovať, že vnútroštátne opatrenia, ktoré sú predmetom tretej prejudiciálnej otázky, môžu patriť tak do pôsobnosti
článku 43 ES o slobode usadiť sa, ako aj článku 56 o voľnom pohybe kapitálu. Pokiaľ ide o daňové úľavy, na ktoré má nárok
spoločnosť rezident prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu z dôvodu dane zaplatenej v zahraničí, rozbor predmetnej vnútroštátnej
právnej úpravy v rámci odpovede na prvú prejudiciálnu otázku ukázal, že ide o daňové úľavy, ktoré sa líšia v závislosti od
výšky účasti týchto spoločností.
Pokiaľ ide o druhý aspekt predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy spomenutý v tretej prejudiciálnej otázke, vzhľadom na to,
že sa týka len skupín spoločností, vzťahuje sa naň skôr článok 43 ES ako článok 56 ES.
Podľa žalobkýň vo veci samej je predmetná právna úprava v rozpore s článkami 43 ES a 56 ES, pretože obmedzuje možnosti spoločnosti,
ktorá poberá zahraničné príjmy a/alebo patrí ku skupine zahŕňajúcej spoločnosti nerezidentov, započítať prebytok ACT na daň
z príjmov právnických osôb splatnú v Spojenom kráľovstve. Táto právna úprava vedie k zjavne rozdielnemu zaobchádzaniu pri
zápočte a prevode ACT v neprospech spoločností rezidentov, ktoré prijímajú dividendy zahraničného pôvodu a/alebo majú dcérske
spoločnosti nerezidentov. Takéto rozdielne zaobchádzanie nie je ani vhodné, ani nevyhnutné vo vzťahu k cieľu zamedzenia dvojitého
hospodárskeho zdanenia vyplácaných dividend.
Je vhodné poznamenať, že každá úľava na dani z príjmov právnických osôb, ktorú má zaplatiť spoločnosť rezident prijímajúca
dividendy zahraničného pôvodu, z dôvodu zahraničnej dane – zodpovedajúcej zrážkovej dani vybranej z týchto dividend alebo
dani z príjmov právnických osôb zaplatenej spoločnosťou nerezidentom za východiskové zisky – nevyhnutne znižuje sumu dlhovanú
spoločnosťou rezidentom ako daň z príjmov právnických osôb, na ktorú môže táto spoločnosť rezident započítať ACT zaplatený
pri neskoršej výplate dividend svojim vlastným akcionárom.
Pokiaľ ide o ACT, ktorý musí zaplatiť spoločnosť prijímajúca dividendy od spoločnosti nerezidenta pri rozdelení zisku svojim
vlastným akcionárom, z vyššie uvedeného vyplýva, že článkom 43 ES a 56 ES v každom prípade odporuje akákoľvek diskriminácia
pri vyberaní ACT medzi spoločnosťami prijímajúcimi dividendy vnútroštátneho pôvodu a tými, ktoré prijímajú dividendy zahraničného
pôvodu (pozri bod 112 tohto rozsudku).
Samozrejme nemožno vylúčiť, že spoločnosť, ktorá prijíma dividendy zahraničného pôvodu v značnom rozsahu, môže aj v prípade,
ak takáto diskriminácia neexistuje, zaplatiť ACT presahujúci jej daňovú povinnosť k dani z príjmov právnických osôb, čo môže
viesť k prebytku ACT. Takáto situácia však vyplýva priamo z uplatnenia vnútroštátneho pravidla na zamedzenie alebo obmedzenie
zdaňovania ziskov rozdeľovaných vo forme dividend.
V rámci mechanizmu prijatého na zamedzenie alebo obmedzenie reťazového zdanenia rozdeľovaných ziskov možno takéto pravidlo
považovať za nezlučiteľné s ustanoveniami Zmluvy o slobodách pohybu len vtedy, ak s dividendami pochádzajúcimi od zahraničnej
spoločnosti zaobchádza menej výhodne ako s dividendami vyplácanými spoločnosťami rezidentmi, hoci ide o objektívne porovnateľné
situácie a rozdielne zaobchádzanie nie je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu.
Zo spisu nevyplýva, že samotná skutočnosť, že daňová úľava pre spoločnosti prijímajúce dividendy zahraničného pôvodu poskytovaná
z dôvodu dane zaplatenej v zahraničí, ktorá znižuje sumu dane z príjmov právnických osôb splatnú v Spojenom kráľovstve, predstavuje
menej výhodné zaobchádzanie s uvedenými dividendami ako s dividendami vnútroštátneho pôvodu. Takýto prebytok ACT totiž v súlade
s tým, čo tvrdí vláda Spojeného kráľovstva, môže nastať takisto v prípade spoločnosti prijímajúcej dividendy vnútroštátneho
pôvodu vždy vtedy, ak suma ACT, ktorú zaplatila, je vyššia ako suma jej splatnej dane z príjmov právnických osôb, najmä ak
takáto spoločnosť má nárok na oslobodenia alebo na daňové úľavy, ktoré znižujú jej daňovú povinnosť k dani z príjmov právnických
osôb.
Skutočnosť, že spoločnosti prijímajúcej dividendy zahraničného pôvodu, ktorej bola poskytnutá daňová úľava z dôvodu zahraničnej
dane, sa znižuje daň z príjmov právnických osôb, na ktorú možno započítať prebytok ACT, by viedla k diskriminácii takejto
spoločnosti vo vzťahu k spoločnosti prijímajúcej dividendy vnútroštátneho pôvodu len vtedy, ak by táto prvá spoločnosť v skutočnosti
nemala tie isté prostriedky na započítanie prebytku ACT na úhradu dane z príjmov právnických osôb, aké má táto druhá spoločnosť.
Z opisu predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy vnútroštátnym súdom však nevyplýva, že so spoločnosťou rezidentom prijímajúcou
dividendy zahraničného pôvodu sa z tohto hľadiska zaobchádza odlišne ako so spoločnosťou rezidentom prijímajúcou dividendy
vnútroštátneho pôvodu.
Z toho vyplýva, že ustanoveniam Zmluvy o slobode usadiť sa neodporuje vnútroštátne opatrenie, ktoré stanovuje, že každá daňová
úľava, na ktorú má nárok spoločnosť rezident prijímajúca dividendy zahraničného pôvodu z dôvodu dane zaplatenej v zahraničí,
znižuje sumu dane z príjmov právnických osôb, na ktorú môže započítať ACT.
Keďže takéto opatrenie neobsahuje diskrimináciu spoločností prijímajúcich dividendy zahraničného pôvodu, záver uvedený v predchádzajúcom
bode platí takisto aj pre ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu.
Pokiaľ ide o druhý aspekt vnútroštátnej právnej úpravy spomínaný v tretej prejudiciálnej otázke, je podobne, ako na to poukazuje
vnútroštátny súd, potrebné pripomenúť, že hoci spoločnosť rezident môže sumu ACT, ktorú nebolo možné započítať na úhradu dane
z príjmov právnických osôb za dané zdaňovacie obdobie alebo predchádzajúce, či ďalšie zdaňovacie obdobie, previesť na svoje
dcérske spoločnosti rezidentov, ktoré ju môžu započítať na na sumu, ktorú ony samy majú zaplatiť ako daň z prímov právnických
osôb, je pre takúto spoločnosť naopak nemožné previesť prebytok ACT na prepojené spoločnosti nerezidentov, aby si ju tieto
spoločnosti mohli započítať na daň z príjmov právnických osôb, ktorú majú zaplatiť v Spojenom kráľovstve.
Podľa vlády Spojeného kráľovstva spoločnosť rezident sa nemôže odvolávať na skutočnosť, že jej dcérske spoločnosti nerezidenti
si nemôžu započítať prebytok ACT na úhradu ich splatnej dane z príjmov právnických osôb, pretože táto spoločnosť rezident
tým nie je sama znevýhodnená.
Je však potrebné uviesť, že ustanoveniam o slobode usadiť sa odporuje, ak členský štát vytvára pre jedného z jeho príslušníkov
alebo spoločnosť založenú podľa jeho práva prekážky pre usadenie sa v inom členskom štáte (pozri najmä rozsudky z 16. júla
1998, ICI, C‑264/96, Zb. s. I‑4695, bod 21; Marks & Spencer, už citovaný, bod 31, a Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes
Overseas, už citovaný, bod 42).
