CELEX: 62004TJ0201
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
AK klientų operacinės sistemos
Darbo grupės serverių operacinės sistemos
Duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės
Sprendimas dėl EB 82 straipsnio pažeidimo
Dominuojančios įmonės atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis
Dominuojančios įmonės AK klientų operacinės sistemos tiekimui nustatyta sąlyga kartu įsigyti jos medijos leistuvę
Korekcinės priemonės
Nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimas
Bauda
Dydžio nustatymas
Proporcingumas

Bylos aplinkybės
Microsoft Corp
., Redmonde, Vašingtono valstijoje (Jungtinės Amerikos Valstijos) įsteigta bendrovė, kuria, plėtoja ir prekiauja įvairia programine įranga, skirta įvairių rūšių kompiuteriniams įrenginiams. Ši programinė įranga – tai, be kita ko, asmeninių kompiuterių klientų (toliau – AK klientai) ir darbo grupės serverių operacinės sistemos bei duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės.
Microsoft
taip pat teikia šių įvairių produktų techninės priežiūros paslaugas.
1998 m. rugsėjo 15 d.
Sun Microsystems, Inc
. (toliau –
Sun
), Palo Alto, Kalifornijos valstijoje (JAV) įsteigtos bendrovės, tiekiančios serverius ir serverių operacines sistemas, viceprezidentas R. Green nusiuntė
Microsoft
viceprezidentui P. Maritz tokį laišką:
„Šiuo laišku mes prašome, kad
Microsoft
pateiktų (
Sun
) visą informaciją, reikalingą tam, kad (
Sun
) būtų sudaryta galimybė palaikyti bazinius COM objektus
Solaris.
Mes taip pat prašome, kad
Microsoft
pateiktų
(Sun)
visą informaciją, reikalingą tam, kad (
Sun
) galėtų teikti visišką
Active Directory
technologijų veikimo bazinį palaikymą
Solaris
.
Mūsų nuomone, sektorius suinteresuotas, kad sukurtos veikti
Solaris
taikomosios programos galėtų skaidriai per COM ir (arba) per
Active Directory
susisiekti su
Windows
operacinėmis sistemomis ir (arba) su
Windows
pagrindu veikiančia programine įranga.
Mūsų nuomone,
Microsoft
turi įdiegti nuorodą ir informaciją, būtiną užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir
Active Directory
technologijos visiškai suderintai veiktų
Solaris
. Mes manome, kad šią informaciją būtina pateikti dėl visų COM objektų bei siekiant užtikrinti visišką šiuo metu rinkoje esančių
Active Directory
technologijų veikimą. Mes taip pat manome, kad informaciją dėl ateityje rinkoje pasirodysiančių COM objektų ir
Active Directory
technologijų būtina teikti nuolat ir be jokių nepagrįstų vėlavimų.“
Toliau į šį laišką bus daroma nuoroda kaip į „1998 m. rugsėjo 15 d. laišką“.
1998 m. spalio 6 d. laišku P. Maritz atsakė į 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką. Šiame laiške jis parašė:
„Ačiū už Jūsų susidomėjimą dirbti su
Windows
. Mes turime bendrų klientų, naudojančių mūsų produktus, ir, mano nuomone, nuostabu tai, kad esate suinteresuoti Jūsų sistemos atvirumu, siekdami jos suderinamumo su
Windows
.
Microsoft
visada manė, jog reikia padėti programinės įrangos gamintojams, įskaitant (jos) konkurentus, kurti geriausius produktus ir užtikrinti jų geriausią suderinamumą su (savo) platforma.
Jūs tikriausiai neatkreipėte dėmesio, kad informacija, kurios prašote dėl suderinamumo su COM ir
Active Directory
technologijomis būdo, jau paskelbta ir prieinama Jums ir bet kuriam kitam programinės įrangos gamintojui pasaulyje per „Microsoft Developer Network (MSDN) Universal“ produktą. MSDN pateikia visą informaciją apie
Windows
platformos paslaugas bei sąsajas ir yra puikus informacijos šaltinis gamintojams, kurie suinteresuoti kurti programas darbui su
Windows
arba derinti su ja. Šiuo metu (
Sun
) turi 32 galiojančias „MSDN Universal“ abonento licencijas. Be to, manau, kad Jūsų bendrovė, kaip ir anksčiau, deleguos nemažai darbuotojų dalyvauti mūsų konferencijoje „Professional Developers“, kuri 1998 m. gruodžio 11–15 dienomis vyks Denveryje. Jus turėsite papildomą progą gauti techninės informacijos, kurios prašote, kad galėtumėte užtikrinti sąveiką su mūsų sistemų technologijomis. Kai kurie iš 23
(Sun)
darbuotojų, kurie dalyvavo konferencijoje praėjusiais metais, galėtų pakomentuoti Jums informacijos, nagrinėtos konferencijose „Professional Developers“, kokybę ir tikslumą.
Jums bus malonu sužinoti, kad jau egzistuoja nuoroda į COM, įdiegta
Solaris
. Šis COM įdiegimas
Solaris –
tai visiškai palaikomas binarinis produktas, veikiantis per
Microsoft
. COM šaltinio kodo licenciją galima įgyti iš kitų šaltinių, pvz., iš
Software AG
<…>
Dėl
Active Directory
reikia nurodyti, jog mes neketiname „perkelti“ (jos) <…> į
Solaris
. Tačiau, siekiant patenkinti mūsų bendrų klientų norus, yra daugybė suderinamumo su
Active Directory
metodų, veikiančių įvairiais principais. Pavyzdžiui, norėdami iš
Solaris
prieiti prie
Windows NT Server Active Directory
Jūs galite naudoti standartinį LDAP protokolą.
Jeigu sudalyvavus („Professional Developers“ konferencijoje) ir išnagrinėjus MSDN esančią viešą informaciją Jums reikėtų papildomos pagalbos, mūsų „Developer Relations“ grupėje yra „Account Managers“, kurie stengiasi padėti gamintojams, pageidaujantiems papildomos pagalbos dėl
Microsoft
platformų. Aš paprašiau
Marshall Goldberg, Lead Program Manager
, prireikus suteikti Jums reikalingą pagalbą <…>.
Toliau į šį P. Maritz laišką bus daroma nuoroda kaip į „1998 m. spalio 6 d. laišką“.
1998 m. gruodžio 10 d.
Sun
pateikė Komisijai skundą, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (
OL 13, 1962, p. 204
), 3 straipsniu.
Šiame skunde
Sun
užginčijo
Microsoft
atsisakymą pateikti informacijos ir atskleisti technologiją, kurių reikia jos darbo grupės serverių operacinių sistemų ir AK klientų operacinės sistemos
Windows
suderinamumui.
2000 m. rugpjūčio 2 d. Komisija nusiuntė
Microsoft
pirmą pranešimą apie kaltinimus (toliau – pirmas pranešimas apie kaltinimus). Jis iš esmės buvo susijęs su AK klientų operacinių sistemų
Windows
ir kitų tiekėjų serverių operacinių sistemų suderinamumo (kliento-serverio suderinamumas) klausimais.
Microsoft
atsakė į šį pirmą pranešimą apie kaltinimus 2000 m. lapkričio 17 dieną.
Dar iki atsakymo gavimo Komisija 2000 m. vasario mėnesį savo iniciatyva pradėjo tyrimą, be kita ko, dėl AK klientų operacinės sistemos
Windows 2000
ir
Microsoft
darbo grupių serverių operacinių sistemų kartos ir dėl to, kad
Microsoft
įdiegė į savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
medijos leistuvę
Windows Media Player
.
Windows 2000
serijos AK klientų operacinė sistema buvo skirta profesionaliam naudojimui ir vadinosi
Windows 2000 Professional
. Be to, egzistavo trys šios serijos serverių operacinės sistemos versijos:
Windows 2000 Server
,
Windows 2000 Advanced Server
ir
Windows 2000 Datacenter Server
.
Po šio tyrimo 2001 m. rugpjūčio 29 d.
Microsoft
buvo nusiųstas antras pranešimas apie kaltinimus (toliau – antras pranešimas apie kaltinimus). Jame Komisija pakartojo savo ankstesnius kaltinimus dėl kliento-serverio suderinamumo. Komisija taip pat pateikė tam tikrų klausimų, susijusių su darbo grupių serverių suderinamumu (serverio-serverio suderinamumas). Be to, iškėlė tam tikrus klausimus dėl medijos leistuvės
Windows Media Player
įdiegimu AK klientų operacinėje sistemoje
Windows
.
Microsoft
atsakė į antrą pranešimą apie kaltinimus 2001 m. lapkričio 16 dieną.
2001 m. gruodžio mėnesį ji nusiuntė Komisijai ataskaitą, kurioje buvo pateikti
Mercer Management Consulting
(toliau –
Mercer)
atliktos apklausos rezultatai ir analizė.
2003 m. balandžio-birželio mėnesiais Komisija pradėjo didelį rinkos tyrimą ir, remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, nusiuntė kelioms bendrovėms ir asociacijoms prašymus pateikti informacijos (toliau – 2003 m. rinkos tyrimas).
2003 m. rugpjūčio 6 d. Komisija nusiuntė
Microsoft
trečią pranešimą apie kaltinimus, kuris, Komisijos nuomone, papildė du pirmus pranešimus ir turėjo suteikti informacijos apie jos numatytas taikyti korekcines priemones (toliau – trečias pranešimas apie kaltinimus).
2003 m. spalio 17 d. laišku
Microsoft
atsakė į trečią pranešimą apie kaltinimus.
Tų pačių metų spalio 31 d. ji nusiuntė Komisijai ataskaitą, kurioje buvo pateikti dviejų papildomai
Mercer
atliktų apklausų rezultatai ir analizė.
2003 m. lapkričio 12, 13 ir 14 dienomis Komisija surengė posėdį.
2003 m. gruodžio 1 d.
Microsoft
pateikė papildomų pastabų dėl trečio pranešimo apie kaltinimus.
2004 m. gegužės 24 d Komisija priėmė Sprendimą 2007/53/EB dėl (EB) 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio taikymo prieš
Microsoft Corp.
(Byla COMP/C-3/37.792 –
Microsoft
) (
OL L 32, 2007, p. 23
, toliau – ginčijamas sprendimas).
Ginčijamas sprendimas
Remiantis ginčijamu sprendimu, dviem atvejais piktnaudžiaudama dominuojančia padėtimi
Microsoft
pažeidė EB 82 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 54 straipsnio nuostatas.
Komisija visų pirma nustatė tris atskiras pasaulinio masto prekės rinkas ir nusprendė, kad
Microsoft
užima dominuojančią padėtį dviejose jų. Antra, Komisija nustatė du
Microsoft
piktnaudžiavimo atvejus šiose rinkose. Dėl to ji skyrė įmonei baudą ir tam tikras korekcines priemones.
I —
Atitinkamos prekės ir geografinės rinkos
Ginčijamame sprendime nustatytos trys atskiros prekių rinkos, t. y. atitinkamai AK klientų operacinių sistemų rinka (324–342 konstatuojamosios dalys), darbo grupės serverių operacinių sistemų rinka (343–401 konstatuojamosios dalys) ir duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka (402–425 konstatuojamosios dalys).
Pirmoji sprendime nustatyta prekių rinka yra AK klientų operacinių sistemų rinka (324–342 konstatuojamosios dalys). Šiame sprendime operacinė sistema apibrėžta kaip „sistemos programinė įranga“, kuri kontroliuoja pagrindines kompiuterio funkcijas ir leidžia naudotojui naudotis šiuo kompiuteriu bei įjungti jame taikomąsias programas (37 konstatuojamoji dalis). AK klientai apibrėžti kaip daugiafunkciniai kompiuteriai, skirti vienu metu jais naudotis vienam asmeniui, ir kuriuos galima sujungti į tinklą (45 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie antrą rinką, ginčijamame sprendime nurodyta, kad „darbo grupės serverių operacinės sistemos“ yra operacinės sistemos, sukurtos ir platinamos siekiant bendrai suteikti „pagrindines infrastruktūros“ paslaugas sąlygiškai ribotam AK klientų skaičiui, sujungtų į mažą arba vidutinio dydžio tinklą (53 ir 345 konstatuojamosios dalys).
Sprendime sukonkretinamos trys atskiros paslaugų rūšys: pirma, bendras serveriuose saugomų rinkmenų naudojimas, antra, bendras spausdintuvų naudojimas ir, trečia, naudotojų arba naudotojų grupių valdymas, t. y. suinteresuotųjų asmenų prieigos prie tinklo paslaugų būdų „administravimas“ (53 ir 345 konstatuojamosios dalys). Pastarosiomis paslaugomis, be kita ko, siekiama garantuoti saugią prieigą prie tinklo išteklių bei saugų jų naudojimą, pirma, autentifikuojant naudotojus, antra, patikrinant, ar jiems leista atlikti tam tikrą veiksmą (54 konstatuojamoji dalis). Ginčijamame sprendime nurodoma, kad siekiant užtikrinti veiksmingą su naudotojų ir naudotojų grupių valdymu susijusios informacijos saugojimą ir paiešką, darbo grupės serverių operacinės sistemos paprastai grindžiamos „katalogo tarnybos“ technologijomis (55 konstatuojamoji dalis). Į
Microsoft
operacinę sistemą
Windows 2000 Server
įdiegta katalogo tarnyba pavadinta
Active Directory
(149 konstatuojamoji dalis).
Remiantis ginčijamu sprendimu, trys nurodytos paslaugų grupės glaudžiai tarpusavyje susijusios darbo grupės serverių operacinėse sistemose. Plačiąja prasme jos gali būti laikomos „viena paslauga“, tačiau dviem skirtingais požiūriais, t. y. pirma, naudotojo (rinkmenų bei spausdintuvų paslaugos) ir, antra, tinklo administratoriaus (naudotojų bei naudotojų grupių valdymo paslaugos) (56 konstatuojamoji dalis). Ginčijamame sprendime įvairios šios paslaugos laikomos „darbo grupės paslaugomis“.
Trečia rinka, nustatyta ginčijamame sprendime, yra duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka. Medijos leistuvė apibrėžiama kaip programinės įrangos produktas, galintis skaitmeniniu formatu nuskaityti garsą ir vaizdą, tai yra iškoduoti tam tikrus duomenis ir paversti juos nurodymais aparatinei įrangai (pvz., garsiakalbiams ar ekranui) (60 konstatuojamoji dalis). Duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės gali nuskaityti garso ir vaizdo turinį, „nepertraukiamai skleidžiamą“ internetu (63 konstatuojamoji dalis).
Kalbėdama apie atitinkama geografinę rinką, Komisija ginčijamame sprendime, kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, konstatuoja, kad visos trys nustatytos prekės rinkos yra pasaulinio masto (427 konstatuojamoji dalis).
II —
Dominuojanti padėtis
Ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja, kad AK klientų operacinių sistemų rinkoje
Microsoft
bent nuo 1996 m., o darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje – bent nuo 2002 m., užima dominuojančią padėtį (429–541 konstatuojamosios dalys).
Dėl AK klientų operacinių sistemų rinkos Komisija padarė šią išvadą iš esmės remdamasi tokia informacija:
—
Microsoft
užima didesnę negu 90 % rinkos dalį (430–435 konstatuojamosios dalys),
—
Microsoft
turi „stabilią ir nuolatinę“ įtaką rinkoje (436 konstatuojamoji dalis),
—
dėl netiesioginio tinklo poveikio yra didelių įėjimo į rinką kliūčių (448–464 konstatuojamosios dalys),
—
šis netiesioginis tinklo poveikis kyla dėl dviejų veiksnių, t. y. dėl to, kad vartotojai vertina platformas, kuriose jie gali naudoti daug taikomųjų programų, ir dėl to, kad programinės įrangos gamintojai kuria taikomąsias programas, vartotojų nuomone, populiariausioms AK klientų operacinėms sistemoms (449 ir 450 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 472 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad ši dominuojanti padėtis „ypatinga“, nes
Windows
yra ne tik AK klientų operacinių sistemų rinkoje dominuojantis produktas, bet „faktiškai yra“ šių operacinių sistemų „standartas“.
Dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos Komisija iš esmės nurodo, kad:
—
remiantis atsargiais skaičiavimais
Microsoft
užima mažiausia 60 % darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos (473–499 konstatuojamosios dalys),
—
trijų pagrindinių
Microsoft
konkurentų padėtis rinkoje tokia:
Novell
su jos programine įranga
NetWare
tenka nuo 10 % iki 25 % rinkos;
Linux
produktų pardavėjai užima nuo 5 % iki 15 % rinkos, o UNIX produktų pardavėjai užima nuo 5 % iki 15 % rinkos (503, 507 ir 512 konstatuojamosios dalys),
—
darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkai būdinga daug įėjimo (į rinką) kliūčių dėl tinklo poveikio ir
Microsoft
atsisakymo paskelbti informaciją apie suderinamumą (515–525 konstatuojamosios dalys),
—
egzistuoja glaudūs komerciniai ir techniniai ryšiai tarp šios rinkos ir AK klientų operacinių sistemų rinkos (526–540 konstatuojamosios dalys).
Linux
yra „laisva“ operacinė sistema, kurį platinama turint „GNU GPL“
(General Public Licence)
licenciją. Iš esmės ji yra tik bazinė programinė įranga, vadinamasis „branduolys“, teikianti ribotą skaičių operacinės sistemos paslaugų. Tačiau ji gali būti sujungta su kita programine įranga, kad sudarytų „
Linux
operacinę sistemą“ (87 konstatuojamoji dalis).
Linux
, be kita ko, naudojama kaip darbo grupės serverių operacinių sistemų pagrindas (101 konstatuojamoji dalis). Be to, ji naudojama darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje kartu su programa
Samba
, taip pat platinama turint „GNU GPL“ licenciją (506–598 konstatuojamosios dalys).
Terminu „UNIX“ apibrėžiamas tam tikras bendrų charakteristikų turinčių operacinių sistemų skaičius (42 konstatuojamoji dalis). „UNIX“ pagrindu
Sun
sukūrė darbo grupės serverių operacinę sistemą, kurią pavadino
Solaris
(97 konstatuojamoji dalis).
III —
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
A —
Atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis
Pirmą
Microsoft
inkriminuojamo piktnaudžiavimo atvejį sudaro jos atsisakymas suteikti konkurentams „su suderinamumu susijusią informaciją“ bei leisti ja naudotis gaminant bei platinant su jos gaminiais konkuruojančius produktus darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje nuo 1998 m. spalio mėnesio iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punktas). Šie veiksmai aprašyti ginčijamo sprendimo 546–791 konstatuojamosiose dalyse.
Pagal ginčijamą sprendimą „su suderinamumu susijusi informacija“ yra „detalios ir teisingos visų darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
(įdiegtų) protokolų, kuriuos
Windows
darbo grupės serveriai naudoja tam, kad teiktų
Windows
darbo grupės tinklams rinkmenų bei spausdintuvų bendrojo naudojimo ir naudotojų bei (naudotojų) grupių valdymo paslaugas, įskaitant
Windows
domeno kontrolieriaus paslaugas, katalogo tarnybą
Active Directory
ir tarnybą
Group Policy
, specifikacijos“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalis).
„
Windows
darbo grupės tinklai“ apibrėžiami kaip AK klientų (kuriuose įdiegta AK klientų operacinė sistema
Windows
) ir serverių (kuriuose įdiegta darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
) grupė (grupės), sujungta (-os) tarpusavyje per kompiuterinį tinklą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 7 dalis).
„Protokolai“ apibrėžiami kaip „įvairių darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
ir AK klientų operacinių sistemų
Windows
, įdiegtų įvairiuose kompiuteriuose darbo grupės tinkle
Windows
, tarpusavio sujungimo ir sąveikos taisyklių visuma“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija pažymi, kad nagrinėjamas atsisakymas susijęs ne su
Microsoft
„šaltinio kodo“ dalimis, o tik su nagrinėjamų protokolų specifikacijomis, t. y. su detaliu nagrinėjamos programinės įrangos aprašymu, skirtingai nuo „įdiegimo“ (šiame sprendime taip pat vadinamo „pritaikymu“ arba „realizacija“), kurį sudaro kodo surinkimas kompiuteryje (24 ir 569 konstatuojamosios dalys). Be kita ko, ji nurodo, kad „nesiekia įpareigoti
Microsoft
leisti trečiosioms šalims kopijuoti
Windows
“ (ginčijamo sprendimo 572 konstatuojamoji dalis).
Taip pat Komisija mano, kad
Microsoft
neigiamas atsakymas
Sun
atitiko bendrą jos elgesio modelį (573–577 konstatuojamosios dalys). Ji taip pat teigia, kad
Microsoft
inkriminuojami veiksmai reiškia ankstesnės plačios atskleidimo politikos nutraukimą (578–584 konstatuojamosios dalys), kelia konkurencijos darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje panaikinimo riziką (585–692 konstatuojamosios dalys) ir daro neigiamą poveikį technikos raidai bei vartotojų interesams (693–708 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai Komisija atmeta
Microsoft
argumentus, kad jos atsisakymas objektyviai pateisinamas (709–778 konstatuojamosios dalys).
B —
Susietas AK klientų operacinių sistemų Windows ir Windows Media Player pardavimas
Antras
Microsoft
inkriminuojamo piktnaudžiavimo atvejis yra tas, kad nuo 1999 m. gegužės mėnesio iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos ši įmonė susiejo AK klientų operacinės sistemos
Windows
tiekimą su reikalavimu kartu įsigyti ir programą
Windows Media Player
(ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktas). Šie veiksmai aprašyti ginčijamo sprendimo 792–989 konstatuojamosiose dalyse.
Ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja, kad toks elgesys atitinka sąlygas, keliamas nustatyti piktnaudžiavimą susietu pardavimu EB 82 straipsnio prasme (794–954 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu, pirma, ji pakartoja, kad
Microsoft
užima dominuojančią padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje (799 konstatuojamoji dalis). Antra, ji mano, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos yra atskiri produktai (800–825 konstatuojamosios dalys). Trečia, ji tvirtina, kad
Microsoft
nesuteikia vartotojams galimybės įsigyti
Windows
be
Windows Media Player
(826–834 konstatuojamosios dalys). Ketvirta, ji teigia, kad aptariamas susietas pardavimas riboja konkurenciją medijos leistuvių rinkoje (835–954 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai Komisija atmetė
Microsoft
argumentus, kad nagrinėjamas susietas pardavimas didina efektyvumą, galintį kompensuoti ginčijamame sprendime nustatytą antikonkurencinį poveikį (955–970 konstatuojamosios dalys), ir ši įmonė visiškai nesuinteresuota „antikonkurenciniu“ pardavimu (971–977 konstatuojamosios dalys).
IV —
Bauda ir korekcinės priemonės
Už abu ginčijamame sprendime nustatytus piktnaudžiavimo atvejus nubausta skiriant 497196304 eurų baudą (ginčijamo sprendimo 3 straipsnis).
Be to, pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnio pirmąją pastraipą
Microsoft
įpareigojama nutraukti 2 straipsnyje nustatytus piktnaudžiavimo veiksmus, laikydamasi to paties sprendimo 5 ir 6 straipsniuose nustatytų sąlygų.
Microsoft
taip pat turi susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, turinčių identišką ar panašų tikslą arba poveikį kaip piktnaudžiavimo praktika (ginčijamo sprendimo 4 straipsnio antroji pastraipa).
Kaip korekcinė priemonė už ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatytą atsisakymą, šio sprendimo 5 straipsnyje numatytas
Microsoft
įpareigojimas:
„a)
per 120 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos
Microsoft
<…> bet kuriai bendrovei, norinčiai kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, suteikia su suderinamumu susijusią informaciją ir leidžia šioms bendrovėms naudotis su suderinamumu susijusia informacija protingomis bei nediskriminuojančiomis sąlygomis, kuriant bei platinant darbo grupės serverių operacines sistemas;
b)
Microsoft
<…> užtikrina, kad suteikta su suderinamumu susijusi informacija prireikus bus laiku atnaujinta;
c)
per 120 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos
Microsoft
<…> sukuria mechanizmą, leidžiantį suinteresuotosioms bendrovėms gauti naudingos informacijos apie su suderinamumu susijusios informacijos turinį ir naudojimo sąlygas.
Microsoft
<…> gali nustatyti protingas ir nediskriminacines sąlygas, užtikrinančias, kad prieiga prie šios informacijos būtų naudojama tik vertinimo tikslais;
<…>“
Kaip korekcinė priemonė už ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte nustatytą piktnaudžiavimą vykdant susietą pardavimą, šio sprendimo 6 straipsnyje numatytas
Microsoft
įpareigojimas per 90 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos pateikti visiškai veikiančią AK klientų operacinės sistemos
Windows
versiją be
Windows Media Player
,
Microsoft
išsaugant teisę ir toliau tiekti savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
su
Windows Media Player
.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje nurodoma:
„Per 30 dienų nuo pranešimo apie (ginčijamą sprendimą) dienos
Microsoft
<…> turi pateikti Komisijai pasiūlymą dėl mechanizmo, kuris padėtų šiai stebėti, ar
Microsoft
laikosi (ginčijamo sprendimo). Šis mechanizmas turi apimti už priežiūrą atsakingo asmens, kuris turi būti nepriklausomas nuo
Microsoft,
paskyrimą.
Tuo atveju, jei Komisija manytų, kad
Microsoft
pasiūlytas mechanizmas netinkamas, ji galėtų nustatyti tokį mechanizmą sprendimu“.
Procesas dėl Jungtinių Valstijų konkurencijos teisės pažeidimo
Lygiagrečiai Komisijos tyrimui prieš
Microsoft
buvo pradėtas tyrimas dėl Jungtinių valstijų antimonopolinių įstatymų pažeidimo.
1998 m. Jungtinės Amerikos Valstijos, 20 valstijų ir Kolumbijos federalinė apygarda Šermano akto
(Sherman Act)
pagrindu pradėjo teismo procesą prieš
Microsoft
. Jų ieškiniai buvo susiję su
Microsoft
veiksmais prieš
Netscape
interneto žvalgyklę
Netscape Navigator
ir
Sun
„Java“ technologijas. Atitinkamos federalinės valstijos taip pat pareiškė ieškinius
Microsoft
dėl jų antimonopolinių įstatymų pažeidimo.
Po to, kai
United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit
(toliau – Apeliacinis teismas) 2001 m. birželio 28 d. priėmė sprendimą, išnagrinėjęs
Microsoft
apeliacinį skundą dėl
United States District Court for the District of Columbia
(toliau – Apygardos teismas) 2000 m. balandžio 3 d. Sprendimo, 2001 m. lapkričio mėnesį
Microsoft
sudarė susitarimą su JAV teisingumo ministerija ir 9 valstijų
Attorneys General
(toliau – JAV susitarimas), pagal kurį
Microsoft
prisiėmė dviejų rūšių įsipareigojimus.
Visų pirma
Microsoft
sutiko parengti serverių operacinių sistemų
Windows
naudojamų komunikacijos protokolų specifikacijas, siekdama „suderinamumo“, t. y. užtikrinti jų veikimą su AK klientų operacinėmis sistemomis
Windows
ir suteikti tam tikromis sąlygomis trečiosioms šalims licencijas dėl šių specifikacijų.
Antra, JAV susitarime numatyta, kad
Microsoft
turi leisti įrangos gamintojams ir galutiniams vartotojams aktyvuoti arba panaikinti prieigą prie savo tarpinės įrangos (
middleware
). Programa
Windows Media Player
yra vienas iš JAV susitarime apibrėžtos šios kategorijos produktų. Šios nuostatos skirtos garantuoti, kad tarpinės programinės įrangos tiekėjai galėtų kurti bei platinti produktus, kurie tinkamai veikia su
Windows
.
Šios nuostatos patvirtintos 2002 m. lapkričio 1 d. Apygardos teismo sprendimu.
Masačiusetso valstijai padavus skundą, Apeliacinis teismas patvirtino 2002 m. birželio 30 d. Apygardos teismo sprendimą.
Vykdant JAV susitarimą, 2002 m. rugpjūčio mėnesį buvo sukurta Microsoft komunikacijos protokolų programa (
Microsoft Communications Protocol Program
, toliau – MCPP).
Procesas
Microsoft
pareiškė šį ieškinį 2004 m. birželio 7 d. pareiškimu, kurį gavo Pirmosios instancijos teismo kanceliarija.
Atskiru pareiškimu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotas 2004 m. birželio 25 d.,
Microsoft
, remdamasi EB 242 straipsniu, paprašė sustabdyti ginčijamo sprendimo 4 straipsnio, 5 straipsnio a–c punktų ir 6 straipsnio a punkto vykdymą.
2004 m. gruodžio 22 d. Nutartimi
Microsoft prieš Komisiją
(
T-201/04 R, Rink. p. II-4463
) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atmetė šį prašymą ir atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
2005 m. kovo 9 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido šioms asociacijoms ir bendrovėms įstoti į bylą palaikyti
Microsoft
reikalavimus:
—
The Computing Technology Industry Association, Inc.
(toliau – CompTIA),
—
DMDsecure.com BV, MPS Broadband AB, Pace Micro Technology plc, Quantel Ltd
ir
Tandberg Television Ltd
(toliau –
DMDsecure
ir kt.),
—
Association for Competitive Technology, Inc.
(toliau – ACT),
—
TeamSystem SpA ir Mamut ASA,
—
Exor AB.
Ta pačia nutartimi Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido šioms asociacijoms ir bendrovėms įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus:
—
Software & Information Industry Association
(toliau – SIIA),
—
Free Software Foundation Europe eV
(toliau – FSFE),
—
Audiobanner.com
, veikiantis komerciniu vardu
VideoBanner,
—
RealNetworks, Inc.
2004 m. gruodžio 13 d, kovo 9 d., birželio 27 d. ir rugpjūčio 9 d. laiškais
Microsoft
paprašė nepateikti tam tikros ieškinyje ir atsiliepime į ieškinį, dublike, jos pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimų ir triplike esančios konfidencialios informacijos į bylą įstojusioms šalims. Ji parengė šių įvairių procesinių dokumentų nekonfidencialias versijas. Įstojusioms į bylą šalims buvo pateiktos tik šios nekonfidencialios procesinių dokumentų versijos. Įstojusios į bylą šalys dėl to nepareiškė prieštaravimų.
Šio sprendimo 62 ir 63 punktuose nurodytos į bylą įstojusios šalys per nustatytą terminą pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimus. 2005 m. birželio 13 d. pagrindinės bylos šalys pateikė savo pastabas dėl šių įstojimo į bylą paaiškinimų.
2005 m. balandžio 28 d. Nutartimi
Microsoft prieš Komisiją
(
T-201/04, Rink. p. II-1491
) Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido
European Committee for Interoperable Systems
(ECIS) įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. Kadangi šios asociacijos prašymas įstoti į bylą buvo pateiktas pasibaigus Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 6 dalyje nustatytam terminui, jai buvo leista tik pateikti savo pastabas per žodinę proceso dalį, remiantis įteiktu teismo posėdžio pranešimu.
2005 m. gegužės 11 d. plenariniame posėdyje priimtu sprendimu byla buvo paskirta Pirmosios instancijos teismo ketvirtajai išplėstinei kolegijai.
2005 m. liepos 7 d. plenariniame posėdyje priimtu sprendimu byla paskirta Pirmosios instancijos teismo didžiajai kolegijai ir buvo paskirtas naujas teisėjas pranešėjas.
2006 m. sausio 16 d. Pirmosios instancijos teismo didžiosios kolegijos pirmininko nutartimi
RealNetworks
išbraukta iš bylos kaip šalis, įstojusi palaikyti Komisijos reikalavimus.
2006 m. vasario 1 d. Pirmosios instancijos teismas pakvietė šalis dalyvauti neformaliame susirinkime su didžiosios kolegijos pirmininku ir teisėju pranešėju, siekiant nustatyti posėdžio organizavimo sąlygas. Šis susitikimas įvyko 2006 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teisme.
Atsižvelgdamas į teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (didžioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones paprašė pagrindines šalis pateikti tam tikrus dokumentus bei atsakyti į keletą klausimų. Pagrindinės šalys patenkino šiuos prašymus per nustatytą terminą.
Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus per 2006 m. balandžio 24, 25, 26, 27 ir 28 d. posėdžius.
Per posėdį Pirmosios instancijos teismas paprašė
Microsoft
perduoti jam per 2003 m. rinkos tyrimą Komisijos pateiktų prašymų pateikti informacijos dėl medijos leistuvių kopijas ir atsakymus į juos, taip pat ataskaitą apie
Mercer
atliktų apklausų rezultatus ir analizę (toliau –
Mercer
ataskaitos).
Microsoft
pateikė šiuos dokumentus per nustatytą terminą.
2006 m. gegužės 3 d. laišku Pirmosios instancijos teismas paprašė
Microsoft
pateikti kitų Komisijos per 2003 m. rinkos tyrimą adresuotų prašymų pateikti informacijos ir atsakymų jai kopijas.
Microsoft
patenkino šį prašymą per nustatytą teminą.
2006 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo didžiosios kolegijos pirmininko sprendimu žodinė proceso dalis buvo baigta.
Šalių reikalavimai
Microsoft
Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti arba iš esmės sumažinti skirtą baudą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
—
priteisti iš SIIA, FSFE ir
Audiobanner
.
com
bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl jų įstojimo į bylą.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš
Microsoft
bylinėjimosi išlaidas.
CompTIA
, ACT,
TeamSystem
ir
Mamut
Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
DMDsecure ir kt
. Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktą, 4 straipsnį, 6 straipsnio a punktą ir 7 straipsnį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Exor
Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 ir 4 straipsnius, 6 straipsnio a punktą ir 7 straipsnį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
SIIA, FSFE,
Audiobanner.com
ir ECIS Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš
Microsoft
bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Visų pirma reikia išnagrinėti ieškinio pagrindus, susijusius su reikalavimais panaikinti ginčijamą sprendimą, paskui – ieškinio pagrindus, susijusius su reikalavimais panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį.
I —
Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamą sprendimą
Ieškinio pagrindai, kuriuos
Microsoft
nurodo pagrįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą, grupuojami atsižvelgiant į tris probleminius klausimus, susijusius, pirma, su atsisakymu pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis, antra, su AK klientų operacinės sistemos
Windows
ir
Windows Media Player
susietu pardavimu, ir trečia, su pareiga paskirti nepriklausomą asmenį, kuriam būtų pavesta prižiūrėti, kaip
Microsoft
laikosi ginčijamo sprendimo.
A —
Preliminarios pastabos
Savo rašytiniuose dokumentuose Komisija kelia keletą klausimų dėl Bendrijos teismo kontrolės apimties ir dėl kelių prie ieškinio ir dubliko pridėtų dokumentų turinio priimtinumo.
1. Dėl Bendrijos teismo kontrolės apimties
Komisija nurodo, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas tam tikrais samprotavimais, kurie paremti sudėtingais techniniais ir ekonominiais vertinimais. Ji tvirtina, kad pagal teismų praktiką Bendrijos teismai atlieka tik ribotą tokių vertinimų kontrolę (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
,
C-269/90, Rink. p. I-5469,
13 punktas ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123
, 279 punktas; 2005 m. balandžio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Holcim (Deutschland) prieš Komisiją
,
T-28/03, Rink. p. II-1357
, 95, 97 ir 98 punktai).
Kaip pavyzdį nurodydama 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Volkswagen prieš Komisiją
(
T-62/98, Rink. p. II-2707
, 43 punktas),
Microsoft
atsako, kad Bendrijos teismas neatsiriboja nuo „nuodugnaus Komisijos sprendimų tinkamumo nagrinėjimo, net ir sudėtingose bylose“.
Pirmosios instancijos teismas primena, jog iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad nors Bendrijos teismas paprastai neribotai kontroliuoja, ar įvykdytos konkurencijos taisyklių taikymo sąlygos, vis dėlto jo vykdoma Komisijos atliktų sudėtingų ekonominių vertinimų kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikomasi procedūrinių taisyklių ir pareigos motyvuoti bei ar buvo nustatytos teisingos faktinės aplinkybės ir nepadaryta akivaizdžių vertinimo klaidų ar piktnaudžiauta įgaliojimais (2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kish Glass prieš Komisiją
,
T-65/96, Rink. p. II-1885
, 64 punktas, apeliacine tvarka patvirtinto 2001 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo nutartimi
Kish Glass prieš Komisiją
,
C-241/00 P, Rink. p. I-7759
; šiuo klausimu dėl EB 81 straipsnio taip pat žr. 1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
,
42/84, Rink. p. 2545
, 34 punktą ir 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
BAT ir Reynolds prieš Komisiją
,
142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487
, 62 punktą).
Be to, jeigu Komisijos sprendimas yra sudėtingų techninių vertinimų rezultatas, jiems iš principo taikoma ribota teisminė kontrolė, reiškianti, kad Bendrijos teismas negali pakeisti Komisijos atlikto faktinių aplinkybių vertinimo savuoju (šiuo klausimu dėl sprendimo, priimto atlikus sudėtingus vertinimus medicinos farmacijos srityje, žr. 2001 m. balandžio 11 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties
Komisija prieš Trenker
,
C-459/00 P(R), Rink. p. I-2823
, 82 ir 83 punktus; šiuo klausimu taip pat žr. 1999 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Upjohn
,
C-120/97, Rink. p. I-223
, 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 2002 m. liepos 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
A. Menarini prieš Komisiją
,
T-179/00, Rink. p. II-2879
, 44 ir 45 punktus ir 2002 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo,
Pfizer Animal Health prieš Tarybą
,
T-13/99, Rink. p. II-3305
, 323 punktą).
Tačiau nors Bendrijos teismas pripažįsta, kad Komisija turi ekonominių ir techninių klausimų vertinimo laisvę, tai nereiškia, kad jis privalo susilaikyti nuo Komisijos atliktos tokio pobūdžio duomenų interpretacijos kontrolės. Iš tikrųjų Bendrijos teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų dalykinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu dėl koncentracijų kontrolės žr. 2005 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
,
C-12/03 P, Rink. p. I-987
, 39 punktą).
Atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti įvairius pagrindus, kuriuos
Microsoft
nurodė pagrįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą.
2. Dėl kai kurių pridėtų dokumentų priimtinumo
Komisija, šiuo klausimu palaikoma SIIA, teigia, kad keliuose prie ieškinio ir dubliko pridėtuose dokumentuose
Microsoft
nurodo argumentus, kurių nėra pačiuose procesiniuose dokumentuose. Ji taip pat kelis kartus nurodo, kad
Microsoft
daro bendrą nuorodą į prie jos pareiškimų pridėtas ataskaitas. Be to, Komisija kritikuoja tai, kad kai kurios pastarosios pateiktos ekspertų nuomonės grindžiamos informacija, kurios nei Komisija, nei Pirmosios instancijos teismas negalėjo gauti. Ji mano, kad šis neturi atsižvelgti į pirmiau nurodytus argumentus, ataskaitas ir ekspertų nuomones.
Microsoft
tvirtina, kad „atitinkamose ieškinio dalyse“ yra išdėstytos esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas jos ieškinys. Ji primena, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką konkretūs ieškinio teiginiai gali būti pagrįsti ir papildyti darant nuorodas į konkrečias pridėtų dokumentų dalis (1993 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Kelman prieš Komisiją
,
T-56/92, Rink. p. II-1267
, 21 punktas). Be to, ji pažymi, kad sąmoningai nusprendė apriboti priedų skaičių, siekdama neapsunkinti bylos medžiagos, ir kad neprivalo pateikti kiekvieno dokumento, į kurį daroma nuoroda šių priedų išnašose; be to, Komisija turi visų per administracinę procedūrą pateiktų dokumentų kopijas, ir negali būti ginčijama jos teisė teikti informaciją savo ekspertams.
Per neformalų 2006 m. kovo 10 d. susirinkimą (žr. 70 punktą) teisėjas pranešėjas atkreipė
Microsoft
dėmesį į tai, kad atrodo, jog kai kuriuose jos dokumentų prieduose nurodyti argumentai, kurių akivaizdžiai nėra pačiuose pareiškimuose, ir pateikė apie tai klausimą. Atsakydama
Microsoft
nurodė, kaip pažymėta šio susirinkimo protokole, kad: „
Microsoft
nesiremia argumentais, kurių akivaizdžiai nėra ieškinyje arba dublike“.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys specifiniais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų nebuvimo, kurie pagal pirmiau nurodytas nuostatas turi būti nurodyti pačiame ieškinyje (1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Daniją
,
C-52/90, Rink. p. I-2187
, 17 punktas; Pirmosios instancijos teismo nutarties
Kelman prieš Komisiją,
minėtos 92 punkte, 21 punktas ir 1999 m. gegužės 21 d. Nutarties
Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją
,
T-154/98, Rink. p. II-1703
, 49 punktas). Be to, Pirmosios instancijos teismas neprivalo prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų ir argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cipeke prieš Komisiją
,
T-84/96, Rink. p. II-2081
, 34 punktas ir 2002 m. kovo 21 d. Sprendimo
Joynson prieš Komisiją,
T-231/99, Rink. p. II-2085
, 154 punktas).
Toks Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto aiškinimas taikytinas dubliko, kuris pagal to paties reglamento 47 straipsnio 1 dalį turi papildyti ieškinį, priimtinumo sąlygoms (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
,
T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ir T-335/94, Rink. p. II-931
, 40 punktą, kuris šiuo klausimu apeliacine tvarka nebuvo panaikintas 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
,
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ir C-254/99 P, Rink. p. I-8375
).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad keliuose prie ieškinio ir dubliko pridėtuose dokumentuose
Microsoft
ne tik nurodo teisinius arba ekonominius argumentus, kuriais ji ne tik pagrindžia arba papildo šiuose procesiniuose dokumentuose aiškiai nurodytas faktines arba teisines aplinkybes, bet ir pateikia naujų argumentų.
Be to,
Microsoft
kelis kartus papildė ieškinio ir dubliko turinį specifiniais klausimais, darydama nuorodą į prie jų pridėtus dokumentus. Tačiau kai kurios iš tokių nuorodų tik bendrai susijusios su atitinkamais pridėtais dokumentais ir todėl neleidžia Pirmosios instancijos teismui konkrečiai nustatyti argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti papildančiais ieškinyje arba dublike nurodytus pagrindus.
Reikia pažymėti, kad Komisija, nors ir manydama, jog nereikia atsižvelgti į šiuose įvairiuose prieduose esančius teiginius, vis dėlto komentuoja kai kuriuos iš jų prie savo pareiškimų pridėtose pastabose.
Remdamasis šio sprendimo 94 ir 95 punktuose paminėta teismų praktika ir per 2006 m. kovo 10 d. neformalų susirinkimą (žr. 93 punktą)
Microsoft
padarytu pareiškimu, Pirmosios instancijos teismas atsižvelgs į šio sprendimo 96–98 punktuose nurodytus priedus tik tiek, kiek jie pagrindžia arba papildo pagrindus arba argumentus, aiškiai nurodytus
Microsoft
arba Komisijos pateiktuose pareiškimuose, ir tik tais atvejais, kai Pirmosios instancijos teismas galės tiksliai nustatyti, kurios konkrečiai iš juose nurodytų aplinkybių pagrindžia arba papildo šiuos pagrindus arba argumentus.
Kalbant apie Komisijos kritiką dėl to fakto, kad
Microsoft
nepateikė informacijos, kuria grindžiamos prie jos pateiktų pareiškimų pridėtos ekspertų nuomonės, pakanka pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas prireikus turi įvertinti, ar šiose nuomonėse esantys teiginiai turi įrodomąją galią. Jei neturėdamas prieigos prie tam tikros informacijos Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad šie teiginiai neturi pakankamai įrodomosios galios, jis į juos neatsižvelgtų.
B —
Dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis problematikos
Dėl pirmojo probleminio klausimo
Microsoft
nurodo vienintelį ieškinio pagrindą, išplaukiantį iš EB 82 straipsnio pažeidimo. Šį pagrindą sudaro trys dalys. Pirmoje dalyje
Microsoft
nurodo, kad šiuo atveju Bendrijos teismo nustatyti kriterijai, leidžiantys priversti dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją, nėra tenkinami. Antroje dalyje ji iš esmės tvirtina, kad
Sun
neprašė jos leidimo naudotis„technologija“, kurią Komisija įpareigoja atskleisti, ir kad 1998 m. spalio 6 d. laiškas bet kuriuo atveju neturi būti aiškinamas kaip jos tikras atsisakymas. Galiausiai trečioje dalyje ji teigia, kad Komisija netinkamai atsižvelgė į 1994 m. balandžio 15 d. Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1 C priedas) (toliau – TRIPS susitarimas), Bendrijoms nustatytus įpareigojimus.
1. Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad šiuo atveju netenkinami Bendrijos teismo nustatyti kriterijai, kurie leistų priversti dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją
a) Įvadas
Pirmiausia reikia apibendrintai išdėstyti pagrindinių šalių pozicijas dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis problematikos.
Remiantis ginčijamu sprendimu,
Microsoft
piktnaudžiavo AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima dominuojančia padėtimi, atsisakydama, pirma, pateikti
Sun
ir kitoms konkuruojančioms bendrovėms darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
protokolų specifikacijas, kurie įdiegiami ir naudojami serveriuose, kur įdiegtos šios sistemos tam, kad
Windows
darbo grupės tinklui būtų teikiamos bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugos, ir, antra, leisti šioms įmonėms naudoti minėtas specifikacijas siekiant kurti darbo grupės serverių operacines sistemas ir prekiauti jomis.
Komisijos nuomone, informacija, kurią atsisakė suteikti
Microsoft
, yra su suderinamumu susijusi informacija 1991 m. gegužės 14 d. Tarybos Direktyvos 91/250/EB dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos (
OL L 122, 1991, p. 42
) prasme. Ji, be kita ko, teigia, kad šioje direktyvoje suderinamumas tarp dviejų programinių įrangų apibrėžiamas kaip jų galėjimas keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis siekiant, kad kiekviena iš šių programinių įrangų veiktų visais numatytais būdais (be kita ko, žr. pirmojo pranešimo apie kaltinimus 256 punktą, antrojo pranešimo apie kaltinimus 79 punktą ir trečiojo pranešimo apie kaltinimus 143 punktą). Ji mano, kad
Microsoft
pasiūlyta suderinamumo sąvoka yra netiksli (ginčijamo sprendimo 749–763 konstatuojamosios dalys).
Remdamasi faktiniais ir techniniais duomenimis, Komisija konstatuoja, kad „geras
Windows
darbo grupės tinklo veikimas grindžiamas „klientas-serveris“ ir „serveris-serveris“ tarpusavio sujungimo ir sąveikos architektūra, užtikrinančia skaidrią prieigą prie pagrindinių darbo grupės serverių paslaugų (
Windows 2000/Windows 2003
atveju ši
Windows
domeno architektūra gali būti apibrėžta kaip „
Active Directory
domeno architektūra“)“ ir kad „bendras galėjimas būti šios architektūros dalimi yra suderinamumo tarp
Windows
pagrindu veikiančių AK klientų ir
Windows
pagrindu veikiančių darbo grupės serverių elementas“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis). Ji apibrėžia šį suderinamumą terminu „suderinamumas su
Windows
domeno architektūra“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis) ir teigia, jog toks suderinamumas „būtinas, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų pardavėjai galėtų išlikti rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 779 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija mano, jog tam, kad
Microsoft
konkurentai galėtų kurti darbo grupės serverių operacines sistemas, galinčias pasiekti tokį suderinamumo lygį, kai serveriai, kuriuose jos įdiegtos, jungiami į
Windows
darbo grupę, būtina, kad jie turėtų prieigą prie informacijos apie suderinamumą su
Windows
domeno architektūra (ginčijamo sprendimo 183 ir 184 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, mano, kad nė vienas iš penkių
Microsoft
nurodytų metodų, leidžiančių užtikrinti suderinamumą tarp įvairių platintojų tiekiamų operacinių sistemų, negali pakankamai pakeisti informacijos atskleidimą (ginčijamas sprendimo 666–687 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai Komisija nurodo, kad, remiantis teismų praktika, nors įmonės iš esmės gali laisvai pasirinkti komercinius partnerius, dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas tiekti tam tikromis aplinkybėmis gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Ji teigia, kad šioje byloje yra kelios „ypatingos aplinkybės“, leidžiančios daryti išvadą apie piktnaudžiavimą, konstatuotiną dėl aptariamo
Microsoft
atsisakymo, net darant griežčiausią – ir todėl
Microsoft
palankiausią – prielaidą, kad šis atsisakymas laikytinas atsisakymu suteikti trečiajai šaliai licenciją, susijusią su intelektinės nuosavybės teisėmis (ginčijamo sprendimo 190 ir 546–559 konstatuojamosios dalys). Ji mano turinti teisę atsižvelgti į kitas „ypatingas aplinkybes“ nei nustatytos Teisingumo Teismo 1995 m. balandžio 6 d. Sprendime
RTE ir ITP prieš Komisiją
(
C-241/91 P ir C-242/91 P, Rink. p. I-743
, toliau – sprendimas
Magill
) ir pakartotos 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendime
IMS Health
(
C-418/01, Rink. p. I-5039
). Bet kuriuo atveju šioje byloje yra tokių ypatingų aplinkybių.
Nuo administracinės procedūros pradžios
Microsoft
gina poziciją, pagal kurią Komisijos šioje byloje naudojama suderinamumo sąvoka nėra suderinama su Direktyvoje 91/250 nustatyta „visiško suderinamumo“ sąvoka ir neatitinka būdo, kurį naudodamos įmonės praktikoje tvarko savo kompiuterinius tinklus (be kita ko, žr. 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus 151–157 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 29 ir 30 puslapius). Ji, be kita ko, tvirtina, kad „serverių operacinių sistemų gamintojas pasiekia visišką suderinamumą, jei per AK klientų operacinę sistemą
Windows
galima naudotis visomis jo programos funkcijomis“ (2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 143 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 29 ir 63 puslapius). Kalbėdama Komisijos žodžiais,
Microsoft
pasitelkia „vienpusiškumo“ sąvoką, nors pirmoji remiasi „abipusiais santykiais (ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
nuomone, minėto visiško suderinamumo galima pasiekti atskleidus informaciją apie sąsajas, ir tai ji jau daro per savo vadinamąjį MSDN produktą arba konferencijose, kurias rengia „Professional Developers“, arba kokiais nors kitais rinkoje prieinamais metodais (be kita ko, žr. 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 12, 57–63, 73–83 ir 147 punktus; 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus 6, 72, 94–96, 148 ir 149 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 31 puslapį).
Microsoft
teigia, jog Komisijos pagal pateiktą suderinamumo sąvoką savo ruožtu reikalaujama, kad jos konkurentų operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema
Windows
.
Microsoft
nuomone, to galima pasiekti tik leidus minėtiems konkurentams „klonuoti“ jos produktus arba kai kurias jų charakteristikas ir suteikus informacijos apie jos produktų vidaus veikimo mechanizmus (be kita ko, žr. 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 7, 20, 27, 144–150 ir 154–169 punktus; 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus 158–161 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 10 ir 20 puslapius).
Microsoft
mano, kad jeigu ji būtų priversta atskleisti tokią informaciją, būtų padaryta žala jos teisei laisvai naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis bei siekiui kurti naujoves (be kita ko, žr. 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus 162, 163 ir 176 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 3, 10 ir 11 puslapius).
Galiausiai
Microsoft
teigia, kad šią bylą reikia vertinti atsižvelgiant į 107 punkte minėtus sprendimus
Magill
ir
IMS Health
, nes atsisakymas, kuriuo ji kaltinama, turi būti laikomas atsisakymu suteikti trečiosioms šalims licenciją, susijusią su intelektinės nuosavybės teisėmis, ir todėl ginčijamas sprendimas laikytinas įpareigojimu suteikti licenciją. Ji tvirtina, kad, jos nuomone, šiuo atveju neįvykdomas nė vienas iš šiuose Teisingumo Teismo sprendimuose išsamiai išvardytų leistinų kriterijų. Iš to ji daro išvadą, kad nagrinėjamas atsisakymas neturi būti laikomas piktnaudžiavimu, ir todėl Komisija negali jos įpareigoti atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją. Papildomai
Microsoft
nurodo 1998 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Bronner
(
C-7/97, Rink. p. I-7791
) ir teigia, kad nagrinėjamu atveju nėra ir šiame sprendime numatytų kriterijų.
Antra, reikia patikslinti būdą, kaip
Microsoft
išdėsto pirmoje pagrindo dalyje teikiamus argumentus, ir tai, kaip Pirmosios instancijos teismo juos nagrinės.
Prieš pateikdama savo argumentus (žr. pirmos pagrindo dalies d punktą)
Microsoft
pateikia tam tikrų samprotavimų apie suderinamumą, kuriuos galima apibendrinti, kaip išdėstyta toliau. Pirma,
Microsoft
nurodo, jog yra penki metodai, leidžiantys užtikrinti suderinamumą tarp AK klientų ir serverių operacinių sistemų
Windows
bei tarp konkurentų serverių operacinių sistemų. Antra, ji kritikuoja Komisijos šiuo atveju reikalaujamą suderinamumo lygį, iš esmės teigdama, kad iš tikrųjų pastaroji siekia leisti konkurentams „klonuoti“ jos produktus arba tam tikras jų charakteristikas, ir ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės apimtį.
Be šių samprotavimų,
Microsoft
pateikė kelis argumentus, įrodinėdama, kad komunikacijos protokolai, kuriuos pagal ginčijamą sprendimą ji turi atskleisti savo konkurentams, yra naujovės technologinių požiūriu ir kad šiuos protokolus arba jų specifikacijas saugo intelektinės nuosavybės teisės.
Iš esmės
Microsoft
argumentus, nurodytus pirmoje šio pagrindo dalyje, galima išdėstyti taip:
—
ši byla turi būti vertinama atsižvelgiant į 107 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime
Magill
nustatytas ir sprendime
IMS Health
pakartotas aplinkybes,
—
aplinkybės, leidžiančios laikyti piktnaudžiavimu dominuojančios įmonės atsisakymą suteikti trečiosioms šalims intelektinės nuosavybės teisių licenciją, visų pirma yra tai, kad atitinkamas produktas arba paslauga yra būtini norint vykdyti konkrečią veikla; antra, tai, kad dėl atsisakymo panaikinama bet kokia konkurencija antrinėje rinkoje; trečia, tai, kad atsisakymas sudaro kliūtis atsirasti naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą; ir ketvirta, tai, kad atsisakymas yra objektyviai nepagrįstas,
—
nagrinėjamu atveju nėra nė vienos iš šių aplinkybių,
—
nepripažinus šių argumentų tinkamais, turi būti taikomi 112 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime
Bronner
nurodyti kriterijai, kurie atitinka pirmąją, antrąją ir ketvirtąją minėtas aplinkybes, numatytas 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
,
—
nė vieno iš 112 punkte minėtame sprendime
Bronner
nurodytų kriterijų taip pat nėra šioje byloje.
Pirmosios instancijos teismas visų pirma išnagrinės
Microsoft
teiginius dėl įvairių suderinamumo lygių ir dėl ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytos korekcinės priemonės apimties. Jos nurodyti argumentai dėl penkių metodų, kuriais galima užtikrinti suderinamumą tarp jos ir konkurentų operacinių sistemų, bus analizuojami nagrinėjant tariamą su suderinamumu susijusios informacijos reikalingumą. Vėliau Pirmosios instancijos teismas išsakys nuomonę dėl
Microsoft
argumentų, susijusių, jos teigimu, su jos komunikacijos protokolams ir specifikacijoms taikytinomis intelektinės nuosavybės teisėmis. Galiausiai jis įvertins argumentus, kuriuos
Microsoft
formuluoja pirmoje pagrindo dalyje, ir nustatys, į kokias aplinkybes reikia atsižvelgti nagrinėjant jai inkriminuojamą elgesį, ir ar šių aplinkybių yra šiuo atveju.
b) Dėl įvairių suderinamumo lygių ir ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytos korekcinės priemonės apimties
Šalių argumentai
Microsoft
iš esmės mano, kad suderinamumo sąvoka, kuria remiasi Komisija, darydama išvadą, kad atsisakant pateikti su suderinamumu susijusią informaciją yra piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, ir taikydama ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytą korekcinę priemonę, yra netiksli.
Microsoft
pabrėžia, kad „suderinamumas pasireiškia ištisinėje aplinkoje“ ir kad „jis nėra absoliutus standartas“.
Ji pažymi, kad „minimalus suderinamumo lygis galbūt būtinas veiksmingai konkurencijai užtikrinti“. Tačiau mano, kad tokį lygį nesunku pasiekti, pažymėdama, kad yra įvairių būdų užtikrinti suderinamumą „gerai kartu veikiančių skirtingų platintojų tiekiamų operacinių sistemų (turėjimo)“ prasme.
Microsoft
mano, kad ginčijamame sprendime Komisija vadovaujasi suderinamumo sąvoka, kuri visiškai skiriasi nuo numatytosios Direktyvoje 91/250 ir kurią faktiškai vartoja įmonės, tvarkydamos savo kompiuterinius tinklus. Komisija iš tikrųjų siekia, kad
Microsoft
konkurentų operacinė sistema galėtų „visais atžvilgiais veikti“ kaip serverių operacinė sistema
Windows
(t. y. užtikrinti visišką pakeičiamumą“ arba „plug replaceability“). Tačiau to galima pasiekti tik leidus
Microsoft
konkurentams „klonuoti“ jos produktus arba jų charakteristikas.
Microsoft
taip pat nurodo, kad dvi serverių operacinės sistemos gali veikti kartu, t. y. keistis informacija arba teikti viena kitai paslaugas, nebūtinai būdamos „visiškai vienodos“. Taigi reikia skirti sąvoką „suderinamumas“ nuo sąvokų „klonavimas“ ar „kopijavimas“.
Pagrįsdama savo teiginius,
Microsoft
daro nuorodą į dviejų informatikos ekspertų ataskaitą, kurią ji buvo pridėjusi prie savo 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus, kur jie paaiškina sąvokas „glaudi sąveika“ ir „silpna sąveika“ bei priežastis, dėl kurių įmonių pastangos pasiekti „glaudžią“ skirtingų gamintojų programinės įrangos „sąveiką“ buvo nesėkmingos (ieškinio A.9.2 priedas). Šios priežastys yra ir techninio, ir komercinio pobūdžio.
Microsoft
taip pat pažymi, kad per administracinę procedūrą ji pateikė 50 privatinės ir viešosios teisės reglamentuojamų įmonių, veikiančių visose pramonės srityse ir įsteigtų įvairiuose tuometinėse valstybėse narėse, pareiškimus. Juose šios įmonės tvirtina, kad dėl rinkoje jau esančių metodų naudojimo užtikrinamas aukštas suderinamumo lygis tarp AK klientų ir serverių operacinių sistemų
Windows
bei konkurentų serverių operacinių sistemų. Ji taip pat nurodo, jog iš
Mercer
ataskaitų išplaukia, kad įmonės renkasi serverių operacines sistemas ne pagal jų suderinamumą su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis
Windows.
Dublike, pateikdama argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad jos komunikacijos protokolai yra saugomi intelektinės nuosavybės teisių, bei savo atsakyme į vieną iš Pirmosios instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų
Microsoft
išdėsto kelis teiginius dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės apimties. Šiais teiginiais ji taip pat kelia klausimą dėl Komisijos šiuo atveju reikalaujamo suderinamumo lygio.
Savo dublike
Microsoft
tvirtina, kad konstatuotina neatitiktis tarp minėtos korekcinės priemonės apimties ir „suderinamumo standarto“, kuriuo ginčijamame sprendime remiasi Komisija, vertindama „alternatyvių suderinamumo metodų“ tinkamumą. Atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų, ji teigia, kad Komisija skirtingai aiškina ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje nustatytos pareigos atskleisti informaciją apimtį.
Dėl pastarojo klausimo
Microsoft
pažymi, kad ginčijamo sprendimo 669 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, jog „vieši pramoniniai standartai neleidžia konkurentams pasiekti tokį patį suderinamumo lygį su
Windows
architektūra, kaip tai daro darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
“. Ji taip pat pažymi, jog ginčijamo sprendimo 679 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatuoja, kad „darbo grupės serverių operacinė sistema
Novell
„be klientų modulio“ negali naudoti visų
Windows
veikiančių AK klientų ir
Windows
veikiančių darbo grupės serverių operacinių sistemų galimybių lygiai taip pat, kaip tai gali daryti darbo grupės serverių operacinė sistema (
Windows
)“. Iš to
Microsoft
daro išvadą, kad iš pradžių Komisija manė, jog suderinamumas yra konkurentų galėjimas užtikrinti savo produktų veikimą, kuris būtų identiškas serverių operacinės sistemos
Windows
veikimui. Be to, Komisija norėjo, kad pastarosios sistemos ir konkurentų serverių operacinės sistemos būtų „beveik identiškos“.
Microsoft
teigia, kad norint užtikrinti Komisijos nurodytą suderinamumo lygį (kurį
Microsoft
vadina „plug replacement“, „plug-replaceability“, „drop-in“, „funkciniu ekvivalentu“ ir „funkciniu klonu“) ji turėtų atskleisti gerokai daugiau informacijos negu numatyta ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje, t. y. informaciją apie serverių operacinių sistemų vidaus veikimo mechanizmus (įskaitant „algoritmus ir sprendimų priėmimo taisykles“).
Microsoft
tvirtina, kad vėliau Komisija siaurai aiškina minėtą 5 straipsnį, manydama, kad jis įpareigoja suteikti konkurentams tik komunikacijos protokolų
on the wire
licenciją. Pagrįsdama šį teiginį,
Microsoft
nurodo, kad per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros posėdį šalys, kurioms buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus, nurodė, kad jos nėra suinteresuotos gauti prieigą prie informacijos apie serverių operacinių sistemų
Windows
vidaus veikimo mechanizmus. Ji taip pat remiasi tuo, kad atsiliepime į ieškinį bei triplike Komisija patvirtino, jog ji nesiekė suteikti (
Microsoft
) konkurentams galimybės „klonuoti bendro“ rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų, kurias teikia serverių operacinė sistema
Windows
.
Microsoft
pastebi, kad tūkstančiai Komisijai vykdant ginčijamą sprendimą perduotų specifikacijų puslapių vis dėlto leis jos konkurentams nukopijuoti tam tikras produktų, kuriuos ji sukūrė savo tyrimų ir kūrybos pastangomis, „charakteristikas“. Pavyzdžiui, turėdamos prieigą prie DRS
(Directory Replication Service)
protokolo, tretieji asmenys galėtų įgyvendinti apgrąžos inžineriją kitų serverių operacinės sistemos
Windows
, naudojančios
Active Directory
, sudedamųjų dalių atžvilgiu.
Trečia, 2005 m. spalio mėnesį, t. y. praėjus keliems mėnesiams po rašytinės proceso dalies šioje byloje užbaigimo, Komisija vėl pradėjo aiškinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį taip, kad informacija, kurią privalo atskleisti
Microsoft
, turi leisti jos konkurentams kurti serverių operacinių sistemų
Windows
funkcinius ekvivalentus arba, kitaip sakant, sistemas, galinčias jas „visiškai pakeisti“.
Microsoft
dar kartą nurodė, kad toks 5 straipsnio aiškinimas įpareigoja ją suteikti savo konkurentams prieigą prie informacijos apie serverių operacinės sistemos
Windows
vidaus veikimo mechanizmus.
Per posėdį
Microsoft
daug dėmesio skyrė „automatinio kopijavimo“ mechanizmui ir pateikė šiame kontekste tuos pačius argumentus kaip ir išdėstyti anksčiau.
Microsoft
, be kita ko, paaiškino, kad anksčiau katalogo paslaugas teikė vienas labai didelis ir labai brangus serveris. Tačiau šiuo metu šias paslaugas paprastai teikia daugybė mažų, pigesnių serverių, esančių skirtingose vietose ir, kaip ji pademonstravo per posėdį įvairiuose skaidrėse, sujungtų į vieną visumą per
blue bubble
.
Microsoft
pažymėjo, kad programinė įranga, įdiegta šio
blue bubble
dalimi esančiuose serveriuose ir naudojama teikiant katalogo paslaugas, turi būti pagrįsta ta pačia vidaus logika, kad šie serveriai galėtų veikti kartu, tarsi tai būtų vienas serveris. Kiekvienas iš šių serverių turėtų preziumuoti, kad, atsakydami į konkrečią pateiktą užklausą, kiti reaguos lygiai taip pat, kaip ir jis.
Microsoft
taip pat pažymėjo, kad konkrečioje
blue bubble
operacinėje sistemoje veikiančių serverių sąveika yra labai ypatinga.
Microsoft
taip pat paaiškino, kad automatinio kopijavimo mechanizmas leidžia, jog bet koks serveryje, veikiančiame kaip domeno kontrolierius ir veikiančiame
blue bubble
sistemoje, esančių duomenų pakeitimas (pvz., naudotojo slaptažodžio pakeitimas) būtų automatiškai „kopijuojamas“ visuose kituose serveriuose, kontroliuojančiuose domeną ir priklausančiuose tam pačiam
blue bubble
.
Microsoft
nurodė, kad pirma bendrovė, kuriai pavyko sukurti tokį mechanizmą, buvo
Novell
, padariusi tai 1993 metais. Tačiau jos serverių operacinėje sistemoje
NetWare
veikiantis mechanizmas leisdavo
blue bubble
sistemoje sinchroniškai veikti ne daugiau kaip 150 domeno kontrolieriams, o
Windows 2000 Server
sistemoje esančios
Active Directory
naudojamas mechanizmas gali tuo pačiu metu aptarnauti kelis tūkstančius domeno kontrolierių.
Be to, kalbėdama apie automatinio kopijavimo mechanizmą,
Microsoft
nuolat kartojo, kad ginčijamo sprendimo tikslas – leisti jos konkurentams kurti serverių operacines sistemas, kurios būtų jos serverių operacinių sistemų
Windows
funkcinis ekvivalentas. Šiuo sprendimu konkrečiai siekiama, kad katalogo paslaugas teikiantys serveriai, kuriuose įdiegta konkurencinga
Microsoft
serverių operacinė sistema, galėtų pakeisti
blue bubble
sistemoje esančius serverius, kuriuose įdiegta serverių operacinė sistema
Windows
, naudojanti katalogą
Active Directory
. Tačiau, norint pasiekti tokį rezultatą, reikia, kad
Microsoft
konkurentų serverių operacinės sistemos veiktų visiškai taip pat – t. y. vadovautųsi ta pačia vidaus logika – kaip ir serverių operacinės sistemos
Windows
, naudojančios
Active Directory
. Tai būtų įmanoma tik tuo atveju, jeigu konkurentai turėtų informacijos apie jos serverių operacinių sistemų vidaus veikimo mechanizmus, įskaitant kai kuriuos algoritmus, t. y. daug daugiau informacijos nei informacija apie suderinamumą ginčijamo sprendimo prasme.
Microsoft
taip pat nurodė, kad automatinis kopijavimas neįmanomas tuomet, kai serveriuose įdiegtos skirtingų tiekėjų operacinės sistemos. Pavyzdžiui, serveris, kuriame įdiegta
Sun
operacinė sistema, negali būti patalpintas į
blue bubble
sistemą, jungiančią serverius, veikiančius operacinėje sistemoje
Novell
arba naudojančioje
Active Directory
. Tačiau ji pažymėjo, jog dėl to, kad
Active Directory
remiasi standartiniais protokolais, pvz., LDAP
(Lightweight Directory Access Protocol)
, ji gali veikti tame pačiame kompiuteriniame tinkle su konkurentų serverių operacinių sistemų teikiamomis katalogo paslaugomis. Šiuo atveju nesvarbu, ar suderinami du skirtingi serveriai arba vienas serveris su į
blue bubble
sujungtais keliais serveriais.
Komisija nepritaria
Microsoft
teiginiams.
Pirmiausia ji primena ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse pateiktas „su suderinamumu susijusios informacijos“ ir „protokolų“ sąvokas. Ji paaiškina, kad šis sprendimas įpareigoja
Microsoft
pateikti techninio pobūdžio dokumentus, t. y. detaliai šiuos „protokolus“ apibrėžiančias „specifikacijas“. Specifikacijos nurodo „kaip formatuoti pranešimus, kada juos kurti, kaip juos aiškinti, ką reikia daryti, kai pranešimai yra neteisingi ir t. t.“. Komisija teigia, jog būtina atskirti šiuos techninius dokumentus nuo
Microsoft
produktų šaltinio kodo. Ji paaiškina, kad konkurentas, norintis sukurti serverio operacinę sistemą, į kurią „įeitų“
Microsoft
protokolai, turėtų suteikti savo produktui šaltinio kodą, įgyvendinantį šių protokolų specifikacijas. Tačiau du programuotojai, įgyvendinantys tas pačias protokolo specifikacijas, nerašytų to paties šaltinio kodo, ir jų programos veiktų skirtingai (ginčijamo sprendimo 24, 25, 698 ir 719–722 konstatuojamosios dalys). Šiuo požiūriu protokolai galėtų būti palyginti su kalba, kurios sintaksė ir žodynas būtų specifikacijos, o paprastas faktas, kad du asmenys išmoksta tos pačios kalbos sintaksę ir žodyną, neužtikrina, kad jie ją vartos tuo pačiu būdu. Komisija taip pat nurodo, jog „tas faktas, kad du produktai teikia savo paslaugas naudodami suderintus protokolus, nieko nesako apie šių paslaugų teikimo būdą“.
Komisija teigia, kad
Microsoft
laikosi siauro suderinamumo sąvokos aiškinimo, kuris nesuderinamas su Direktyva 91/250. Ji daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 749–763 konstatuojamąsias dalis ir pastebi, kad
Microsoft
nepateikė nė vieno naujo argumento, palyginti su pateiktais per administracinę procedūrą. Per posėdį Komisija nurodė, kad ji rėmėsi šia direktyva ne tik siekdama įrodyti suderinamumo svarbą programinės įrangos sektoriuje, bet ir siekdama įvertinti suderinamumo sąvoką.
Be to, Komisija pripažino, kad yra skirtingi suderinamumo tarp
Windows
veikiančių AK ir darbo grupės serverių operacinių sistemų lygiai ir kad jau galima užtikrinti „tam tikrą suderinamumą“ su
Windows
domeno architektūra. Ji tvirtina, kad nenustatė
a priori
konkretaus suderinamumo lygio, kuris būtinas veiksmingai konkurencijai rinkoje išsaugoti, tačiau, atlikusi tyrimą, nustatė, kad suderinamumo lygio, kurį gali pasiekti konkurentai, pasinaudodami prieinamais metodais, nepakanka tam, kad leistų jiems išlikti konkurencingais rinkoje. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo dalį, kurioje konstatuoja, kad „suderinamumas yra pagrindinis veiksnys kuriant
Microsoft
darbo grupės serverių operacines sistemas“ (637–665 konstatuojamosios dalys), Komisija pažymi, jog paaiškėjo, kad minėti metodai „neužtikrina klientų reikalaujamo ir ekonomine prasme tinkamo suderinamumo lygio“.
Savo triplike Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime ji nėra nusprendusi, jog būtina leisti
Microsoft
konkurentams atkurti pastarosios įgyvendintus „suderinamumo užtikrinimo sprendimus“. Svarbu, kad savo pastangomis kurti naujoves jie galėtų pasiekti panašų suderinamumo lygį.
Galiausiai Komisija pabrėžia, kad, priešingai negu teigia
Microsoft
, ginčijamame sprendime nesiekiama, kad jos konkurentų serverių operacinės sistemos visais atžvilgiais galėtų veikti kaip serverių operacinė sistema
Windows
, ir atitinkamai, kad konkurentai galėtų „klonuoti“ jos produktų charakteristikas. Ginčijamu sprendimu iš tikrųjų siekiama sudaryti konkurentams galimybę kurti produktus, kurie „veiktų kitaip, bet <…> galėtų suprasti atitinkamų
Microsoft
produktų siunčiamus pranešimus“. Ji priduria, kad informacija apie suderinamumą, kurią pagal ginčijamą sprendimą
Microsoft
privalo atskleisti savo konkurentams, neleis pastariesiems sukurti visiškai
Microsoft
produktams tapačių produktų.
Šiuo klausimu Komisija per posėdį nurodė, jog reikėtų skirti sąvoką „funkcinis ekvivalentas“ nuo sąvokos „funkcinis klonas“. Funkcinis ekvivalentas nėra sistema, veikianti visiškai taip pat kaip darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
, kurią ji pakeičia, o tik sistema, galinti tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir operacinė sistema
Windows
, pateikti atitinkamą atsakymą į konkrečią užklausą ir užtikrinti, kad AK klientas ar
Windows
pagrindu veikiantis serveris reaguotų į šiuos pranešimus lygiai taip pat, kaip jis reaguotų gavęs šiuos pranešimus iš operacinės sistemos
Windows
.
Komisija tvirtina, kad „glaudi sąveika“ ir „silpna sąveika“ nėra aiškiai apibrėžti techniniai terminai, ypač operacinių sistemų programinės įrangos sektoriuje. Bet kuriuo atveju ji ginčija, kad ieškinio A.9.2 priede esančioje ataskaitoje aptariama„silpnos sąveikos sąsajos informacija“ yra naujoviška.
Dėl
Microsoft
per administracinę procedūrą pateiktų klientų pareiškimų Komisija primena, kad jie jau buvo aptarti ginčijamo sprendimo 357, 358, 440–444, 511, 513, 595, 602, 628 ir 707 konstatuojamosiose dalyse. Ji pastebi, kad šie 2000 ir 2001 metų pareiškimai iš esmės susiję su įmonėmis, kurios plačiai įdiegė
Windows
kaip savo darbo grupės tinklo „standartą“. Dėl
Mercer
ataskaitų Komisija nurodo, jog ji jau pažymėjo ginčijamo sprendimo 645 konstatuojamojoje dalyje, kad jose analizuojami duomenys įrodo visiškai priešingus faktus, nei teigia
Microsoft
.
Be to, Komisija atmeta
Microsoft
argumentą dėl tariamos ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės ir tame pačiame sprendime nurodytos suderinamumo normos, naudojamos įvertinti „alternatyvių suderinamumo metodų“ teisingumą, neatitikties.
Komisija teigia, kad šio argumento esmę sunku suprasti. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 669 ir 679 konstatuojamųjų dalių tekste, kurį cituoja
Microsoft
, ji visiškai neatmeta tam tikrų galimybių pakeisti informacijos apie suderinamumą atskleidimą, nes šios galimybės neleidžia „klonuoti“ jos produktų arba tam tikrų jų charakteristikų. Ji tik konstatuoja, kad šios galimybės „užtikrina mažesnį suderinamumo su dominuojančiais
Microsoft
produktais lygį (mažiau galimybių pasinaudoti šių produktų funkcijomis) negu pačios
Microsoft
pasiūlymas“. Taigi šiuo atveju visų pirma svarbi galimybė „dirbti su“
Windows
aplinka.
Komisija taip pat nurodo, jog iš ginčijamo sprendimo 568–572, 740 ir 749–763 konstatuojamųjų dalių aiškiai išplaukia, kad jame numatyta atskleisti tik sąsajos specifikacijas. Be to, ji mano, kad
Microsoft
pakankamai nepagrindė savo teiginio, jog turėdami prieigą prie tam tikrų jos komunikacijos protokolų specifikacijų tretieji asmenys gali įgyvendinti apgrąžos inžineriją kitų serverių operacinės sistemos
Windows,
naudojančios
Active Directory
, sudedamųjų dalių atžvilgiu.
Per posėdį Komisija ginčijo
Microsoft
teiginių dėl automatinio kopijavimo mechanizmo pagrįstumą. Ji patvirtino, jog ginčijamu sprendimu, be kita ko, siekiama, kad serveriai, kuriuose veikia
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinė sistema, galėtų įsiterpti į
blue bubble
sistemą, kurią sudaro serveriai su įdiegta darbo grupės serverių operacine sistema
Windows
, ir todėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta pareiga atskleisti informaciją apima ir informaciją apie serverių komunikaciją šioje
blue bubble
sistemoje. Tačiau ji atmetė
Microsoft
teiginius, kad šį tikslą galima pasiekti tik suteikus prieigą prie informacijos apie jos produktų vidaus veikimo mechanizmus.
SIIA primygtinai gina didelę suderinamumo reikšmę programinės įrangos sektoriuje. Jos nuomone, negalima ginčyti to fakto, kad kompiuterio programų suderinamumą su beveik monopoliniais produktais, pvz., su AK klientų operacine sistema
Windows
, vartotojai laiko labai svarbiu. Ji pažymi, kad, esant normaliai konkurencijai, programinės įrangos gamintojai suinteresuoti teikti pirmenybę savo ir konkurentų produktų suderinamumui ir atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją. Taip jie konkuruotų „normalių“ veiksnių atžvilgiu, pvz., produktų kaina ir saugumu, užklausų apdorojimo greičiu arba tam tikrų funkcijų naujoviškumu. Tačiau
Microsoft
naudojasi kitose rinkose turima beveik monopoline padėtimi, kad, naudodamasi „sverto efektu“, įgytų šią poziciją susijusiose rinkose. Konkrečiai kalbant, ji riboja savo konkurentų galimybę užtikrinti suderinamumą su savo beveik monopoliniais produktais, nesilaikydama sektoriaus standartinių protokolų, darydama juose „nereikšmingų (ir nereikalingų) pakeitimų“ ir atsisakydama pateikti konkurentams informacijos apie minėtus „išplėstus protokolus“.
Be to, SIIA ginčija
Microsoft
teiginius, kad ginčijamu sprendimu siekiama leisti jos konkurentams kurti serverių operacines sistemas, visais atžvilgiais veikiančias kaip serverių operacinė sistema
Windows
. SIIA nuomone, ginčijamo sprendimo tikslas – leisti
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinėms sistemoms užtikrinti suderinamumą su AK klientų ir darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis
Windows
lygiai taip pat, kaip tai daro darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pateikdamas šio sprendimo 118–135 punktuose išdėstytus argumentus,
Microsoft
kelia du pagrindinius klausimus: pirma, dėl Komisijos šioje byloje reikalaujamo suderinamumo lygio ir, antra, dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės apimties.
Reikia pastebėti, kad šie du klausimai glaudžiai tarpusavyje susiję, nes, kaip tai išplaukia iš ginčijamo sprendimo 998 konstatuojamosios dalies, šia korekcine priemone siekiama įpareigoti
Microsoft
atskleisti tai, ką, Komisijos kaltinimu, ji neteisėtai atsisakė atskleisti
Sun
ir kitiems konkurentams. Todėl šios korekcinės priemonės apimtis turi būti nustatoma atsižvelgiant į piktnaudžiavimą, kuriuo kaltinama
Microsoft
, o šis piktnaudžiavimas pirmiausia priklauso nuo ginčijamu sprendimu Komisijos siekiamo suderinamumo lygio.
Norint priimti sprendimą šiais klausimais, pirmiausia reikia priminti ginčijamame sprendime išdėstytą faktinę ir techninę informaciją. Būtent išnagrinėjusi
Windows
darbo grupės tinklų organizavimo būdą bei ryšius, kuriais juose jungiamos įvairios operacinės sistemos, Komisija įvertino šiuo atveju reikalingą suderinamumo lygį ir priėmė sprendimą dėl su suderinamumu susijusios informacijos būtinumo. Taip pat reikia patikslinti ginčijamame sprendime numatytos informacijos pobūdį.
— Faktinė ir techninė informacija
Ginčijamo sprendimo 21–59, 67–106 ir 144–184 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia faktinę ir techninę informaciją apie atitinkamus produktus ir technologijas.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad
Microsoft
iš esmės neginčija šios informacijos. Ji daugiausia grindžiama
Microsoft
pareiškimais per administracinę procedūrą, visų pirma atsakant į tris pranešimus apie kaltinimus, bei jos interneto svetainėje paskelbtais dokumentais ir ataskaitomis. Be to, šių argumentų pagrįstumą patvirtina techninės prezentacijos, kurias per posėdį padarė šalių, įskaitant
Microsoft
, ekspertai.
Pirma, pažymėjusi, kad skirtinguose kontekstuose specialistai gali įvairiai vartoti terminą „suderinamumas“ ir jis gali būti suprantamas skirtingai, Komisija cituoja Direktyvos 91/250 10, 11 ir 12 konstatuojamąsias dalis (ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamoji dalis).
Šiose konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„kadangi kompiuterio programos funkcija – palaikyti ryšį ir dirbti kartu su kitais kompiuterinės sistemos komponentais ir naudotojais, ir dėl to reikia loginio ir atitinkamais atvejais fizinio tarpusavio sujungimo ir sąveikos, kad visi programinės ir kompiuterinės įrangos elementai dirbtų su kita programine ir kompiuterine įranga ir naudotojais visais būdais, kuriais jie turi veikti;
kadangi tos programos dalys, kurios užtikrina tokį programinės ir kompiuterinės įrangos elementų sujungimą ir sąveiką, paprastai vadinamos „sąsajomis“;
kadangi toks funkcinis tarpusavio sujungimas ir sąveika paprastai vadinami „suderinamumu“; kadangi tokį suderinamumą galima apibrėžti kaip galėjimą keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis <…>;“
Toliau Komisija pastebi, kad
Microsoft
kaltina ją šioje byloje pasirėmus tokia suderinamumo sąvoka, kuri viršija tai, kas numatyta Direktyvoje 91/250. Ji nurodo, kad vis dėlto
Microsoft
ir ji pati sutinka, jog „suderinamumas“ – tai laipsnio klausimas ir įvairi sistemos programinė įranga (bent iš dalies) „suderinama“ tarpusavyje, jeigu gali keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis (ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija nurodo, kad šiuo metu įmonėse ir organizacijose kompiuteriai vis dažniau veikia sujungti į tinklą su kitais kompiuteriais. AK klientų naudotojai, atsižvelgiant į atliekamas specifines užduotis, tuo pačiu metu naudoja savo AK klientų ir galingesnių „kelių naudotojų“ kompiuterių, t. y. serverių, prie kurių jie turi netiesioginę prieigą per AK klientus, galimybes (ginčijamo sprendimo 47 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat paaiškina, kad, siekiant užtikrinti lengvą ir veiksmingą prieigą prie įvairių tinklo išteklių, svarbu, viena vertus, kad taikomosios programos būtų įdiegtos įvairiuose kompiuteriuose, kurių kiekviename būtų skirtingos tarpusavyje derančios sudedamosios dalys, ir, kita vertus, kad į minėtą tinklą sujungti kompiuteriai būtų sujungti į nuoseklią „paskirstytą kompiuterinę sistemą“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija pažymi, kad „idealiausiu atveju tokia paskirstyta sistema turėtų padaryti minėtą programinės ir kompiuterinės įrangos sistemą „skaidrią“ (t. y. nematoma) naudotojo ir išplatintų taikomųjų programų atžvilgiu taip, kad jie galėtų lengvai rasti kelią per šią sistemą ir gauti prieigą prie informacinių išteklių“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija pabrėžia, kad šioje byloje nagrinėjamos darbo grupės paslaugos, t. y. bazinės infrastruktūros paslaugos, kuriomis naudojasi savo kasdieniniame darbe biurų darbuotojai (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamoji dalis). Ji skiria tris tokių paslaugų grupes: bendrą šių serverių atmintyje esančių rinkmenų naudojimą, bendrą spausdintuvų naudojimą ir naudotojų bei naudotojų grupių valdymą. Ji nurodo, kad trečia paslaugų grupė, be kita ko, turi užtikrinti saugią prieigą prie tinklo išteklių ir saugų jų naudojimą, pirmiausia autentifikuodama naudotojus, paskui tikrindama, ar jie turi teisę atlikti konkretų veiksmą (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija konstatuoja, kad šios paslaugos glaudžiai tarpusavyje susijusios ir kad faktiškai plačiąja prasme jas galima laikyti „viena paslauga“, tačiau nagrinėjama dviem skirtingais požiūriais, t. y. pirma, iš naudotojo pozicijos (rinkmenų ir spausdintuvų paslaugos) ir, antra, iš tinklo administratoriaus pozicijos (naudotojų ir naudotojų grupių valdymas) (ginčijamo sprendimo 56 ir 176 konstatuojamosios dalys). Reikia pažymėti, kad savo argumentuose dėl konkurencijos panaikinimo
Microsoft
, nors ir teigia, jog, įtraukusi į nagrinėjamo produkto rinkos apibrėžimą tik tris nurodytas paslaugų grupes, Komisija jį „dirbtinai susiaurina“ (žr. šio sprendimo 443–449 punktus), tačiau neginčija tokio ryšio tarp šių paslaugų buvimo.
Atsižvelgdama į šiuos argumentus, Komisija apibrėžia „darbo grupės serverių operacines sistemas“ kaip operacines sistemas, kuriamas ir pateikiamas į rinką integruotai teikti rinkmenų ir spausdintuvų bendro naudojimo paslaugas bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugas sąlygiškai ribotam sujungtų į mažą arba vidutinį tinklą AK klientų skaičiui (ginčijamo sprendimo 53 ir 345 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, nurodo, kad siekiant užtikrinti veiksmingą su naudotojų ir naudotojų grupių valdymu susijusios informacijos saugojimą ir paiešką, šios operacinės sistemos paprastai remiasi katalogo tarnybų technologijomis (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, Komisija nagrinėja būdą, kuriuo užtikrinamas suderinamumas
Windows
darbo grupės tinkluose (ginčijamo sprendimo 144–184 konstatuojamosios dalys), t. y. „į kompiuterinį tinklą sujungtose AK klientų (kuriuose įdiegta AK klientų operacinė sistema
Windows
) ir serverių (kuriuose įdiegta darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows)
grupėse“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 7 dalis).
Šiuo klausimu Komisija sutelkia dėmesį į
Microsoft Windows 2000
operacinių sistemų kartą, pažymėdama, kad esminės šių sistemų charakteristikos yra analogiškos jas pakeitusių sistemų (t. y. AK klientų operacinės sistemos
Windows XP Home Edition
ir
Windows XP Professional
ir serverių operacinės sistemos
Windows 2003 Server
) charakteristikoms (ginčijamo sprendimo 182 išnaša).
Pirma, Komisija suformulavo kelis teiginius dėl naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų (ginčijamo sprendimo 145–157 konstatuojamosios dalys). Ji pažymi, kad
Windows
darbo grupės tinkle „
Windows
domenai“ yra labai svarbūs teikiant šias paslaugas, ir vadina šiuos domenus „administraciniais vienetais“, per kuriuos darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
valdo AK klientus ir darbo grupės serverius (ginčijamo sprendimo 145 ir 146 konstatuojamosios dalys). Komisija paaiškina, kad kiekvienas
Windows
domeno „išteklius“ (kompiuteris, spausdintuvas, naudotojas, taikomoji programa ir t. t.) turi „domeno sąskaitą“, identifikuojančią jį iš viso domeno, ir kad tame pačiame
Windows
domene įmanomas „vienas kiekvieno naudotojo prisijungimas“ ta prasme, kad kai pastarasis prisijungia prie domeno ištekliaus (dažniausiai prie AK kliento), jį „atpažįsta“ kiti to paties domeno ištekliai, ir nebereikia iš naujo įvesti vardo ir slaptažodžio (ginčijamo sprendimo 146 konstatuojamoji dalis).
Komisija pabrėžia svarbų vaidmenį, kurį
Windows
domenuose vaidina „domeno kontrolieriais“ vadinami serveriai, palyginti su kitais serveriais, vadinamaisiais„serveriais nariais“ (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis). Domeno kontrolieriai turi saugoti domeno sąskaitas bei su jomis susijusią informaciją. Kitaip sakant, šie serveriai atlieka
Windows
domeno „ryšininkų“ funkcijas (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis).
Komisijos nuomone, ypač svarbūs
Active Directory
vaidmuo ir pasikeitimai, kurie įvyko
Windows 2000 Server
operacinėje sistemoje, įvedus joje šią „išsamaus katalogo tarnybą“, kiek tai susiję su domeno kontrolierių tarpusavio ryšio
Windows 2000
domenuose būdu, palyginti su ankstesnėmis serverių operacinėmis sistemomis
Windows
, t. y. su
Windows NT
kartos operacinėmis sistemomis (ginčijamo sprendimo 149 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu ji paaiškina, kad operacinėje sistemoje
Windows NT 4.0
buvo pagrindiniai domeno kontrolieriai ir pagalbiniai domeno kontrolieriai. Šioje sistemoje sąskaitos pakeitimus buvo galima atlikti tik per pagrindinį domeno kontrolierių, paskui jie buvo periodiškai ir automatiškai perduodami visiems pagalbiniams kontrolieriams. Tačiau
Windows 2000
domene visi domeno kontrolieriai veikia kaip „lygūs“ (
peers
), t. y. bet kuriame iš jų galima padaryti pakeitimus domeno sąskaitoje, paskui šie pakeitimai automatiškai atsiranda kituose domeno kontrolieriuose (ginčijamo sprendimo 150 konstatuojamoji dalis). Šios operacijos atliekamos pasitelkus tam tikrus sinchronizavimo protokolus, kurie skiriasi nuo operacinėje sistemoje
Windows NT 4.0
naudotų protokolų.
Komisija taip pat teigia, jog
Windows 2000
domenų nauja charakteristika yra ta, kad jie gali būti tarpusavyje hierarchiškai susieti su
Windows 2000
domenų „medžiais“ automatiškai nustatomais pasitikėjimo ryšiais, o keli „medžiai“ šiais ryšiais gali susijungti į „mišką“ (ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamoji dalis). Ji priduria, kad
Windows 2000
domeno kontrolieriai gali atlikti „bendrojo katalogo serverių“ funkciją, o tai reiškia, kad jie saugo ne tik informaciją apie išteklius, susijusius su jų kontroliuojamais domenais, bet ir santrauką apie visus prieinamus „miško“ išteklius, t. y. „bendrąjį katalogą“. Ji patikslina, kad bendrajame kataloge saugomi duomenys atnaujinami per įvairius protokolus.
Be to, Komisija nurodo, kad dėl perėjimo nuo
Windows NT
technologijos prie
Windows 2000
technologijos taip pat įvyko pasikeitimų
Windows
darbo grupės tinklo saugumo architektūroje. (ginčijamo sprendimo 152–154 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, konstatuoja, kad
Windows 2000
domenuose autentifikavimas pagrįstas
Kerberos
protokolu, o nebe protokolu NTLM
(NT LAN Manager)
, ir tai suteikia sujungimo greičio, abipusio autentifikavimo ir pasitikėjimo ryšių valdymo pranašumų. Ji pažymi, kad
Kerberos
protokolo numatytas „raktų paskirstymo centras“
(Key Distribution Centre)
yra integruotas į kitas
Windows 2000
saugumo tarnybas, vykdomas domeno kontrolieriuje, ir naudoja domeną
Active Directory
kaip saugumo sąskaitų duomenų bazę“ (ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji dalis). Komisija nurodo, kad
Windows 2000 Professional
ir
Windows 2000 Server
operacinėse sistemose įgyvendinta ne
Massachusetts Institute of Technology
(MIT) sukurta standartinė
Kerberos
protokolo versija, o
Microsoft
„išplėsta“ versija (ginčijamo sprendimo 153 ir 154 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai tarp kitų iš perėjimo nuo
Windows NT
technologijos prie
Windows 2000
technologijos ir
Active Directory
išplaukiančių pasikeitimų Komisija nurodo tą faktą, kad siekiant supaprastinti
Windows
domene
Windows
pagrindu veikiančių AK klientų valdymą, kai kurios funkcijos yra įdiegtos operacinėje sistemoje
Windows 2000 Professional
ir operacinėje sistemoje
Windows 2000 Server
(ginčijamo sprendimo 155–157 konstatuojamosios dalys). Ji pabrėžia, kad šios funkcijos, ypač vadinamosios „Group Policy ir „Intellimirror“, yra „labai patobulintos“ arba tik prieinamos
Windows 2000
domene, kurį valdo
Active Directory
naudojantis
Windows 2000
domeno kontrolierius (ginčijamo sprendimo 156 konstatuojamoji dalis). Ji pažymi, kad
Microsoft
paaiškino, jog „(„Group Policy“ buvo)
Windows 2000
funkcija <…>, kuri administratoriams (leido) centralizuotai, o ne atskirai valdyti visus naudotojus, kompiuterius, taikomąsias programas ir kitus tinklo išteklius“. Grupes galima apibrėžti siaurai konkrečiam kompiuteriui arba visam
Windows
domenui. Dėl „Intellimirror“ Komisija pažymi, kad ši tik
Windows 2000
domene prieinama funkcija leidžia naudotojams turėti savo „darbo aplinką“ (duomenų, programų ir kt.) su savo asmeniniais parametrais, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra prisijungę prie tinklo ir kur jame yra (ginčijamo sprendimo 157 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija pateikia nemažai samprotavimų dėl bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugų (ginčijamo sprendimo (158–164 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma ji pažymi, kad šiuolaikinės darbo grupės serverių operacinės sistemos teikia pagalbą „paskirstytųjų rinkmenų sistemoms“ ir kad 1990-ųjų pabaigoje
Microsoft
išleido į rinką tokią sistemą, vadinamąją „
Dfs
“ (
Distributed File System
), kaip pagalbinį produktą, kurį galima įdiegti AK klientams ir
Windows NT 4.0
pagrindu veikiančiuose serveriuose. Ji pažymi, kad
Windows 2000
– tai pirmoji
Microsoft
produktų karta, kuri teikia „bazinį“ palaikymą
Dfs
sistemai ir per AK klientus, ir per darbo grupės serverius (ginčijamo sprendimo 161–163 konstatuojamosios dalys).
Komisija taip pat pažymi, kad
Dfs
sistema
Windows 2000
terpėje gali būti įdiegta „atskirai“ arba „kaip domenas“, bet pastarasis būdas, kuris yra pranašesnis dėl „protingos“
Dfs
informacijos apie AK klientus, prieinamas tik
Windows
domenuose ir papildomas
Active Directory
naudojančiais domeno kontrolieriais (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija paaiškina, kad
Microsoft
sukūrė savo technologijas „paskirstytųjų objektų sistemoms“, apimančioms COM
(Component Object Model)
ir DCOM
(Distributed Component Object Model)
technologijas (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad dvi pastarosios technologijos glaudžiai susijusios ir kad AK klientų operacinėse sistemose
Windows
bei darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
įgyvendinta COM jungia šias operacines sistemas į vientisą paskirstytųjų programų platformą (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji dalis). Komisija pažymi, kad atsakydama į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus
Microsoft
pareiškė, jog „COM (buvo) labai svarbi operacinių sistemų
Windows
architektūrai ir (kad) todėl daugybė
Windows
esančių sąsajų (buvo) grindžiamos COM“ (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis). Ji pabrėžia, kad COM/DCOM numatyta daugumai sąveikų tarp AK klientų ir
Active Directory
, esančios serveriuose, kuriuose įdiegta darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
. DCOM protokolas naudojamas komunikacijoje „klientas-serveris“, leidžiančioje
Windows
pagrindu veikiantiems serveriams teikti autentifikavimo arba bendro rinkmenų naudojimo paslaugas
Windows
pagrindu veikiantiems AK klientams (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, Komisija paaiškina, kad
Microsoft
įvairiais būdais skatina klientus ir programinės įrangos gamintojus „natūraliai pereiti“ nuo jos operacinių sistemų
Windows NT
prie operacinių sistemų
Windows 2000
(ginčijamo sprendimo 168–175 konstatuojamosios dalys).
Komisija teigia, kad
Windows
domene įmanoma „patobulinti“ kompiuterius, kuriuose įdiegtos senesnės
Windows
versijos, „pervedant“ juos prie
Windows 2000
nenaudojant
Active Directory
. Tačiau klientai gali pasinaudoti visais patobulinimo pranašumais tik tuo atveju, jei „baziniu būdu“ įdiegs
Active Directory
naudojantį domeną
Windows 2000
, o tai reiškia, kad visi atitinkamo domeno kontrolieriai „pereina“ prie
Windows 2000
ir
Active Directory
. Taip pat būtina, kad minėto domeno darbo grupės serveriai, kurie neatlieka domeno kontrolieriaus funkcijų, būtų suderinami su
Windows 2000
(o tai reiškia, kad jie turi įgyvendinti
Microsoft
išplėstą
Kerberos
protokolo versiją). Komisija paaiškina, kad jeigu
Windows 2000
domenas yra įdiegtas „mišriu būdu“ (t. y. pagrindinis domeno kontrolierius „perėjo“ prie
Windows 2000
, tačiau kai kurie pagalbiniai domeno kontrolieriai toliau veikia
Windows NT
), naudotojas negali pasinaudoti visomis šio domeno teikiamomis funkcijomis. Jis turi, pavyzdžiui, atsisakyti papildomo lankstumo, kurį
Active Directory
suteikia naudotojų gupių valdymui. Komisija taip pat nurodo, kad jeigu naudotojas pradeda pagrindiniame domeno kontrolieriuje naudoti „bazinį būdą“, kaip domeno kontrolierius galės būti naudojamas tik su
Microsoft Windows NT 4.0
kartos produktais suderinamas serveris (įskaitant darbo grupės serverius, kuriuose įdiegtos ne
Microsoft
(operacinės) sistemos).
Dėl programinės įrangos gamintojų Komisija konstatuoja, kad
Microsoft
juos labai skatina naudoti naujas operacinės sistemos
Windows 2000
funkcijas, ypač
Active Directory
, per jame įdiegtas sertifikavimo programas (ginčijamo sprendimo 171–175 konstatuojamosios dalys).
Penkta, Komisija daro kelias išvadas (ginčijamos sprendimo 176–184 konstatuojamosios dalys).
Visų pirma ji pakartoja, kad bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugos
Windows
technologijose teikiamos
Windows
pagrindu veikiantiems AK klientams kaip „tarpusavyje susijusių paslaugų visuma“. Kaip pavyzdį ji nurodo, kad
Windows 2000
domene „
SMB
serveris (
Server Message Block
), klientas ir serveris, kuris yra (
Dfs
), (DCOM) LDAP autentifikavimo pagrindas, <…> autentifikavimui automatiškai naudoja (
Microsoft
)
Kerberos
“ (ginčijamo sprendimo 176 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad, be autentifikavimo, leidimo procesas priklauso nuo galėjimo kurti, keisti ir aiškinti „kliento prieigos sąrašus“ (CAL), o tam reikalinga sąveika su domeno kontrolieriais (ginčijamo sprendimo 176 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija konstatuoja, kad siekdami „skaidriai“ teikti savo paslaugas AK klientų naudotojams,
Windows
pagrindu veikiantys darbo grupės serveriai naudoja specifines programinio kodo dalis, integruotas į AK klientų operacinę sistemą
Windows
(ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, jog
Microsoft
nurodė, kad „
Dfs
(yra) vietinis komponentas, kuris veiktų net tuo atveju, jei
Windows 2000 Professional
naudojantis AK klientas veiktų savarankiškai“, ir kad „į
Windows 2000 Professional
(buvo įdiegtas) kliento kodas, kurį (buvo) galima naudoti prisijungiant prie
Active Directory
“ (ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis). Pakartodama veikalo „Understanding Active Directory Services“ („
Active Directory
paslaugos“), kurį išleido
Microsoft Press
, autoriaus žodžius, ji taip pat pažymi, kad „
Active Directory
yra visiškai – dažnai net nepastebimai – integruota į
Windows
(pagrindu veikiančius) AK“ (ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis).
Komisija pabrėžia, kad vis dėlto svarbu nelaikyti tarpusavio sujungimo ir sąveikos, panaudojant
Windows 2000 Professional
operacinės sistemos šaltinio kodą, tik ryšiu tarp konkretaus
Windows
pagrindu veikiančio darbo grupės serverio ir konkretaus
Windows
pagrindu veikiančio AK kliento. Ji tvirtina, kad iš tikrųjų teisingiau apibrėžti šį tarpusavio sujungimą ir šią sąveiką kaip kompiuterinės sistemos, apimančios kelis į tinklą sujungtus
Windows
pagrindu veikiančius AK klientus ir kelis
Windows
pagrindu veikiančius darbo grupės serverius, suderinamumą. Be to, ji konstatuoja, kad suderinamumą tokios kompiuterinės sistemos viduje sudaro du neatskiriami komponentai, t. y. „kliento-serverio“ suderinamumas ir „serverio-serverio“ suderinamumas (ginčijamo sprendimo 178 konstatuojamoji dalis).
Dėl pastarojo klausimo Komisija taip pat nurodo, kad daugeliu atvejų „serverio-serverio“ sujungimas ir sąveika atitinka „kliento-serverio“ sujungimą ir sąveiką „klientas-serveris“ (ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamoji dalis). Kaip pavyzdį ji nurodo tą faktą, kad ta pati „taikomojo programavimo sąsaja“ (API), „ADSI“
(Active Directory Service Interface)
įdiegta AK klientų operacinėje sistemoje
Windows 2000 Professional
ir serverių operacinėje sistemoje
Windows 2000 Server
, siekiant užtikrinti prieigą prie
Active Directory
domeno kontrolierių. Kitas Komisijos nurodytas pavyzdys yra tas, kad
Windows
domene
Microsoft
išplėstas
Kerberos
protokolas naudojamas autentifikavimui tiek tarp
Windows
pagrindu veikiančio AK kliento ir
Windows
pagrindu veikiančio darbo grupės serverio, tiek tarp kelių
Windows
pagrindu veikiančių darbo grupės serverių.
Komisija taip pat pažymi, kad tam tikromis aplinkybėmis „serveriai gali kreiptis į kitus serverius AK kliento vardu“ (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamoji dalis). Kaip šio atvejo pavyzdį ji nurodo „
Kerberos
delegaciją“, kuri yra operacinės sistemos
Windows 2000 Server
funkcija, leidžianti serveriui, pasinaudojus AK kliento duomenimis, prašyti šio AK kliento vardu paslaugos iš kito serverio. Taigi pakankamai dažnai pasitaiko, kad serveriai pateikia užklausas kitiems serveriams, veikdami kaip AK klientai (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 51 išnašą).
Komisija priduria, jog tam tikra komunikacija „klientas-serveris“ užsimezga darant prielaidą, jog komunikaciją „serveris-serveris“ jau užsimezgė. Šiuo klausimu ji, be kita ko, nurodo aplinkybę, kad
Windows 2000 Professional
pagrindu veikiantis AK klientas, besikreipdamas į domeno kontrolierių
Windows 2000
domene, reikalauja „tam tikro išankstinio
Windows 2000 Server
pagrindu veikiančių domeno kontrolierių koordinavimo“ (ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamoji dalis). Komisijos nuomone, „(į tai), pavyzdžiui, patenka tokie atvejai, kai domeno kontrolieriai saugo išsamią
Active Directory
saugomų duomenų, atnaujinamų per sinchronizavimo protokolus, kopiją ir kai dėl įvairių su bendruoju katalogu susijusių protokolų bendrojo katalogo serveriai gali saugoti informaciją, susijusią su „miško“ kompiuteriais, kurie nepatenka į jų domeną“ (ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamoji dalis). Komisija nurodo, kad tokioje situacijoje komunikacija „serveris-serveris“ yra „logiškai susijusi“ su komunikacija „klientas-serveris“, nes ji užsimezga siekiant sudaryti pagrindą pastarajai.
Iš išdėstytų argumentų – kurių
Microsoft
iš esmės neginčija ir kurių teisingumas buvo išsamiai patvirtintas per posėdį padarytomis techninėmis prezentacijomis, – išplaukia, kad
Windows
darbo grupės tinklas, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamojoje dalyje, pagrįstas „klientas-serveris“ ir „serveris-serveris“ tarpusavio sujungimo ir sąveikos architektūra ir kad ši architektūra – kurią Komisija vadina „
Windows
domeno architektūra“, – leidžia užtikrinti „skaidrią prieigą“ prie pagrindinių darbo grupės serverių teikiamų paslaugų.
Šie argumentai taip pat parodo, kad tie sujungimai ir sąveikos, kaip daug kartų buvo konstatuota ginčijamame sprendime (žr., be kita ko, 279 ir 689 konstatuojamąsias dalis), glaudžiai tarpusavyje susiję.
Kitaip tariant, geras
Windows
darbo grupės tinklo veikimas grindžiamas komunikacijos „klientas-serveris“ protokolais – kurie dėl savo prigimties įdiegti AK klientų operacinėse sistemose
Windows
ir darbo grupės operacinėse sistemose
Windows
, – ir komunikacijos „serveris-serveris“ protokolais. Taigi, kaip Komisija paaiškino per posėdį, daugelio užduočių atžvilgiu komunikacijos „serveris-serveris“ protokolai faktiškai yra komunikacijos „klientas-serveris“ protokolų „išplėtimas“. Tam tikrais atvejais serveris kito serverio atžvilgiu veikia kaip AK klientas (žr. 184 punktą). Be to, reikia pažymėti, kad nors teisinga, jog kai kurie komunikacijos protokolai įdiegti tik darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
, tai vis dėlto nepaneigia fakto, kad funkciniu požiūriu jie susiję su AK klientais. Šiuo klausimu,
Microsoft
neprieštaraujant, Komisija daro nurodą į su bendruoju katalogu susijusius protokolus bei sinchronizavimo ir duomenų kopijavimo tarp domeno kontrolierių protokolus.
Taigi darytina išvada, jog Komisija visiškai teisingai mano, kad „bendras galėjimas būti (
Windows
domeno architektūros) dalimi yra suderinamumo tarp
Windows
pagrindu veikiančių AK klientų ir
Windows
pagrindu veikiančių darbo grupės serverių elementas“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai reikia turėti omenyje svarbų vaidmenį, kurį katalogo tarnybos vaidina darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Pati
Microsoft
savo dublike pažymi, kad šioje rinkoje „katalogo tarnyba yra esminė konkurencijai svarbi charakteristika, didžiąja dalimi užtikrinanti tam tikrų produktų sėkmę“. Pažymėjusi, kad „teikiant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas ir naudotojų bei naudotojų grupių valdymo paslaugas svarbu tiksliai žinoti, prie kokių tinklo išteklių (turi) teisę prieiti konkretus naudotojas“, ji pabrėžia, kad „
Active Directory
yra <…> serverių operacinės sistemos
Windows
širdyje“.
Active Directory
registruoja bet kokią informaciją apie tinklo objektus ir leidžia juos centralizuotai valdyti. Ji visiškai sujungia naudotojų autentifikavimo ir prieigos kontrolės valdymo funkcijas, taip užtikrindama informacijos saugumą. Be to, reikia priminti, kad
Active Directory
naudoja automatinio kopijavimo mechanizmą.
— Dėl ginčijamame sprendime aptariamos informacijos pobūdžio
Pirmą
Microsoft
inkriminuojamo piktnaudžiavimo atvejį sudaro jos atsisakymas suteikti konkurentams „su suderinamumu susijusios informacijos“ bei atsisakymas leisti ja naudotis vystant bei platinant su jos gaminiais konkuruojančius produktus darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje nuo 1998 m. spalio mėn. iki ginčijamo sprendimo paskelbimo dienos (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punktas).
Kaip šio tariamo atsisakymo korekcinę priemonę Komisija (ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje)
Microsoft
nurodė:
„per 120 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos
Microsoft
<…> bet kuriai bendrovei, norinčiai kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, suteikia su suderinamumu susijusios informacijos ir leidžia šioms bendrovėms ja naudotis protingomis bei nediskriminuojančiomis sąlygomis, kuriant bei platinant darbo grupės serverių operacines sistemas“.
Reikia priminti, kaip Komisija apibrėžė ir išaiškino pagrindines šios bylos sąvokas.
Taigi pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalį „su suderinamumu susijusi informacija“ yra „detalios ir teisingos visų darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
(įdiegtų) protokolų, kuriuos
Windows
darbo grupės serveriai naudoja tam, kad teiktų
Windows
darbo grupės tinklams rinkmenų bei spausdintuvų bendrojo naudojimo ir naudotojų bei (naudotojų) grupių valdymo paslaugas, įskaitant
Windows
domeno kontrolieriaus paslaugas, katalogo tarnybą
Active Directory
ir tarnybą „
Group Policy
, specifikacijos“.
Komisija apibrėžia protokolus kaip įvairių programinės įrangos dalių tarpusavio sujungimo ir sąveikos viename tinkle taisykles (ginčijamo sprendimo 49 konstatuojamoji dalis). Konkrečiai kalbėdama apie šiuo atveju nagrinėjamus protokolus, Komisija juos apibrėžia kaip „įvairių darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
ir AK klientų operacinių sistemų
Windows
, įdiegtų įvairiuose kompiuteriuose darbo grupės tinkle
Windows
, tarpusavio sujungimo ir sąveikos taisyklių visumą“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalis).
Reikia pažymėti, kad
Microsoft
neginčija to, kaip Komisija aiškina „protokolų“ sąvoką. Atvirkščiai, ieškinyje ji pati nurodo, kad protokolai leidžia „į tinklą sujungtiems kompiuteriams keistis informacija, siekiant atlikti nustatytas užduotis“. Teisinga, kad prie jos pastabų dėl įstojimo į bylą paaiškinimų pridėtoje vieno iš ekspertų S. Madnick ataskaitoje ji skirsto komunikacijos protokolus į dvi kategorijas, t. y. į „paprastus“ ir „sudėtingus“, priskirdama DRS protokolą antrajai kategorijai (I.3 priedas, S. Madnick „Response to Mr. Ronald S. Alepin’s Annex on Interoperability and the FSFE’s Submission“). Tačiau darydama tokį skirstymą ji siekia ne užginčyti pirmiau nurodyto apibrėžimo pagrįstumą, o tik parodyti, kad sudėtingi protokolai reguliuoja įvairių panašių vieno tinklo elementų sąveiką, kurie, glaudžiai bendradarbiaudami, teikia bendrą paslaugą ir „atskleidžia“ daug išsamesnę ir vertingesnę informaciją negu paprasti protokolai.
Sąvoka „specifikacijos“ nėra apibrėžta ginčijamame sprendime. Tačiau neginčijama, kad specifikacijos yra detalių techninių dokumentų forma, o tai atitinka bendrai informatikos sektoriuje vartojamą sąvoką.
Ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžia, kad yra svarbu skirti „specifikacijų“ ir „įdiegimo“ sąvokas, nes „specifikacija detaliai apibrėžia programinės įrangos galimybes, o įdiegimas, tai kodas, kuris veiks kompiuteryje“ (šia prasme žr. ginčijamo sprendimo 570 konstatuojamąją dalį). Kitaip tariant, specifikacijose aprašomos sąsajos, per kurias konkretus kompiuterinės sistemos elementas gali panaudoti kitą tos pačios sistemos elementą. Jose, be kita ko, labai abstrakčiai aprašomos esamos funkcijos bei taisyklės, leidžiančios išgauti ir panaudoti šias funkcijas.
Ginčijamo sprendimo 571 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad įmanoma pateikti sąsajų specifikacijas neatskleidžiant įdiegimo detalių. Ji taip pat nurodo, kad informatikos sektoriuje tai dažnai pasitaiko, ypač kai įtvirtinti vieši suderinamumo standartai (šiuo klausimu taip pat žr. ginčijamo sprendimo 34 konstatuojamąją dalį). Savo įstojimo į bylą paaiškinime SIIA nurodo panašius argumentus.
Keli faktai patvirtina šių teiginių pagrįstumą. Viena vertus, Komisijos nurodytą praktiką patvirtina keli ginčijamame sprendime paminėti pavyzdžiai – kurių
Microsoft
neginčija – t. y. „POSIX 1“ specifikacijos (42 ir 88 konstatuojamosios dalys), „Java“ specifikacijos (43 konstatuojamoji dalis),
Kerberos
protokolo 5 versijos specifikacijos (153 konstatuojamoji dalis),
Sun
sukurto
NFS
(
Network File System
) protokolo specifikacijos (159 konstatuojamoji dalis) ir
Object Management Group
nustatytos „
CORBA
“ specifikacijos (165 konstatuojamoji dalis). Kita vertus, reikia pažymėti, kad, kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 571 konstatuojamojoje dalyje, pagal MCPP, įgyvendinamoje vykdant JAV susitarimą, licencijų turėtojai neturi prieigos prie
Microsoft
šaltinio kodo dalių; jie gali prieiti tik prie atitinkamų protokolų specifikacijų.
Be to,
Microsoft
tik netiesiogiai ginčija minėtą sąvokų „specifikacijos“ ir „įdiegimas“ atskyrimą, ieškinio 74 išnašoje padariusi bendrą nuorodą į savo ekspertų S. Madnick ir A. L. Nichols nuomonę, kuri buvo perduota Komisijai per administracinę procedūrą ir pridėta prie ieškinio (ieškinio priedas A.12.2). Dėl 94 ir 97 punktuose nurodytų priežasčių Pirmosios instancijos teismas mano, kad į šią nuomonę neturi būti atsižvelgta. Be to, bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad šioje nuomonėje pateikti samprotavimai didžiąja dalimi grindžiami klaidinga prielaida, t. y. tuo, jog Komisijos šiuo atveju nurodytas suderinamumo lygis reiškia, kad
Microsoft
konkurentai turi galėti pakartoti arba „klonuoti“ pastarosios produktus ar tam tikras jų charakteristikas (žr. šio sprendimo 234–239 punktus).