Možnosť previesť určitú sumu dane, ktorú spoločnosť skupiny nemôže započítať na svoju daň z príjmov právnických osôb splatnú
v Spojenom kráľovstve, na inú spoločnosť tejto skupiny, aby si ju mohla táto iná spoločnosť započítať na jej daň z príjmov
právnických osôb splatnú v tom istom členskom štáte, ktorú upravuje predmetná vnútroštátna právna úprava pre skupinu spoločností,
predstavuje pre dotknuté spoločnosti daňovú výhodu. Vylúčenie spoločností nerezidentov uvedenej skupiny z takejto výhody môže
obmedziť spoločnosti rezidentov skupiny vo výkone ich slobody usadiť sa, keďže sú tým odrádzané od založenia dcérskych spoločností
v iných členských štátoch (pozri v tomto zmysle v súvislosti s daňovou úľavou pre skupinu týkajúcou sa strát dcérskych spoločností
nerezidentov rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, body 32 a 33).
Ako to tvrdia žalobkyne vo veci samej a Komisia Európskych spoločenstiev, skutočnosť, že spoločnosť rezident nemôže previesť
prebytok ACT na dcérske spoločnosti nerezidentov, ktoré sú daňovníkmi dane z príjmov právnických osôb v Spojenom kráľovstve,
predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa. Ani v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ani v pripomienkach vlády Spojeného
kráľovstva sa však neuvádza nijaký legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou, ktorý by mohol odôvodniť takéto obmedzenie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že článku 43 ES odporuje vnútroštátne opatrenie, ktoré spoločnosti rezidentovi neumožňuje previesť
na svoje dcérske spoločnosti nerezidentov prebytok ACT napriek tomu, že tieto spoločnosti sú daňovníkmi dane z príjmov právnických
osôb v danom členskom štáte.
Napokon žalobkyne vo veci samej tvrdia, že tieto aspekty vnútroštátnej právnej úpravy sú v rozpore aj s článkom 4 ods. 1 a článkom
6 smernice 90/435, pretože majú za následok, že materská spoločnosť rezident je povinná zaplatiť prebytok ACT.
Ako to už bolo uvedené v bodoch 106 až 111 tohto rozsudku, relevantné aspekty predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy nepatria
do pôsobnosti článku 6 tejto smernice.
Pokiaľ ide o článok 4 ods. 1 smernice 90/435, stačí uviesť, že hoci toto ustanovenie zaväzuje členský štát, aby materskej
spoločnosti prijímajúcej dividendy od dcérskej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte zabezpečil, že daň, ktorú z rozdeľovaných
ziskov zaplatila dcérska spoločnosť v zahraničí, sa v celom rozsahu započíta na sumu dlhovanú materskou spoločnosťou na daň
z príjmov právnických osôb v prvom členskom štáte (pozri bod 104 tohto rozsudku), nevyplýva z neho pre tento štát žiadna povinnosť
dbať v takomto prípade na to, aby daňová úľava poskytnutá tejto materskej spoločnosti z dôvodu zahraničnej dane neznižovala
sumu, na ktorú môže započítať časť dane z príjmov právnických osôb zaplatenú vo forme preddavku pri rozdelení dividend svojim
vlastným akcionárom, alebo umožniť aj samotnej tejto materskej spoločnosti, aby mohla previesť sumu preddavku na daň, ktorú
si nemôže započítať na úhradu svojej dane, na dcérske spoločnosti nerezidentov, ktoré sú daňovníkmi dane z príjmov právnických
osôb v tom istom členskom štáte.
Na tretiu otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článkom 43 ES a 56 ES neodporuje právna úprava členského štátu, ktorá
stanovuje, že každá daňová úľava, na ktorú má z dôvodu dane zaplatenej v zahraničí nárok spoločnosť rezident, ktorá prijala
dividendy zahraničného pôvodu, znižuje sumu dane z príjmov právnických osôb, na ktorú si môže započítať preddavok na daň z príjmov
právnických osôb.
Článku 43 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá umožňuje spoločnosti rezidentovi previesť na dcérske spoločnosti,
ktoré sú rezidentmi, sumu preddavku na daň z príjmov právnických osôb, ktorú nemožno započítať na daň z príjmov právnických
osôb dlhovanú touto prvou spoločnosťou za dané účtovné obdobie alebo za predchádzajúce, či nasledujúce účtovné obdobia, aby
si ju tieto dcérske spoločnosti mohli započítať na úhradu ich dane z príjmov právnických osôb, ale neumožňuje spoločnosti
rezidentovi previesť takúto sumu na dcérske spoločnosti, ktoré sú nerezidentmi, v prípade, ak tieto dcérske spoločnosti majú
v tomto členskom štáte daňovú povinnosť za zisky, ktoré tam dosiahli.

O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článkom 43 ES a 56 ES, ako aj článkom 4 ods. 1 a článkom 6
smernice 90/435 odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je tá vo veci samej, ktorá síce spoločnostiam rezidentom prijímajúcim
dividendy zahraničného pôvodu povoľuje zvoliť si režim, ktorý im umožní vrátenie ACT zaplateného pri neskoršom rozdelení zisku
svojim vlastným akcionárom, ale na jednej strane tieto spoločnosti zaväzuje zaplatiť ACT a následne požiadať o jeho vrátenie
a na druhej strane neupravuje daňový úver pre ich akcionárov, aj keď by ho títo akcionári dostali, ak by spoločnosti rezidenti
vykonali rozdelenie zisku na základe dividend vnútroštátneho pôvodu.
Pokiaľ ide o ustanovenia smernice 90/435, ich uplatnenie na problém rozoberaný vnútroštátnym súdom možno hneď vylúčiť. Na
jednej strane totiž, ako to bolo uvedené v bode 137 tohto rozsudku, článok 4 ods. 1 tejto smernice neupravuje podmienky, za
ktorých možno uložiť povinnosť platenia preddavku na daň z príjmov právnických osôb. Toto ustanovenie upravuje pravidlá na
zamedzenie reťazového zdanenia ziskov, ktoré dcérska spoločnosť nerezident rozdeľuje materskej spoločnosti rezidentovi, a teda
sa nevzťahuje na akcionárov, ktorí sú fyzickými osobami. Na druhej strane je potrebné pripomenúť, že ACT nepredstavuje zrážkovú
daň v zmysle článku 6 tejto smernice (pozri bod 111 tohto rozsudku).
Pokiaľ ide o ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobôd pohybu, keďže sa predmetná právna úprava vzťahuje na výplatu dividend spoločnostiam
rezidentom bez ohľadu na výšku ich účasti, môže patriť tak do pôsobnosti článku 43 ES o slobode usadiť sa, ako aj článku 56
ES o voľnom pohybe kapitálu.
Vzhľadom na okolnosti veci samej (pozri bod 37 tohto rozsudku) je vhodné začať rozbor predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy
z hľadiska článku 43 ES.
Ako uviedol generálny advokát v bode 94 svojich návrhov, vnútroštátny súd sa touto otázkou Súdneho dvora pýta na zákonnosť
režimu FID zavedeného v Spojenom kráľovstve od 1. júla 1994. Tento režim umožňuje spoločnostiam rezidentom prijímajúcim dividendy
zahraničného pôvodu, aby im bol vrátený prebytok ACT, t. j. suma ACT, ktorú nemožno započítať na úhradu dane z príjmov právnických
osôb.
Je však potrebné konštatovať, že daňové zaobchádzanie so spoločnosťami rezidentmi prijímajúcimi dividendy zahraničného pôvodu,
ktoré si zvolili režim FID, zostáva z dvoch hľadísk menej výhodné ako zaobchádzanie so spoločnosťami rezidentmi prijímajúcimi
dividendy vnútroštátneho pôvodu.
Pokiaľ ide po prvé o možnosť vrátenia prebytku ACT, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že hoci sa ACT musí
zaplatiť v priebehu štrnástich dní od skončenia štvrťroka, v ktorom daná spoločnosť vypláca dividendy svojim akcionárom, prebytok
ACT možno vrátiť až od okamihu, keď sa daň z príjmov právnických osôb stane splatnou, t. j. deväť mesiacov od skončenia účtovného
obdobia. V závislosti od okamihu, keď spoločnosť vyplatila dividendy, musí teda na vrátenie zaplateného ACT čakať v rozmedzí
od osem až do sedemnásť a pol mesiacov.
Preto, ako to tvrdia žalobkyne vo veci samej, spoločnosti rezidenti, ktoré si zvolili takýto režim z dôvodu prijatia dividend
zahraničného pôvodu, sa vystavujú nevýhode viazanosti likvidity, ktorú nemajú spoločnosti rezidenti prijímajúce dividendy
vnútroštátneho pôvodu. V tomto poslednom uvedenom prípade totiž vzhľadom na to, že spoločnosť rezident rozdeľujúca zisk už
zaplatila ACT z rozdeľovaných ziskov, sa spoločnosti rezidentovi prijímajúcej zisk poskytuje daňový úver, čo jej umožňuje
vyplatiť rovnakú sumu dividend svojim vlastným akcionárom bez toho, aby musela zaplatiť ACT.