Taip pat reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija aiškiai pabrėžia, jog
Microsoft
neteisėtas atsisakymas susijęs tik su kai kurių protokolų specifikacijomis, o ne su šaltinio kodo dalimis (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 568–572 konstatuojamąsias dalis).
Tuo pačiu klausimu Komisija kelis kartus pabrėžia, kad ji visiškai nesiekia įpareigoti
Microsoft
atskleisti šią informaciją savo konkurentams. Be to, ginčijamo sprendimo 999 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, kad „terminas „specifikacijos“ parodo, jog
Microsoft
nėra įpareigota atskleisti šių specifikacijų įdiegimo, t. y. suteikti prieigą prie jos šaltinio kodo“. Ginčijamo sprendimo 1004 konstatuojamojoje dalyje ji pažymi, kad jis „nenustato
Microsoft
pareigos suteikti prieigą prie
Windows
šaltinio kodo, nes šis šaltinio kodas nėra būtinas kuriant suderinamus produktus“. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje ji taip pat nurodo, kad „nurodymas atskleisti taikytinas tik sąsajų specifikacijoms“.
Reikia pažymėti, kad nuomonėje „Innovation in Communication Protocols that Microsoft is ordered to license to its server operating system competitors“ (Komunikacijos protokolų, kuriais
Microsoft
privalo leisti naudotis savo konkurentams serverių operacinių sistemų rinkoje, naujovės), esančioje dubliko C.4, priede, W. Lees, vienas iš
Microsoft
ekspertų, pats atskiria „protokolus, naudojamus komunikacijose tarp serverių, ir sprendimų priėmimo algoritmus/taisykles, kurie veikia kiekviename serveryje“, ir pažymi, kad pagal ginčijamo sprendimo 5 straipsnį reikia atskleisti būtent protokolus. W. Lees atkreipia dėmesį į protokolą DRS, kuris naudojamas automatinio kopijavimo mechanizme, nurodydamas, kad tai vienas iš kelių komunikacijos protokolų, prie kurių pagal ginčijamą sprendimą
Microsoft
turi suteikti prieigą savo konkurentams.
Iš to išplaukia, kad ginčijamame sprendime numatyta informacija – tai detalus techninis tam tikrų tarpusavio sujungimo ir sąveikos
Windows
darbo grupės tinkle taikytinų taisyklių teikiant darbo grupės paslaugas aprašymas. Šis aprašymas neapima būdo, kuriuo
Microsoft
įgyvendina šias taisykles, jos produktų vidaus struktūros arba šaltinio kodo.
— Dėl ginčijamame sprendime Komisijos nurodomo suderinamumo lygio
Nustatydama, ar nagrinėjama informacija būtina, Komisija taikė dvipakopį metodą. Pirmiausia ji nagrinėjo, koks yra suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygis, kurį turėtų pasiekti konkurentų tiekiamos darbo grupės serverių operacinės sistemos tam, kad jie galėtų išlikti rinkoje. Paskui ji įvertino, ar su suderinamumu susijusi informacija, kurią
Microsoft
atsisako atskleisti, būtina šiam suderinamumo lygiui pasiekti.
Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinės suderinamumo lygį, kurį Komisija numatė ginčijamame sprendime. Tačiau šiame etape jis nepareikš nuomonės dėl klausimo, ar pastaroji galėjo pagrįstai manyti, kad
Microsoft
konkurentai galėtų išlikti rinkoje, tik jeigu jų produktai pasiektų tokį suderinamumo lygį. Šis klausimas kartu su kitais Komisijos argumentais bus svarstomas nagrinėjant tariamai būtiną aptariamos informacijos pobūdį (žr. 369–436 punktus).
Visų pirma reikia trumpai priminti pagrindinių šalių argumentus.
Microsoft
pritaria Komisijos nuomonei, kad „suderinamumas – tai lygio klausimas“ (ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamoji dalis).
Tačiau ji mano, kad Komisijos šiuo atveju nurodomas suderinamumo lygis neatitinka Direktyvoje 91/250 numatytos „visiško suderinamumo“ koncepcijos. Ji tvirtina, kad ši koncepcija – kurią ji taip pat vadina „kelių pardavėjų produktų suderinamumu“ – reiškia tik tai, kad įvairių gamintojų operacinės sistemos galėtų „teisingai veikti“ kartu.
Be to,
Microsoft
nurodo, jog Komisija iš tikrųjų siekia, kad konkurentų serverių operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema
Windows
.
Microsoft
šiuo klausimu remiasi sąvokomis „plug replacement“, „plug-replaceability“, „drop-in“, „funkcinis ekvivalentas“ ir „funkcinis klonas“. Ji teigia, kad tokį suderinamumo lygį galima užtikrinti tik leidžiant konkurentams „klonuoti“ ar kopijuoti jos produktus (arba jų charakteristikas) ir suteikiant minėtiems konkurentams informacijos apie šių produktų vidaus (veikimo) mechanizmus.
Galiausiai
Microsoft
teigia, kad kelių pardavėjų produktų suderinamumą galima pasiekti rinkoje jau prieinamais būdais.
Ji pastebi, kad
Microsoft
pirmiau nurodyta pozicija sutampa su per administracinę procedūrą išreikšta pozicija.
Be to, 2000 m. lapkričio 17 d. atsakyme į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus
Microsoft
pažymėjo, kad Komisijos tariamai reikalaujamas suderinamumo lygis neatitinka Bendrijos teisės ir neegzistuoja rinkoje. Remdamasi, be kita ko, Direktyvos 91/250 10 konstatuojamąja dalimi (redakcija anglų ir prancūzų kalbomis), ji nurodo, kad „serverių operacinių sistemų gamintojas pasiekia visišką suderinamumą, jeigu galima naudotis visomis jo programos funkcijomis naudojant AK klientų operacinę sistemą
Windows
“ (atsakymo 143 punktas; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 751 konstatuojamąją dalį).
Microsoft
teigia, kad Komisija klaidingai daug plačiau apibrėžė suderinamumą, manydama, jog norint užtikrinti suderinamumą tarp dviejų programų reikia, kad visos šių produktų funkcijos teisingai veiktų kartu. Tai iš tikrųjų nulemtų „plug-replaceability“ arba „klonavimą“ (atsakymo 144 punktas).
Microsoft
kritikuoja tai, kad Komisija taip palaiko
Sun
poziciją, pagal kurią turi būti įmanoma pakeisti įmonės kompiuteriniame tinkle, kurį sudaro
Windows
pagrindu veikiantys AK klientai,
Windows 2000
pagrindu veikiantį serverį kitu serveriu, kuriame įdiegta operacinė sistema
Solaris
, nesumažinant naudotojams prieinamų funkcijų (atsakymo 145 ir 162 punktai).
Microsoft
nuomone, norint įgyvendinti visišką suderinamumą, pakanka, kad ji atskleistų AK klientų operacinės sistemos sąsajas, kurių reikia konkurentų serverių operacinių sistemų gamintojams tam, kad jie galėtų suteikti prieigą prie šių sistemų funkcijų AK klientams, naudojantiems
Windows
.
Be to, 2001 m. lapkričio 16 d. atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus
Microsoft
, pateikdama iš esmės tuos pačius argumentus kaip ir pirmajame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, nurodo, kad Komisijos kaltinimai grindžiami „neteisingu suderinamumo apibrėžimu“ (atsakymo 149–163 punktai). Šiuo klausimu ji pakartoja, kad Direktyvoje 91/250 reikalaujama ne „plug-replaceability“, o visiško suderinamumo, ir kad informacijos, kurią ji jau atskleidė, pakanka šiam tikslui pasiekti.
2003 m. spalio 17 d. atsakyme į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus
Microsoft
laikosi iš esmės tų pačių argumentų, kartodama, kad Komisija mano, jog jos konkurentai turi turėti prieigą prie visos informacijos, reikalingos „kopijuoti serverių operacines sistemas
Windows
“, bei kad ji sutapatina suderinamumą su „klonavimu“ (atsakymo 29–32 puslapiai). Ji taip pat nurodo, kad „suderinamumu siekiama užtikrinti prieigą prie pakankamos informacijos apie AK klientų ir serverių operacinių sistemų
Windows
sąsajas siekiant, kad konkurentų produktai veiktų su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis
Windows
visais būdais, kuriais tik šie konkurentų produktai gali veikti“ (atsakymo 29 puslapis). Tuo pačiu klausimu
Microsoft
pažymi, jog ji „iš pat pradžių pripažino, kad galėjo iškilti problemų, susijusių su konkurencijos teise, jei jos konkurentai negalėtų kurti serverių operacinių sistemų, kurių funkcijos būtų visiškai prieinamos naudojant AK klientų operacinę sistemą
Windows
“ (atsakymo 63 puslapis). Ji teigia, kad, nepaisant to, Komisija nenurodė šios problemos nė viename iš savo trijų pranešimų apie kaltinimus.
Komisija savo ruožtu gina pozicija, pagal kurią ginčijamame sprendime pateikta suderinamumo sąvoka atitinka numatytąją Direktyvoje 91/250. Ji, be kita ko, atmeta
Microsoft
pateiktą vienašalį šios sąvokos aiškinimą.
Komisija pripažįsta, kad tam tikras suderinamumas su
Windows
domeno architektūra jau įmanomas, tačiau teigia, jog iš jos atlikto tyrimo išplaukia, kad suderinamumo lygis, kurį galima pasiekti šiuo metu prieinamais būdais, yra labai mažas, kad galėtų leisti
Microsoft
konkurentams išlikti veiksmingiems rinkoje (ginčijamo sprendimo 712 išnaša).
Ji tvirtina, kad
Windows
darbo grupės tinkluose suderinamumas „klientas-serveris“ ir suderinamumas „serveris-serveris“ yra glaudžiai susiję, ir mano, jog tam, kad tarp
Windows
pagrindu veikiančio AK kliento ir
Microsoft
konkurentų operacinės sistemos pagrindu veikiančio serverio būtų užtikrintas visiškas suderinamumas, ši operacinė sistema turi suteikti prieigą tiek prie komunikacijos „klientas-serveris“ protokolų, tiek prie komunikacijos „serveris-serveris“ protokolų (ginčijamo sprendimo 177–182 ir 689 konstatuojamosios dalys), įskaitant „tik“ komunikacijos „serveris-serveris“ protokolus, t. y. kurie nėra įdiegti AK klientui, bet „susiję (su juo) funkciniu požiūriu“ (ginčijamo sprendimo 277, 567 ir 690 konstatuojamosios dalys).
Komisija neigia, kad ginčijamame sprendime siekiama, kad
Microsoft
konkurentai kurtų produktus, visais atžvilgiais veikiančius kaip serverių operacinė sistema
Windows
. Iš esmės šiuo sprendimu siekiama leisti „kurti konkurencingus produktus, kurie veiktų kitaip, bet galėtų suprasti atitinkamų
Microsoft
produktų siunčiamą informaciją“. Taigi, Komisijos nuomone,
Microsoft
konkurentai nenaudos nagrinėjamos su suderinamumu susijusios informacijos tam, kad sukurtų visiškai tapačius produktus, o kurs patobulintus produktus, turinčius „pridėtinę vertę“.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog iš pirmiau nurodytų samprotavimų išplaukia, kad
Microsoft
ir Komisija nesutaria dėl klausimo, ar ginčijamame sprendime nurodyta sąvoka atitinka nurodytąją Direktyvoje 91/250.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 749–763 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsamiai nurodo priežastis, dėl kurių, jos nuomone,
Microsoft
pateiktas vienašalis suderinamumo sąvokos aiškinimas yra neteisingas.
Pirmiausia, reikia pažymėti, kad rašytiniuose pareiškimuose
Microsoft
nepateikia nė vieno argumento, galinčio paneigti Komisijos vertinimą šiuo klausimu. Darydama nuorodas į savo atsakymų į antrąjį ir trečiąjį pranešimus apie kaltinimus punktus, ji tik tvirtina, kad „ginčijamame sprendime pateikta suderinamumo sąvoka skiriasi nuo numatytosios Direktyvoje 91/250“ (ieškinio 95 punktas).
Be to, reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime pateikta suderinamumo sąvoka, pagal kurią dviejų programinių įrangų suderinamumas – tai galėjimas keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis, siekiant, kad kiekviena iš šių programinių įrangų veiktų taip, kaip numatyta, atitinka Direktyvoje 91/250 numatytą sąvoką.
Taigi, kaip paaiškina Komisija ginčijamo sprendimo 752–754, 759 ir 760 konstatuojamosiose dalyse, Direktyvos 91/250 10 konstatuojamoji dalis – ir anglų, ir prancūzų kalbomis – nepatvirtina vienašalio
Microsoft
aiškinimo. Atvirkščiai, kaip pagrįstai pabrėžia Komisija ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje, pastarojoje aiškiai pasakoma, kad pagal savo prigimtį suderinamumas numato abipusį ryšį, nes pažymima, kad „kompiuterio programos funkcija – palaikyti ryšį ir dirbti kartu su kitais kompiuterinės sistemos komponentais“. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvos 91/250 12 konstatuojamojoje dalyje suderinamumas apibrėžiamas kaip „galėjimas keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis“.
Bet kuriuo atveju svarbu priminti, kad šioje byloje nagrinėjamas sprendimas susijęs su EB 82 straipsnio, t. y. su nuostatos, kuri yra viršesnė negu Direktyva 91/250, taikymu. Šioje byloje svarbus ne tiek atsakymas į klausimą, ar ginčijamame sprendime nurodyta suderinamumo sąvoka atitinka sąvoką, nurodytą šioje direktyvoje, kiek atsakymas į klausimą, ar Komisija teisingai nustatė suderinamumo, kurį reikia pasiekti atsižvelgiant į EB 82 straipsnio tikslus, lygį.
Antra, Pirmosios instancijos teismas primena, kad Komisija nustatė suderinamumo lygį atsižvelgdama į tai kas, jos nuomone, būtina siekiant leisti
Microsoft
konkurentams, darbo grupės serverių operacinių sistemų gamintojams, išlikti veiksmingais rinkoje (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 712 išnašą ir 779 konstatuojamąją dalį).
Šio požiūrio pagrįstumas neginčytinas. EB 82 straipsnis taikytinas vieno ar kelių ūkio subjektų veiksmams, kuriais piktnaudžiaujama turima ekonomine galia, leidžiančia atitinkamam ūkio subjektui sudaryti kliūtis veiksmingos konkurencijos atitinkamoje rinkoje išsaugojimui ir suteikiančia jam galimybę elgtis neatsižvelgiant į savo konkurentus, klientus ir galiausiai vartotojus (2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
,
C-395/96 P ir C-396/96 P, Rink. p. I-1365
, 34 punktas). Taip pat reikia priminti, kad nors įmonės negalima kaltinti dėl jos užimamos dominuojančios padėties, tokia įmonė, neatsižvelgiant į tokios padėties atsiradimo priežastis, turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
,
322/81, Rink. p. 3461
, 57 punktas ir 1999 m. spalio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Irish Sugar prieš Komisiją
,
T-228/97, Rink. p. II-2969
, 112 punktas). Taigi, jeigu pripažįstama, kad esamas suderinamumo lygis neleidžia
Microsoft
konkurentams, serverių operacinių sistemų gamintojams, išlikti veiksmingais operacinių sistemų rinkoje, tai reiškia, kad trukdoma išsaugoti veiksmingą konkurenciją rinkoje.
Iš ginčijamo sprendimo išplaukia, kad laikydamasi šio požiūrio ir remdamasi atitinkamų technologijų ir produktų bei būdo, kuriuo suderinamumas užtikrinamas
Windows
darbo grupės tinkluose, faktine ir technine analize Komisija mano, jog tam, kad konkurentų operacinės sistemos galėtų veiksmingai konkuruoti su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis
Windows
, jos turi galėti veikti su
Windows
domeno architektūra lygiai taip pat, kaip ir darbo grupės serverių operacinės sistemos (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 182 ir 282 konstatuojamąsias dalis).
Taigi Komisijos reikalaujamą suderinamumą sudaro du neatskiriami komponentai, t. y. pirma, suderinamumas „klientas-serveris“, ir, antra, suderinamumas „serveris-serveris“ (ginčijamo sprendimo 177–182 ir 689 konstatuojamosios dalys).
Komisija taip pat mano, kad
Windows
darbo grupės tinklo serveryje įdiegta
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinė sistema turi ne tik teikti
Windows
naudojantiems AK klientams visas jo siūlomas funkcijas, bet ir naudoti visas šių AK klientų funkcijas.
Atsižvelgdama į šiuos veiksnius, Komisija visų pirma mano, kad serveris, kuriame įdiegta
Microsoft
konkurento darbo grupės serverių operacinė sistema, turi galėti veikti kaip domeno kontrolierius, o ne tik kaip serveris narys
Windows
domene, naudojančiame
Active Directory
, ir atitinkamai dalyvauti automatinio kopijavimo mechanizme kartu su kitais domeno kontrolieriais.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, iš Komisijos nurodomo suderinamumo lygio neišplaukia, jog ji siektų, kad konkurentų serverių operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema
Windows
, ir atitinkamai, kad
Microsoft
konkurentai galėtų „klonuoti“ ar kopijuoti
Microsoft
produktus arba tam tikras jų charakteristikas.
Microsoft
teiginiai šiame kontekste grindžiami klaidingu ginčijamo sprendimo suvokimu.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal ginčijamo sprendimo 1003 konstatuojamąją dalį juo siekiama „užtikrinti, kad
Microsoft
konkurentai kurtų su
Windows
domeno architektūra, paprastai palaikomą dominuojančioje AK klientų operacinėje sistemoje
Windows
, suderinamus produktus ir galėtų veiksmingai konkuruoti su
Microsoft
darbo grupės serverių operacine sistema“.
Kaip posėdyje detaliai paaiškino Komisija, norint įgyvendinti šį tikslą reikia, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos galėtų priimti konkretų AK klientų arba darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
pranešimą ir tinkamai atsakyti į šį pranešimą tomis pačiomis sąlygomis kaip ir darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
bei pasiekti, kad AK klientų arba darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
reaguotų į šį atsakymą taip, kaip reaguotų, jeigu jį būtų pateikusi darbo grupės serverių operacinė sistemą
Windows
.
Taigi tam, kad tokios operacijos galėtų būti įgyvendintos, nereikia, kad
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos vidiniu lygmeniu veiktų visiškai kaip darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
.
Šie samprotavimai neprieštarauja ginčijamo sprendimo 669 ir 679 konstatuojamųjų dalių nuostatoms, kurias cituoja
Microsoft
(žr. šio sprendimo 126 punktą). Pirmoje nuostatoje Komisija tik konstatavo, kad suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygis, kurį
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos gali pasiekti naudodamos standartinius protokolus, yra mažesnis negu darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
pasiekiamas suderinamumo lygis. Antroje nuostatoje Komisija tik pažymėjo, kad
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos turi mažesnę prieigą prie AK klientų ir darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
funkcijų nei darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
.
Lygiai taip pat reikia atmesti
Microsoft
teiginį, kad ginčijamu sprendimu siekiama leisti jos konkurentams kurti produktus, identiškus darbo grupės serverių operacinei sistemai
Windows
. Kaip bus detaliai paaiškinta 653–658 punktuose, nagrinėjant naujo produkto atsiradimo aplinkybes, Komisija siekia panaikinti kliūtis, kurių
Microsoft
konkurentams atsiranda dėl nepakankamo suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygiu, ir atitinkamai leisti minėtiems konkurentams tiekti darbo serverių operacines sistemas, kurios skiriasi nuo
Microsoft
operacinių sistemų svarbiomis charakteristikomis, pvz., saugumu, lankstumu, užduočių atlikimo greičiu arba kai kurių funkcijų naujoviškumu.
Be to, reikia pažymėti, kad, kaip savo rašytiniuose pareiškimuose aiškiai pripažino pati
Microsoft
(žr., pvz., dubliko 14 ir 48 punktus), turėdami prieigą prie ginčijamame sprendime nurodytos informacijos apie suderinamumą, jos konkurentai negalės „klonuoti“ arba kopijuoti darbo grupės serverių operacinių sistemų. Kaip nurodyta šio sprendimo 192–206 punktuose, ši informacija nėra susijusi su
Microsoft
šaltinio kodo dalimis. Ginčijamo sprendimo 5 straipsnis neįpareigoja pastarosios atskleisti savo konkurentams įdiegimo detalių.
Taip pat reikia nurodyti, kaip tai irgi bus išsamiau paaiškinta 658 punkte nagrinėjant su nauju produktu susijusias aplinkybes,
Microsoft
konkurentai visiškai nėra suinteresuoti kurti visai tokių pačių darbo grupės serverių operacinių sistemų kaip
Microsoft
operacinės sistemos.
Taip pat negalima pritarti
Microsoft
teiginiui, kad iš įmonių pareiškimų, kuriuos ji pateikė per administracinę procedūrą, išplaukia, jog dėl rinkoje jau esančių metodų naudojimo užtikrinamas aukštas suderinamumo lygis tarp AK klientų ir serverių operacinių sistemų
Windows
bei konkurentų serverių operacinių sistemų.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šie pareiškimai jau buvo detaliai išnagrinėti ginčijamame sprendime (žr., be kita ko, 357, 358, 440–444, 511, 513, 595, 598, 602, 628, 702 ir 707 konstatuojamąsias dalis)ir kad
Microsoft
nepateikė jokio konkretaus argumento, galinčio įrodyti, kad Komisijos vertinimas klaidingas. Kaip ginčijamo sprendimo 707 konstatuojamojoje dalyje pažymi Komisija, šiuos pareiškimus padarė organizacijos, kurios savo darbo grupės tinkle plačiai pritaikė „
Windows
sprendimą“.
Microsoft
teiginys, jog iš
Mercer
ataskaitų išplaukia, kad įmonės renkasi serverių operacines sistemas ne pagal jų suderinamumą su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis
Windows
, taip pat neteisingas ir tai bus detaliai parodyta 401–412 punktuose.
— Dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto apimties
Ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punktas apima detalias ir teisingas visų darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
įdiegtų protokolų, kuriuos šias sistemas turintys serveriai naudoja tam, kad teiktų
Windows
darbo grupės tinklams darbo grupės paslaugas, specifikacijas.
Kaip išplaukia iš šio sprendimo 154–191 punktuose nurodytų faktinių aplinkybių ir techninės informacijos, geras
Windows
darbo grupės tinklo veikimas pagrįstas „klientas-serveris“ ir „serveris-serveris“ tarpusavio sujungimo ir sąveikos architektūra.
Todėl ginčijamo sprendimo 999 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad jame numatyta pareiga atskleisti informaciją „taikoma ir tarpusavio sujungimui bei sąveikai tarp
Windows
pagrindu veikiančio darbo grupės serverio ir
Windows
pagrindu veikiančio AK kliento, ir netiesioginiams sujungimui bei sąveikai tarp jų per vieną ar kelis kitus
Windows
pagrindu veikiančius darbo grupės serverius“.
Specifikacijos, kurias
Microsoft
turi parengti ir atskleisti savo konkurentams, susijusios tiek su komunikacijos „serveris-serveris“ protokolais, įdiegtais AK klientų ir darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows,
tiek su komunikacijos „klientas-serveris“ protokolais.
Tai pat reikia nurodyti, kad informacija, kurią pagal ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punktą
Microsoft
turi atskleisti savo konkurentams, turi, be kita ko, užtikrinti, kad kompiuteriai, kuriuose įdiegtos jos konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos,
Active Directory
naudojančiame
Windows
domene atliktų serverio nario arba domeno kontrolieriaus vaidmenį ir todėl dalyvautų automatinio kopijavimo mechanizme. Taigi šioje nuostatoje numatyta korekcinė priemonė taikytina būtent serverių komunikacijai
blue bubble
viduje.
Pirmiau patikslinta ginčijamo sprendimo 5 straipsnio taikymo sritis išplaukia iš kelių ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių, t. y. iš jo 194–198, 206, 564 ir 690 konstatuojamųjų dalių.
Ginčijamo sprendimo 194–198 konstatuojamosiose dalyse Komisija tarp kitų su suderinamumu susijusios informacijos, kurią
Microsoft
atsisako atskleisti
Sun
ir savo konkurentams, pavyzdžių mini tam tikrą informaciją dėl
Active Directory
naudojamo kopijavimo mechanizmo.
Ginčijamo sprendimo 206 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai atmeta 2001 lapkričio 16 d.
Microsoft
atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus išdėstytą argumentą, kad „
Active Directory
kopijavimo ir bendro katalogo charakteristikos nėra susijusios su suderinamumu“. Šiuo klausimu ji paaiškina, kad „pasinaudojęs tam tikrais sinchronizavimo protokolais domeno
Active Directory
(bazinis būdas) kontrolierius kopijuoja kataloge
Active Directory
saugomus duomenis kartu su kitų domeno kontrolierių
Active Directory
saugomais duomenimis“. Ji taip pat pažymi, kad dėl kitų protokolų, kurių specifikacijos sudaro su suderinamumu susijusią informaciją, „miško“ domeno kontrolieriai keičiasi bendro katalogo duomenimis.
Be to, ginčijamo sprendimo 564 konstatuojamoje dalyje, kalbant apie aplinkybę, kad gavusi
Sun
skundą ir tris Komisijos pranešimus apie kaltinimus
Microsoft
„toliau laikosi neigiamos pozicijos dėl atskleidimo“, daroma nuoroda į 194 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis.
Taip pat reikia pažymėti, jog ginčijamo sprendimo 690 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad MCPP „neapima platesnio klausimo nei tas, kuris nagrinėjamas šiuo atveju“, nes visų pirma ji nėra susijusi su „tik“„serveris-serveris“ protokolais, kurie funkcine prasme susiję su AK klientais, įskaitant „kopijavimo tarp domeno kontrolierių protokolus ir su bendruoju katalogu susijusius protokolus“.
Reikia pridurti, kad
Microsoft
panašiai aiškina ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto taikymo sritį. Siekdama įrodyti komunikacijos protokolų, informaciją apie kuriuos ji turi pateikti savo konkurentams, naujoviškumą, savo ieškinyje
Microsoft
išsamiai remiasi
Active Directory
naudojamu automatinio kopijavimo mechanizmu (žr., be kita ko, ieškinio A.20 priede esančią M. Campbell-Kelly nuomonę „Commentary on Innovation in Active Directory“). Be to, savo dublike ji iš esmės remiasi DRS protokolu, kurį naudoja
Active Directory
kopijavimo funkcijai atlikti (žr., be kita ko, 205 punkte minėtą W. Lees nuomonę). Savo nuomonėje W. Lees paaiškina, kad
Microsoft
sukurtame DRS protokole yra kelios naujos charakteristikos, t. y. „jis gali tuo pačiu metu vykdyti atnaujinimus iš kelių serverių; jis yra įdiegtas į standartinį
Domain Naming Service
(DNS) (vardų suteikimo) protokolą ir į
Kerberos
(abipusio autentifikavimo) protokolą; jis perduoda informaciją apie tai, kaip konkreti įmonė organizavo savo katalogo tarnybą; jis perduota informaciją apie kai kurių serverių katalogo tarnybos administravime vaidinamą vaidmenį ir automatiškai praneša serveriams apie katalogo atnaujinimus. W. Lees taip pat nurodo, kad DRS protokolas yra tik vienas iš daugybės komunikacijos protokolų, kuriuos
Microsoft
turi atskleisti savo konkurentams pagal ginčijamą sprendimą. Jis taip pat mini šiuos protokolus:
Microsoft Remote Procedure Call
(MSRPC),
Network Authentication
(
Kerberos extensions
),
Dfs et File Replication Service
(FRS).
Galiausiai taip pat reikia pažymėti, kad į šiame sprendime patikslintą ginčijamo sprendimo 5 straipsnio taikymo sritį taip pat patenka tai, ko prašė
Sun
savo 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške. Kaip bus išsamiau paaiškinta 737–749 punktuose,
Sun
prašyme buvo siekiama, kad jos darbo grupės serverių operacinė sistema
Solaris
galėtų veikti
Windows 2000
darbo grupei skirtame
Windows
tinkle kaip visiškai suderinamas domeno kontrolierius arba kaip visiškai su
Windows
domeno architektūra suderinamas serveris narys (ypač kaip rinkmenų ar spausdinimo serveris).
Be to, reikia atmesti kaip nepagrįstą
Microsoft
teiginį, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės taikymo apimtis nesuderinama su „suderinamumo standartu“, kurį Komisija naudoja vertindama „alternatyvių suderinamumo metodų“ tinkamumą (žr. šio sprendimo 125–129 punktus).
Šis teiginys grindžiamas klaidinga nuomone, jog, Komisijos manymu, suderinamumas reiškia
Microsoft
konkurentų galėjimą užtikrinti, kad jų darbo grupės serverių operacinės sistemos veiktų lygiai taip pat, kaip ir operacinės sistemos
Windows
, ir ji siekia sudaryti jiems galimybę „klonuoti“ šias sistemas (žr. šio sprendimo 234–242 punktus).
Taip pat reikia nurodyti, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, Komisijos rašytiniuose pareiškimuose ginama pozicija dėl šiuo atveju reikalaujamo suderinamumo lygio ir dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės taikymo srities visiškai atitinka ginčijamame sprendime pateiktą poziciją. Be to,
Microsoft
negali remtis per posėdį laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūroje į bylą įstojusių šalių pareiškimais, siekdama parodyti, kaip konkrečiai Komisija aiškina ginčijamą sprendimą. Taip pat reikia priminti, kad pagal teismų praktiką Bendrijos teisės akto teisėtumas vertinamas atsižvelgiant į jį priimant buvusias faktines ir teisines aplinkybes (1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
,
15/76 ir 16/76, Rink. p. 321
, 7 ir 8 punktai ir 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Altmann ir kt. prieš Komisiją
,
T-177/94 ir T-377/94, Rink. p. II-2041
, 119 punktas).
Galiausiai reikia taip pat atmesti kaip nepagrįstus per posėdį pateiktus
Microsoft
argumentus, paremtus automatinio kopijavimo mechanizmu ir
blue bubble
.
Šiais argumentais
Microsoft
siekia įrodyti, kad ginčijamo sprendimo tikslo neįmanoma visiškai pasiekti neatskleidus konkurentams tam tikros informacijos apie jos serverių operacinių sistemų vidaus veikimo mechanizmus ir ypač apie algoritmus, t. y. kur kas daugiau informacijos nei numatyta šiame sprendime.
Microsoft
pagrindžia savo argumentus prielaida, jog tam, kad su konkurentų darbo grupės serverių operacine sistema veikiantis domeno kontrolierius galėtų būti įdiegtas
blue bubble
, kurį sudaro domeno kontrolieriai su įdiegta darbo grupės serverių operacine sistema
Windows
, naudojančia
Active Directory
, reikia, kad šios skirtingos operacinės sistemos vadovautųsi ta pačia vidaus logika.
Tačiau, pirma, reikia konstatuoti, kad
Microsoft
nebando įrodyti, jog tam, kad jos darbo grupės serverių operacinės sistemos ir konkurentų operacinės sistemos galėtų veikti
blue bubble
kartu, jos turi būtinai vadovautis ta pačia vidus logika.
Antra, taip pat neįrodyta, kad net jei toks tapatumas būtų reikalingas,
Microsoft
turėtų pateikti savo konkurentams informacijos apie jos produktų vidaus mechanizmus ir ypač algoritmus. Šiuo klausimu reikia priminti, kad prie dubliko pridėtoje nuomonėje vienas iš
Microsoft
ekspertų, komentuodamas DRS protokolą, kuris naudojamas automatinio kopijavimo mechanizme, pats atskiria „protokolus, naudojamus komunikacijose tarp serverių“, ir „sprendimų priėmimo algoritmus/taisykles, kurie veikia kiekviename serveryje“, ir nurodo, kad pagal ginčijamo sprendimo 5 straipsnį reikia atskleisti būtent protokolus (žr. šio sprendimo 205 punktą).
Trečia, kalbant apie algoritmą „Intersite Topology“, kurį
Microsoft
nurodė per posėdį, visiškai įmanoma, kad konkurentai, kaip per posėdį taip pat paaiškino Komisija, turi galėti įgyvendinti tik algoritmą, kurio rezultatas būtų identiškas minėtam algoritmui. Kitaip sakant,
Microsoft
neturi suteikti informacijos apie šio algoritmo įgyvendinimą darbo grupės serverių operacinėse sistemose, o gali tik pateikti bendrą šio algoritmo aprašymą, palikdama konkurentams patiems sukurti jo įgyvendinimo taisykles.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nėra jokios neatitikties tarp ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto taikymo srities ir Komisijos šiame sprendime nurodyto „suderinamumo standarto“.
c) Dėl argumento, kad
Microsoft
komunikacijos protokolus saugo intelektinės nuosavybės teisė
Šalių argumentai
Pirmiausia
Microsoft
pateikia kelis argumentus, siekdama įrodyti, kad jos komunikacijos protokolai yra naujovės technologinių požiūriu. Ji, be kita ko, paaiškina, kad dažniausia jie sukuriami serverių operacinėms sistemoms vykdant specifines užduotis ir kad jie glaudžiai susiję su šių užduočių įgyvendinimo būdu. Todėl suteikiant šių komunikacijos protokolų licencijas konkurentams neišvengiamai būtų perduota informacija apie serverių operacinių sistemų, su kuriomis naudojami šie protokolai, vidaus charakteristikas.
Microsoft
taip pat nurodo, kad kuriant ir tobulinant šiuos komunikacijos protokolus įdarbinta daug inžinierių ir panaudota daug finansinių išteklių.
Pažymėjusi, kad katalogo paslaugos yra pagrindinis konkurencijos darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje kriterijus,
Microsoft
konkrečiai pabrėžia
Active Directory
naujoviškumą. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į vieno iš savo ekspertų M. Campbell-Kelly raštą, kuriame jis aprašo
Active Directory
naujoves, ir būtent „jos kopijavimo metodą įvairiuose kompiuterinio tinklo serveriuose“ (ieškinio A.20 priedas). Tai pat ji daro nuorodą į W. Lees nuomonę, esančią dubliko C.4 priede (žr. šio sprendimo 205 ir 256 punktus), kurioje jis aprašo vieno iš
Active Directory
naudojamų protokolų, t. y. DRS protokolo, kurį, jos nuomone, ji turi atskleisti savo konkurentams pagal ginčijamą sprendimą, naujoves. Galiausiai
Microsoft
daro nuorodą į dubliko C.8.1 priedą, kuriame vienas iš jos inžinierių R. Hirst aprašo kelias specifikacijas, susijusias su
Active Directory
naudojamu automatinio kopijavimo mechanizmu, t. y. specifikacijas, kurias, jos nuomone, ji turi parengti pagal ginčijamą sprendimą.
Toliau
Microsoft
pateikia kelis argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad jos komunikacijos protokolus apsaugo intelektinės nuosavybės teisės.
Pirmiausia ji nurodo, kad šių komunikacijos protokolų naujovės yra užpatentuotos. Ji pažymi, kad gavo dėl jų kelis patentus Europoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose ir kad šiuo metu yra pateikusi dar apie dvidešimt prašymų dėl patentų išdavimo. Be to, remdamasi dviem R. Knauer, advokato, kuris specializuojasi patentų teisėje, nuomonėmis (ieškinio A.21 priedas ir dubliko C.6 priedas), ji tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnis apima privalomą reikalavimą suteikti patento licenciją.
Antra,
Microsoft
teigia, kad komunikacijos „serveris-serveris“ protokolus, kuriuos pagal ginčijamą sprendimą ji turi parengti ir atskleisti savo konkurentams, apsaugo autorių teisė.
Dublike
Microsoft
nagrinėja autorių teisės apsaugos klausimą iš dviejų skirtingų pozicijų. Viena vertus, ji daro nuorodą į sąvokas „priverstinis parengimas“ ir „priverstinis atskleidimas“, teigdama, kad jeigu ginčijamas sprendimas nebūtų jos įpareigojęs tai padaryti, ji nebūtų rengusi nagrinėjamų specifikacijų ir nebūtų suteikusi jų naudojimo licencijų savo konkurentams. Kita vertus, nurodydama į Direktyvos 91/250 4 straipsnį, ji kelia klausimą dėl „saugomų produktų pritaikymo ar pakeitimo“. Ji nurodo, be kita ko, kad konkurentas, naudojantis šias specifikacijas siekdamas, kad jo serverių operacinė sistema būtų suderinama su darbo grupės paslaugas teikiančių serverių operacinių sistemų
Windows
dalimis, nekuria „besiskiriančio produkto“.
Trečia,
Microsoft
nurodo, kad komunikacijos protokolai – labai vertinga komercinė paslaptis. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ji atskleidžia savo komunikacijos „serveris-serveris“ protokolus tik pagal susitarimus dėl licencijų, kurie numato konfidencialumo įsipareigojimą ir kuriuose pripažįstamas jos, kaip šios technologijos savininkės, statusas. Ji pabrėžia, kad komercinės paslaptys yra pramoninės nuosavybės forma ir kad jas turi apsaugoti nacionalinė teisė. Galiausiai ji atmeta Komisijos požiūrį, kad įmonei padaroma mažesnė žala, kai ji atskleidžia savo komercinę paslaptį, negu tuo atveju, kai ji priversta taikytis su savo patento arba autoriaus teisių pažeidimu.
Iš šių samprotavimų
Microsoft
daro išvadą, kad dėl jai nustatytos pareigos suteikti savo konkurentams komunikacijos protokolų licencijas ji netenka galimybių gauti naudos iš didelių investicijų bei kūrybinių ir tyrimų pastangų, kurias įdėjo kurdama ir tobulindama komunikacijos protokolus. Be to, tai sumažintų jos pačios ir konkurentų norą investuoti į komunikacijos protokolus.
Komisija ginčija 267–274 punktuose išdėstytus argumentus.
Pirma, Komisija atmeta
Microsoft
teiginius, kad, viena vertus, nagrinėjami komunikacijos protokolai yra naujoviški, ir, kita vertus, kad licencijų jiems suteikimas reikštų, jog bus perduota informacija apie jos darbo grupės serverių operacinių sistemų vidaus charakteristikas. Ji mano, kad W. Lees (dubliko C.4 priedas) ir R. Hirst (dubliko C.8.1 priedas) parengti dokumentai neįrodo, jog atitinkamoje informacijoje yra „naujovių, turinčių savarankišką vertę“. Ji daro nuorodą į dvi savo konsultantės OTR raštus (dubliko D.2 ir D.3 priedai), kuriuose komentuojami W. Lees ir R. Hirst dokumentai ir paaiškinama, kodėl idėjos ir principai, kuriais grindžiami atitinkami komunikacijos protokolai, nėra nauji.
Komisija taip pat atmeta
Microsoft
teiginį, kad, viena vertus, pastarosios komunikacijos protokolus apsaugo intelektinės nuosavybės teisė, ir, kita vertus, kad pagal ginčijamą sprendimą privaloma suteikti licencijas.
Pirmiausia ji nurodo, jog
Microsoft
neįrodo, kad nagrinėjamuose komunikacijos protokoluose tariamai esančios naujovės yra patentabilios. Be to, daugybė veiksnių parodo, kad
Microsoft
atsisakymas nėra grindžiamas su jos patentų apsauga susijusias argumentais. Tiksliau pasakius,
Microsoft
užpatentavo jas tik administracinės procedūros pabaigoje arba prieš kelias savaitės iki ginčijamo sprendimo priėmimo
Microsoft
(patentas EP 0669020).
Antra, Komisija atmeta
Microsoft
teiginius dėl autorių teisių apsaugos. Ji, be kita ko, pažymi, jog neatmetama galimybė, kad ginčijamame sprendime numatytoms specifikacijoms gali būti taikoma autorių teisė. Tačiau patikslina, jog tai nereiškia, kad „taip dokumentuotos“ informacijos panaudojimas įgyvendinant ją operacinėje sistemoje pažeidžia autorių teisės. Specifikacijų įgyvendinimas nėra kopija, o lemia visiškai atskiro kūrinio atsiradimą. Be to, Komisija tvirtina, kad klausimas, ar specifikacijoms taikytina autorių teisė, pagal savo prigimtį yra grynai pagalbinis, primindama, jog pagrindinis klausimas šioje byloje yra
Microsoft
nustatyta pareiga atskleisti informaciją ir leisti ja naudotis, dėl ko būtinai reikia parengti dokumentą. Galiausiai Komisija pastebi, kad dublike
Microsoft
nurodo du naujus argumentus dėl autorių teisių klausimo (žr. šio sprendimo 272 punktą), ir mano, kad šie argumentai turi būti pripažinti nepriimtinais pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį. Jos nuomone, jie bet kuriuo atveju nepagrįsti.
Trečia, Komisija pripažįsta, kad informacija, kurią
Microsoft
turi atskleisti pagal ginčijamą sprendimą, iki šiol buvo laikoma paslaptyje nuo jos konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Tačiau ji mano, kad tai, jog,
Microsoft
nuomone, jos „komercinės paslaptys“ prilygsta „įstatymo įtvirtintoms“ intelektinės nuosavybės teisėms, nėra akivaizdu. Šiuo klausimu Komisija nurodo, kad teismų praktika dėl privalomo licencijų suteikimo tiesiogiai nėra taikytina komercinėms paslaptims ir kad jų apsauga pagal nacionalinės teisės aktus dažniausia yra labiau ribota negu autorių teisių arba patentų suteikiama apsauga. Ji teigia, kad jei ir gali egzistuoti „įstatymo įtvirtinta“ atsisakymo suteikti licenciją dėl intelektinės nuosavybės teisių teisėtumo prezumpcija, konkurencijos teisėje atsisakymo atskleisti paslaptį, kurios buvimas priklauso tik nuo vienašalio komercinio sprendimo, teisėtumas juo labiau priklauso nuo konkretaus atvejo faktinių aplinkybių, ypač nuo esamų interesų. Šioje byloje atitinkamos „paslapties“ svarba priklauso ne nuo to, kad ji sudaro naujovę, o nuo to, kad ji yra dominuojančios įmonės paslaptis.
SIIA, iš esmės nurodanti šiuo klausimu tuos pačius argumentus kaip ir Komisija, teigia, jog
Microsoft
neįrodė, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia jos intelektinės nuosavybės teises ir įpareigoja suteikti licencijas.
FSFE tvirtina, jog „technologija“, kurią
Microsoft
atsisako atskleisti savo konkurentams, nėra nei nauja, nei naujoviška. Ji paaiškina, kad šios įmonės politika – perimti jau egzistuojančius protokolus ir padaryti juose nežymių ir nereikalingų pakeitimų, siekiant sudaryti kliūtis suderinamumui. Kaip pavyzdį ji nurodo šiuos protokolus: CIFS/SMB
(Common Internet File System/Server Message Block),
DCE/RPC
(Distributed Computing Environment/Remote Procedure Call),
Kerberos 5
ir LDAP.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Nors šalys savo rašytiniuose pareiškimuose ir per posėdį ilgai diskutavo dėl
Microsoft
komunikacijos protokolams ar jų specifikacijoms taikytinų intelektinės nuosavybės teisių, Pirmosios instancijos teismas mano, kad nagrinėjami bylai išspręsti į šį klausimą atsakyti nebūtina.
Microsoft
argumentai dėl tariamų intelektinės nuosavybės teisių savaime negali turėti įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui. Nepareikšdama nuomonės dėl šių argumentų pagrįstumo, Komisija priėmė šį sprendimą preziumuodama, kad
Microsoft
nagrinėjamu atveju galėjo remtis šiomis teisėmis. Kitaip sakant, ji rėmėsi prielaida, jog įmanoma, kad šioje byloje nagrinėjami veiksmai, turint omenyje pirmą probleminį klausimą, yra ne paprastas atsisakymas tiekti konkrečiai veiklai vykdyti reikalingą produktą ar paslaugą, bet atsisakymas suteikti trečiajai šaliai su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusią licenciją, taip pasirinkdama griežčiausią teismų praktikoje priimtą ir dėl to
Microsoft
palankiausią sprendimo variantą (žr. šio sprendimo 312–336 punktus). Taigi Komisija nei konstatavo, nei atmetė galimybę, kad veiksmai, kuriais kaltinama
Microsoft
, laikytini atsisakymu suteikti licenciją arba kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė įpareigoja suteikti licencijas.
Be to, ginčijamo sprendimo 190 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžia, kad per administracinę procedūrą
Microsoft
atkreipė dėmesį į intelektinės nuosavybės teisių buvimą, bei į tai, kad nagrinėjama su suderinamumu susijusi informacija yra komercinė paslaptis. Ji pažymi, jog negalima atmesti galimybės, kad
Microsoft
gali remtis šiomis teisėmis siekdama sutrukdyti
Sun
savo produktuose įgyvendinti aptariamas specifikacijas. Tai pat ji pripažįsta, kad šiose specifikacijose gali būti naujovių ir kad jos gali būti komercinė paslaptis. Apskritai Komisija konstatuoja, jog neatmestina galimybė, kad
Microsoft
nustatyta pareiga atskleisti trečiosioms šalims su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis pažeidžia laisvą jos intelektinės nuosavybės teisės įgyvendinimą. Tokią išvadą ji pakartoja ginčijamo sprendimo 546 konstatuojamojoje dalyje. Ginčijamo sprendimo 249 išnašoje ji paaiškina, kad „bet kuriuo atveju, kadangi atitinkamos specifikacijos neprieinamos, (Komisijai) nėra galimybių nustatyti, kiek teisingi yra
Microsoft
teiginiai dėl intelektinės nuosavybės teisių“.
Be to, ginčijamo sprendimo 1003 ir 1004 konstatuojamosiose dalyse Komisija, aprašydama
Microsoft
ištaisyti neteisėtą atsisakymą skirtos korekcinės priemonės taikymo sritį, pabrėžia, kad ši priemonė skirta tik sąsajos specifikacijoms, o ne šaltinio kodo dalims, ir kad ja siekiama leisti
Microsoft
konkurentams įdiegti atskleistas specifikacijas savo darbo grupės serverių operacinėse sistemose. Ji, be kita ko, sako, kad „specifikacijos daugiau nebus atkuriamos, pritaikomos, taisomos arba modifikuojamos, tačiau bus naudojamos trečiųjų asmenų, kuriančių savo sąsajas, atitinkančias šias specifikacijas“ (ginčijamo sprendimo 1004 konstatuojamoji dalis). Galiausiai ji teigia, kad „bet kuriuo atveju, jeigu dėl (ginčijamo) sprendimo
Microsoft
negalėtų visiškai įgyvendinti tam tikrų intelektinės nuosavybės teisių, tai būtų pateisinama būtinybe nutraukti nustatytą piktnaudžiavimą“ (ginčijamos sprendimo 1004 konstatuojamoji dalis).
Savo rašytiniuose pareiškimuose Komisija nurodo tuos pačius argumentus. Be to, triplike ji vadina „klaidingu“
Microsoft
dublike suformuluotą teiginį, kad „(ginčijamas) sprendimas įpareigoja (ją) suteikti licenciją naudotis visomis intelektinės nuosavybės teisėmis, kurios gali būti reikalingos įgyvendinant specifikacijas jos produktuose“. Šiuo klausimu ji pirmiausia pažymi, kad „ginčijamas sprendimas įpareigoja
Microsoft
suteikti teisę naudoti specifikacijas siekiant produktų suderinamumo“ ir kad „tiek, kiek ši (pareiga) gali riboti
Microsoft
galimybę užtikrinti visišką jos (intelektinės nuosavybės teisių) laikymąsi, ji pateisinama būtinybe užkirsti kelią pažeidimui“. Komisija pabrėžia, kad „(ginčijamame) sprendime nekalbama apie tai, ar
Microsoft
(intelektinės nuosavybės teisės) yra pažeistos“. Ji nurodo, jog vis dėlto negalima daryti išvados, kad atsisakymas, kuriuo kaltinama
Microsoft
, yra pateisinamas intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimu ir kad šioje byloje įpareigojama suteikti licencijas. Nei bylos medžiagoje, nei ieškinyje nėra informacijos, įrodančios, kad taip yra šiuo atveju, ir ypač kad „konkurentams reikia licencijos, kuri suteiktų jiems galimybę naudotis tam tikromis
Microsoft
(intelektinės nuosavybės teisėmis), siekiant užtikrinti suderinamumą su
Windows
domeno architektūra“.
Taip pat reikia pažymėti, kad atsakydama į vieną Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą Komisija patvirtino, jog ginčijamame sprendime nebuvo konstatuota, kad su suderinamumu susijusi informacija nepatenka ar patenka į patento arba autorių teisių taikymo sritį. Ji nusprendė, jog jai nebūtina pareikšti nuomonę šiuo klausimu, nes bet kuriuo atveju „piktnaudžiavimo nustatymo ir (ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje) numatytos korekcinės priemonės taikymo sąlygos yra įvykdytos, neatsižvelgiant į tai, ar informacija apsaugoma pagal kokį nors patentą arba autorių teises“.
Iš pirmiau išdėstytų argumentų matyti, kad pirmos pagrindo dalies pagrįstumas turi būti vertinamas preziumuojant, jog nagrinėjami protokolai ar jų specifikacijos patenka į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį arba yra komercinės paslaptys ir jog šios paslaptys prilygintinos intelektinės nuosavybės teisėms.
Iš to išplaukia, kad pagrindinis klausimas, kurį reikia išnagrinėti šioje dalyje, yra tai, ar nagrinėjamoje byloje, kaip teigia Komisija ir ginčija
Microsoft
, įvykdomos sąlygos, kuriomis dominuojančią padėtį užimanti įmonė gali būti įpareigota suteikti licenciją intelektinės nuosavybės teisėms.
d) Dėl konkrečių argumentų, pateikiamų grindžiant pirmą pagrindo dalį
i) Dėl aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti nagrinėjant inkriminuojamus veiksmus
Šalių argumentai
Pirmiausia
Microsoft
, palaikoma
CompTIA
ir ACT, tvirtina, kad pirmą probleminį klausimą reikia vertinti atsižvelgiant į kriterijus, kuriuos Teisingumo Teismas nustatė sprendime
Magill
(minėtas 107 punkte) ir priminė sprendime
IMS Health
(minėtas 107 punkte).
Pagrįsdama šį teiginį,
Microsoft
pakartoja, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnis nustato pareigą suteikti licencijas komunikacijos protokolams, kurie yra nauji technologinių požiūriu ir patenka į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį.
Antra,
Microsoft
mano, kad 302 punkte Komisijos nurodytas argumentas reiškia, jog Komisija mano, kad minėti kriterijai netaikytini, kai nagrinėjamas „technologiškai susietas pardavimas“. Tačiau tokiam argumentui nebuvo pritarta Komisijos nurodytoje byloje, kurioje priimtas 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Tetra Pak prieš Komisiją
(
T-83/91, Rink. p. II-755
), patvirtintas apeliacine tvarka 1996 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Tetra Pak prieš Komisiją
(
C-333/94 P, Rink. p. I-5951
) (toliau – byla
Tetra Pak II
).
Trečia,
Microsoft
atmeta Komisijos argumentus, kad šios bylos aplinkybės iš esmės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas 107 punkte minėtas sprendimas
IMS Health
, aplinkybių.
Šiuo klausimu
Microsoft
visų pirma pažymi, kad pastarojoje byloje buvo kalbama apie reikšmingą tinklo poveikį ir kad būtent dėl to
IMS Health
sukurta 1860 modulių struktūra buvo laikoma gamybos norma. Ji taip pat nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime nesirėmė argumentu, jog, atsisakydama „leisti užtikrinti suderinamumą“,
Microsoft
pažeidė Direktyvoje 91/250 numatytus bendrojo intereso tikslus. Bet kuriuo atveju neaiškiais bendruoju interesu pagrįstais argumentais negalima bandyti pateisinti įmonei nustatomo įpareigojimo suteikti licencijas. Galiausiai
Microsoft
nurodo, kad Direktyva 91/250 nenumato jokios pozityvios pareigos atskleisti informaciją.
Antra,
Microsoft
atmeta Komisijos teiginį, kad ji pasinaudojo savo galia AK klientų operacinių sistemų rinkoje, siekdama „užkariauti“ darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką. Ji tvirtina, kad nei ginčijamame sprendime, nei atsiliepime į ieškinį aiškiai nenurodoma, kokia galia rinkoje ji pasinaudojo ir kaip ši galia tariamai buvo panaudota.
Trečia,
Microsoft
mano, kad Komisijos teiginys, jog ji nutraukė ankstesnę (informacijos) atskleidimo politiką, klaidingas teisiniu ir faktiniu požiūriais ir kad ji neatsižvelgė į 112 punkte minėtame sprendime
Bronner
nurodytus principus. Ji teigia, kad niekada nebuvo suteikusi
Sun
ar kitai konkuruojančių operacinių sistemų tiekėjai komunikacijos protokolų specifikacijų licencijos. Ji pažymi, jog 1994 m. suteikė AT&T licenciją naudotis tinklo technologija, kad ši galėtų sukurti produktą „Advanced Server for UNIX (AS/U)“, ir svarbūs UNIX tiekėjai AS/U pagrindu sukūrė nemažai produktų, įskaitant sistemą „PC NetLink“, sukurtą
Sun
. Ji taip pat nurodo, kad nors 2001 m. buvo susitarusi su AT&T netaikyti licencijavimo susitarimo naujoms technologijoms, AS/U technologija ir ja besiremiantis produktai lieka prieinami. Ji mano, jog dėl to, kad daugiau kaip prieš dešimt metų suteikė AT&T licenciją konkrečiai technologijai, ji negali būti įpareigota ateityje suteikti licenciją visoms su ja susijusioms naujoms technologijoms, įskaitant komunikacijos protokolus.
Ketvirta,
Microsoft
pažymi, kad ginčijamo sprendimo 577 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, jog „atsisakymas, kuriuo
Sun
kaltina
Microsoft
, yra veiksmų, kuriais siekiama neatskleisti darbo grupės serverių operacinių sistemų kūrėjams tam tikros su suderinamumu susijusios informacijos, dalis“. Ji mano, kad veiksmais, kuriais ji kaltinama, yra „be jokios diskriminacijos įgyvendinama politika, kurią taiko beveik visos technologijų bendrovės, siekdamos apsaugoti savo tyrimų ir kūrybos produktus“, ir kad tokie veiksmai nėra „ypatinga aplinkybė“ 107 punkte minėtų sprendimų
Magill
ir
IMS Health
prasme.
Be to,
Microsoft
, palaikoma
CompTIA
ir ACT, nurodo, jog darant prielaidą, kad šioje byloje netaikoma jokia intelektinės nuosavybės teisė, turėtų būti taikomi kriterijai, kuriuos Teisingumo Teismas patvirtino 112 punkte minėtame sprendime
Bronner
ir kurie atitinka pirmą, antrą ir ketvirtą kriterijus, išdėstytus 107 punkte minėto sprendimo
IMS Health
116 punkte.
Galiausiai
Microsoft
,
CompTIA
ir ACT tvirtina, kad šiuo atveju neįvykdomas nė vienas iš 107 punkte menėtame sprendime
IMS Health
išdėstytų keturių kriterijų ir atitinkamai nė vienas iš 112 punkte minėtame sprendime
Bronner
suformuluotų trijų kriterijų.
Komisija, palaikoma SIIA ir FSFE, kaip pagrindinį argumentą nurodo tai, kad net jei būtų manoma, jog nagrinėjamas atsisakymas pateisinamas intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimu ir ginčijamas sprendimas įpareigoja suteikti licencijas, šios problemos nereikia automatiškai vertinti atsižvelgiant į sprendime
IMS Health
nustatytus kriterijus.
Šiuo klausimu Komisija visų pirma teigia, kad teismų praktikoje numatyta „ypatingų aplinkybių taisyklė“ negali „savaime ir be jokių patikslinimų“ būti taikoma atsisakymui atskleisti komercines paslaptis, dėl kurių atsiranda „technologinis ryšis“ tarp atskiro ir dominuojančio produktų.
Antra, Komisija tvirtina, kad 107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
nepateikiamas išsamus ypatingų aplinkybių sąrašas. Ji nurodo, kad šiame sprendime, kaip ir 107 punkte minėtame sprendime
Magill
, atsižvelgdamas į specifines bylų, kuriose buvo priimti šie sprendimai, aplinkybes, Teisingumo Teismas nustatė sąlygas, kurioms esant galima priimti sprendimą, numatantį privalomą licencijų suteikimą. 107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
Teisingumo Teismas nustatė tik „pakankamų“ įvykdyti kriterijų sąrašą. Siekdama nustatyti, ar atsisakančios pateikti (informaciją) dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmai sudaro piktnaudžiavimą, Komisija turi išnagrinėti visus su šiuo atsisakymu susijusius veiksnius ir ypač jo ekonominį ir teisinį kontekstą.
Trečia, Komisija išvardija aplinkybes, kuriomis ši byla skiriasi nuo bylos, kur priimtas 107 punkte minėtas sprendimas
IMS Health
, aplinkybių ir kurios leidžia manyti, kad atsisakymas, kuriuo kaltinama
Microsoft
, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi.
Pirma, Komisija pažymi, jog ginčijamas sprendimas ypatingas tuo, kad yra susijęs su atsisakymu pateikti su suderinamumu programinės įrangos sektoriuje susijusios informacijos. Šiuo sprendimu siekiama suteikti galimybę kurti su
Microsoft
produktais suderinamus produktus, o pirmiau nurodytose bylose nagrinėtos situacijos, kai „saugomas produktas“ turėjo būti įdiegtas į konkurentų produktus ne tik dėl siekio užtikrinti atskirų produktų suderinamumą. Be to, šios bylos nebuvo susijusios su specifinėmis problemomis, kylančiomis sektoriuose, kur patiriamas tinklo poveikis. Komisija taip pat nurodo, kad, skirtingai nei šioje byloje nagrinėjamame sektoriuje, minėtose bylose nagrinėjami sektoriai nėra „sektoriai, kur teisės aktų leidėjas aiškiai pripažino suderinamumo svarbą visuomenei“. Konkrečiai kalbant, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 745–763 konstatuojamąsias dalis, ji primena teisės aktų leidėjo Direktyvoje 91/250 pripažintą suderinamumo svarbą bei jo poziciją, jog informacijos atskleidimas siekiant suderinamumo yra naudingas konkurencijai ir naujovių atsiradimui.
Antra, Komisija nurodo, kad ši problema susijusi su dominuojančią padėtį užimančiu tiekėju, kuris naudoja apibrėžtoje rinkoje, šiuo atveju AK klientų operacinių sistemų rinkoje, turimą rinkos galią, siekdamas pašalinti konkurenciją gretimoje rinkoje, t. y. darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, „taip padidindamas patekimo į savo pirminę rinką kliūtis ir kartu gaudamas papildomų pajamų iš monopolio“. Ši situacija dar labiau padidina esamą žalą, kurią patiria vartotojai dėl naujų produktų kūrimo apribojimų.
Trečia, Komisija pabrėžia, kad ši problema susijusi su dominuojančią padėtį užimančiu tiekėju, kuris nutraukia ankstesnę atskleidimo politiką (ginčijamo sprendimo 578–584 konstatuojamosios dalys). Ji nurodo, kad iš pradžių
Microsoft
atskleisdavo, o ne nuslėpdavo su suderinamumu susijusią informaciją, ir tai, be kita ko, palengvino jos pačios darbo grupės serverių operacinių sistemų patekimą į rinką ir neatgrasė kurti naujovių. Tačiau kai tik
Microsoft
„produktai-serveriai“ įsitvirtino rinkoje, ji pakeitė savo elgesį ir atsisakė suteikti savo konkurentams prieigą prie minėtos informacijos (ginčijamo sprendimo 587, 588, 637 ir kt. punktai).
Komisija mano, kad
Microsoft
negali ginčyti, jog nutraukė ankstesnę atskleidimo politiką. Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad tarp
Microsoft
ir
AT&T
pasirašytame susitarime, leidusiame pastarajai sukurti AS/U, buvo numatyta ne tik atskleisti tokią su suderinamumu susijusią informaciją kaip, pvz., numatytą ginčijamame sprendime, bet ir papildomą informaciją. Be to, Komisija mano, jog tai, kad AS/U technologija yra prieinama, neturi reikšmės. Darydama nuorodas į ginčijamo sprendimo 580–583 konstatuojamąsias dalis, ji šiuo klausimu pažymi, kad „AS/U kontekste“ atskleista informacija paseno, nes
Microsoft
pakeitė atitinkamus protokolus vėlesnėse
Windows
versijose. Galiausiai Komisija mano, jog
Microsoft
teiginys, kad daugiau kaip prieš dešimt metų ji suteikė AT&T licenciją konkrečiai technologijai ir dėl to negali būti įpareigota ateityje suteikti licencijų visoms su ja susijusioms naujoms technologijoms, neturi reikšmės atsižvelgiant į ginčijamame sprendime pasirinktą požiūrį. Pats ankstesnės atskleidimo politikos nutraukimo klausimas sprendime vertinamas ne kaip piktnaudžiavimas, bet kaip
Microsoft
inkriminuojamo atsisakymo pateikti informaciją vertinimo kriterijus (ginčijamo sprendimo 578 ir paskesni punktai).
Ketvirta, Komisija pažymi neteigianti, jog paprastas atsisakymas suteikti intelektinės nuosavybės teisių licenciją yra bendro elgesio modelio dalis, kuris savaime sudaro „ypatingą aplinkybę“, pakankamą tam, kad šis atsisakymas būtų laikomas piktnaudžiavimu. Ji tik mano, jog tai, kad
Sun
nėra vienintelė konkurentė, kuriai
Microsoft
atsisakė suteikti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos, yra svarbi aplinkybė vertinant pastarosios veiksmų atitiktį EB 82 straipsniui.
Komisija mano, kad
Microsoft
papildomas argumentas, pagal kurį ši byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į 112 punkte minėtame sprendime
Bronner
išdėstytus kriterijus, yra nepriimtinas. Ji pažymi, kad šiame sprendime buvo nagrinėjama prieiga prie didelių investicijų reikalaujančios infrastruktūros, ir mano, kad jei paaiškėtų, jog čia nagrinėjamos informacijos nesaugo intelektinės nuosavybės teisės ir ją sudaro tik visiškai vienašališkų pranešimų kombinacija, šis sprendimas tikrai negalėtų būti „tinkamas palyginimo pavyzdys“.
Be to, Komisija, palaikoma SIIA ir FSFE, tvirtina, kad net darant prielaidą, jog ginčijamo sprendimo teisėtumą, tiek, kiek jis susijęs su pirmu probleminiu klausimu, reikia vertinti atsižvelgiant į 107 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime
IMS Health
patvirtintus kriterijus, reikia pažymėti, kad nagrinėjamu atveju jie įvykdyti.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad
Microsoft
gina teiginį, jog atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusios informacijos, kuriuo ji kaltinama, nėra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme, nes, pirma, šią informaciją apsaugo intelektinės nuosavybės teisės – arba ji yra komercinė paslaptis – o antra, šioje byloje nėra įvykdyti teismų praktikoje nustatyti kriterijai, leidžiantys įpareigoti dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją trečiosioms šalims.
Taip pat reikia priminti, kad Komisija mano, jog nebūtina priimti sprendimo dėl klausimo, ar
Microsoft
veiksmai laikytini atsisakymu suteikti trečiosioms šalims licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis ir ar komercinėms paslaptims taikytinas toks pats apsaugos lygis kaip šioms teisėms, nes bet kuriuo atveju šiuo atveju įvykdyti griežti kriterijai, kuriais remiantis toks atsisakymas gali būti pripažintas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme (žr. šio sprendimo 284–288 punktus).
Nors
Microsoft
ir Komisija sutinka, kad nagrinėjamas atsisakymas – jeigu jis laikytinas atsisakymu suteikti trečiosioms šalims licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis, – gali būti vertinamas pagal EB 82 straipsnį, jos nesutinka dėl šiuo atveju taikytinų teismų praktikoje nustatytų kriterijų.
Microsoft
visų pirma nurodo 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
nustatytus kriterijus ir, kaip papildomus, – 112 punkte minėto sprendimo
Bronner
kriterijus.
Komisija savo ruožtu mano, kad šiuo atveju būtų „problemiška“„automatiškai“ taikyti 107 punkte minėto sprendimo
IMS Health
kriterijus. Ji teigia, kad siekiant nustatyti, ar toks atsisakymas yra piktnaudžiavimas, reikia atsižvelgti į visas tokį atsisakymą supančias ypatingas aplinkybes, o šios aplinkybės nebūtinai turi būti tokios pačios, kokios nustatytos 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
. Todėl ginčijamo sprendimo 558 konstatuojamojoje dalyje sakoma, jog „Teisingumo Teismo praktika leidžia <…> manyti, kad Komisija turi nagrinėti visas konkretaus atsisakymo pateikti informaciją aplinkybes ir priimti savo sprendimą atsižvelgdama į šio išsamaus nagrinėjimo rezultatus“.
Per posėdį Komisija, gavusi atitinkamą Pirmosios instancijos teismo klausimą, patvirtino, jog ginčijamame sprendime ji konstatavo, kad
Microsoft
inkriminuojamam elgesiui būdingi trys požymiai, leidžiantys laikyti juos piktnaudžiavimu. Pirmą požymį sudaro faktas, kad informacija, kurią
Microsoft
atsisako atskleisti, susijusi su suderinamumu programinės įrangos sektoriuje, kitaip sakant, su klausimu, kuriam Bendrijos teisės aktų leidėjas suteikia ypatingą reikšmę. Antrą požymį sudaro tai, kad
Microsoft
naudoja ypatingą rinkos galią, kurią ji turi AK klientų operacinių sistemų rinkoje, tam, kad panaikintų konkurenciją gretimoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Trečią požymį sudaro aplinkybė, kad dėl nagrinėjamų veiksmų buvo nutraukta ankstesnė atskleidimo politika.
Komisija teigia, kad bet kuriuo atveju 107 punkte minėtuose Teisingumo Teismo sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
suformuluoti kriterijai taip pat įvykdyti.
Vertinant šiuos argumentus, reikia pažymėti, kad, kaip ginčijamo sprendimo 547 konstatuojamojoje dalyje pagrįstai nurodė Komisija, nors iš esmės įmonės gali laisvai pasirinkti komercinius partnerius, dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas tiekti tam tikromis aplinkybėmis ir, jeigu jis nėra objektyviai pateisinamas, gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme.
Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad dominuojančią padėtį žaliavų rinkoje užimanti bendrovė, kuri, siekdama rezervuoti šias žaliavas tik savo produktų gamybai, atsisako tiekti jas klientui, taip pat esančiam šių produktų gamintoju, ir todėl kyla pavojus, jog bus panaikinta bet kokia šio kliento konkurencija, naudojasi turima dominuojančia padėtimi, piktnaudžiaudama EB 82 straipsnio prasme (1974 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvent prieš Komisiją,
6/73 ir 7/73, Rink. p. 223
; dėl atsisakymo teikti paslaugą žr. 1985 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimą
CBEM
,
311/84, Rink. p. 3261
).
Byloje, kurioje priimtas 1988 m. spalio 5 d. Sprendimas
Volvo
(
238/87, Rink. p. 6211
), Teisingumo Teismui pagal EB 234 straipsnį buvo pateiktas prejudicinis klausimas, ar tuomet, kai automobilių gamintojas, įregistravęs kėbulo panelių dizainą, atsisako trečiosioms šalims suteikti licenciją saugomo dizaino panelių tiekimui, konstatuotinas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Savo sprendime Teisingumo Teismas pabrėžė, kad saugomo dizaino savininko teisė drausti trečiosioms šalims tokio dizaino produktų gamybą ir pardavimą ar importą be jo sutikimo sudaro pačią jo išimtinės teisės esmę. Jis nusprendė (8 punktas), kad „saugomo dizaino savininkui nustatyta pareiga net už protingą atlyginimą suteikti trečiosioms šalims licenciją tiekti tokio dizaino produktus iš esmės atimtų iš šio savininko išimtinę teisę, ir atsisakymas suteikti tokią licenciją savaime negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi“. Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad „automobilių kėbulų panelių dizaino savininko naudojimasis išimtine teise (galėtų) būti draudžiamas pagal (EB 82) straipsnį, jei dominuojanti įmonė imtųsi kaip nors piktnaudžiauti savo veiksmais, pavyzdžiui, vienašališkai atsisakytų tiekti atsargines dalis nepriklausomoms remonto dirbtuvėms, nustatytų nesąžiningas atsarginių dalių kainas ar nuspręstų toliau nebegaminti atsarginių dalių konkrečiam mašinos modeliui, kuris vis dar yra plačiai naudojamas, jeigu šie veiksmai (galėtų) daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai“ (9 punktas).
107 punkte minėtame sprendime
Magill
Teisingumo Teismo, nagrinėjusio apeliacinį skundą, taip pat buvo prašoma pareikšti nuomonę dėl dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymo suteikti trečiajai šaliai licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teise. Byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, buvo nagrinėjamas Komisijos sprendimas, kur ji konstatavo, kad trys televizijos bendrovės piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, kurią užėmė savaitinių televizijos programų ir jų apžvalgų, kur šios programos buvo skelbiamos, rinkoje dėl to, kad rėmėsi autorinėmis teisėmis į televizijos programų apžvalgas, siekdami neleisti trečiosioms šalims skelbti detalių savaitinių įvairių kanalų televizijos programų gidų. Komisija įpareigojo šias televizijos bendroves keistis iš anksto parengtomis savaitinėmis laidų programomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis teikti jas trečiosioms šalims šių prašymu bei leisti joms perspausdinti šias programas. Be kita ko, ji nurodė, kad tuo atveju, jei šios bendrovės nuspręstų teikti ir leisti perspausdinti savo programas licencijos pagrindu, jų prašomas licencinis mokestis turėtų būti protingas.
107 punkte minėtame sprendime
Magill
(49 punktas) Teisingumo Teismas, darydamas nuorodą į 321 punkte minėtą sprendimą
Volvo
, nusprendė, kad „išimtinė atgaminimo teisė (sudaro) autoriaus prerogatyvos dalį, todėl atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu tai daro dominuojanti įmonė, savaime nėra piktnaudžiavimas šia padėtimi“. Tačiau taip pat darydamas nuorodą į 321 punkte minėtą sprendimą
Volvo
, jis nustatė, kad „įgyvendindamas savo išimtinę teisę jos turėtojas tam tikromis aplinkybėmis (gali) ja piktnaudžiauti“ (50 punktas).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekiant konstatuoti neteisėtą aptariamų televizijos bendrovių veiksmų pobūdį, reikšmingos šios aplinkybės. Pirma, atsisakymas, kuriuo kaltintos šios bendrovės, buvo susijęs su preke, t. y. televizijos kanalų savaitinėmis laidų programomis, kurios būtinos nagrinėjamai veiklai vykdyti, t. y. leisti išsamius savaitinius televizijos programų leidinius (53 punktas). Antra, šis atsisakymas trukdė atsirasti naujam produktui, t. y. išsamiam savaitiniam televizijos programų gidui, kurio minėtos televizijos bendrovės nesiūlydavo ir kuris turėjo potencialią vartotojų paklausą, o tai yra piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme (54 punktas). Trečia, šis atsisakymas nebuvo pagrįstas (55 punktas). Galiausiai, ketvirta, savo elgesiu šios televizijos bendrovės užėmė antrinę rinką, t. y. savaitinių televizijos programų gidų rinką, užkirsdamos kelią bet kokiai konkurencijai šioje rinkoje (56 punktas).
Byloje, kurioje priimtas 112 punkte minėtas sprendimas
Bronner
, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prejudicinį klausimą pagal EB 234 straipsnį, turėjo atsakyti į klausimą, ar tai, kad spaudos grupė, užimanti labai didelę Austrijos dienraščių rinkos dalį ir naudojanti vienintelę Austrijos nacionalinę laikraščių pristatymo į namus sistemą, atsisakydama už tinkamą atlygį suteikti prieigą prie šios sistemos konkuruojančiam dienraščių leidėjui arba suteikdama šią prieigą tik tuo atveju, jeigu šis pirkdavo papildomų paslaugų paketą, sudaro piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, prieštaraujantį EB 82 straipsniui.
Šiame sprendime (38 punktas) Teisingumo Teismas visų pirma pažymėjo, kad 320 punkte minėtuose sprendimuose
Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents prieš Komisiją
ir
CBEM
jis buvo nusprendęs, jog konkrečioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti įmonė, atsisakydama tiekti įmonei, su kuria konkuruoja gretimoje rinkoje, žaliavas ir paslaugas, būtinas pastarosios veiklai vykdyti, piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi, tik jei nagrinėjami veiksmai gali pašalinti bet kokią šios įmonės konkurenciją.
Toliau Teisingumo Teismas pažymėjo (39 punktas), kad 107 punkte minėto sprendimo
Magill
49 ir 50 punktuose jis patvirtino, jog intelektinės nuosavybės teisės turėtojo atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu tai daro dominuojanti įmonė, savaime negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, tačiau ypatingomis aplinkybėmis turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti piktnaudžiavimą.
Galiausiai Teisingumo Teismas priminė ypatingas aplinkybes, kurias jis nustatė 107 punkte minėtame sprendime
Magill
, ir nusprendė (41 punktas), kad:
„Net jei tokia teismų praktika dėl naudojimosi intelektinės nuosavybės teise būtų taikytina naudojimuisi bet kokios nuosavybės teise, tam, kad (šis) sprendimas <…> būtų naudingas konstatuojant piktnaudžiavimą (EB 82) straipsnio prasme <…> tokioje, kaip, pvz., prejudiciniame klausime pateiktoje situacijoje, reikia, kad atsisakymas leisti naudotis pristatymo į namus paslauga ne tik galėtų pašalinti bet kokią paslaugos prašančio asmens sudaromą konkurenciją dienraščių rinkoje ir kad tokį atsisakymą nebūtų galima objektyviai pateisinti, bet ir kad pati paslauga būtų būtina konkurento veiklai taip, jog neegzistuotų joks tikras ar potencialus pristatymo į namus sistemos pakaitalas“.
107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
Teisingumo Teismas dar kartą išsakė nuomonę dėl sąlygų, kuriomis dominuojančios įmonės atsisakymas suteikti trečiajai šaliai licenciją intelektinės nuosavybės teisės saugomo produkto naudojimui gali būti laikomas piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme.
Pirmiausia Teisingumo Teismas, remdamasis 321 punkte minėtu sprendimu
Volvo
ir 107 punkte minėtu sprendimu
Magill
, dar kartą patvirtino (34 punktas), kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką išimtinė atgaminimo teisė yra intelektinės nuosavybės teisės turėtojo prerogatyvos dalis, ir todėl atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu tai daro dominuojančią padėtį užimanti įmonė, savaime nėra piktnaudžiavimas šia padėtimi. Jis taip pat pažymėjo (35 punktas), jog iš tos pačios teismų praktikos matyti, kad ypatingomis aplinkybėmis turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti piktnaudžiavimą. Paskui, priminęs 107 punkte minėtame sprendime
Magill
nurodytas ypatingas aplinkybes, Teisingumo Teismas pareiškė (38 punktas), jog iš minėtos teismų praktikos išplaukia, kad norint konstatuoti, jog autorių teises turinčios įmonės atsisakymas suteikti prieigą prie produkto arba paslaugos, būtinų vykdyti tam tikrą veiklą, galėtų būti laikomas piktnaudžiavimu, pakanka, kad būtų įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. kad šis atsisakymas sudarytų kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą, atsirasti, kad jis nebūtų pateisinamas ir kad galėtų pašalinti visą konkurenciją antrinėje rinkoje.