Po druhé akcionár prijímajúci dividendy, ktoré spoločnosť rezident vypláca na základe dividend zahraničného pôvodu kvalifikovaných
ako FID, nemá nárok na daňový úver, ale sa s ním zaobchádza tak, ako keby prijal príjem, ktorý bol zdanený najnižšou sadzbou
za dané zdaňovacie obdobie. Vzhľadom na neprípustnosť daňového úveru nemá takýto akcionár žiadny nárok na vrátenie, ak nemá
daňovú povinnosť k dani z príjmov alebo ak je splatná daň nižšia ako daň z dividendy s najnižšou sadzbou.
Podľa žalobkýň vo veci samej to vedie spoločnosť, ktorá si zvolila režim FID, k zvýšeniu sumy vyplácaných ziskov, ak chce
akcionárom zabezpečiť rovnakú rentabilitu ako pri rozdelení dividend vnútroštátneho pôvodu.
Podľa vlády Spojeného kráľovstva toto rozdielne zaobchádzanie neznamená nijaké obmedzenie slobody usadiť sa.
Pokiaľ ide o povinnosť spoločnosti, ktorá si zvolila režim FID, zaplatiť ACT v očakávaní jeho neskoršieho vrátenia, táto vláda
znova opakuje svoju argumentáciu, podľa ktorej situácia spoločnosti prijímajúcej dividendy zahraničného pôvodu nie je porovnateľná
so situáciou spoločnosti prijímajúcej dividendy vnútroštátneho pôvodu, pretože povinnosť prvej spoločnosti zaplatiť pri neskoršom
rozdelení dividend ACT možno vysvetliť tým, že na rozdiel od druhej spoločnosti prijíma dividendy, z ktorých nebol zaplatený
žiadny ACT. Aj keď sa spoločnosti prijímajúcej dividendy zahraničného pôvodu, ktorá si zvolila režim FID, poskytuje v tomto
odlišnom kontexte nárok na vrátenie zaplateného ACT, toto zaobchádzanie v žiadnom prípade nepredstavuje diskrimináciu.
Ako však už bolo uvedené v bodoch 87 až 91 tohto rozsudku, keďže zisky vyplácané spoločnosťou sú v štáte, ktorého je rezidentom,
zdaňované daňou z príjmov právnických osôb, poskytuje systém preddavkov na daň z príjmov právnických osôb vzťahujúci sa na
spoločnosť prijímajúcu dividendy – ak určuje výšku daňovej povinnosti s prihliadnutím na daň z rozdeľovaných ziskov zaplatenú
spoločnosťou rezidentom rozdeľujúcou zisk, ale nie s prihliadnutím na daň zaplatenú v zahraničí spoločnosťou rozdeľujúcou
zisk nerezidentom –spoločnosti prijímajúcej dividendy zahraničného pôvodu menej výhodné zaobchádzanie ako spoločnosti prijímajúcej
dividendy vnútroštátneho pôvodu, hoci sa prvá spoločnosť nachádza v porovnateľnej situácii ako druhá spoločnosť.
Aj keď situáciu prvej spoločnosti zlepšuje skutočnosť, že preddavok na daň, ktorý nemožno započítať na úhradu dane z príjmov
právnických osôb, môže byť vrátený, takáto spoločnosť napriek tomu zostáva v menej výhodnej situácii ako spoločnosť prijímajúca
dividendy vnútroštátneho pôvodu, keďže má nevýhodu viazanosti likvidity.
Takéto rozdielne zaobchádzanie, ktoré robí nadobudnutie účasti na spoločnosti nerezidentovi menej atraktívnym ako nadobutnutie
účasti na spoločnosti rezidentovi, predstavuje vzhľadom na neexistenciu objektívneho odôvodnenia porušenie slobody usadiť
sa.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí vláda Spojeného kráľovstva, nevýhodu viazanosti likvidity, ktorej sú vystavené spoločnosti, ktoré
si zvolili režim FID, nemožno odôvodniť praktickou nevyhnutnosťou spojenou s tým, že v rámci zdaňovania tejto dividendy potrebuje
členský štát istý čas na zohľadnenie všetkých daní vybraných z rozdeľovaných ziskov, či už v tomto štáte, alebo v zahraničí.
Je pravda, že členský štát potrebuje istý čas, aby mohol pri určení konečnej sumy splatnej dane z príjmov právnických osôb
zohľadniť všetky dane, ktoré už boli z rozdeľovaných ziskov vybrané. To však nemôže odôvodniť, že v prípade dividendy vnútroštátneho
pôvodu je členský štát pri určení sumy ACT, ktorý má zaplatiť spoločnosť rozdeľujúca dividendy, ochotný zohľadniť časť ACT
zaplateného spoločnosťou rezidentom, od ktorej uvedená spoločnosť rozdeľujúca zisk sama prijala dividendy – v čase, keď konečná
suma dane z príjmov právnických osôb, ktorú má zaplatiť táto iná spoločnosť rezident, ešte vôbec nemohla byť určená –, zatiaľ
čo v prípade dividend zahraničného pôvodu tento štát určuje výšku splatného ACT bez toho, aby spoločnosti rezidentovi vyplácajúcej
dividendy svojim vlastným akcionárom umožnil započítať na túto sumu daň vyberanú z príjmov, ktoré jej vyplatila spoločnosť
nerezident.
Ak by sa preukázalo, že z praktických dôvodov možno v rámci systému preddavkov na daň z príjmov právnických osôb zohľadnenie
dane zaplatenej z rozdeľovaných ziskov zabezpečiť len pri dividendách vnútroštátneho pôvodu, prináležalo by danému členskému
štátu, aby zmenil určitý aspekt svojho systému zdaňovania spoločností rezidentov s cieľom odstrániť túto nerovnosť zaobchádzania.
Pokiaľ ide o okolnosť, že režim FID neupravuje daňový úver pre akcionára, vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že takýto daňový
úver sa akcionárovi prijímajúcemu zisk poskytuje len v prípade dvojitého hospodárskeho zdanenia rozdeľovaných ziskov, ktoré
je potrebné zamedziť alebo obmedziť. Tak tomu nie je v prípade režimu FID, keďže na jednej strane sa na dividendy zahraničného
pôvodu nezaplatil nijaký ACT a na druhej strane ACT, ktorý musí spoločnosť rezident prijímajúca dané dividendy zaplatiť pri
rozdelení zisku svojim akcionárom, sa vzápätí vráti.
Táto argumentácia sa však takisto zakladá na nesprávnom predpoklade, že riziko dvojitého hospodárskeho zdanenia existuje len
v prípade dividend pochádzajúcich od spoločnosti rezidenta, ktorá je povinná zaplatiť ACT za jej výplaty dividend, hoci v skutočnosti
toto riziko existuje takisto v prípade dividend vyplatených spoločnosťou nerezidentom, ktorej zisky sú zdaňované aj v štáte,
ktorého je rezidentom, a to daňou z príjmov právnických osôb podľa tam platných sadzieb a pravidiel.
Z tohto dôvodu vláda Spojeného kráľovstva nemôže spochybniť ani povahu menej výhodného daňového zaobchádzania s dividendami
prijatými od spoločnosti nerezidenta, keď uvádza, že takáto spoločnosť vzhľadom na to, že nie je povinná platiť ACT, môže
svojim akcionárom vyplácať vyššie dividendy.
Je potrebné zamietnuť aj tvrdenie, že rozdiely v zaobchádzaní, ktorým je vystavené rozdelenie dividend zahraničného pôvodu
v rámci režimu FID, nepredstavujú obmedzenie slobody usadiť sa, keďže tento režim je len voliteľný.
Pretože, ako to pripomínajú žalobkyne vo veci samej, vnútroštátny režim, ktorý obmedzuje slobody pohybu, zostáva nezlučiteľným
s právom Spoločenstva, aj keď by bolo jeho uplatnenie fakultatívne.
Pokiaľ ide napokon o tvrdenie vlády Spojeného kráľovstva, že predmetné obmedzenia sú odôvodnené potrebou zachovať súdržnosť
daňového systému Spojeného kráľovstva, je potrebné konštatovať, že toto tvrdenie sa len odvoláva na argumentáciu, ktorá už
bola zamietnutá pri skúmaní druhej otázky (pozri bod 93 tohto rozsudku).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že článku 43 ES odporujú znaky režimu FID, ktoré vnútroštátny súd uviedol vo svojej štvrtej otázke.