Iš pirmiau nurodytos teismų praktikos išplaukia, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas suteikti trečiajai šaliai licenciją intelektinės nuosavybės teisės saugomo produkto naudojimui savaime negali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Tik ypatingomis aplinkybėmis intelektinės nuosavybės teisės turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti tokį piktnaudžiavimą.
Iš šios teismų praktikos taip pat išplaukia, kad ypatingomis visų pirma laikytinos tokios aplinkybės:
—
pirma, atsisakymas susijęs su tokiomis prekėmis ar paslaugomis, kurios yra būtinos vykdyti tam tikrą veiklą gretimoje rinkoje;
—
antra, šis atsisakymas gali pašalinti visą veiksmingą konkurenciją šioje gretimoje rinkoje;
—
trečia, atsisakymas sudaro kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą, atsirasti.
Jeigu nustatoma, kad tokios aplinkybės egzistuoja, dominuojančią padėtį užimančio intelektinės nuosavybės teisių turėtojo atsisakymas suteikti licenciją gali pažeisti EB 82 straipsnį, jeigu jis nėra objektyviai pateisinamas.
Reikia pastebėti, jog aplinkybė, kad atsisakymas sudaro kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą, atsirasti, nurodyta tik teismų praktikoje dėl intelektinės nuosavybės teisės įgyvendinimo.
Galiausiai taip pat reikia pridurti, jog tam, kad atsisakymas suteikti prieigą prie produkto arba paslaugos, būtinų vykdyti tam tikrą veiklą, galėtų būti laikomas piktnaudžiavimu, reikia atskirti dvi rinkas, t. y. pirma, minėtos prekės ar minėtos paslaugos rinką, kurioje atsisakiusi įmonė užima dominuojančią padėtį, ir, antra, gretimą rinką, kurioje nagrinėjama prekė ar paslauga naudojamos gaminant kitą prekę arba teikiant kitą paslaugą. Reikia nurodyti, jog tas faktas, kad būtinos prekė ar paslauga neparduodamos atskirai, savaime netrukdo apibrėžti atskirą rinką (šiuo klausimu žr. 107 punkte minėto sprendimo
IMS Health
43 punktą). Pavyzdžiui, 107 punkte minėto sprendimo
IMS Health
44 punkte Teisingumo Teismas pareiškė, jog pakanka, kad būtų galima apibrėžti potencialią, net hipotetinę, rinką ir kad taip yra tuo atveju, kai prekės ar paslaugos yra būtinos vykdyti tam tikrą veiklą ir kai egzistuoja tikra paklausa iš norinčių verstis šia veikla įmonių. Paskesniame savo sprendimo punkte Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad lemiamas veiksnys buvo ta aplinkybė, jog galima skirti dvi atskiras gamybos stadijas, kurias sieja tai, jog pirminė prekė yra būtina tiekiant antrinę prekę.
Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti, ar 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
nurodytos aplinkybės, paminėtos šio sprendimo 332 ir 333 punktuose, susiklostė ir šioje byloje. Tik jeigu bus nustatyta, kad nėra vienos ar kelių iš šių aplinkybių, Pirmosios instancijos teismas įvertins ypatingas Komisijos nurodytas aplinkybes (žr. šio sprendimo 317 punktą).
ii) Dėl būtinojo su suderinamumu susijusios informacijos pobūdžio
Šalių argumentai
Microsoft
teigia, kad ginčijamame sprendime numatyta su suderinamumu susijusi informacija nėra būtina tiekiant darbo grupės serverių operacines sistemas. Ji tvirtina, kad konkreti technologija negali būti laikoma būtina, jeigu jos nesuteikus dominuojančios įmonės konkurentams būtų „ekonomiškai naudinga“ kurti ir prekiauti savo produktais.
Microsoft
mano, kad ginčijamame sprendime šiuo klausimu padaryta teisinė ir faktinė klaida.
Pirma, kalbėdama apie teisinę klaidą,
Microsoft
mano, jog ji padaryta todėl, kad Komisija naudojo netinkamą, išimtinį ir absoliutų kriterijų „vertindama, ar konkurencija yra įmanoma“. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 176–184 konstatuojamąsias dalis, ji nurodo, kad jame konstatuota, jog
Microsoft
konkurentų serverių operacinės sistemos turi galėti komunikuoti su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis
Windows
visiškai taip pat, kaip tai daro serverių operacinės sistemos
Windows
. Tačiau teismų praktikoje nereikalaujama suteikti tokios „optimalios prieigos“ prie rinkos.
Dublike
Microsoft
kritikuoja tai, kad Komisija nustatė reikalingą suderinamumo lygį, atsižvelgdama į tai, ko reikia, kad jos konkurentai galėtų išlikti veiksmingi rinkoje. Ji tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 666–687 konstatuojamosiose dalyse Komisijos vartojama suderinamumo sąvoka yra nepagrįsta, nes ji reikalauja „beveik visiško tapatumo“ tarp serverių operacinių sistemų
Windows
ir konkurentų operacinių sistemų. Darydama nuorodą į 126 punkte minėtas ginčijamo sprendimo 669 ir 679 konstatuojamąsias dalis, ji nurodo, kad jeigu tokia sąvoka būtų patvirtinta, „bet kokia technologija būtų būtina“.
Microsoft
taip pat nurodo, kad vienintelis tokio suderinamumo „lygio“ būtinumą pateisinantis argumentas ginčijamame sprendime yra galimybė konkurentams toliau veikti rinkoje palankiomis sąlygomis, susijusi su aplinkybe, kad dėl prieigos prie nagrinėjamų specifikacijų jų naudotojai neturėtų „identifikuotis du kartus“ (ginčijamo sprendimo 183 konstatuojamoji dalis). Ji mano, kad toks pateisinimas yra netinkamas, nes, pirma, daugelis pardavėjų jau siūlo „vieno identifikavimo“ sprendimus, antra, pakartotinis identifikavimas akivaizdžiai yra alternatyvus sprendimas (net jeigu jis turi mažiau pranašumų) ir, trečia, ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė yra daug platesnė negu būtina sprendžiant šią nedidelę problemą.
Be to, nurodžiusi 125–128 punktuose pateiktus argumentus ir pakartojusi, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė neleis jos konkurentams kurti „beveik tapačių“ su serverių operacinėmis sistemomis
Windows
produktų,
Microsoft
dublike tvirtina, jog Komisija neįrodė priežastinio ryšio tarp jos komunikacijos protokolų specifikacijų „neprieinamumo“ ir fakto, kad jos konkurentai tariamai negali išlikti veiksmingi rinkoje.
Savo pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimų
Microsoft
nesutinka, kad rinkos dalyviai ir vartotojai reikalauja „visiško pakeičiamumo“, ir teigia, kad toks reikalavimas neatitinka 112 punkte minėtame sprendime
Bronner
ir 107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
Teisingumo Teismo nurodyto „būtinumo kriterijaus“. Be kita ko, ji pažymi, kad jos konkurentams „nereikia
Active Directory
“, jei jų serverių operacinės sistemos turi savo katalogo tarnybas, kurios gali teikti darbo grupės paslaugas AK klientų ir serverių operacinėms sistemoms
Windows
.
Antra,
Microsoft
mano, kad ginčijamame sprendime padaryta faktinė klaida, nes Komisija neatsižvelgė į tai, kad rinkoje yra daugybė darbo grupės serverių operacinių sistemų. Ji teigia, kad Europos įmonėse įdiegti įvairūs kompiuteriniai tinklai, t. y. kur veikia įvairių platintojų tiekiamos operacinės sistemos.
Šiuo klausimu
Microsoft
primena, kad per administracinę procedūrą ji pateikė ataskaitas, kuriose informatikos ekspertai aprašo „būdus, kuriais galima užtikrinti suderinamumą kompiuteriniuose tinkluose“. Taip pat ji nurodo, jog atsakymai į Komisijos prašymus pateikti informacijos patvirtina, kad kompiuteriniuose tinkluose Europoje įvairių tipų operacinės sistemos dažnai yra suderintos. 47 % į šiuos prašymus atsakiusių bendrovių nurodė, kad jos naudojo
Microsoft
konkurentų serverių operacines sistemas, teikdamos rinkmenų ir bendro spausdintuvų naudojimo paslaugas AK klientų operacinėms sistemoms
Windows
. Panašių įrodymų yra naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų atžvilgiu. Be to,
Microsoft
dar kartą nurodo, jog iš
Mercer
ataskaitų išplaukia, kad rinkdamosi serverių operacines sistemas įmonės nejaučia apribojimų dėl suderinamumo.
Microsoft
taip pat tvirtina, kad suderinamumą tarp konkurentų serverių operacinių sistemų ir AK klientų ir serverių operacinių sistemų
Windows
galima užtikrinti penkiais įvairiais metodais. Kiekvienas šių metodų yra nagrinėjamų protokolų atskleidimo alternatyva ir leidžia įvairioms operacinėms sistemoms „tinkamai veikti kartu“.
Microsoft
nurodo, kad nors teisinga, jog pasitelkus šiuos metodus nebus pasiektas „visiškas suderinamumas“, kurį Komisija laiko esminiu veiksniu, jais vis dėlto galima lengvai pasiekti „minimalų suderinamumo lygį <…>, kuris būtinas užtikrinti veiksmingą konkurenciją“.
Microsoft
nurodė šiuos penkis metodus: pirma, standartinių komunikacijos protokolų, pavyzdžiui, TCP/IP (
Transmission Control Protocol/Internet Protocol
) ir HTTP
(Hyper Text Transfer Protocol)
, naudojimas; antra, programinio kodo įdiegimas AK klientų arba serverių operacinėje sistemoje
Windows
tam, kad ji galėtų palaikyti ryšį su
Microsoft
konkurentų serverių operacine sistema, naudojant šiai serverių operacinei sistemai būdingus komunikacijos protokolus; trečia, programinio kodo įdiegimas
Microsoft
konkurentų serverių operacinėje sistemoje tam, kad ji galėtų palaikyti ryšį su AK klientų arba serverių operacine sistema
Windows
, naudojant operacinių sistemų
Windows
komunikacijos protokolus; ketvirta, serverių operacinės sistemos kaip „tilto“ tarp dviejų skirtingų komunikacijos protokolų paketų naudojimas; ir, penkta, programinių kodų bloko įdiegimas visose tinklo AK klientų ir serverių operacinėse sistemose, siekiant komunikacijomis užtikrinti šių programinių kodų blokų suderinamumą. Kartu
Microsoft
kaltina Komisija ginčijamame sprendime neįrodžius, kad jos komunikacijos protokolų apgrąžos inžinerija „techniškai ar ekonomiškai yra neįmanoma“.
Microsoft
taip pat nurodo, jog iš Komisijos per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų matyti, kad minėti metodai praktiškai taikomi
Linux
produktams ir kitoms darbo grupės serverių operacinėms sistemoms. Ji pažymi, kad
Linux
produktų pardavėjai toliau užima naujas rinkos dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje net neturėdami prieigos prie komunikacijos protokolų specifikacijų. Darydama nuorodą į D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla ataskaitos D ir E skyrius (dubliko C.11 priedas), ji taip pat nurodo, kad šie produktai tobulėja serverių operacinių sistemų
Windows
nenaudai. Be to, ji nurodo, jog plačiai pripažinta, kad
Linux
yra rimtas
Microsoft
konkurentas ir kad dešimt didžiausių serverių, kainuojančių iki 25000 JAV dolerių (USD), tiekėjų siūlo
Linux
naudojančius darbo grupės serverius.
CompTIA
ir ACT iš esmės nurodo tuos pačius argumentus kaip ir
Microsoft
.
CompTIA
, be kita ko, kritikuoja tai, kad Komisija mano, jog konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos turi pasiekti tokį suderinamumo su AK klientų operacinėmis sistemomis
Windows
lygį, kuris būtų „toks pat geras kaip pasiektas pačios
Microsoft
“.
Darydama nuorodą į
Microsoft
rašytiniuose pareiškimuose šiuo klausimu pateiktus argumentus, ACT tvirtina, kad yra keli metodai, leidžiantys užtikrinti pakankamą suderinamumą tarp įvairių tiekėjų tiekiamų operacinių sistemų. Be to, ji nuogąstauja, kad tai, kaip Komisija aiškina būtinumo kriterijų, daro neigiamą poveikį naujovių kūrimui.
Komisija teigia, jog tai, kad
Microsoft
atskleistų konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją, būtina norint, kad jie ir toliau konkuruotų darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Pirma, dėl tariamos teisinės klaidos Komisija nurodo, kad
Microsoft
teiginiai grindžiami neteisingu jos pozicijos suvokimu ir ginčijamame sprendime nagrinėjamų klausimų painiojimu. Ji paaiškina, kad būtinumo kriterijus reikalauja išnagrinėti, viena vertus, konkurentų veiksmingam išlikimui rinkoje būtiną suderinamumo lygį ir, kita vertus, tai, ar informacija, kurią atsisakoma pateikti, yra vienintelis ekonomiškai tinkamas šaltinis pasiekiant šį suderinamumo lygį.
Pabrėžusi, kad informacija, kurią
Microsoft
atsisako atskleisti, „funkcine prasme yra susijusi su AK klientais“, Komisija nurodo, kad šios informacijos būtinasis pobūdis išplaukia, viena vertus, iš suderinamumo su AK klientais svarbos darbo grupės serverių operacinėms sistemoms (ginčijamo sprendimo 383–386 konstatuojamosios dalys), o kita vertus, iš
Microsoft
beveik turimo monopolio AK klientų operacinių sistemų rinkoje.
Komisija taip pat pastebi, kad ginčijamo sprendimo 666–686 konstatuojamosiose dalyse ji išanalizavo teismų praktikoje apibrėžtą būtinumo kriterijų ir būtent išnagrinėjo, ar, be nagrinėjamos informacijos atskleidimo, yra kitų sprendimų, leidžiančių įmonėms veiksmingai konkuruoti su
Microsoft
darbo grupės serveriais operacinių sistemų rinkoje.
Komisijos nuomone,
Microsoft
mano, kad vien aplinkybė, kad yra neveiksmingų suderinamumo sprendimų, leidžiančių jos konkurentams tik „minimaliai“ patekti į rinką arba išsaugoti turimas „minimalias“ pozicijas rinkoje, įrodo, kad būtinumo kriterijus nėra įvykdytas. Šiai nuomonei negali būti pritarta, o minėtas kriterijus turėtų būti įvertintas atsižvelgiant į tikslą apsaugoti veiksmingą vartotojams naudingą konkurenciją. Faktiškai kalbama apie klausimą, ar informacija, kurią atsisakoma atskleisti, yra būtina vykdant veiklą nagrinėjamoje rinkoje, būtent apie veiksmingą konkurentą, o ne smulkų rinkos dalyvį, kuris
de facto
pasitraukė iš rinkos, užimdamas „nišą“.
Triplike Komisija nurodo, jog ji laikosi požiūrio, kad dominuojanti įmonė neturi teisės kelti pavojaus veiksmingai konkurencijai antrinėje rinkoje, neteisėtai atsisakydama suteikti savo konkurentams prieigą prie jų veiklai būtino „ištekliaus“. Ji taip pat nurodo, kad jeigu nėra jokios galimybės pakeisti atsisakomą atskleisti „išteklių“, kuris galėtų leisti konkurentams daryti veiksmingą konkurencinį spaudimą dominuojančiai įmonei antrinėje rinkoje, akivaizdu, kad minėtas „išteklius“ būtinas veiksmingai konkurencijai išsaugoti.
Triplike Komisija taip pat pakartoja, kad yra daug galimų suderinamumo tarp
Windows
pagrindu veikiančių AK ir darbo grupės serverių operacinių sistemų lygių. Ji tvirtina nenustačiusi tam tikro veiksmingai konkurencijai rinkoje išsaugoti reikalingo suderinamumo lygio
a priori
, tačiau pagrindusi savo samprotavimus dėl akivaizdaus alternatyvių metodų, kuriuos jau išbandė
Microsoft
konkurentai ir kurie „neužtikrino klientų reikalaujamo ekonomiškai veiksmingo suderinamumo lygio“, nepakankamumo. Ji dar kartą ginčija tai, jog rėmėsi tokiu suderinamumo lygiu, kuris yra „beveik toks pats“, kaip teigia
Microsoft
, ir pažymi, jog, jos manymu, būtina, kad
Microsoft
konkurentams būtų leista ne atgaminti jos įgyvendintus suderinamumo sprendimus, o leisti „savo pastangomis kurti naujoves ir <…> pasiekti panašų suderinamumo lygį“. Galiausiai Komisija pažymi, kad būtent ginčijamo sprendimo 590–692 konstatuojamosiose dalyse ji išnagrinėjo „labai neigiamas“ riboto suderinamumo su AK klientų operacinėmis sistemomis
Windows
lygio „pasekmes“ konkurentams ir klientams. Ji nurodo, kad dėl
Microsoft
veiksmų iš darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos laipsniškai išstumiami visi jos konkurentai, net jeigu iš pradžių kai kurie iš jų turėjo pakankamai didelį komercinį ar technologinį pranašumą šioje rinkoje, palyginti su
Microsoft
(ginčijamo sprendimo 587 ir 668 konstatuojamosios dalys.
Antra, Komisija atmeta teiginius dėl tariamos faktinės klaidos.
Pirma, ji nurodo, jog nėra įrodyta, kad per administracinę procedūrą
Microsoft
pateiktose ataskaitose informatikos ekspertų nurodyti sprendimai yra komercine prasme veiksmingos su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimo alternatyvos.
Antra, argumentas, kuris,
Microsoft
nuomone, išplaukia iš atsakymų į Komisijos prašymus pateikti informacijos, yra netinkamas, nes jis reiškia, kad „pakanka suderinamumo su nereikšmingais rinkos dalyviais arba kad tam tikras suderinamumas jau yra“. Iš tikrųjų
Microsoft
neatsižvelgia į tai, kad jos konkurentai įėjo į darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką jai dar nepradėjus platinti šių produktų. Kadangi nagrinėjama informacija yra būtina leisti šių konkurentų produktams ir toliau daryti veiksmingą konkurencinį spaudimą
Microsoft
produktams, minėti konkurentai laipsniškai šalinami. Tai, kad šis šalinimo procesas dar nesibaigė, neįrodo būtinumo kriterijaus neįvykdymo, nes svarbu žinoti, ar informacija būtina norint, kad konkurentas ir toliau veiksmingai konkuruotų rinkoje.
Trečia, dėl penkių alternatyvių metodų, leidžiančių užtikrinti suderinamumą tarp įvairių
Microsoft
nurodytų platintojų tiekiamų operacinių sistemų, Komisija pažymi, kad
Microsoft
neginčija ginčijamame sprendime šiuo klausimu padarytų išvadų, o tik teigia, kad šie metodai „įgyvendinami“ ir kad jie leidžia jos ir konkurentų produktams „tinkamai veikti kartu“.
Komisija primena, kad ginčijamame sprendime ji jau išnagrinėjo šiuos metodus, ypač klausimą, ar apgrąžos inžinerija gali būti su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimo alternatyva (ginčijamo sprendimo 683–687 konstatuojamosios dalys), ir įrodė, kad jie nėra „veiksmingi“ su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimo „pakaitalai“.
Ketvirta, Komisija atmeta
Microsoft
teiginį, kad ginčijamame sprendime atliktai analizei prieštarauja tai, kad į darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką įėjo ir tariamai
sustiprėjo Linux
.
Visų pirma, ji nurodo, kad su
Linux
susiję skaičiai „parodo ne vieno ūkio subjekto įsitvirtinimą rinkoje, o tam tikro skaičiaus konkuruojančių pardavėjų, kurie remiasi
Linux
(
Red Hat, Novel/SuSE
, IBM,
Sun
ir kt.), pastangas“. Todėl atitinkama šių pardavėjų rinkos dalis „labai maža“.
Paskui Komisija kritikuoja išvadas, padarytas dubliko C.11 priede esančios D.S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla ataskaitos D skyriuje, tvirtindama, kad:
—
kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 487–490 konstatuojamosiose dalyse, rengdami šią ataskaitą ekspertai pasinaudojo
International Data Corporation
(IDC) duomenimis, kurie yra apytikriai ir todėl netinkami vertinant rinkos plėtrą;
—
tai „juo labiau pasakytina apie metinius pasikeitimus, kurie yra visiškai nežymūs, palyginti su visos rinkos dydžiu“;
—
nėra įrodymų, kad 6,75 % rinkos dalis, tenkanti
Linux
remiantis parduotais vienetais, kurią
Microsoft
apskaičiavo taikydama su visais serveriais susijusį ekstrapoliacijos veiksnį, galioja darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkai;
—
du atsakymų į 2003 m. rinkos tyrimą pavyzdžiai, pateikti ekspertų siekiant įrodyti, kad kartu su
Linux
galima naudoti apgrąžos inžinerijos technologija grindžiamus suderinamumo sprendimus, nėra reprezentatyvūs, nes juos pateikė tik du iš trijų iš daugiau kaip 100 dalyvavusių šiame rinkos tyrime subjektų, kurie „pakankamai dažnai naudojo
Linux/Samba
“;
—
ekspertai nepateikia jokios informacijos apie tai, kaip kiti keturi
Microsoft
nurodyti metodai, leidžiantys užtikrinti įvairių platintojų tiekiamų operacinių sistemų suderinamumą, galėtų leisti tariamą
Linux
padėties sustiprėjimą rinkoje laikotarpiu, per kurį buvo piktnaudžiaujama neteikiant informacijos.
Be to, Komisija kritikuoja teiginius tos pačios ataskaitos E skyriuje. Ji nurodo, kad:
—
ginčijamo sprendimo 605–610 konstatuojamosiose dalyse ji jau paneigė
Microsoft
argumentus, pagrįstus IDC prognozėmis ir trečios
Mercer
apklausos rezultatais;
—
IDC dažnai pervertina
Linux
užimamos rinkos dalies prognozes tokiose srityse, kokios yra „tinklo administravimas“ ir „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“;
—
2004 m. kovo 8 d.
Merrill Lynch
ataskaitoje (dubliko C.11 priedo 7 priedas) minėtas perėjimas nuo operacinės sistemos
Windows NT
prie operacinės sistemos
Linux
gali būti tik vienkartinis reiškinys, nes
Windows NT
yra „
Microsoft
nebetiekiamas pasenęs produktas“;
—
2004 m. gegužės 25 d.
Yankee Group
ataskaitoje (dubliko C.11 priedo 9 priedas) nagrinėjamos apskritai serverių operacinės sistemos, o ne darbo grupės serverių operacinės sistemos, todėl iš esmės ji neturi reikšmės šiai bylai;
—
2004 m. gegužės 27 d.
Forrester Research
ataskaitoje (dubliko C.11 priedo 10 priedas) darbo grupės serverių operacinės sistemos faktiškai nenagrinėjamos ir daromos prieštaraujančios
Microsoft
požiūriui išvados, būtent, kad 92 % apklaustų asmenų 2006 m. naudos
Active Directory
.
SIIA iš esmės nurodo tokius pačius argumentus kaip Komisija. Ji pabrėžia, kad konkurencijai pagal privalumus programinės įrangos sektoriuje svarbu, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų tiekėjai galėtų užtikrinti suderinamumą su beveik monopoliniais
Microsoft
produktais „tokiomis pačiomis sąlygomis“ kaip pati
Microsoft
. Ji teigia, kad veiksmingai konkurencijai rinkoje būtina, jog šie tiekėjai turėtų prieigą prie nagrinėjamos su suderinamumu susijusios informacijos.
FSFE atmeta
Microsoft
argumentus dėl penkių alternatyvių suderinamumo užtikrinimo metodų. Ji tvirtina, kad „techniškai, visi šie metodai yra realūs“, tačiau „juose neatsižvelgiama į esminį elementą – autentifikavimą“. Šiuo klausimu ji paaiškina, kad
Microsoft
užtikrino „glaudžią sąveiką“ tarp savo AK klientų operacinių sistemų
Windows
ir „autentifikavimo serverių“ taip, kad atskirti autentifikavimo užduoties nuo kitų
Windows
pagrindu veikiančių darbo grupės serverių vykdomų užduočių paprasčiausia neįmanoma.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kaip minėta 207 punkte, Komisija pasirinko dvejų etapų procedūrą, siekdama nustatyti, ar nagrinėjama informacija yra būtina, t. y. pirma, ji išnagrinėjo, koks yra suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygis, kurį turėtų pasiekti konkurentų tiekiamos darbo grupės serverių operacinės sistemos, kad galėtų išlikti veiksmingi rinkoje, paskui įvertino, ar su suderinamumu susijusi informacija, kurią
Microsoft
atsisako atskleisti, yra būtina norint pasiekti šį suderinamumo lygį.
Microsoft
tvirtina, kad taip argumentuojant padaryta teisinė ir faktinė klaida.
— Dėl tariamos teisinės klaidos
Microsoft
argumentai dėl Komisijos tariamai padarytos teisinės klaidos susiję su pirmuoju Komisijos motyvavimo etapu.
Visų pirma
Microsoft
kritikuoja Komisijos šioje byloje pasirinktą suderinamumo lygį, iš esmės teigdama, kad ji reikalauja, jog jos konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos galėtų komunikuoti su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis
Windows
visiškai taip pat, kaip tai daro serverių operacinės sistemos
Windows
. Ji pakartoja, jog tokiam suderinamumo lygiui reikia, kad jos ir jos konkurentų operacinės sistemos būtų beveik tapačios.
Šie teiginiai atmestini.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, jog 207–245 punktuose jis jau nurodė, kokį suderinamumo lygį Komisija numatė ginčijamame sprendime. Buvo pažymėta, kad, Komisijos nuomone, tam, kad konkurentų operacinės sistemos galėtų veiksmingai konkuruoti su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis
Windows
, jos turi galėti veikti su
Windows
domeno architektūra taip pat, kaip ir
Windows
sistemos (žr. šio sprendimo 230 punktą). Taip pat buvo nurodyta, kad Komisijos numatytą suderinamumą sudaro dvi neatskiriamos sudedamosios dalys, t. y. suderinamumas „klientas-serveris“ ir suderinamumas „serveris-serveris“, ir toks suderinamumas reiškia, kad serveris, kuriame įdiegta
Microsoft
konkurento darbo grupės serverių operacinė sistema, turi veikti kaip
Active Directory
naudojančio
Windows
domeno kontrolierius ir atitinkamai dalyvauti automatinio kopijavimo mechanizme kartu su kitais domeno kontrolieriais (žr. šio sprendimo 231 ir 233 punktus).
Pirmosios instancijos teismas taip pat jau konstatavo, kad, priešingai negu nurodo
Microsoft
, numatydama tokį suderinamumo lygį, Komisija visiškai nesiekia, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
, ir atitinkamai, kad jos konkurentai galėtų kurti „beveik tapačias“ jos sistemoms darbo grupės serverių operacines sistemas (žr. šio sprendimo 234–242 punktus).
Microsoft
taip pat kritikuoja tai, kad Komisija nustatė reikalingą suderinamumo lygį, atsižvelgdama į tai, kas, jos nuomone, būtina tam, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų gamintojai išliktų veiksmingi rinkoje.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šio sprendimo 229 punkte Pirmosios instancijos teismas jau patvirtino Komisijos požiūrio pagrįstumą.
Galiausiai
Microsoft
nurodo, kad, norint išlikti veiksmingiems rinkoje, jos konkurentams nebūtina pasiekti tokio darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumo, kurį numatė Komisija.
Svarbu pabrėžti, kad ginčijamame sprendime Komisijos šiuo klausimu atlikta analizė pagrįsta sudėtingais ekonominiais vertinimais, todėl Pirmosios instancijos teismas gali atlikti tik ribotą jų kontrolę (žr. šio sprendimo 87 punktą).
Tačiau, kaip išplaukia iš toliau išdėstytų samprotavimų,
Microsoft
neįrodė, kad ši analizė akivaizdžiai klaidinga.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad
Microsoft
neįrodė, jog Komisijos išvada, pagal kurią „suderinamumas su AK klientais yra labai svarbus konkurencijai darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 586 konstatuojamoji dalis), akivaizdžiai klaidinga.
Atvirkščiai, keli veiksniai parodo tokios išvados pagrįstumą.
Pavyzdžiui, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 21–59 konstatuojamosiose dalyse pateiktų techninių paaiškinimų dėl nagrinėjamų produktų bei iš šalių ekspertų per posėdį pateiktų paaiškinimų, reikia turėti omenyje, kad kompiuterio programos pagal savo pobūdį neveikia atskirai, o skirtos palaikyti ryšį ir dirbti kartu su kitomis programinės ir kompiuterinės įrangos programomis, ypač viename tinkle (taip pat žr. 157 punkte cituotą Direktyvos 91/250 10 konstatuojamąją dalį).
Taip pat reikia pažymėti, kad organizacijų kompiuteriniame tinkle būtinybė dirbti kartu ypač svarbi, kai kalbama apie AK klientų operacines sistemas ir apie darbo grupės serverių operacines sistemas. Kaip ginčijamo sprendimo 383 konstatuojamojoje dalyje pabrėžia Komisija ir kaip buvo konstatuota šio sprendimo 161 punkte, bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugos glaudžiai susijusios su AK klientų naudojimu ir teikiamos AK klientų naudotojams kaip susijusių uždavinių visuma. Kaip per posėdį paaiškino šalių ekspertai, kompiuterių tinkle ryšį tarp darbo grupės serverių ir AK klientų „skatina“ arba „išprovokuoja“ AK klientų naudotojų veiksmai arba užklausos, pvz., vardo arba slaptažodžio įvedimas, bylos sukūrimas arba prašymas atspausdinti dokumentą. Tuo pačiu klausimu ginčijamo sprendimo 532 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai konstatavo, kad „AK klientai ir darbo grupės serveriai yra kompiuterių tinklo mazgai ir <…> todėl fiziškai tarpusavyje susiję“. Galiausiai reikia priminti, kad viena pagrindinių darbo grupės serverių operacinių sistemų funkcijų yra būtent AK klientų valdymas.
Taip pat reikia pridurti, kaip tai pažymėta ginčijamo sprendimo 383–386 konstatuojamosiose dalyse, kad kai kurie
Mercer
atliktų apklausų rezultatai patvirtina darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumo su AK klientų operacinėmis sistemomis svarbą. Be antros ir trečios
Mercer
apklausų, kurios visų pirma susijusios su suderinamumu su
Windows
operacinėje sistemoje veikiančiais AK klientais, rezultatų, kurie bus nagrinėjami 401–412 punktuose, reikia pažymėti, jog iš pirmos
Mercer
apklausos matyti, kad tai, kaip lengvai produktas gali integruotis esamoje ar ateityje numatomoje kompiuterinėje aplinkoje, yra vienas iš pagrindinių veiksnių, į kurį atsižvelgia informatikos specialistai, priimdami sprendimus dėl kompiuterinių produktų įsigijimo. Taip pat reikia pastebėti, kad palyginus šios apklausos rezultatus su trečios
Mercer
apklausos rezultatais matyti, jog suderinamumas su AK klientų operacinėmis sistemomis darbo grupės serverių operacinių sistemų atveju yra svarbesnis negu kitų serverių produktų atvejais (ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamoji dalis).
Antra, Pirmosios instancijos teismas mano, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumas su AK klientų operacinėmis sistemomis yra dar svarbesnis, kai AK klientų operacinės sistemos yra
Windows
sistemos.
Reikia pažymėti, kad AK klientų operacinių sistemų rinkoje
Microsoft
užimama dominuojanti padėtis, kaip tai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 429 ir 472 konstatuojamosiose dalyse, yra „ypatinga“ ta prasme, kad ji užima didesnę kaip 90 % šios rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 430–435 konstatuojamosios dalys) ir kad
Windows
yra „faktinis standartas“ šioms operacinėms sistemoms.
Kadangi operacinė sistema
Windows
įdiegta beveik visiems organizacijų AK klientams, konkurentų operacinėmis sistemomis bus galima veiksmingai prekiauti, tik jeigu jos pasieks aukštą suderinamumo su ja lygį.
Trečia, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad pagal ginčijamą sprendimą svarbu, jog
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos galėtų palaikyti ryšį ne tik su AK klientų operacinėmis sistemomis
Windows
, bet ir su visa
Windows
domeno architektūra.
Komisija būtent mano, jog tam, kad būtų galima veiksmingai prekiauti konkurentų darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis, jos turi dalyvauti
Windows
domeno architektūroje – sudarančioje glaudžiai susijusių tarpusavio sujungimų ir sąveikų „klientas-serveris“ ir „serveris-serveris“„architektūrą“ (žr. šio sprendimo 179–189 punktus) – lygiomis su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis
Windows
sąlygomis. Tai reiškia, kad serveris, kuriame įdiegta
Microsoft
konkurento darbo grupės serverių operacinė sistema turi veikti kaip
Active Directory
naudojančio
Windows
domeno kontrolierius ir atitinkamai dalyvauti automatinio kopijavimo mechanizme kartu su kitais domeno kontrolieriais.
Reikia konstatuoti, kad
Microsoft
neįrodė, jog šis vertinimas akivaizdžiai klaidingas.
Pirma, šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad atsižvelgdama į
Microsoft
tarp savo AK klientų operacinių sistemų
Windows
ir tarp darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
nustatytus labai glaudžius ir privilegijuotus technologinius ryšius ir į tai, kad
Windows
įdiegta beveik visiems organizacijų AK klientams, ginčijamo sprendimo 697 konstatuojamojoje dalyje Komisija pagrįstai konstatavo, kad
Microsoft
galėjo primesti
Windows
domeno architektūrą „kaip darbo grupės kompiuterių tinklų sektoriaus faktinį standartą“ (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 779 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija pažymi, kad
Microsoft
daugelį metų užimama beveik monopolinė padėtis AK klientų operacinių sistemų rinkoje leidžia jai „laisvai ir neatsižvelgiant į savo konkurentus nustatyti visumą nuoseklių komunikacijos taisyklių, į kurias bus orientuotas faktinis darbo grupės tinklų suderinamumo standartas“).
Antra, kaip pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 637 konstatuojamojoje dalyje, įvairūs duomenų šaltiniai, pvz.,
Microsoft
komerciniai dokumentai, analitikų ataskaitos ir per 2003 m. rinkos tyrimą bei
Mercer
atliktas apklausas gauta informacija, įrodo, kad suderinamumas su
Windows
aplinka yra pagrindinis kriterijus, lemiantis darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
populiarumą.
Ginčijamo sprendimo 638–641 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia įvairių argumentų įrodančių, kad komerciniu požiūriu
Microsoft
sistemingai naudoja suderinamumą su
Windows
aplinka kaip pagrindinį savo darbo grupės serverių operacinių sistemų pardavimo argumentą.
Microsoft
šių teiginių neginčija.
Be to, ginčijamo sprendimo 642–646 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia tam tikrus 2003 m. rinkos tyrimo rezultatus, siekdama įrodyti, jog suderinamumas su
Windows
aplinka turi didelę reikšmę apklaustoms organizacijoms sprendžiant klausimą dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų pirkimo.
Reikia pažymėti, kad ieškinyje
Microsoft
tik nurodo, jog organizacijos nesirenka serverių operacinių sistemų vadovaudamosi jų suderinamumu su operacinėmis sistemomis
Windows
, darydama bendrą nuorodą į kai kuriuos prie šio ieškinio pridėtus dokumentus (ieškinio A.12.1 priedas (J. Matthews „The Commission’s Case on Microsoft’s Interoperability: An Examination of the Survey Evidence“) ir ieškinio A.22 priedas (D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla „The Commission Has Failed to Address Major Flaws in the Design, Conduct, and Analyses of Its Article 11 Inquiries“)). Dėl šio sprendimo 94–99 punktuose nurodytų motyvų Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgia į šiuos priedus.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad minėti 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai patvirtina Komisijos požiūrio pagrįstumą.
Per šį tyrimą Komisija paprašė tiriamų subjektų nurodyti, ar jie jau naudoja (arba ketina naudoti)
Active Directory
daugelyje jų kompiuterinio tinklo
Windows
domenų (15 klausimas). Ji taip pat paprašė teigiamai į šį klausimą atsakiusių subjektų, t. y. 61 iš 102 subjektų, iš pateiktų veiksnių sąrašo nurodyti tuos, kurie turėjo svarbią reikšmę jų apsisprendimui įdiegti
Active Directory
(16 klausimas). Taigi 52 iš 61 subjekto (arba apie 85,2 %) kaip tokį veiksnį nurodė tai, kad „
Active Directory
geriau suderinama su
Windows
darbo vietomis, įskaitant AK klientų naudojamas arba AK klientams įdiegtas taikomąsias programas (pvz.,
Outlook
,
Office
), negu konkuruojančios katalogo tarnybos“, arba tai, kad „(jų) organizacijoje naudojamos taikomosios programos reikalauja
Active Directory
“ (16 klausimas). Tik 17 subjektų (arba apie 27,9 %) paminėjo vieną iš toliau nurodytų veiksnių kaip svarbų priimant sprendimą naudoti
Active Directory
: „
Active Directory
geriau suderinama su
Web
paslaugomis negu konkuruojančios katalogo tarnybos“; „
Active Directory
yra labiau išvystytas produktas, palyginti su konkuruojančiomis katalogo tarnybomis“, ir „
Active Directory
užtikrina geresnę atitiktį su katalogo paslaugomis susijusiomis normomis ir geresnį šių normų taikymą negu konkuruojančios katalogo tarnybos“.
Be to, reikia pažymėti, kad 2003 m. rinkos tyrime dalyvavusių subjektų taip pat buvo klausiama, ar jie daugiausia naudojo
Windows
pagrindu veikiančius serverius, teikdami bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas (13 klausimas). Atsakius teigiamai, reikėjo nurodyti, ar tame pačiame klausime nurodyti su suderinamumu susiję veiksniai buvo labai reikšmingi priimant sprendimą naudoti šiuos serverius. Iš 77 į šį klausimą atsakiusių subjektų 58 (arba apie 75,3 %) paminėjo bent vieną iš aptariamų veiksnių.