Keďže podľa vnútroštátneho súdu sa táto otázka týka takisto prípadu spoločností usadených v tretích krajinách, a ktorý tým
nepatrí do pôsobnosti článku 43 ES o slobode usadiť sa, ako aj z dôvodov uvedených v bode 38 tohto rozsudku, sa nastoľuje
otázka, či vnútroštátne opatrenia, akými sú tie vo veci samej, sú takisto v rozpore aj s článkom 56 ES o voľnom pohybe kapitálu.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že nerovné zaobchádzanie uplatňované na dividendy zahraničného pôvodu, ak ich príjima
spoločnosť rezident, ktorá si zvolila režim FID (pozri body 145 až 149 tohto rozsudku), má za následok odradenie takejto spoločnosti
od investovania jej kapitálu do spoločnosti usadenej v inom členskom štáte a má takisto obmedzujúci účinok na spoločnosti
usadené v iných členských štátoch, keďže pre nich predstavuje prekážku pre zhromažďovanie kapitálu v Spojenom kráľovstve.
Na to, aby bolo takéto rozdielne zaobchádzanie zlučiteľné s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu, je potrebné, aby
sa týkalo situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo aby bolo odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.
Keďže vláda Spojeného kráľovstva sa v tejto súvislosti odvoláva na tie isté pripomienky, ako sú tie, na ktoré odkazovala už
pri rozbore článku 43 ES, stačí konštatovať, že z dôvodov vyložených v bodoch 150 až 163 tohto rozsudku sa toto rozdielne
zaobchádzanie týka situácií, ktoré sú objektívne porovnateľné, a predstavuje obmedzenie pohybov kapitálu, o ktorom nebolo
preukázané, že je odôvodnené.
Jediné tvrdenie, na ktoré sa táto vláda odvoláva osobitne vo vzťahu k voľnému pohybu kapitálu, sa zakladá na skutočnosti,
že v situácii, ak zisky rozdeľujú spoločnosti usadené v tretích krajinách, môže byť overenie dane zaplatenej týmito spoločnosťami
v štáte, ktorého sú rezidentmi, ťažšie ako výlučne v situácii neprekračujúcej hranice Spoločenstva.
Aj keď je pravda, že z dôvodu stupňa právnej integrácie existujúcej medzi členskými štátmi Únie, najmä existencie legislatívnych
opatrení zameraných na spoluprácu medzi vnútroštátnymi daňovými orgánmi, akým je aj smernica Rady 77/799/EHS z 19. decembra
1977 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001,
s. 63), nie je zdaňovanie hospodárskych činností s cezhraničnými aspektmi nepresahujúcimi hranice Spoločenstva, ktoré vykonáva
členský štát, vždy porovnateľné s hospodárskymi činnosťami v rámci vzťahov medzi členskými štátmi a tretími krajinami.
Navyše, ako už zdôraznil generálny advokát v bode 121 svojich návrhov, nemožno vylúčiť, že členský štát môže preukázať, že
obmedzenie pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín je odôvodnené určitým dôvodom, aj keď tento dôvod nemôže
predstavovať platné odôvodnenie obmedzenia pohybov kapitálu medzi členskými štátmi.
Pokiaľ však ide o predmetnú vnútroštátnu právnu úpravu, vláda Spojeného kráľovstva ťažkosti spojené s overovaním dane zaplatenej
v zahraničí uviedla len na vysvetlenie časového odstupu medzi okamihom zaplatenia ACT a jeho vrátením. Ako však bolo spomínané
v bode 156 tohto rozsudku, táto skutočnosť nemôže odôvodniť právnu úpravu, ktorá spoločnosti rezidentovi prijímajúcej dividendy
zahraničného pôvodu nijakým spôsobom neumožňuje započítať na sumu splatného preddavku na daň z príjmov právnických osôb daň,
ktorá sa vzťahuje na zisky rozdeľované v zahraničí, zatiaľ čo pre dividendy vnútroštátneho pôvodu sa uvedená suma zníži o daň
zaplatenú spoločnosťou rezidentom rozdeľujúcou zisk vo forme preddavku na daň priamo z úradnej povinnosti.
Na štvrtú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článkom 43 ES a 56 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá od
preddavku na daň z príjmov právnických osôb oslobodzuje spoločnosti rezidentov vyplácajúce svojim akcionárom dividendy pochádzajúce
z dividend vnútroštátneho pôvodu, ktoré ony samy prijali, zatiaľ čo spoločnostiam rezidentom vyplácajúcim svojim akcionárom
dividendy pochádzajúce z dividend zahraničného pôvodu, ktoré ony samy prijali, ponecháva možnosť zvoliť si režim, ktorý im
umožní vrátenie preddavku na daň z príjmov právnických osôb, ale na jednej strane tieto spoločnosti zaväzuje zaplatiť tento
preddavok a následne požiadať o jeho vrátenie a na druhej strane neupravuje daňový úver pre ich akcionárov, aj keď by im bol
poskytnutý v prípade, ak by spoločnosť rezident rozdelila zisk na základe dividend vnútroštátneho pôvodu.

O piatej otázke
Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či s prihliadnutím na skutočnosť, že vnútroštátne opatrenia uvedené
v prvej a druhej otázke boli prijaté pred 31. decembrom 1993, sú opatrenia uvádzané vo štvrtej otázke – ktoré boli prijaté
po tomto dátume, ale menia uvedené vnútroštátne opatrenia, pričom takisto predstavujú obmedzenia pohybu kapitálu, ktoré sú
článkom 56 ES v zásade zakázané, – povolené ako obmedzenia existujúce pred 31. decembrom 1993 v zmysle článku 57 ods. 1 ES.
Podľa tohto ustanovenia totiž článok 56 ES nezasahuje do uplatňovania obmedzení vo vzťahu k tretím krajinám, ktoré platia
vo vnútroštátnom práve alebo v práve Spoločenstva k 31. decembru 1993 z hľadiska pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích
krajín a týkajú sa priamych investícií vrátane investícií do nehnuteľného majetku, usadenia sa, poskytovania finančných služieb
alebo vstupu cenných papierov na kapitálové trhy.
Preto je potrebné určiť, či vnútroštátne opatrenia uvedené vo štvrtej otázke patria do pôsobnosti článku 57 ods. 1 ES ako
obmedzenia pohybu kapitálu týkajúce sa priamych investícií, usadenia sa, poskytovania finančných služieb alebo vstupu cenných
papierov na kapitálové trhy.
Pokiaľ ide konkrétne o pojem „priamych investícií“, je potrebné uviesť, že nie je definovaný v Zmluve.
Tento pojem však bol v práve Spoločenstva predmetom definície v nomenklatúre kapitálových pohybov uvedenej v článku 1 smernice
Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy [zrušený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5;
Mim. vyd. 10/001, s. 10), ktorá obsahuje trinásť kategórií kapitálových pohybov.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že v rozsahu, v akom článok 73 b Zmluvy v podstate prebral obsah článku 1 smernice 88/361,
a bez ohľadu na to, že táto smernica bola prijatá na základe článku 69 a článku 70 ods. 1 Zmluvy EHS (články 67 až 73 Zmluvy
EHS boli nahradené článkami 73 b až 73 g Zmluvy ES, teraz články 56 ES až 60 ES), má táto nomenklatúra pre definovanie pojmu
pohybu kapitálu orientačný charakter, ktorý mala pred nadobudnutím platnosti týchto článkov, pričom z jej úvodu vyplýva, že
zoznam, ktorý obsahuje, nie je vyčerpávajúci (pozri najmä rozsudky z 16. marca 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Zb. s. I‑1661,
bod 21, a z 23. februára 2006, van Hilten-Van der Heijden, C‑513/03, Zb. s. I‑1957, bod 39).
Takýto orientačný charakter sa musí tejto nomenklatúre uznať pri výklade pojmu priamych investícií. V prvom bode tejto nomenklatúry
je pod nadpisom „Priame investície“ vymenované zakladanie a rozširovanie pobočiek alebo nových podnikov, ktoré patria výlučne
osobe poskytujúcej kapitál, a úplné nadobúdanie existujúcich podnikov, spoluúčasť na nových alebo existujúcich podnikoch so
zreteľom na nadväzovanie alebo udržiavanie trvalých hospodárskych prepojení, dlhodobé pôžičky s cieľom vytvoriť alebo zachovať
trvalé hospodárske prepojenie, ako aj reinvestícia ziskov s cieľom udržať trvalé hospodárske prepojenie.