Reikia pažymėti, kad 101 ieškinio išnašoje bei 68 dubliko išnašoje darydama tik bendras nuorodas į tam tikrus prieduose pateiktus argumentus (ieškinio A.22 priedas ir dubliko C.13 priedo A skyrius (D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla „Response to the Commission’s Annex B.6 Regarding Its Article 11 Inquiries“)),
Microsoft
nurodė, kad daugelis Komisijos per 2003 m. rinkos tyrimą pateiktų klausimų buvo „neteisingi“ arba „vienpusiški“. Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis argumentas nepriimtinas. Iš tikrųjų teišskyrus tai, kad tokia bendra nuoroda į priedus neleistina dėl 94–99 punktuose nurodytų priežasčių, reikia konstatuoti, kad
Microsoft
argumentas savaime prieštaringas, nes tose rašytinių pareiškimų dalyse, su kuriomis susijusios minėtos išnašos, ji, grįsdama savo požiūrį, aiškiai nurodo tam tikrus 2003 m. rinkos tyrimo rezultatus.
Be to, reikia konstatuoti, kad, priešingai negu tvirtina
Microsoft
, iš
Mercer
atliktų antros ir trečios apklausų rezultatų išplaukia tos pačios išvados kaip ir iš 2003 m. rinkos tyrimo, turint omenyje išvadas apie suderinamumo su operacinėmis sistemomis
Windows
svarbą vartotojams.
Per antrą apklausą
Mercer
, nurodydama tuos pačius su suderinamumu susijusius veiksnius kaip 2003 m. rinkos tyrimo anketos 13 klausime (žr. šio sprendimo 399 punktą), paprašė kai kurių informatikos specialistų, kurių organizacijose teikiant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas daugiausia naudojamos operacinės sistemos
Windows
, nurodyti, ar vienas arba keli iš šių veiksnių turėjo svarbią reikšmę jų sprendimui naudoti šias operacines sistemas, skiriant šiems veiksniams balus nuo 1 (mažai svarbus) iki 5 (labai svarbus). Taigi iš 134 atitinkamų informatikos specialistų 99 (arba apie 73,9 %) nurodė, kad bent vienas iš šių veiksnių buvo svarbus. Be to, svarbu konstatuoti, kad 91 informatikos specialistas (arba apie 67,9 %) skyrė mažiausiai 4 arba 5 balus bent vienam iš minėtų veiksnių.
Per tą pačią apklausą apklausiamų informatikos specialistų taip pat buvo prašoma įvertinti 21 įvairių veiksnių įtaką jų sprendimams įsigyti operacines sistemas teikti bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas, skiriant šiems veiksniams balus nuo 0 (visiškai nesvarbus) iki 5 (labai svarbus). „Suderinamumo su
(Windows)
darbo vieta“ kriterijus gavo vidutiniškai 3,78 balus ir užėmė ketvirtą vietą po veiksnių „patikimumas/prieinamumas“ (vidutiniškai 4,01 balo), „kompetencija ir techninė pagalba (vidaus arba išorės)“ (vidutiniškai 3,93 balo) ir „saugumas“ (vidutiniškai 3,80 balo).
Dėl
Mercer
atliktos antros apklausos rezultatų reikia taip pat pažymėti, kad atitinkami informatikos specialistai, paprašyti įvertinti 18 veiksnių reikšmę jų sprendimams įsigyti katalogo tarnybas, „suderinamumo su (
Windows
) darbo vieta“ veiksniui skyrė vidutiniškai 3,94 balo (pirmoji vieta).
Dėl
Mercer
atliktos trečios apklausos reikia konstatuoti, jog informatikos specialistų buvo prašoma įvertinti 13 įvairių veiksnių reikšmę jų sprendimams įsigyti darbo grupės serverių operacines sistemas, skiriant šiems veiksniams balus nuo 0 (visiškai nesvarbus) iki 5 (labai svarbus). Atsakymuose į šį prašymą „suderinamumo su
Windows
darbo vieta“ veiksnys gavo vidutiniškai 4,25 balo. Nors tiesa, kad šis veiksnys užėmė tik antrąją vietą tarp veiksnių „serverių operacinės sistemos patikimumas/prieinamumas“ (vidutiniškai 4,47 balo) ir „serverių operacinės sistemos saugumas“ (vidutiniškai 4,04 balo), vis dėlto gauti rezultatai įrodo, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų pirkėjų sprendimams labai didelę įtaką turėjo suderinamumas su
Windows
veikiančiais AK klientais.
Tiesa tai, kad per trečią
Mercer
atliktą apklausą informatikos specialistams taip pat buvo pasiūlyta įvertinti kiekvieno iš ankstesniame punkte minėtų 13 veiksnių santykinę reikšmę ir tai, kad remiantis šiuo vertinimu nustatytas skirtumas tarp veiksnio „serverių operacinės sistemos patikimumas/prieinamumas“ (esančio pirmoje vietoje su 34 % (balsų)) ir veiksnio „suderinamumas su
Windows
darbo vieta“ (esančio antroje vietoje su 9 % (balsų)) yra tikslesnis. Tačiau šiuos rezultatus reikia laikyti santykiniais, atsižvelgiant į tai, kad suderinamumas, kaip paaiškino Komisija ginčijamo sprendimo 643 ir 659 konstatuojamosiose dalyse, tai veiksnys, turintis poveikį kitiems veiksniams, į kuriuos pirkėjai atsižvelgia pasirinkdami darbo grupės serverių operacinę sistemą. Taigi pirkėjai gali manyti, kad
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinė sistema turi saugumo ar greito užduočių vykdymo trūkumų, o iš tikrųjų šių trūkumų yra dėl nepakankamo suderinamumo su operacine sistema
Windows
(šiuo klausimu žr. du Komisijos nurodytus pavyzdžius ginčijamo sprendimo 786 išnašoje). Todėl šie pirkėjai dažnai nepakankamai įvertina šio suderinamumo svarbą.
Svarbu taip pat nurodyti, kad
Mercer
atliktos trečios apklausos rezultatai taip pat svarbūs todėl, kad įrodo, jog akivaizdus ir augantis
Microsoft
pranašumas konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje (šiuo klausimu žr. su konkurencijos panaikinimu susijusios aplinkybės nagrinėjimą šio sprendimo 479–620 punktuose) daugiau nulemtas ne jos produktų, o suderinamumo pranašumų.
Be to, reikia pažymėti, kad suinteresuotiems informatikos specialistams buvo pasiūlyta ne tik įvertinti 13 įvairių veiksnių reikšmę jų sprendimams įsigyti darbo grupės serverių operacines sistemas (žr. šio sprendimo 406 punktą), bet ir kiekvieno veiksnio požiūriu įvertinti atitinkamus sistemų
Linux
,
NetWare
, UNIX ir
Windows
rodiklius.
Taigi
Windows
gavo blogiausią (3,63) vidutinį balą už veiksnį „serverių operacinės sistemos patikimumas/prieinamumas“, nors apklausti informatikos specialistai skyrė jai pirmąją vietą (34 % (balsų)). Sistemos UNIX gavo geriausią įvertinimą (vidutinis balas 4,55), po jų – sistemos
Linux
(vidutinis balas 4,10) ir
NetWare
(vidutinis balas 4,01).
Be to,
Windows
gavo mažiausią vidutinį balą už rodiklius, susijusius su veiksniu „serverių operacinės sistemos saugumas“ (vidutinis balas 3,14), daug mažesnį nei sistemos UNIX (vidutinis balas – 4,09),
NetWare
(vidutinis balas 3,82) ir
Linux
(vidutinis balas 3,73); reikia turėti omenyje, kad šis veiksnys labai svarbus organizacijoms priimant sprendimus dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų įsigijimo (žr. šio sprendimo 405 punktą). Šie rezultatai dar svarbesni dėl to, kad pirkėjai, kaip nurodyta šio sprendimo 406 punkte, linkę laikyti saugumo problemomis tas, kurios iš tikrųjų kyla dėl nepakankamo suderinamumo su sistemomis
Windows
.
Atvirkščiai, būtina konstatuoti, kad, kalbant apie su veiksniu „suderinamumas su
Windows
darbo vieta“ susijusius rodiklius,
Windows
gavo didžiausią vidutinį balą (vidutinis balas 4,87) iš visų įvairioms atitinkamų serverių operacinėms sistemoms skirtų balų pagal kiekvieną iš
Mercer
nurodytų 13 veiksnių. Be to, būtent šio veiksnio atveju
Microsoft
atotrūkis nuo konkurentų operacinių sistemų yra didžiausias, nes
NetWare
vidutiniškai gavo 3,78,
Linux
– 3,43 ir UNIX –3,29 balus.
Tuo pačiu klausimu taip pat reikia pažymėti, kad, kaip labai teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 662 konstatuojamojoje dalyje, pakoregavus sistemoms
Linux
,
NetWare
, UNIX ir
Windows
pagal kiekvieną iš atitinkamų 13 veiksnių skirtus vidutinius balus, remiantis jų „santykine reikšme“, ir sudėjus pakoreguotus balus, sistemos UNIX gautų didžiausią balą, paskui eitų
Windows
, o po jų su panašiais, nedaug mažesniais nei
Windows
balais – sistemos
Linux
ir
NetWare
.
Trečia, Pirmosios instancijos teismas pažymi, jog ginčijamo sprendimo 183 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtina, kad „kai (su
Windows
neveikiantis) darbo grupės serveris įdiegiamas į
Windows
darbo grupės tinklą, suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygis, kurį gali pasiekti šis darbo grupės serveris, turės įtakos tam, kaip efektyviai jis galės teikti savo paslaugas tinklo naudotojams“.
Reikia konstatuoti, kad šio teiginio pagrįstumą patvirtina kelios ginčijamo sprendimo vietos. Jame iš tikrųjų aprašomos problemos, su kuriomis
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos susiduria dėl to, kad jos negali susiderinti su
Windows
domeno architektūra taip, kaip darbo grupės serverių operacinė sistema
Windows
.
Pirmas Komisijos nurodytas pavyzdys yra aplinkybė, kad jeigu darbo grupės serveris nepakankamai suderintas su
Windows
darbo grupės tinklo „saugumo architektūra“, naudotojas gali būti priverstas jungtis du kartus, jeigu nori iš karto prieiti prie „išteklių, kurių pagrindas yra
Windows
“, ir prie „išteklių, kuriuos siūlo (konkurentų operacines sistemas naudojantys) darbo grupės serveriai“ (ginčijamo sprendimo 183 konstatuojamoji dalis). Savo rašytiniuose pareiškimuose
Microsoft
neneigia šios problemos buvimo, o tik siekia sumažinti jos reikšmę (žr. šio sprendimo 340 punktą). Tačiau reikia konstatuoti, kad per posėdį vienas iš
Microsoft
ekspertų pats pažymėjo pavojų, kurį daugybė vartotojo vardų ir slaptažodžių kelia tinklo saugumui, ir nepatogumus veiksmingumo ir produktyvumo prasme, atsirandančius dėl to, kad naudotojai turi įvesti kelis vartotojo vardus ir slaptažodžius.
Kitas pavyzdys nurodomas ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamojoje dalyje. Joje Komisija perteikė
Microsoft
2001 m. lapkričio 16 d. atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus padarytą pareiškimą, kad „kai AK klientas (kuriam įdiegta)
Windows 2000 Professional
, yra sujungtas su serveriu, kuriame įdiegta
Windows 2000
su
Active Directory
, yra daugiau galimybių administruoti (naudotojų grupes), negu kai jis veikia savarankiškai arba yra ne
Windows 2000
domeno ar srities dalis“.
Ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad daugiau kaip po metų nuo
Windows 2000
išleidimo
Microsoft
vis dar nebuvo atskleidusi visos aktualios CIFS/SMB protokolo specifikacijų versijos savo konkurentams. 319 išnašoje ji pagrįstai nurodo, kad net jeigu
Microsoft
būtų ją atskleidusi, to nebūtų pakakę „gerai administruoti rinkmenų tarnybą“.
Taip pat reikia nurodyti labai teisingus Komisijos samprotavimus dėl
ADSI
sąsajos, kurią
Microsoft
sukūrė, siekdama leisti programinės įrangos kūrėjams prieiti prie LDAP protokolo, kuriuo pagrįsta
Active Directory
(ginčijamo sprendimo 243–250 konstatuojamosios dalys). Konkrečiai kalbant, reikia atsižvelgti į
Novell
sukurtame „
ADSI
tiekėjuje“ esančius apribojimus (ginčijamo sprendimo 250 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 251–266 konstatuojamosiose dalyse Komisija paaiškina, kad
Microsoft
„vienašališkai“ išplėtė standartinį
Kerberos
protokolą ir kad darbo grupės serverių operacinės sistemos, kuriose įdiegta „neišplėsta“ šio saugumo protokolo versija, susiduria su autorizacijos sunkumais
Windows
aplinkoje (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 786 išnašą). Dėl šio
Microsoft
pakeisto
Kerberos
protokolo reikia pasakyti, kad jo naudojimas turi sujungimo greičio ir efektyvumo pranašumų (žr. ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamąją dalį ir šio sprendimo 170 punktą).
Ginčijamo sprendimo 283–287 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai paaiškina, kad
Microsoft
nurodomos „katalogų sinchronizavimo priemonės“ leidžia tik ribotą konkurentų sistemų tiekiamų katalogo paslaugų sinchronizavimą su
Active Directory
. Be kita ko, ji pabrėžia, kad šios priemonės „sinchronizuoja tik dalį kataloge esančios informacijos“ ir kad jos „nepašalina būtinybės valdyti naudotojus, administruoti leidimus, narystę grupėse ir saugumo politiką atskirai
Windows
(naudojančių) darbo grupės serverių atžvilgiu ir (konkurentų operacines sistemas naudojančių) darbo grupės serverių atžvilgiu“ (ginčijamo sprendimo 285 konstatuojamoji dalis).
Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, jog
Microsoft
neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią klaidą nusprendusi, jog
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos, siekiant veiksmingai jomis prekiauti rinkoje, turi būti suderintos su
Windows
domeno architektūra lygiomis su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis
Windows
sąlygomis.
Taip pat iš šių argumentų darytina išvada, kad dėl analogiško suderinamumo su
Windows
domeno architektūra nebuvimo stiprėja
Microsoft
konkurencinė padėtis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, visų pirma dėl to, kad vartotojai teikia pirmenybę jos darbo grupės serverių operacinei sistemai, o ne konkurentų sistemai, nekreipdami dėmesio į tai, kad konkurentų sistemos turi labai jiems svarbių charakteristikų.
— Dėl tariamos faktinės klaidos
Microsoft
pateikia dvi argumentų grupes dėl tariamos Komisijos padarytos faktinės klaidos.
Pirma,
Microsoft
nurodo, jog Komisijos požiūrį paneigia, viena vertus, tai, kad rinkoje yra daug darbo grupės serverių operacinių sistemų, ir tai, kad Europos įmonių kompiuterių tinklai yra skirtingi, o kita vertus, faktas, kad neturėdami prieigos prie nagrinėjamos su suderinamumu susijusios informacijos
Linux
produktų kūrėjai neseniai įėjo į rinką ir vis įgyja naujų jos dalių.
Dėl pirmo ankstesniame punkte nurodyto argumento Pirmosios instancijos teismas mano, kad jo nepakanka Komisijos požiūrio pagrįstumui paneigti.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, samprotavimai apie suderinamumą turi lemiamos įtakos sprendimams įsigyjant darbo grupės serverių operacines sistemas (žr. šio sprendimo 381–412 punktus).
Taip pat svarbu priminti, kad iš trečios
Mercer
atliktos apklausos išplaukia, jog „suderinamumo su
Windows
darbo vieta“ atveju skirtumas tarp
Microsoft
ir jos konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų yra didžiausias (žr. 411 punktą).
Tada reikia pažymėti, kad
Microsoft
konkurentai, kaip bus išsamiau parodyta 569–582 punktuose, išskyrus
Linux
produktų kūrėjus, daug metų buvo darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, jai dar nepradėjus kurti ir platinti tokių sistemų. Nors teisinga, kad priimant ginčijamą sprendimą jos konkurentai dar vykdė veiklą rinkoje, vis dėlto jų užimama rinkos dalis gerokai sumažėjo, atitinkamai greitai didėjant
Microsoft
užimamai rinkos daliai, nepaisant to, kad kai kurie jų, būtent
Novell
, technologijų atžvilgiu buvo kur kas daugiau pažengę. Tai, kad konkurencija naikinama laipsniškai, o ne iš karto, visiškai neprieštarauja Komisijos požiūriui, pagal kurį aptariama informacija laikytina būtina.
Kaip pažymi Komisija, atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo rašytinių klausimų, faktas, kad
Microsoft
konkurentai galėjo toliau prekiauti darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis kelerius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo, iš dalies paaiškinamas aplinkybe, kad tuo metu organizacijose dar buvo sumontuota daug AK klientų, naudojančių ankstesnę negu
Windows 2000
serijos operacinę sistemą
Windows
(žr. ginčijamo sprendimo 441–444 konstatuojamąsias dalis). Pavyzdžiui, iš ginčijamo sprendimo 446 konstatuojamojoje dalyje esančios lentelės matyti, kad 2001 metais AK klientų operacinių sistemų
Windows 98
,
Windows Millennium Edition
(
Windows Me
) ir
Windows NT
naudojimui buvo išduota nemažai naujų licencijų. Tačiau atsiradus
Windows 2000
serijos operacinėms sistemoms
Microsoft
konkurentams kilo daug problemų dėl suderinamumo (žr. šio sprendimo 571–573 punktus). Tuo pačiu metu dar egzistavo nemažai instaliuotų darbo grupės serverių, naudojančių operacines sistemas
Windows NT
, su kuriomis kildavo mažiau suderinamumo problemų negu su jas pakeitusiomis sistemomis. Šiuo klausimu reikia turėti omenyje, kad organizacijos tik vieną kartą per daugelį metų keičia savo darbo grupės serverių tinklą ir daro tai laipsniškai (žr. ginčijamo sprendimo 590 konstatuojamąją dalį).
Antras šio sprendimo 424 punkte išdėstytas argumentas, t. y. dėl
Linux
produktų patekimo į darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką ir jų užimamos dalies didėjimo, taip pat atmestinas.
Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 487 ir 488 konstatuojamosiose dalyse ir kaip bus detaliau išnagrinėta šio sprendimo 502 ir 553 punktuose, IDC duomenys, kuriais
Microsoft
remiasi aprašydama
Linux
produktų padėties pasikeitimą rinkoje, nėra visiškai tikslūs. Šie duomenys paimti iš duomenų bazės, šios organizacijos sudarytos apibrėžiant aštuonias pagrindines užduočių kategorijas (arba „darbo krūvius“), kurias organizacijose atlieka serveriai, ir išskiriant šiose pagrindinėse kategorijose kelias „subkategorijas“. Dvi labiausiai panašios į ginčijamame sprendime numatytas darbo grupės užduotis užduočių subkategorijos, t. y. bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis ir naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis, vadinamos atitinkamai „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir „tinklo valdymas“ (ginčijamo sprendimo 486 konstatuojamoji dalis). Tačiau abiem minėtoms subkategorijoms priskiriamos užduotys nevisai atitinka paslaugas, sudarančias darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką. Be to, kai kurios iš šių užduočių reikalauja mažesnio suderinamumo lygio tarp AK klientų ir serverių nei Komisijos nurodytos darbo grupės užduotys ir todėl
Microsoft
konkurentų operacinės sistemos gali lengviau jas atlikti.
Taip pat reikia konstatuoti, kad
Linux
dalies darbo grupių serverių operacinių sistemų rinkoje didėjimas kelerius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo buvo labai nežymus. Kai šie
Linux
produktai buvo naudojami kartu su programine įranga
Samba
(sukurta pasitelkus apgrąžos inžinerijos technologijas), jie galėjo pasiekti tam tikrą suderinamumo su operacinėmis sistemomis
Windows
lygį. Tačiau šis suderinamumo lygis labai sumažėjo išleidus
Windows 2000
produktų kartą. Pavyzdžiui, 2003 m. spalio mėn. – arba praėjus keliems mėnesiams po to, kai
Microsoft
pradėjo prekiauti serverių operacine sistema
Windows 2003 Server
, pakeitusia sistemą
Windows 2000 Server
, –
Linux
produktai galėjo pasiekti tokį suderinamumo lygį, kuris leisdavo jiems veikti tik kaip
Active Directory
naudojančio domeno serveriams nariams (žr. ginčijamo sprendimo 296 ir 297 konstatuojamąsias dalis).
Galiausiai dėl prognozuojamo
Linux
produktų dalies darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje didėjimo reikia pažymėti, kad, kaip tai bus išsamiau nurodyta 595–605 punktuose, pirma, jis yra ne toks reikšmingas kaip tvirtina
Microsoft
, o antra, ji didės ne
Microsoft
sistemos, o sistemos
Novell
ir UNIX produktų kūrėjų operacinių sistemų sąskaita.
Antra,
Microsoft
tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog pakankamą suderinamumą tarp įvairių tiekėjų operacinių sistemų galima užtikrinti keliais metodais, o ne tik atskleidus nagrinėjamą informaciją.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog
Microsoft
pati pripažino savo rašytiniuose pareiškimuose bei atsakydama į per posėdį pateiktus klausimus, kad nė vienas iš jos pasiūlytų metodų ir sprendimų neleidžia pasiekti aukšto suderinamumo lygio, kurio pagrįstai šioje byloje reikalauja Komisija.
Iš visų pirmiau nurodytų samprotavimų išplaukia, jog
Microsoft
neįrodė, kad šioje byloje nėra aplinkybių, kuriomis remiantis su suderinamumu susijusi informacija yra būtina.
iii) Dėl konkurencijos panaikinimo
Šalių argumentai
Microsoft
taip pat nurodo, kad jai inkriminuojamas atsisakymas negali visiškai panaikinti konkurencijos antrinėje, t. y. darbo grupės serverių operacinių sistemų, rinkoje.
Grįsdama šį teiginį, pirma,
Microsoft
nurodo, kad Komisija šiuo atveju taiko teisiškai klaidingą kriterijų.
Šiuo klausimu
Microsoft
pažymi, kad ginčijamo sprendimo 589 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo tik konkurencijos panaikinimo rinkoje „pavojų“. Bylose dėl privalomo licencijų naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis suteikimo Teisingumo Teismas visada tikrino, ar nagrinėjamas atsisakymas „gali visiškai panaikinti konkurenciją“, ir reikalavo „beveik visiško tikrumo“ šiuo klausimu. Taigi Komisija turėjo taikyti griežtesnį kriterijų, t. y. „labai tikėtino“ veiksmingos konkurencijos panaikinimo.
Microsoft
teigia, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, terminai „pavojus“, „galimybė“ ir „tikimybė“ turi skirtingą reikšmę
Microsoft
taip pat nurodo, kad ginčijamame sprendime padaryta nuoroda į 320 punkte minėtus sprendimus
Istituto Chemioterapico Italiano et Commercial Solvents prieš Komisiją ir CBEM
nėra reikšminga. Bylose, kuriose priimti šie sprendimai, nebuvo nagrinėjamas atsisakymas suteikti licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis. Be to,
Microsoft
nuomone, šiose bylose konkurencijos panaikinimo tikimybė, nesant kitų tiekimo šaltinių, buvo tiesioginė ir reali.
Antra,
Microsoft
nurodo, kad Komisijos požiūris, pagal kurį konkurencija serverių operacinių sistemų rinkoje galėjo išnykti dėl jos atsisakymo atskleisti savo konkurentams komunikacijos protokolus, neatitinka rinkoje susiklosčiusių aplinkybių. Šuo klausimu ji primena, viena vertus, kad dažnai Europos įmonės naudoja įvairią kompiuterinę aplinką, susidedančią iš AK klientų ir serverių operacinių sistemų
Windows
ir konkurentų operacinių sistemų, o kita vertus, kad iš
Mercer
ataskaitų matyti, jog profesionalių klientų sprendimą pirkti serverių operacines sistemas lemia daugelis kriterijų, pvz., patikimumas, moduliacija, taikomųjų programų suderinamumas, ir jie neatsižvelgia į suderinamumą su AK klientų operacinėmis sistemomis
Windows
.
Microsoft
taip pat pastebi, kad šešeri metai po šio atsisakymo (teikti informaciją) darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje dar yra daug konkurentų, t. y. IBM,
Novell
,
Red Hat
ir
Sun
bei keli
Linux
produktų platintojai. Ji kartoja, kad
Linux
neseniai įėjo į rinką ir greitai auga, ir neginčijama, kad
Linux
produktai, vieni arba kartu su
Samba
produktais ar
Novell
serverių programine įranga
Nterprise
, tiesiogiai konkuruoja su serverių operacinėmis sistemomis
Windows
, vykdant daugybę užduočių, tarp jų – teikiant darbo grupės paslaugas AK klientų operacinėms sistemoms
Windows
. Be to,
Microsoft
pažymi, kad IDC, jos pačios duomenimis, pirmaujanti tarptautinė kompiuterinių technologijų ir telekomunikacijų rinkų tyrimų ir konsultavimo grupė, mano, kad konkurencijai pavojaus nėra. Iš IDC prognozių matyti, kad per 2003–2008 metų laikotarpį
Microsoft
dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų, naudojamų iki 25000 JAV dolerių kainuojančiuose serveriuose, rinkoje liks beveik nepakitusi, o
Linux
užimama dalis padidės dvigubai.
Trečia,
Microsoft
kritikuoja tai, kaip Komisija „dirbtinai siaurai“ apibrėžė antrąją prekių rinką.
Microsoft
nuomone, „konkurencija su serverių operacinėmis sistemomis
Windows
<…> būtų dar stipresnė“, jeigu šis apibrėžimas apimtų ne tik bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugų bei naudotojų ir naudotojų valdymo paslaugų teikimą, bet ir kitas užduotis, kurias gali atlikti serverių operacinės sistemos
Windows
.
Šiuo klausimu
Microsoft
pažymi, jog Komisija neginčija fakto, kad jos operacinės sistemos
Windows Server 2003
bazinė versija leidžia atlikti daugybę kitų, nepriklausančių antrajai prekių rinkai, kaip ji apibrėžta ginčijamame sprendime, užduočių. Ji paaiškina, kad, Komisijos nuomone, ta pati serverių operacinė sistema
Windows
priklauso nagrinėjamai rinkai, jeigu teikia rinkmenų ir spausdintuvų paslaugas AK klientų operacinėms sistemoms
Windows
, ir nepriklauso jai, jeigu teikia „tarpininko“ arba „užkardos“ paslaugas toms pačioms operacinėms sistemoms.
Microsoft
mano, jog Komisija negali remtis tuo, kad operacinė sistema
Windows Server 2003
turi kelias versijas, kurių pardavimo kainos skirtingos, teigdama, kad šios sistemos bazinė versija priklauso kitai rinkai negu kitos tos pačios sistemos versijos. Šiuo klausimu ji pažymi, kad „brangesnės“ šios sistemos versijos teikia tas pačias darbo grupės paslaugas kaip ir jos bazinė versija.
Savo dublike
Microsoft
šiek tiek išsamiau nagrinėja kaltinimą dėl klaidingo antrosios prekių rinkos apibrėžimo. Visų pirma, ji nurodo, kad apskritai serverių operacinių sistemų rinkoje ji užima maždaug 30 % rinkos dalį. Toliau ji pažymi, kad „sektoriuje niekas nevartoja termino „darbo grupės serveris“ ta prasme, kuria jį vartoja Komisija, siekdama apibrėžti (šią prekių rinką)“, ir jeigu „sektoriaus apžvalgininkai“ kartais kalba apie „darbo grupės serverius“, jie prie jų apskritai priskiria įvairiausias užduotis atliekančius serverius, įskaitant „žiniatinklio serverius, duomenų bazes ir taikomąsias programas“. Galiausiai ji tvirtina, kad nė vienas iš pagrindinių serverių tiekėjų rinkoje neprekiauja darbo grupės serveriais, atliekančiais tik Komisijos nurodytas užduotis.
Be to,
Microsoft
atmeta Komisijos atsiliepime į ieškinį pagrindžiant rinkos apibrėžimą pateiktus paaiškinimus. Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad „tiekėjai neparduoda tos pačios operacinės sistemos versijos skirtingiems asmenims skirtingomis kainomis, atsižvelgdami į tai, kaip jie šią sistemą naudos“. Ji prieštarauja, kad operacinės sistemos, kurias Komisiją laiko darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis, bus „optimizuotos“ tam, kad galėtų teikti darbo grupės paslaugas. Iš IDC duomenų, kuriais rėmėsi Komisija, apskaičiuodama rinkos dalis, matyti, kad, išskyrus
Novell NetWare
, „šios operacinės sistemos skiria kur kas daugiau laiko, atlikdamos nepriklausančias darbo grupėms užduotis, negu atlikdamos darbo grupės užduotis“. Galiausiai ji teigia, kad „daugeliu atvejų pakeitimas nieko nekainuotų (arba) jo sąnaudos būtų labai mažos“.
Be to,
Microsoft
daro bendrą nuorodą į dvi D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla ataskaitas, esančias ieškinio A.23 priede ir dubliko C.12 priede.
Ketvirta, dublike
Microsoft
kritikuoja metodus, kuriuos Komisija taikė apskaičiuodama subjektų dalis antroje prekių rinkoje ir pagal kuriuos atsižvelgiama tik į laiką, kurio serverio operacinei sistemai reikia darbo grupės užduotims atlikti ir tik į mažiau kaip 25000 JAV dolerių kainuojančių serverių operacinių sistemų pardavimą. Dėl to susiklosto absurdiška situacija, kai „operacinės sistemos vienetas kartu laikomas priklausančiu ir nepriklausančiu rinkai, atsižvelgiant į konkrečiu momentu atliekamas užduotis“, ir taip negaunama „jokios svarbios informacijos dėl dominuojančios padėties“.
CompTIA
visų pirma tvirtina, kad Komisija pritaikė klaidingą teisinį kriterijų, nagrinėdama, ar dėl atsisakymo, kuriuo kaltinama
Microsoft
, egzistuoja tik „veiksmingos konkurencijos panaikinimo pavojus“; ji turėjo tik patikrinti, ar dėl šio atsisakymo tikėtina, kad bus panaikinta visa konkurencija antrinėje rinkoje.
CompTIA
taip pat nurodo, kad bylos medžiagoje esantys įrodymai neparodo, kad šis atsisakymas galėjo turėti tokių pasekmių. Ji dar kartą nurodo „didėjančią (
Linux
) sėkmę“.
ACT pabrėžia labai glaudų ryšį tarp būtinumo ir konkurencijos panaikinimo kriterijų. Ji, be kita ko, tvirtina, kad ginčijamas sprendimas prieštaringas, jame pripažinus, jog iki 40 % darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos priklauso konkurentams, galintiems tiekti pakaitalus neturint prieigos prie su suderinamumu susijusios informacijos, ir tuo pačiu metu pažymėjus, kad dėl būtinojo minėtos informacijos pobūdžio, neturint prie jos prieigos, konkurencija šioje rinkoje neįmanoma.
Be to, ACT ginčija Komisijos požiūrį, pagal kurį nereikia atsižvelgti į „nereikšmingų rinkos dalyvių“ konkurenciją. Ji taip pat kritikuoja, kad pastaroji remiasi tik konkurencijos panaikinimo „pavojumi“, ir pabrėžia, jog
Linux
padėtis neleidžia to tikėtis.
Komisija teigia, kad nagrinėjamas atsisakymas gali panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją antrinėje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Grįsdama šį teiginį, Komisija pirmiausia nurodo, kad ginčijamo sprendimo 585–692 konstatuojamosiose dalyse išnagrinėti įrodymai aiškiai parodo, jog šis pavojus gali „labai greitai įgyti konkrečią formą“. Darydama nuorodą į savo sprendimo 700 konstatuojamąją dalį, ji nurodo, kad, nenutraukus
Microsoft
veiksmų, egzistuoja didelis pavojus, jog konkurentų produktai užims tik „nišas“ arba bus visiškai nepelningi.
Komisija mano, kad bylos, kuriose buvo priimti 320 punkte minėti sprendimai
Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvent prieš Komisiją ir CBEM
, suteikia vertingų nuorodų, kaip įvertinti
Microsoft
veiksmus EB 82 straipsnio požiūriu, net jei šiose byloje nebuvo nagrinėjamas atsisakymas suteikti licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teisėms. Šiame kontekste ji teigia, kad Teisingumo Teismo praktikoje dėl neteisėto atsisakymo teikti (informaciją) vartojami terminai „pavojus“, „galimybė“ ir „tikimybė“ turi vienodą reikšmę.
Komisija nurodo, kad keletas
Microsoft
argumentų grindžiami klaidinga prielaida, jog ji turi nustatyti, kad konkurencija jau panaikinta arba bent jau, kad ji netrukus išnyks. Ji primena ginčijamame sprendime įrodžiusi, jog „suderinamumo lygio, kurį galima pasiekti
Microsoft
atskleidus informaciją, nepakanka tam, kad konkurentai pelningai veiktų rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 712 išnaša). Taigi
Microsoft
neįrodė, kad šioje išvadoje padaryta akivaizdi vertinimo klaida.
Antra, Komisija išsako nuomonę dėl argumentų, kurie,
Microsoft
nuomone, išplaukia iš rinkoje pastebėtų faktų.
Ji visų pirma pažymi, kad „bet kokios konkurencijos panaikinimo pavojus egzistavo dar 1998 metais ir išlieka dabar“, o vienintelis skirtumas, kad „dabar šis konkurencijos panaikinimas artimesnis nei 1998 metais“.
Ji ginčija
Microsoft
išvadas, padarytas remiantis
Mercer
ataskaitomis, pagal kurias klientai pasirenka darbo grupės serverių operacinę sistemą
Windows
dėl
Microsoft
turimo „nesąžiningo pranašumo“ suderinamumo srityje, nepaisant to, kad pagal daugelį klientams svarbių charakteristikų
Windows
„nusileidžia“ kitiems produktams.
Komisija mano, kad
Microsoft
argumentas dėl didėjančios
Linux
produktų rinkos dalies nepagrįstas, ir daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 506 ir 632 konstatuojamąsias dalis, kuriose aiškiai įrodyta, kad „praeityje
Linux
augimas buvo minimalus“. Ji priduria, kad iš dviejų paskutinių
Mercer
atliktų apklausų matyti, jog darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje
Linux
užima tik labai nežymią rinkos dalį, t. y. iki 5 %.
Dėl IDC prognozių Komisija pakartoja, kad jos perdėtos ir grindžiamos netiksliais duomenimis (žr. šio sprendimo 365 ir 366 punktus). Ji taip pat teigia, jog iš tikrųjų iš IDC duomenų matyti, kad
Microsoft
greitai užėmė dominuojančią padėtį nagrinėjamoje rinkoje, toliau didina savo rinkos dalį ir susiduria su vis labiau nehomogeniška konkrečias „nišas“ užimančių rinkos subjektų grupe.
Trečia, Komisija atmeta
Microsoft
kritiką dėl antrosios prekės rinkos apibrėžimo.
Komisija primena, kad prieš pateikdama tokį apibrėžimą ji visų pirma nustatė „specialius klientų poreikius visiškai atitinkančių pagrindinių darbo grupės serverių paslaugų sąrašą“. Turimos omenyje pagrindinės paslaugos, į kurias pastarieji atsižvelgia pirkdami darbo grupės serverių operacinę sistemą. Ji paaiškina, kad pagrindė savo analizę įvairiais įrodymais, pvz., per 2003 m. rinkos tyrimą surinkta informacija (ginčijamo sprendimo 349–352 konstatuojamosios dalys), konkrečios operacinės sistemos naudojimo pagrindiniams uždaviniams atlikti ir jos naudojimo kitiems esminiams uždaviniams atlikti „statistine koreliacija“ (ginčijamo sprendimo 353 konstatuojamoji dalis) bei
Microsoft
pateiktu savo produktų apibrėžimu ir įkainiais (ginčijamo sprendimo 359–382 konstatuojamosios dalys).
Komisija teigia, jog darbo grupės serverių operacinės sistemos yra „pritaikytos“ tam, kad galėtų teikti darbo grupės paslaugas, ir tai, kaip jie teikia šias paslaugas, turi lemiamos įtakos sprendimui pirkti šias sistemas. Ji taip pat nurodo, jog dėl to, kad darbo grupės serveriai kartais naudojami užtikrinti taikomosios programos veikimą, nelemia jų „laikino“ eliminavimo iš rinkos arba jų „laikino“ įmonių serverių, kurie buvo „pritaikyti“ įmonės taikomųjų programų valdymui, priskyrimo jai.
Atsakydama į
Microsoft
argumentą, kad jos darbo grupės serverių operacinės sistemos
Windows
gali būti naudojamos teikiant tarpininko arba užkardos paslaugas, Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamąją dalį, pažymi, kad šias užduotis atlieka specialūs „išoriniai serveriai“. Taigi šie serveriai negali konkuruoti su
Microsoft
darbo grupės serveriais operacinių sistemų rinkoje.
Triplike Komisija visų pirma nurodo, kad prekės rinkai apibrėžti pavartoti terminai nėra svarbūs nagrinėjant klausimą, ar ji ją teisingai apibrėžė. Be to, sąvoka „darbo grupės serverių operacinė sistema“ tikrai vartojama šiame sektoriuje apibrėžiant „produktų, kuriems taikomas (ginčijamas) sprendimas, rūšį“.
Komisija atmeta
Microsoft
kritiką dėl atsiliepime į ieškinį pateiktų paaiškinimų (žr. šio sprendimo 448 punktą).