Z tohto výpočtu a vysvetľujúcich poznámok, ktoré sú k nej pripojené, vyplýva, že „priame investície“ sa týkajú investícií
všetkých druhov, ktoré boli vykonané fyzickými alebo právnickými osobami a ktoré slúžia na vytvorenie alebo udržanie trvalých
a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a podnikom, ktorému sa kapitál poskytuje na účely vykonávania jeho
hospodárskej činnosti.
Pokiaľ ide o účasti na nových alebo existujúcich podnikoch, ako to potvrdzujú tieto vysvetľujúce poznámky, cieľ vytvorenia
alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení predpokladá, že akcie držané akcionárom mu buď na základe ustanovení
vnútroštátnej právnej úpravy o akciových spoločnostiach, alebo iným spôsobom umožňujú účinne sa zúčastniť na riadení tejto
spoločnosti alebo jeho kontrole.
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne vo veci samej, sa obmedzenia pohybu kapitálu zahŕňajúce priame investície alebo usadenie
sa v zmysle článku 57 ods. 1 ES vzťahujú nielen na vnútroštátne opatrenia, ktoré pri ich uplatnení na pohyby kapitálu do tretích
krajín alebo z tretích krajín obmedzujú investície alebo usadenie sa, ale takisto na tie, ktoré obmedzujú vyplatenie dividend,
ktoré z nich pochádzajú.
Z judikatúry totiž vyplýva, že každé menej výhodné zaobchádzanie s dividendami zahraničného pôvodu ako s dividendami vnútroštátneho
pôvodu sa musí považovať za obmedzenie voľného pohybu kapitálu, keďže môže robiť nadobudnutie účasti na spoločnostiach usadených
v iných členských štátoch menej atraktívnym (rozsudky Verkooijen, už citovaný, bod 35, Lenz, bod 21, a Manninen, už citovaný,
bod 23).
Z toho vyplýva, že obmedzenie pohybu kapitálu, akým je menej výhodné daňové zaobchádzanie s dividendami zahraničného pôvodu,
patrí do pôsobnosti článku 57 ods. 1 ES, keďže sa týka účastí nadobudnutých s cieľom vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych
hospodárskych prepojení medzi akcionárom a danou spoločnosťou a umožňujúcich akcionárovi účinne sa zúčastniť na riadení tejto
spoločnosti alebo jeho kontrole.
Ak tomu tak nie je, obmedzenie pohybu kapitálu, ktoré je článkom 56 ES zakázané, nemožno uplatniť ani vo vzťahoch s tretími
krajinami.
Naopak, z článku 57 ods. 1 ES vyplýva, že členský štát môže vo vzťahoch s tretími krajinami uplatniť obmedzenia pohybu kapitálu,
ktoré patria do vecnej pôsobnosti tohto ustanovenia, aj keď sú v rozpore so zásadou voľného pohybu kapitálu zakotvenou v článku
56 ES, pod podmienkou, že existovali už pred 31. decembrom 1993.
Vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že ak by podľa názoru Súdneho dvora článku 56 ES odporovala predmetná vnútroštátna právna
úprava zdaňovania dividend zahraničného pôvodu, platilo by to nielen pre opatrenia uvádzané v prvej a tretej otázke prijaté
pred 31. decembrom 1993, ale aj pre režim FID, ktorý nadobudol platnosť 1. júla 1994, keďže vo vzťahu k existujúcim opatreniam
tento režim nezaviedol nové obmedzenia, ale naopak len zmiernil niektoré obmedzujúce účinky existujúcej právnej úpravy.
Najskôr je potrebné objasniť pojem „obmedzení, ktoré platia“ k 31. decembru 1993 v zmysle článku 57 ods. 1 ES.
Ako to už uviedli žalobkyne vo veci samej, vláda Spojeného kráľovstva a Komisia, je vhodné poukázať na rozsudok z 1. júna
1999, Konle (C‑302/97, Zb. s. I‑3099), v ktorom mal Súdny dvor vyložiť pojem „súčasn[á] právn[a] úprav[a]“ obsiahnutý v ustanovení
Aktu o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých
je založená Európska únia (Ú. v. ES C 241, 1999, s. 21, a Ú. v. ES L 1, 1995, s. 1), výnimočne povoľujúcom Rakúskej republike
dočasne zachovať súčasnú právnu úpravu druhého prechodného bydliska.
Pretože aj keď v zásade prináleží vnútroštátnemu sudcovi, aby určil obsah právnej úpravy platnej k dátumu stanovenému aktom
Spoločenstva, Súdny dvor v tomto rozsudku upresnil, že je úlohou Súdneho dvora, aby poskytol kritériá na výklad pojmu Spoločenstva,
ktorý predstavuje odkaz pre uplatnenie výnimky z právnej úpravy Spoločenstva na „súčasnú“ vnútroštátnu právnu úpravu k stanovenému
dátumu (pozri v tomto zmysle rozsudok Konle, už citovaný, bod 27).
Ako už Súdny dvor uviedol v tom istom rozsudku, nie každé vnútroštátne opatrenie prijaté po takto stanovenom dátume je len
z tohto dôvodu automaticky vylúčené z uplatnenia výnimky zavedenej predmetným aktom Spoločenstva. Na ustanovenie, ktoré je
v zásade rovnaké ako skoršia právna úprava alebo ktoré sa obmedzuje na zmiernenie alebo odstránenie prekážky výkonu práv a slobôd
Spoločenstva obsiahnuté v skoršej právnej úprave, sa vzťahuje výnimka. Naopak, právnu úpravu, ktorá vychádza z odlišnej logiky
ako skoršie právo a zavádza nové postupy, nemožno zrovnávať s právnou úpravou existujúcou k dátumu uvedenému v predmetnom
právnom akte Spoločenstva (pozri rozsudok Konle, už citovaný, body 52 a 53).
Ďalej, pokiaľ ide o vzťah medzi režimom FID a existujúcou vnútroštátnou právnou úpravou v oblasti zdaňovania dividend zahraničného
pôvodu, je cieľom tohto režimu – ako to uviedol vnútroštátny súd – zjavne zmierniť obmedzujúce účinky vyplývajúce z existujúcej
právnej úpravy pre spoločnosti rezidentov prijímajúce dividendy zahraničného pôvodu najmä tým, že týmto spoločnostiam ponúka
možnosť vrátenia prebytku ACT splatného pri rozdelení dividend ich vlastným akcionárom.
Prináleží však vnútroštátnemu súdu, aby určil, či – ako to zdôrazňujú žalobkyne vo veci samej – skutočnosť, že akcionárom
prijímajúcim dividendy kvalifikované ako FID nebude poskytnutý daňový úver, sa má považovať za nové obmedzenie. Pretože hoci
je pravda, že vo vnútroštátnom daňovom systéme, do ktorého patrí aj režim FID, zodpovedá poskytnutie takéhoto daňového úveru
akcionárovi prijímajúcemu dividendy ACT zaplatenému spoločnosťou rozdeľujúcou zisk za toto rozdelenie, z opisu vnútroštátnej
daňovej právnej úpravy uvedeného v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nemožno vyvodiť, že skutočnosť, že spoločnosť,
ktorá si zvolila režim FID, má nárok na vrátenie prebytku ACT, odôvodňuje podľa logiky právnej úpravy platnej 31. decembra
1993 poskytnutie daňového úveru jej akcionárom.
V každom prípade na rozdiel od tvrdenia vlády Spojeného kráľovstva nemožno režim FID kvalifikovať ako existujúce obmedzenie
len na základe skutočnosti, že vzhľadom na jeho fakultatívnu povahu budú mať predmetné spoločnosti vždy možnosť, aby sa voči
nim uplatňoval predchádzajúci systém s obmedzujúcimi účinkami, ktoré z neho vyplývajú. Ako totiž už bolo uvedené v bode 162
tohto rozsudku, režim obmedzujúci slobody pohybu zostáva nezlučiteľný s právom Spoločenstva aj vtedy, ak je jeho uplatnenie
fakultatívne.
Na piatu otázku je preto potrebné odpovedať, že článok 57 ods. 1 ES sa má vykladať v tom zmysle, že ak členský štát prijal
pred 31. decembrom 1993 právnu úpravu, ktorá obsahuje obmedzenia pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín
zakázané článkom 56 ES, a po tomto dátume prijme opatrenia, ktoré síce takisto vytvárajú obmedzenie tohto pohybu, vo svojej
podstate sú však identické s predchádzajúcou právnou úpravou alebo sa obmedzujú len na zmiernenie alebo zrušenie prekážky
výkonu práv a slobôd Spoločenstva obsiahnutej v skoršej právnej úprave, článku 56 ES neodporuje, ak sa tieto opatrenia uplatňujú
voči tretím krajinám, pokiaľ sa vzťahujú na pohyby kapitálu zahŕňajúce priame investície vrátane investícií do nehnuteľného
majetku, usadenia sa, poskytovania finančných služieb alebo vstupu cenných papierov na kapitálové trhy. V tejto súvislosti
nemožno za priame investície považovať účasti na spoločnosti, ktoré neboli nadobudnuté s cieľom vytvorenia alebo udržania
trvalých a priamych hospodárskych prepojení medzi akcionárom a touto spoločnosťou a neumožňujú akcionárovi účinne sa zúčastniť
na riadení tejto spoločnosti alebo jeho kontrole.

O šiestej až deviatej otázke
Svojou šiestou až deviatou otázkou, ktoré je vhodné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, ak
by boli vnútroštátne opatrenia uvedené v predchádzajúcich otázkach nezlučiteľné s právom Spoločenstva, sa žaloby, aké podali
žalobkyne vo veci samej s cieľom odstrániť túto nezlučiteľnosť, musia považovať za žaloby o vrátenie neprávom vybraných súm
alebo neprávom odmietnutých výhod, alebo naopak za žaloby o náhradu vzniknutej škody. V súvislosti s týmto posledným uvedeným
prípadom sa pýta, či musia byť splnené podmienky uvedené v už citovanom rozsudku Brasserie du Pêcheur a Factortame a či sa
má pritom prihliadať na formu, v ktorej musia byť tieto žaloby podané podľa vnútroštátneho práva.
Pokiaľ ide o uplatnenie podmienok, podľa ktorých je členský štát povinný nahradiť škody spôsobené jednotlivcom porušením práva
Spoločenstva, vnútroštátny súd sa pýta, či Súdny dvor môže poskytnúť usmernenia k existencii dostatočne závažného porušenia
práva Spoločenstva, ako aj k príčinnej súvislosti medzi porušením povinnosti členského štátu a škodou vzniknutou poškodeným
osobám.
Žalobkyne vo veci samej tvrdia, že všetky žaloby opísané v šiestej otázke patria do kategórie žalôb o vrátenie tak z hľadiska
toho, že cieľom týchto žalôb je vrátenie buď neprávom vybranej nadmernej dane, alebo straty vyplývajúcej z odňatia možnosti
užívať sumy, ktoré boli zaplatené ako preddavok, ako aj z hľadiska toho, že ich cieľom je získanie daňovej úľavy alebo vrátenie
sumy, o ktorú dotknuté spoločnosti rezidenti museli zvýšiť dividendy kvalifikované ako FID, aby tak vyrovnali neprístupnosť
daňového úveru pre ich akcionárov. Ak by právo Spoločenstva dovoľovalo, aby vnútroštátne právo stanovovalo len žalobu o náhradu
škody, bola by v každom prípade iného druhu ako žaloba, ktorá bola predmetom už citovaného rozsudku Brasserie du Pêcheur a Factortame.
Vláda Spojeného kráľovstva naopak tvrdí, že každý prostriedok nápravy, o ktorú sa usilujú žalobkyne vo veci samej, predstavuje
návrh na náhradu škody, na ktorý sa vzťahujú podmienky uvedené v už citovanom rozsudku Brasserie du Pêcheur a Factortame.
Spôsob, akým boli dané žaloby podané z hľadiska vnútroštátneho práva, nie je pre ich kvalifikáciu v práve Spoločenstva relevantný.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že Súdnemu dvoru neprináleží, aby právne kvalifikoval žaloby podané žalobkyňami
vo veci samej na vnútroštátny súd. V tejto veci prináleží týmto žalobkyniam, aby pod dohľadom vnútroštátneho súdu upresnili
povahu a právny základ svojich žalôb (návrh na vrátenie alebo návrh na náhradu škody) (pozri rozsudok Metallgesellschaft a i.,
už citovaný, bod 81).
Podľa ustálenej judikatúry je právo získať vrátenie daní vybratých v členskom štáte v rozpore s pravidlami práva Spoločenstva
následkom a súčasťou práv, ktoré vyplývajú jednotlivcom z ustanovení práva Spoločenstva, ako ich vyložil Súdny dvor (pozri
najmä rozsudky z 9. novembra 1983, San Giorgio, 199/82, Zb. s. 3595, bod 12, a Metallgesellschaft a i., už citovaný, bod 84).
Členský štát je teda v zásade povinný vrátiť dane vybrané v rozpore s právom Spoločenstva (rozsudky z 14. januára 1997, Comateb
a i., C‑192/95 až C‑218/95, Zb. s. I‑165, bod 20, a Metallgesellschaft a i., už citovaný, bod 84).
V prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva týkajúcej sa vrátenia neprávom vybraných vnútroštátnych daní je vecou vnútroštátneho
právneho poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie
ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Spoločenstva, za predpokladu, že jednak takéto podmienky nie sú menej výhodné
ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné vnútroštátne žaloby (zásada ekvivalencie) a že jednak nevedú k praktickej nemožnosti
alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudky zo 16. decembra
1976, Rewe, 33/76, Zb. s. 1989, bod 5, a Comet, 45/76, Zb. s. 2043, body 13 a 16, a najnovšie rozsudky z 15. septembra 1998,
Edis, C‑231/96, Zb. s. I‑4951, body 19 a 34; z 9. februára 1999, Dilexport, C‑343/96, Zb. s. I‑579, bod 25, a Metallgesellschaft
a i., už citovaný, bod 85).
Okrem toho Súdny dvor v bode 96 svojho už citovaného rozsudku Metallgesellschaft a i. uviedol, že ak spoločnosti rezidentovi
alebo jej materskej spoločnosti vznikla finančná strata v prospech orgánov členského štátu v dôsledku preddavku na daň z príjmov
právnických osôb, ktorý musela zaplatiť spoločnosť rezident z dôvodu výplaty dividend svojej materskej spoločnosti nerezidentovi,
ale od ktorého bola oslobodená spoločnosť rezident vyplácajúca dividendy materskej spoločnosti, ktorá je takisto rezidentom
tohto členského štátu, ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe požadujú, aby spoločnosti rezidenti a ich materské spoločnosti nerezidenti
mali nárok na účinný prostriedok nápravy s cieľom získať vrátenie alebo odškodnenie tejto straty.
Z tejto judikatúry vyplýva, že ak členský štát vybral dane v rozpore s pravidlami práva Spoločenstva, majú jednotlivci právo
na vrátenie nielen neprávom vybranej dane, ale aj súm, ktoré boli tomuto štátu zaplatené alebo ním vybrané v priamej súvislosti
s touto daňou. Ako už Súdny dvor rozhodol v bodoch 87 a 88 už citovaného rozsudku Metallgesellschaft a i., zahŕňa to aj straty
vzniknuté nemožnosťou disponovať s týmito peňažnými sumami v dôsledku predčasnej splatnosti dane.
Pokiaľ pravidlá vnútroštátneho práva týkajúce sa daňových úľav zabránili, aby bola daň, akou je ACT, ktorá bola vybraná v rozpore
s právom Spoločenstva, spätne vymáhaná jednotlivcom, ktorý ju zaplatil, má daný jednotlivec nárok na vrátenie tejto dane.
Na rozdiel od tvrdení žalobkýň vo veci samej však ani daňové úľavy, ktorých by sa jednotlivec vzdal, aby si mohol neprávom
vybranú daň, akou je ACT, v celej výške započítať na úhradu inej dane, rovnako ako ani ujma, ktorá vznikla spoločnostiam rezidentom,
ktoré si zvolili režim FID, pretože boli nútené zvýšiť sumu ich dividend, aby tak vyrovnali neprístupnosť daňového úveru pre
ich akcionárov, nemôžu byť s odvolaním sa na právo Spoločenstva nahradené prostredníctvom žaloby o vrátenie neprávom vybranej
dane alebo súm, ktoré boli dotknutému členskému štátu zaplatené alebo ním vybrané v priamej súvislosti s touto daňou. Takéto
vzdania sa daňových úľav alebo zvýšenia sumy dividend sa totiž zakladajú na rozhodnutiach týchto spoločností a nepredstavujú
nevyhnutný následok odmietnutia zo strany Spojeného kráľovstva zaobchádzať s týmito akcionármi rovnako ako s akcionármi prijímajúcimi
zisky pochádzajúce z dividend vnútroštátneho pôvodu.
Za týchto okolností prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či vzdania sa daňových úľav alebo zvýšenia sumy dividend predstavujú
pre dotknuté spoločnosti finančné straty vzniknuté v dôsledku porušenia práva Spoločenstva, za ktoré je zodpovedný daný členský
štát.
Bez toho, aby bolo vylúčené, že zodpovednosť štátu možno na základe vnútroštátneho práva vyvodiť aj za menej prísnych podmienok,
Súdny dvor rozhodol, že podmienky, za ktorých je členský štát povinný nahradiť škody spôsobené jednotlivcom porušeniami práva
Spoločenstva, ktoré mu možno pripísať, sú tri, a to, že cieľom porušeného právneho pravidla je priznať jednotlivcom práva,
že porušenie je dostatočne závažné a že existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením povinnosti štátu a škodou, ktorú
utrpeli poškodené osoby (rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný, body 51 a 66, a z 30. septembra 2003, Köbler,
C‑224/01, Zb. s. I‑10239, body 51 a 57).
Uplatnenie podmienok dovoľujúcich konštatovať zodpovednosť členských štátov za škody spôsobené jednotlivcom porušeniami práva
Spoločenstva musia v zásade vykonať vnútroštátne súdy (rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 58, a Köbler,
už citovaný, bod 100) podľa usmernení Súdneho dvora na vykonanie tohto uplatnenia (rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame,
už citovaný, body 55 až 57; z 26. marca 1996, British Telecommunications, C‑392/93, Zb. s. I‑1631, bod 41; Denkavit a i.,
už citovaný, bod 49, a Konle, už citovaný, bod 58).
Prvá podmienka je vo veci samej zjavne splnená, pokiaľ ide o články 43 ES a 56 ES. Tieto ustanovenia totiž majú za následok
priznanie práv jednotlivcom (pozri rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný, body 23 a 54, a zo14. decembra
1995, Sanz de Lera a i., C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94, Zb. s. I‑4821, bod 43).
Pokiaľ ide o druhú podmienku, je na jednej strane vhodné pripomenúť, že porušenie práva Spoločenstva je dostatočne závažné
vtedy, keď členský štát pri výkone svojej zákonodarnej právomoci zjavným a závažným spôsobom prekročil hranice výkonu tejto
právomoci (pozri rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 55; British Telecommunications, už citovaný,
bod 42, a zo 4. júla 2000, Haim, C‑424/97, Zb. s. I‑5123, bod 38). Na druhej strane, keď daný členský štát v čase, keď sa
dopustil porušenia, disponoval len značne obmedzenou, alebo dokonca žiadnou voľnou úvahou, môže na preukázanie existencie
dostatočne závažného porušenia postačovať jednoduché porušenie práva Spoločenstva (pozri rozsudky z 23. mája 1996, Hedley
Lomas, C‑5/94, Zb. s. I‑2553, bod 28, a Haim, už citovaný, bod 38).
Pri určení, či je porušenie práva Spoločenstva dostatočne závažné, je potrebné zohľadniť všetky skutočnosti charakterizujúce
situáciu, ktorá je vnútroštátnemu súdu predložená. Medzi tieto skutočnosti patrí najmä stupeň jasnosti a presnosti porušeného
pravidla, úmyselná alebo nezavinená povaha nesplnenia povinnosti alebo spôsobenej škody, ospravedlniteľnosť alebo neospravedlniteľnosť
prípadného právneho pochybenia, okolnosť, že stanoviská inštitúcie Spoločenstva mohli prispieť k prijatiu alebo zachovaniu
opatrení alebo vnútroštátnej praxe, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva (rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame,
už citovaný, bod 56, a Haim, už citovaný, body 42 a 43).
V každom prípade je porušenie práva Spoločenstva zjavne závažné, ak pretrvávalo napriek vydaniu rozsudku konštatujúcemu vytýkané
nesplnenie povinnosti alebo prejudiciálnemu rozsudku, alebo napriek ustálenej judikatúre Súdneho dvora v danej oblasti, z ktorých
vyplýva protiprávnosť predmetného konania (rozsudok Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 57).
V tejto veci musí vnútroštátny súd pri posúdení, či je porušenie článku 43 ES dotknutým členským štátom dostatočne závažné,
zohľadniť skutočnosť, že v oblasti, akou sú priame dane, sa následky vyplývajúce zo slobôd pohybu zaručených Zmluvou prejavujú
len postupne, najmä podľa zásad formulovaných Súdnym dvorom v jeho už citovanom rozsudku z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko.
Navyše v oblasti zdaňovania dividend prijatých spoločnosťami rezidentmi od spoločností nerezidentov mal Súdny dvor príležitosť
objasniť požiadavky, ktoré najmä v súvislosti s voľným pohybom kapitálu vyplývajú z uvedených slobôd pohybu, až v už citovaných
rozsudkoch Verkooijen, Lenz a Manninen.
Okrem prípadov, na ktoré sa vzťahuje smernica 90/435, totiž právo Spoločenstva členskému štátu výslovne nestanovuje povinnosť,
aby vo vzťahu k mechanizmom na zamedzenie alebo obmedzenie reťazového zdanenia alebo dvojitého hospodárskeho zdanenia zabezpečil
rovnosť zaobchádzania s dividendami, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti rezidenti, a s dividendami vyplácanými spoločnosťami
nerezidentmi. Z toho vyplýva, že až do už citovaných rozsudkov Verkooijen, Lenz a Manninen nebol problém opísaný v tomto návrhu
na začatie prejudiciálneho konania ešte ako taký rozoberaný v judikatúre Súdneho dvora.
S prihliadnutím na tieto úvahy musí vnútroštátny súd posúdiť činitele uvádzané v bode 213 tohto rozsudku, najmä stupeň jasnosti
a presnosti porušených pravidiel, ako aj ospravedlniteľnosť alebo neospravedlniteľnosť prípadných právnych pochybení.
Pokiaľ ide o tretiu podmienku, t. j. požiadavku priamej príčinnej súvislosti medzi porušením povinnosti štátu a škodou, ktorú
utrpeli poškodené osoby, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či údajná ujma vyplýva z porušenia práva Spoločenstva
dostatočne priamo na to, aby bolo možné zaviazať štát na jej náhradu (pozri v tomto zmysle v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti
Spoločenstva rozsudok zo 4. októbra 1979, Dumortier frères a i./Rada, 64/76 a 113/76, 167/78 a 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79,
Zb. s. 3091, bod 21).
S výhradou nároku na náhradu škody, ktorý má v prípade splnenia týchto podmienok svoj základ priamo v práve Spoločenstva,
musí štát napraviť následky spôsobenej škody v rámci vnútroštátneho práva zodpovednosti za škodu, pričom podmienky stanovené
vo vnútroštátnych právnych úpravách náhrady škody nemôžu byť menej výhodné ako podmienky týkajúce sa obdobných vnútroštátnych
prostriedkoch nápravy a nemôžu byť upravené tak, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu získania náhrady
(rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357, body 41 až 43; Brasserie du Pêcheur a Factortame,
už citovaný, bod 67, ako aj Köbler, už citovaný, bod 58).
Na šiestu až deviatu optázku je preto potrebné odpovedať tak, že v prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva je vecou
vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených
na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Spoločenstva, vrátane kvalifikácie žalôb podaných poškodenými
osobami na vnútroštátne súdy. Musí byť však zaručené, že jednotlivci budú mať účinný prostriedok nápravy, ktorý im umožní
získať vrátenie neprávom vybranej dane a súm, ktoré boli tomuto členskému štátu zaplatené alebo ním vybrané v priamej súvislosti
s touto daňou. Pokiaľ ide o iné škody vzniknuté z dôvodu porušenia práva Spoločenstva, ktoré možno pripísať členskému štátu,
je tento členský štát povinný nahradiť škody spôsobené jednotlivcom za podmienok uvedených v bode 51 už citovaného rozsudku
Brasserie du Pêcheur a Factortame, čo však nevylučuje, že zodpovednosť štátu možno na základe vnútroštátneho práva vyvodiť
aj za menej prísnych podmienok.

O návrhu na časové obmedzenie účinkov tohto rozsudku
Vláda Spojeného kráľovstva na pojednávaní požiadala Súdny dvor, aby v prípade, ak by Súdny dvor vyložil právo Spoločenstva
v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je tá vo veci samej, časovo obmedzil účinky jeho rozsudku, a to
aj pokiaľ ide o žaloby podané na súdy ešte pred dátumom vydania tohto rozsudku.
Na podporu tohto návrhu táto vláda na jednej strane zdôrazňuje skutočnosť, že od prijatia vnútroštátnej právnej úpravy v roku
1973 nebola jej zlučiteľnosť s právom Spoločenstva nikdy spochybnená, a na druhej strane poukazuje na vážne finančné dôsledky
odhadované na 4,7 miliárd GBP (7 miliárd eur), ktoré by pre Spojené kráľovstvo vyplývali z návrhov na začatie konania pred
súdom, ktorý podal prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Uvedenú sumu žalobkyne vo veci samej napádajú, pričom tvrdia, že táto suma sa pohybuje medzi 100 miliónmi až 2 miliardami
GBP. Okrem toho zdôrazňujú, že aj keď sporná vnútroštátna právna úprava nebola predtým nikdy spochybnená na vnútroštátnych
súdoch z hľadiska jej zlučiteľnosti s článkami 43 ES a 56 ES, jej vplyv na cezhraničné činnosti bol napriek tomu predmetom
viacerých žalôb.
V tejto súvislosti stačí konštatovať, že vláda Spojeného kráľovstva uviedla sumu, ktorá pokrýva žaloby podané žalobkyňami
vo veci samej tak, ako sú rozoberané vo všetkých prejudiciálnych otázkach, čím vychádza z nepotvrdenej hypotézy, podľa ktorej
Súdny dvor na všetky uvedené otázky odpovie v zmysle stanoviska zastávaného žalobkyňami vo veci samej.
Za týchto okolností nie je potrebné časovo obmedziť účinky tohto rozsudku.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Články 43 ES a 56 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že ak členský štát uplatňuje systém na zamedzenie alebo obmedzenie reťazového
zdanenia alebo dvojitého hospodárskeho zdanenia v prípade dividend, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti rezidenti, musí
zabezpečiť rovnosť zaobchádzania s dividendami, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti nerezidenti.
Článkom 43 ES a 56 ES neodporuje právna úprava členského štátu, ktorá od dane z príjmov právnických osôb oslobodzuje dividendy,
ktoré spoločnosť rezident prijme od inej spoločnosti rezidenta, zatiaľ čo dividendy, ktoré spoločnosť rezident prijme od spoločnosti
nerezidenta, na ktorej má spoločnosť rezident prinajmenšom 10 % hlasovacích práv, zdaňuje touto daňou, pričom v tomto poslednom
uvedenom prípade poskytuje daňový úver z dôvodu dane skutočne zaplatenej spoločnosťou rozdeľujúcou zisk v členskom štáte,
ktorého je rezidentom, pokiaľ daňová sadzba pre dividendy zahraničného pôvodu nie je vyššia ako daňová sadzba platná pre dividendy
vnútroštátneho pôvodu a pokiaľ sa daňový úver prinajmenšom rovná sume zaplatenej v členskom štáte spoločnosti rozdeľujúcej
zisk až do výšky dane uplatnenej v členskom štáte spoločnosti prijímajúcej zisk.
Článku 56 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá od dane z príjmov právnických osôb oslobodzuje dividendy, ktoré
spoločnosť rezident prijme od inej spoločnosti rezidenta, zatiaľ čo tieto dividendy, ktoré spoločnosť rezident prijme od spoločnosti
nerezidenta, na ktorej má menej ako 10 % hlasovacích práv, zdaňuje touto daňou bez toho, aby jej poskytla daňový úver z dôvodu
dane skutočne zaplatenej spoločnosťou rozdeľujúcou zisk v štáte, ktorého je rezidentom.
2.
Článkom 43 ES a 56 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá spoločnosti rezidentovi prijímajúcej dividendy od inej
spoločnosti rezidenta umožňuje odpočítať od sumy preddavku na daň z príjmov právnických osôb, ktorý dlhuje prvá spoločnosť,
sumu preddavku na túto daň zaplatenú druhou spoločnosťou, zatiaľ čo v prípade spoločnosti rezidenta prijímajúcej dividendy
od spoločnosti nerezidenta, nie je takéto odpočítanie možné, pokiaľ ide o daň zodpovedajúcu rozdeleným ziskom, ktorú zaplatila
táto posledná uvedená spoločnosť v štáte, ktorého je rezidentom.
3.
Článkom 43 ES a 56 ES neodporuje právna úprava členského štátu, ktorá stanovuje, že každá daňová úľava, na ktorú má z dôvodu
dane zaplatenej v zahraničí nárok spoločnosť rezident, ktorá prijala dividendy zahraničného pôvodu, znižuje sumu dane z príjmov
právnických osôb, na ktorú si môže započítať preddavok na daň z príjmov právnických osôb.
Článku 43 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá umožňuje spoločnosti rezidentovi previesť na dcérske spoločnosti,
ktoré sú rezidentmi, sumu preddavku na daň z príjmov právnických osôb, ktorú nemožno započítať na daň z príjmov právnických
osôb dlhovanú touto prvou spoločnosťou za dané účtovné obdobie alebo za predchádzajúce, či nasledujúce účtovné obdobia, aby
si ju tieto dcérske spoločnosti mohli započítať na úhradu ich dane z príjmov právnických osôb, ale neumožňuje spoločnosti
rezidentovi previesť takúto sumu na dcérske spoločnosti, ktoré sú nerezidentmi, v prípade, ak tieto dcérske spoločnosti majú
v tomto členskom štáte daňovú povinnosť za zisky, ktoré tam dosiahli.
4.
Článkom 43 ES a 56 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá od preddavku na daň z príjmov právnických osôb oslobodzuje
spoločnosti rezidentov vyplácajúce svojim akcionárom dividendy pochádzajúce z dividend vnútroštátneho pôvodu, ktoré ony samy
prijali, zatiaľ čo spoločnostiam rezidentom vyplácajúcim svojim akcionárom dividendy pochádzajúce z dividend zahraničného
pôvodu, ktoré ony samy prijali, ponecháva možnosť zvoliť si režim, ktorý im umožní vrátenie preddavku na daň z príjmov právnických
osôb, ale na jednej strane tieto spoločnosti zaväzuje zaplatiť tento preddavok a následne požiadať o jeho vrátenie a na druhej
strane neupravuje daňový úver pre ich akcionárov, aj keď by im bol poskytnutý v prípade, ak by spoločnosť rezident rozdelila
zisk na základe dividend vnútroštátneho pôvodu.
5.
Článok 57 ods. 1 ES sa má vykladať v tom zmysle, že ak členský štát prijal pred 31. decembrom 1993 právnu úpravu, ktorá obsahuje
obmedzenia pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín zakázané článkom 56 ES, a po tomto dátume prijme opatrenia,
ktoré síce takisto vytvárajú obmedzenie tohto pohybu, vo svojej podstate sú však identické s predchádzajúcou právnou úpravou
alebo sa obmedzujú len na zmiernenie alebo zrušenie prekážky výkonu práv a slobôd Spoločenstva obsiahnutej v skoršej právnej
úprave, článku 56 ES neodporuje, ak sa tieto opatrenia uplatňujú voči tretím krajinám, pokiaľ sa vzťahujú na pohyby kapitálu
zahŕňajúce priame investície vrátane investícií do nehnuteľného majetku, usadenia sa, poskytovania finančných služieb alebo
vstupu cenných papierov na kapitálové trhy. V tejto súvislosti nemožno za priame investície považovať účasti na spoločnosti,
ktoré neboli nadobudnuté s cieľom vytvorenia alebo udržania trvalých a priamych hospodárskych prepojení medzi akcionárom a touto
spoločnosťou a neumožňujú akcionárovi účinne sa zúčastniť na riadení tejto spoločnosti alebo jeho kontrole.
6.
V prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby
určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú
z práva Spoločenstva, vrátane kvalifikácie žalôb podaných poškodenými osobami na vnútroštátne súdy. Musí byť však zaručené,
že jednotlivci budú mať účinný prostriedok nápravy, ktorý im umožní získať vrátenie neprávom vybranej dane a súm, ktoré boli
tomuto členskému štátu zaplatené alebo ním vybrané v priamej súvislosti s touto daňou. Pokiaľ ide o iné škody vzniknuté z dôvodu
porušenia práva Spoločenstva, ktoré možno pripísať členskému štátu, je tento členský štát povinný nahradiť škody spôsobené
jednotlivcom za podmienok uvedených v bode 51 rozsudku z 5. marca 1996, Brasserie du Pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93),
čo však nevylučuje, že zodpovednosť štátu možno na základe vnútroštátneho práva vyvodiť aj za menej prísnych podmienok.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.