Šiuo klausimu ji tvirtina, pirma, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, ši įmonė ir jos konkurentai „parduoda klientams tą pačią operacinę sistemą už skirtingą kainą, atsižvelgdami į tai, kaip ji bus naudojama“. Kainos skiriasi pagal prieigą prie atitinkamo serverio turinčių AK klientų skaičių. Ji taip pat nurodo, kad serverių operacinių sistemų pardavėjai už skirtingas kainas siūlo kelias skirtingas vienos „šeimos“ sistemų versijas. Apskritai, jos teigimu, „
Microsoft
suteikia klientams serverių operacinės
sistemos Windows
naudojimosi licenciją ir iš principo nėra priežasčių, neleidžiančių
Microsoft
daryti skirstymą, atsižvelgiant į jų naudojimą“.
Antra, Komisija nurodo, kad
Microsoft
teiginys, jog darbo grupės serverių operacinės sistemos „skiria kur kas daugiau laiko atlikti nepriklausančias darbo grupėms užduotis negu atlikti darbo grupės užduotis“, grindžiamas pritaikius netinkamą metodą apdorotais IDC duomenimis.
Trečia, atsakydama į
Microsoft
teiginį, kad „daugeliu atvejų pakeitimas nieko nekainuotų“, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 334–341 ir 388–400 konstatuojamąsias dalis, parodančias, jog nei AK klientų, nei darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje nėra pasiūlos pakeičiamumo.
Be to, triplike Komisija taip pat pabrėžia, jog
Microsoft
neginčija, kad suderinamumas su AK klientais – konkrečiai su
Windows
pagrindu veikiančiais AK klientais – labai svarbus serverių operacinei sistemai atliekant darbo grupės užduotis. Ji tvirtina, kad
Microsoft
atsisakymas atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją labai trukdo pastarosios konkurentams patenkinti vartotojų lūkesčius, kiek tai susiję su šių užduočių atlikimu, ir todėl keičia serverių šioms užduotims atlikti parduodamų operacinių sistemų konkurencijos sąlygas, palyginti su serverių operacinėmis sistemomis, skirtomis vykdyti kitas užduotis. Komisijos nuomone, „ši išvada nesikeistų, net jei būtų daroma prielaida <…>, kad ir
Microsoft
, ir bet kurio jos konkurento atveju šiuo metu rinkoje esančios įvairios serverių operacinių sistemų versijos vienodai gali <…> kartu atlikti darbo grupės užduotis ir kai kurias kitas „paprasčiausias“ užduotis (nepagrindinių taikomųjų programų (pvz., elektroninio pašto ar pan. valdymas)“.
Komisija taip pat nurodo, jog „kalbant apie pasiūlą, akivaizdu, kad – jeigu šiame kontekste būtų remiamasi prielaida, dėl (viena vertus) klientų poreikio, kiek tai susiję su darbo grupės paslaugomis (kurio
Microsoft
neginčija), ir (kita vertus) pačios
Microsoft
hipoteze, kad įvairios bet kurio kūrėjo serverių operacinių sistemų versijos gali vienodai atlikti darbo grupės užduotis – pasiūlos pakeičiamumui (naujai) įžengiant į rinką toms pačioms operacinių sistemų „šeimoms“, parengus jų „aukštesnio lygio“ versijas, užkirs kelią tie patys rinkos iškreipimai, kurie verčia
Microsoft
konkurentus atsisakyti prekiauti serverių operacinėmis sistemomis darbo grupės užduotims atlikti“.
Galiausiai Komisija daro nuorodą į atsiliepimo į ieškinį B.11 priedą ir tripliko D.12 priedą, kuriuose ji komentuoja pastabas, esančias atitinkamai ieškinio A.23 priede ir dubliko C.12 priede.
Ketvirta, Komisija atmeta
Microsoft
kritiką dėl metodų, panaudotų apskaičiuojant rinkos dalis. Ji visų pirma pastebi, kad jos vertinimui neturi įtakos tai, jog dėl inkriminuojamo piktnaudžiavimo
Microsoft
jau įgijo dominuojančią padėtį nagrinėjamoje antrinėje rinkoje, nes svarbu tai, kad egzistuoja konkurencijos rinkoje panaikinimo pavojus. Ji pažymi, kad minėtas metodas leidžia „pateikti pakankamai patikimą jėgų pusiausvyros darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje iškraipymo vaizdą“. Be to, ji nurodo, kad neatsižvelgė į laiką, kuris reikalingas konkrečiam serveriui atlikti įvairias užduotis, o 2003 m. rinkos tyrime dalyvavusių ir į antros bei trečios
Mercer
apklausos klausimus atsakiusių įmonių požiūriu ištyrė, kokią darbo grupės užduočių dalį atliko skirtingų gamintojų serveriai. Nei iš šio rinkos tyrimo, nei iš šių apklausų neišplaukia, kad bent vienos iš darbo grupės užduočių atžvilgiu
Microsoft
užima mažesnę kaip 60 % rinkos dalį.
Komisija taip pat nurodo, kad „
Microsoft
minėtų „filtrų“ naudojimas leidžia pasiremti (IDC) duomenimis kaip apytikslia informacija apie įvairių kūrėjų parduodamas versijas, laikomas darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis“. Ji nurodo:„kadangi
Microsoft
veiksmai, kuriais siekiama pašalinti konkurentus, lemia, jog serverių operacinių sistemų, perkamų iš esmės darbo grupės užduotims atlikti, pardavimas atskiriamas nuo sistemų, perkamų iš esmės kitoms užduotims atlikti, pardavimo, „darbo krūvio“ filtras leidžia įsivaizduoti santykinį
Microsoft
pajėgumą parduodant iš esmės pirmosioms užduotims atlikti skirtas sistemas“. Bet kuriuo atveju, net jei būtų taikomas tik „25000 JAV dolerių filtras“, nedarant skirstymo pagal darbo krūvį,
Windows
dalis sudarytų 65 % apimties ir 61 % apyvartos (ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamoji dalis).
SIIA tvirtina, kad, atsižvelgiant į su suderinamumu susijusios informacijos būtinumą, nagrinėjamas atsisakymas iš esmės gali panaikinti konkurenciją darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Ji, be kita ko, pabrėžia, kad
Microsoft
turima šios rinkos dalis stipriai ir greitai padidėjo, kai ji išleido į rinką savo operacinę sistemą
Windows 2000 Server
. Ji taip pat mano, kad
Microsoft
argumentai dėl tariamo
Linux
produktų augimo rinkoje nėra pagrįsti.
FSFE tvirtina, kad
Linux
produktai nedaro konkurencinio spaudimo darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Keturias
Microsoft
argumentų, nurodytų grindžiant teiginį, kad šiuo atveju konkurencija nėra naikinama, kategorijas Pirmosios instancijos teismas nagrinės tokia tvarka: pirmiausia – atitinkamos prekės rinkos apibrėžimą; antra – rinkos dalies apskaičiavimo metodus; trečia – taikytiną kriterijų; ketvirta – rinkos rodiklių ir konkurencinės situacijos vertinimą.
— Dėl atitinkamos prekės rinkos apibrėžimo
Microsoft
argumentai dėl prekės rinkos apibrėžimo susiję su antrąja iš trijų ginčijamame sprendime Komisijos nustatytų prekės rinkų (žr. šio sprendimo 23 ir 25–27 punktus), t. y. su darbo grupės serverių operacinių sistemų rinka. Komisija aprašo šias sistemas kaip sukurtas ir pateiktas į rinką, siekiant bendrai teikti bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugas sąlygiškai ribotam į mažą arba vidutinį tinklą sujungtų AK klientų skaičiui (ginčijamo sprendimo 53 ir 345 konstatuojamosios dalys).
Iš esmės
Microsoft
mano, kad Komisija pernelyg siaurai apibrėžė antrąją rinką, priskirdama jai tik pirmesniame punkte minėtoms paslaugoms teikti naudojamas serverių operacines sistemas, t. y. vadinamąsias „darbo grupės“ paslaugas. Iš esmės, ginčydama Komisijos pateiktą apibrėžimą,
Microsoft
siekia įrodyti, kad rinka keitėsi ne taip, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 590–636 konstatuojamosiose dalyse, o joje įvykę pasikeitimai nelėmė visiško konkurencijos panaikinimo.
Visų pirma reikia pažymėti: kadangi prekės rinkos apibrėžimas pagrįstas sudėtingais Komisijos atliktais ekonominiais vertinimais, Bendrijos teismas gali atlikti tik ribotą jų kontrolę (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Airtours prieš Komisiją
,
T-342/99, Rink. p. II-2585
, 26 punktą). Tačiau teismas neturi susilaikyti nuo Komisijos atliktos ekonominių rodiklių interpretacijos kontrolės. Šiuo atžvilgiu jis turi patikrinti, ar Komisija pagrindė savo vertinimą teisingais, patikimais ir nuosekliais įrodymais, atspindinčiais visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu žr. 89 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
39 punktą).
Be to, reikia konstatuoti, jog
Microsoft
iš esmės apsiriboja tuo, kad, viena vertus, tik pakartoja argumentus, kuriuos ji jau buvo pateikusi per administracinę procedūrą ir kuriuos Komisija aiškiai atmetė ginčijamame sprendime, nepaaiškindama, kodėl pastarosios vertinimas yra klaidingas, o kita vertus, daro bendrą nuorodą į dvi ataskaitas, esančias atitinkamai ieškinio A.23 priede ir dubliko C.12 priede. Dėl 94–99 punktuose nurodytų motyvų Pirmosios instancijos teismas atsižvelgs į šias ataskaitas tik tiek, kiek jos papildo arba patvirtina
Microsoft
rašytiniuose pareiškimuose išdėstytus argumentus ar pagrindus.
Pateikdama ginčijamą prekės rinkos apibrėžimą Komisija atsižvelgė į prekių paklausos ir pasiūlos pakeičiamumą. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (
OL C 372, 1997, p. 5
, 7 punktas), „atitinkama prekės rinka apima visas prekes ir (arba) paslaugas, kurias vartotojas laiko vienodomis ar pakeičiamomis pagal prekių savybes, kainas ir paskirtį“. Taip pat reikia priminti, kad į pasiūlos pakeičiamumą, kaip pažymėta minėto pranešimo 20 punkte, taip pat galima atsižvelgti, siekiant apibrėžti atitinkamą rinką esant tokiai padėčiai, kai pasiūlos pakeičiamumo poveikis efektyvumo ir greitumo atžvilgiu yra tolygus paklausos pakeičiamumo poveikiui. Tam reikia, kad atsiliepdami į ilgalaikius nedidelius santykinių kainų pakitimus tiekėjai per trumpą laiką ir nepatirdami didesnių papildomų sąnaudų ar rizikos galėtų pakeisti atitinkamų prekių gamybą ir jas parduoti.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad antros rinkos apibrėžimas visiškai neparemtas atskiros serverių operacinių sistemų, atliekančių tik bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis, kategorijos buvimo idėja. Atvirkščiai, ginčijamame sprendime Komisija daug kartų aiškiai pripažino, kad darbo grupės serverių operacinės sistemos taip pat gali būti naudojamos atliekant kitas užduotis, t. y. gali įgyvendinti taikomąsias programas, kurios atlieka „nepagrindines užduotis“ (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 59, 355, 356 ir 379 konstatuojamąsias dalis). Ginčijamo sprendimo 59 konstatuojamojoje dalyje ji taip pat nurodo, kad „nepagrindinių užduočių“ taikomosios programos – tai taikomosios programos, kurių neveikimas „turės pasekmių kai kuriems naudotojams, (tačiau) neturės įtakos visos organizacijos veiklai“. Šiuo klausimu ji nurodo vidaus elektroninio pašto paslaugas. Taigi, kaip bus detaliau parodyta toliau, Komisijos apibrėžimas iš tikrųjų grindžiamas konstatavimu, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų galėjimas kartu teikti bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugas, be kitų užduočių, kurias jos gali atlikti, sudaro esminę šių sistemų, kurios iš esmės kuriamos, teikiamos į rinką, perkamos ir naudojamos minėtoms paslaugoms atlikti, charakteristiką.
Visų pirma dėl paklausos pakeičiamumo ginčijamo sprendimo 387 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, kad „nėra produktų, kurie <…> gali daryti tokį konkurencinį spaudimą darbo grupės serverių operacinėms sistemoms, kad galėtų būti priskirti tai pačiai produkto rinkai“.
Prieidama prie šios išvados Komisija pirmiausia konstatavo, jog iš per 2003 m. rinkos tyrimą surinktos informacijos matyti, kad darbo grupės serveriams tenka savarankiška įvairių vartotojų reikalaujamų tarpusavyje susijusių užduočių grupė (ginčijamo sprendimo 348–358 konstatuojamosios dalys).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuos konstatavimus patvirtina bylos medžiaga ir kad
Microsoft
nepateikė jokių juos paneigiančių argumentų.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2003 m. birželio 4 d. prašyme pateikti informacijos Komisija atitinkamų organizacijų paklausė, ar jos turi specialių serverių tipų bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugoms teikti (pirma klausimo Nr. 1 dalis). Iš 85 į šį klausimą atsakiusių organizacijų 70 (arba apie 82,3 %) atsakė teigiamai.
Komisija taip pat klausė organizacijų, ar jos mano, kad minėtas paslaugas sudaro „visuma „neatskiriamų“ serverio užduočių“ (antra klausimo Nr. 1 dalis). Teigiamai atsakė 51 iš 83 į šį klausimą atsakiusių organizacijų (arba apie 61,4 %).
Šie rezultatai, be kita ko, paaiškinami tuo, kad šios paslaugos yra pagrindinės, kuriomis AK naudotojai naudojasi kasdieniame darbe. Pavyzdžiui, organizacija I 06, pagrįsdama savo teigiamą atsakymą į abi klausimo Nr. 1 dalis, priskiria darbo grupės paslaugų teikimą užtikrinančius serverius prie „infrastruktūros serverių“, o minėtas paslaugas prie „standartinių darbo vietos paslaugų“. Šiuo klausimu ji pažymi, kad „kiekvienas naudotojas turi būti identifikuotas (autentifikuotas); jis kuria (keičia) rinkmenas, jas spausdina, keičiasi jomis (bendrai jas naudoja)“. Šiuo klausimu kitos organizacijos įvardija šiuos serverius „infrastruktūros paslaugų teikėjais“ (žr. organizacijų I 13 ir I 30 atsakymus).
Šiuo atžvilgiu taip pat svarbu pažymėti, kad keletas teigiamai į abi klausimo Nr. 1 dalis atsakiusių organizacijų, kaip teigia Komisija ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamojoje dalyje, pagrindžia savo atsakymą būtinybe „identifikuoti“ vartotojus, norinčius prieiti prie tinklo išteklių tik vieną kartą arba turėti vieną tinklo valdymo tašką (žr. organizacijų I 30, I 46-16, I 46-37 ir bendrovės
Inditex
atsakymus). Kitos organizacijos mini sąnaudų aspektus, t. y. kad tos pačios operacinės sistemos naudojimas teikiant darbo grupės paslaugas leidžia sumažinti administravimo sąnaudas (žr. organizacijos I 49-19 ir bendrovės
Inditex
atsakymus).
Teisinga, kad 2003 m. birželio 4 d. prašyme pateikti informacijos, aprašydama „darbo grupės užduotis“, Komisija joms priskyrė ir „vidaus elektroninio pašto, ir bendradarbiavimo paslaugas bei kitas ne „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas“, ir kad kai kurios atsakiusios organizacijos pritarė tokiam požiūriui. Taip pat teisinga, kad atsakydamos į to paties prašymo pateikti informacijos klausimą Nr. 2, 62 organizacijos iš 85 (arba apie 72,9 %) pažymėjo, kad jos vertina darbo grupės serverių operacinės sistemos lankstumą, kuris, be bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų, gali užtikrinti „pagrindinių užduočių“ taikomųjų programų veikimą“.
Tačiau tik iš šios informacijos negalima daryti išvados, kad Komisija per siaurai apibrėžė antrąją rinką.
Šią informaciją būtina patikslinti. Pavyzdžiui, reikia pasakyti, kad atsakydamos į 2003 m. birželio 4 d. prašymą pateikti informacijos kelios apklaustos organizacijos nurodė, jog vidaus elektroninio pašto arba bendradarbiavimo paslaugas jose teikia specialūs serveriai, ir atskyrė šias paslaugas nuo kitų Komisijos nurodytų darbo grupės paslaugų (žr., be kita ko, organizacijų I 09-1, I 11, I 22, I 37, I 53, I 46 -13, I 46-15, I 59 ir I 72 bei bendrovių
Danish Crown, Spardat
ir
Stork Food & Dairy Systems
atsakymus). Pavyzdžiui, nors organizacija I 37 manė, kad Komisijos apibrėžtos darbo grupės paslaugos apima visumą tarpusavyje susijusių serverio užduočių, ji nurodė, kad „rinkmenų (spausdinimo) ir darbo vietos valdymo (paslaugos) yra sujungtos“, o „vidaus elektroninio pašto (paslaugas) (teikia) kiti serveriai“. Tuo pačiu klausimu organizacija I 46-15 nurodė „turinti serverį, (teikiantį) tik bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei darbo vietų valdymo paslaugas“.
Kita vertus, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 353 ir 354 konstatuojamosiose dalyse ir pakartojo atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų, iš 2003 m. rinkos tyrimo taip pat matyti, kad organizacijoms naudojant atitinkamą operacinę sistemą bendro rinkmenų ar spausdintuvų naudojimo paslaugoms teikti jos paprastai renkasi tą pačią operacinę sistemą naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugoms teikti. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad
Microsoft
neginčija ginčijamo sprendimo 436 ir 438 išnašose esančių konstatavimų dėl „koreliacijos koeficiento“, kurį Komisija apskaičiavo remdamasi atsakymais į 2003 m. balandžio 16 d. prašymo pateikti informacijos klausimą Nr. 5. Ten Komisija aiškina, kad „koreliacijos koeficientas“ tarp sistemos
NetWare
arba sistemos
Windows
darbo krūvio dalies, skirtos teikti vieną iš darbo grupės paslaugų, pvz., bendro rinkmenų naudojimo, spausdinimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugą, ir tos pačios sistemos darbo krūvio dalies, skirtos teikti kitas darbo grupės paslaugas, yra labai didelis. Atvirkščiai, „koreliacijos koeficientas“ yra daug mažesnis tarp sistemos
NetWare
arba sistemos
Windows
darbo krūvio dalies, skirtos teikti vieną iš darbo grupės paslaugų, ir tos pačios sistemos darbo krūvio dalies, skirtos teikti kito tipo paslaugas, pvz., vidaus elektroninio pašto paslaugas arba kitas ne „pagrindinių užduočių“ paslaugas. Komisija taip pat nurodo, kad tokie patys samprotavimai išplaukia iš antros ir trečios
Mercer
apklausų rezultatų. Kitaip sakant, iš šių
Microsoft
neginčijamų įrodymų išplaukia, kad tame pačiame serveryje dažniau kombinuojamos Komisijos nurodytos darbo grupės paslaugos negu viena iš šių paslaugų ir kito tipo paslauga.
Todėl, nepaisant to, kad naudotojams nėra nesvarbu greta darbo grupės paslaugų galėti naudoti darbo grupės serverių operacines sistemas dar ir kai kurioms ne „pagrindinėms užduotims“ atlikti, nedaroma jokia įtaka išvadai, kad egzistuoja atskira šias paslaugas teikiančių serverių operacinių sistemų paklausa. Kadangi nustatyta, kad būtent šios trys nagrinėjamos paslaugų kategorijos lemia paklausos pasirinkimą, yra nesvarbu, ar atitinkamai rinkai priklausančios serverių operacinės sistemos galėtų atlikti tam tikras papildomas užduotis.
Reikia pridurti, kad
Microsoft
per administracinę procedūrą pateikti klientų pareiškimai, kaip pažymėta ginčijamo sprendimo 357, 358 ir 628 konstatuojamosiose dalyse, patvirtina Komisijos analizės pagrįstumą.
Iš šių pareiškimų matyti, kad nors, kaip daug kartų pažymėjo
Microsoft
savo rašytiniuose paaiškinimuose, organizacijose dažnai įdiegti „sudėtiniai“ kompiuteriniai tinklai, t. y. tinklai, kuriuose naudojamos įvairių gamintojų serverių ir AK klientų operacinės sistemos, skirtingų rūšių užduotims vykdyti jos naudoja skirtingų tipų serverius. Iš šių pareiškimų visų pirma išplaukia, kad Komisijos apibrėžtas darbo grupės paslaugas paprastai teikia kiti serverių tipai, neįgyvendinantys „pagrindinių užduočių“. Be to, iš šių organizacijų pateikto kompiuterinės aplinkos apibrėžimo išplaukia, kad paprastai darbo grupės paslaugas teikia baziniai serveriai, kuriuose įdiegta sistema
Windows
arba
NetWare
, o „pagrindinių užduočių“ taikomosios programos veikia brangesniuose ir svarbesniuose serveriuose, kuriuose įdiegta operacinė sistema UNIX, arba centriniuose kompiuteriuose.
Pavyzdžiui, stambi chemijos ir farmacijos srityje veikianti grupė nurodo, kad „pagrindinių užduočių“ taikomosios programos, kurias ji naudoja mokėdama darbuotojų atlyginimus ir atlikdama vidines banko operacijas, veikia centriniuose kompiuteriuose. Ji taip pat teigia, kad kitas „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas, naudojamas kai kurių jos skyrių administraciniam ir techniniam valdymui, vykdo UNIX pagrindu veikiantys serveriai. Atvirkščiai, ne „pagrindines užduotis“, ypač bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis, šioje grupėje atlieka kiti serveriai, kuriuose paprastai įdiegtos operacinės sistemos
Windows
. Panašiai viena stambi oro bendrovė paaiškina, kad taikomąsias programas, kurias ji, be kita ko, naudoja planuodama skrydžius ir teikdama rezervavimo paslaugas, įgyvendina UNIX pagrindu veikiantys serveriai, o ne „pagrindinių“ užduočių taikomąsias programas –
Windows
pagrindu veikiantys serveriai. Kitas svarbus pavyzdys – bankų grupė, nurodanti, kad naudoja UNIX pagrindu veikiančius serverius pagrindinių finansinių taikomųjų programų atveju,
Solaris
pagrindu veikiančius serverius – kitų finansinių taikomųjų programų ir viduje sukurtų programų atveju, o įgyvendindama „infrastruktūros funkcijas, pvz., domeno paslaugas (ypač identifikavimo ir leidimų išdavimo) bei rinkmenų ir spausdintuvų paslaugas, –
Windows NT
pagrindu veikiančius serverius“.
Reikia pažymėti, kad ne visi paprasčiausi serveriai, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 58 ir 346 konstatuojamosiose dalyse, naudojami darbo grupės paslaugoms teikti. Kai kurie iš šių serverių iš tikrųjų įdiegti „tinklo pakraštyje“ ir skirti specialiems uždaviniams, pvz., žiniatinklio serverio, podėlio ir užkardos, atlikti.
Galiausiai atmestinas
Microsoft
argumentas, jog iš IDC duomenų matyti, kad visos operacinės sistemos, kurias Komisija priskiria prie „darbo grupės serverių operacinių sistemų“, išskyrus
Novell
sistemą
NetWare
“, darbo grupės užduotims atlikti skiria mažiau laiko negu kitoms užduotims. Šis argumentas grindžiamas IDC duomenimis, kurie tariamai parodo, kad tik 24 % viso kainų spektro parduodamų serverių, kuriuose įdiegta operacinė sistema
Windows
, skirti „rinkmenų“, „spausdinimo“ ir „tinklo valdymo“ užduotimis (žr. 93 dubliko išnašą). Tačiau, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 487 ir 488 konstatuojamųjų dalių ir bus detaliau parodyta 553 punkte, metodai, kuriuos taiko IDC, apskaičiuodama rinkos dalis antroje prekės rinkoje, nėra visiškai tikslūs. Bet kuriuo atveju, net jeigu būtų laikoma, kad minėtos užduotys atitinka ginčijamame sprendime nurodytas darbo grupės paslaugas, remiantis IDC duomenimis apskaičiuota procentinė dalis parodytų tik visų
Microsoft
serverių versijų operacinių sistemų pardavimo dalį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Priešingai nei teigia
Microsoft
, ši dalis apima ne tik darbo grupės serverių operacines sistemas.
Antra, visų pirma remdamasi pačios
Microsoft
pateiktu produktų aprašymu, Komisija konstatuoja, kad serverių operacinės sistemos buvo „pritaikytos“, atsižvelgiant į jų užduotis (ginčijamo sprendimo 359–368 konstatuojamosios dalys).
Pirmosios instancijos teismas mano, jog bylos medžiagos duomenys patvirtina tokio konstatavimo pagrįstumą.
Pavyzdžiui, iš
Microsoft
interneto svetainėje paskelbtos informacijos matyti, kad parduodamos trys skirtingos serverių operacinės sistemos
Windows 2000
serijos versijos, t. y.
Windows 2000 Server
,
Windows 2000 Advanced Server
ir
Windows 2000 Datacenter Server
, ir kad kiekviena iš šių versijų skirta tenkinti specifinius užduotimis pagrįstus naudotojų poreikius.
Microsoft
apibrėžia
Windows 2000 Server
kaip „bazinę“ serverių operacinių sistemų
Windows 2000
versiją, kuri yra „darbo grupės serveriams skirtas sprendimas, padedantis vykdyti rinkmenų, spausdinimo ir ryšio palaikymo užduotis“ (ginčijamo sprendimo 361 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad
Windows 2000 Server
„palaiko nuo vieno iki keturių procesorių ir iki 4 gigabitų (GB)“ (ginčijamo sprendimo 364 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
apibūdina
Windows 2000 Advanced Server
kaip „idealią operacinę sistemą pagrindinėms profesionalioms taikomosioms programoms ir elektroninei prekybai, kurios atlieka daugiau užduočių ir svarbiausių procesų“ (ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad
Windows 2000 Advanced Server
ne tik apima visas
Windows 2000 Server
siūlomas funkcijas, bet taip pat turi „papildomų lankstumo ir patikimumo charakteristikų, pvz., „
clustering
“, skirtų užtikrinti kritinių taikomųjų programų veikimą sudėtingiausiais atvejais“ (ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
taip pat pažymi, kad
Windows 2000 Advanced Server
„palaiko nuo vieno iki aštuonių procesorių ir iki 8 GB“ (ginčijamo sprendimo 364 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai
Windows 2000 Datacenter Server Microsoft
apibrėžia kaip sistemą, siūlančią „didžiausią patikimumą ir pasiekiamumą“ ir kaip „idealią operacinę sistemą, sukurtą pagrindinių užduočių duomenų bazių ir įmonės išteklių planavimo taikomosioms programoms“ (ginčijamo sprendimo 363 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad
Windows 2000 Datacenter Server
„skirta įmonėms, kurioms reikia išorinių administratorių ir galingų bei labai patikimų taikomųjų programų“, ir kad ji „palaiko nuo 1 iki 32 procesorių ir iki 64 GB“ (ginčijamo sprendimo 363 ir 364 konstatuojamosios dalys).
Reikia pažymėti, kad
Microsoft
panašiai aprašo įvairias
Windows 2000
seriją pakeitusios serverių operacinių sistemų serijos versijas, t. y.
Windows Server 2003 Standard Edition, Windows Server 2003 Enterprise Edition, Windows Server 2003 Datacenter Edition ir Windows Server 2003 Web Edition
.
Microsoft
apibrėžia
Windows Server 2003 Standard Edition
kaip „daugiafunkcinę tinklo operacinę sistemą – idealų pasirinkimą einamiesiems įvairių dydžių organizacijų, ypač mažų įmonių ir darbo grupių, poreikiams tenkinti“, „(leidžiančią) protingai bendrai naudoti rinkmenas ir spausdintuvus ir (siūlančią) saugią interneto prieigą, centralizuotą darbo vietų valdymą bei žiniatinklio sprendimus, užtikrinančius ryšį su darbuotojais, partneriais ir klientais“ (ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
teigimu,
Windows Server 2003 Enterprise Editon
– tai sistema, greta visų
Windows Server 2003 Standard Editon
funkcijų siūlanti „patikimumo charakteristikas, kurių reikia įmonių „pagrindinių užduočių“ taikomosioms programoms“ (ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamoji dalis).
Dėl
Windows Server 2003 Datacenter Edition Microsoft
pažymi, kad ši operacinė sistema „sukurta pagrindinėms taikomosioms programoms, kurioms reikia didžiausio išplečiamumo, pasiekiamumo ir patikimumo“ (ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai
Windows Server 2003 Web Edition Microsoft
ji apibrėžia kaip „skirtą kurti ir diegti taikomąsias programas, tinklapius ir XML tinklo paslaugas“ ir „tikslingai sukurtą specialių žiniatinklio paslaugų poreikiams tenkinti“ (ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
pabrėžia, kad ši sistema „gali būti naudojama tik tinklapiams, žiniatinklio svetainėms kurti bei taikomosioms programoms ir tarnyboms“ (ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamoji dalis).
Taigi iš to, kas pasakyta, matyti, kad pati
Microsoft
aprašo įvairias serverių operacinių sistemų versijas kaip skirtas tenkinti įvairius naudotojų užduotimis pagrįstus poreikius. Iš to taip pat išplaukia, kad šios versijos nėra skirtos veikti tame pačiame kompiuteryje.
Be to, reikia pažymėti, kad kitų serverių operacinių sistemų pardavėjų produktai taip pat „pritaikyti“ darbo grupės paslaugoms teikti. Tokie, pavyzdžiui, yra įmonės
Red Hat
produktai, kurios operacinės sistemos
Red Hat Enterprise Linux ES
ir
Red Hat Enterprise Linux AS
aiškiai skirtos įvairiems naudotojų poreikiams tenkinti. Kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 463 išnašoje, savo interneto svetainėje ši įmonė aprašo sistemą
Red Hat Enterprise Linux ES
kaip „puikiai tinkančią tinklo, rinkmenų, spausdintuvų, elektroninio pašto ir žiniatinklio serverio paslaugoms bei specialioms profesionalioms taikomosioms programoms arba taikomųjų programų paketams“. Pristatydama sistemą
Red Hat Enterprise Linux AS
,
Red Hat
savo ruožtu aprašo ją kaip skirtą „galingiausioms ir pagrindines funkcijas atliekančioms sistemoms“ ir kaip „tinkamiausią sprendimą dideliems padalinių ir informacinių centrų serveriams“. Tai atitinka argumentą, kad galingiausiuose serveriuose įdiegtos operacinės sistemos turi vykdyti „pagrindines“ užduotis ir todėl būti patikimesnės ir turėti funkcinį pranašumą, palyginti su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis (ginčijamo sprendimo 57 ir 346 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija remiasi „
Microsoft
kainų strategija“ ir ypač faktu, kad ji parduoda skirtingas serverių operacinių sistemų versijas už skirtingą kainą (ginčijamo sprendimo 369–382 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu visų pirma reikia konstatuoti, kad iš ginčijamo sprendimo 370–373 konstatuojamosiose dalyse nurodytos informacijos, kurios Microsoft neginčija, išplaukia, kad skirtingų jos serverių operacinių sistemų versijų kainos labai skiriasi, ir tai pasakytina ir apie
Windows 2000 Server
seriją, ir apie
Windows Server 2003
seriją.
Remiantis 25 „kliento prieigos licencijomis“ (
Client Access Licenses
, (CAL)), sistemos
Windows 2000 Advanced Server
pardavimo kaina 2,22 karto didesnė negu sistemos
Windows 2000 Server
. Sistemos
Windows 2000 Datacenter Server
pardavimo kaina, remiantis 25 CAL, 5,55 karto didesnė negu sistemos
Windows 2000 Server
.
Be to, remiantis 25 CAL, sistemos
Windows Server 2003 Enterprise Edition
pardavimo kaina 2,22 karto didesnė negu sistemos
Windows Server 2003 Standard Edition
. Sistemos
Windows Server 2003 Datacenter Edition
pardavimo kaina – 5,55 karto didesnė negu sistemos
Windows Server 2003 Standard Edition
(remiantis 25 CAL). Sistemos
Windows Server 2003 Web Edition
, kuri atlieka tik tam tikras nustatytas užduotis (žr. šio sprendimo 513 punktą), pardavimo kaina yra daug mažesnė negu sistemos
Windows Server 2003 Standard Edition.
Paskui pabrėžtina, jog, priešingai nei veikiausiai mano
Microsoft
(žr. šio sprendimo 446 punktą), išvadą, kad skirtingos serverių operacinių sistemų versijos priklauso atskiroms prekių rinkoms, Komisija daro ne vien iš to, jog
Microsoft
parduoda skirtingas versijas už skirtingas kainas. Kiek tai susiję su paklausos pakeičiamumu, Komisija atsižvelgia ne tik į šį veiksnį, bet ir į – ypač svarbų – faktą, kad kiekviena šių versijų skirta specifiniams naudotojų poreikiams patenkinti.
Be to,
Microsoft
negali remtis tuo, kad „brangesni“ jos
Windows Server 2003
serijos produktai, pvz.,
Windows Server 2003 Enterprise Edition
ir
Windows Server 2003 Datacenter Edition
, leidžia atlikti tas pačias darbo grupės užduotis kaip, pvz., sistema
Windows Server 2003 Standard Edition
. Net jei tai tiesa, nepaneigiamas faktas, kad dvi pirmos sistemos skirtos kitiems poreikiams nei trečioji tenkinti ir kad mažai tikėtina, jog norintis gauti tik darbo grupės paslaugas naudotojas pirks daug brangesnę, palyginti su sistema
Windows Server 2003 Standard Editon
, operacinę sistemą.
Kaip pagrįstai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje, pati
Microsoft
laikosi tokios nuomonės, nes jos komerciniuose dokumentuose, kalbant apie
Windows 2000 Server
šeimą, nurodoma:
„Trys šeimos produktai –
Windows 2000 Server
,
(Windows 2000) Advanced Server
ir
(Windows 2000) Datacenter Server
– leidžia Jums pasirinkti tokį investavimo būdą, kad būtų užtikrintas Jūsų skirtingoms komercinėms operacijoms tinkamas sistemos lygis, nepermokant už operacijas, kurioms nereikia maksimalaus veikimo laiko“.
Microsoft
taip pat negali remtis tuo, kad operacinė sistema
Windows Server 2003 Standard Edition
leidžia atlikti kitokias nei darbo grupės užduotis. Šiuo argumentu neatsižvelgiama į tai, kad
Microsoft
parduoda šią operacinę sistemą skirtingomis kainomis, atsižvelgdama į tai, ar ji bus naudojama darbo grupės, ar kitoms paslaugoms teikti. Kaip paaiškinta ginčijamo sprendimo 84 ir 380 konstatuojamosiose dalyse,
Microsoft
nustatytos operacinės sistemos
Windows Server 2003 Standard Edition
kainos apima mokestį už kiekvieną serverį, kuriame ji įdiegta, ir mokestį (CAL) už kiekvieną AK klientą, kuriam šis serveris teikia darbo grupės paslaugas. Atvirkščiai, naudotojas neprivalo įsigyti CAL, jeigu jis ketina naudoti šią operacinę sistemą „neautentifikuotoms“ užduotims, pvz., užkardos, tarpininko, podėlio, atlikti. Be to, iš šių konstatavimų matyti, jog
Microsoft
teiginys, kad „tiekėjai neparduoda skirtingiems asmenims tos pačios serverių operacinės sistemos versijos už skirtingą kainą, atsižvelgdami į tai, kaip ji bus naudojama“, yra neteisingas.
Galiausiai, ketvirta, Komisija pažymi, kad ne darbo grupės serverių operacinės sistemos tam tikroje organizacijoje neturi būti taip suderintos su AK klientais, kaip darbo grupės serverių operacinės sistemos (ginčijamo sprendimo 346 ir 383–386 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu pakanka pastebėti, jog šio sprendimo 385 punkte jau buvo konstatuota, kad šis Komisijos vertinimas teisingas. Bet kuriuo atveju
Microsoft
jo neginčija.
Iš pirmiau išdėstytų argumentų matyti, jog
Microsoft
neįrodė, kad Komisijos išvada, pagal kurią nėra produktų, paklausos pusėje galinčių daryti tokį konkurencinį spaudimą darbo grupės serverių operacinėms sistemoms, kad galėtų būti priskirti tai pačiai produkto rinkai“ (ginčijamo sprendimo 387 konstatuojamoji dalis), būtų akivaizdžiai klaidinga.
Pasiūlos pakeičiamumo klausimą Komisija išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 388–400 konstatuojamosiose dalyse.
Komisija mano, kad „kiti operacinių sistemų pardavėjai, įskaitant serverių operacinių sistemų pardavėjus, negali nukreipti savo gamybos ir prekybos išteklių į darbo grupės serverių operacines sistemas, nepatirdami didelių papildomų išlaidų ir neprisiimdami didelės papildomos rizikos per tokį trumpą laikotarpį, kad šioje byloje reikėtų laikyti reikšmingais argumentus dėl pasiūlos pakeičiamumo“ (ginčijamo sprendimo 399 konstatuojamoji dalis). Konkrečiai tariant, ji atmeta 2001 m. lapkričio 16 d.
Microsoft
atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus išdėstytus argumentus, kad „pasiūlos pakeičiamumas praktiškai gali atsirasti nedelsiant“, nes, siekiant sukurti į darbo grupės serverių operacinę sistemą panašų produktą, pakanka „atjungti“ galingų serverių operacinių sistemų „sudėtingesnes funkcijas“.
Reikia konstatuoti, kad savo rašytiniuose pareiškimuose
Microsoft
nepateikia jokių konkrečių argumentų, galinčių paneigti Komisijos analizę minėtose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse. Dublike ji tik bendrai nurodo, kad „daugeliu atvejų pakeitimas nieko nekainuotų“ arba „pakeitimo sąnaudos būtų labai mažos“, net nenurodydama, ar ginčija Komisijos argumentus dėl pasiūlos pakeičiamumo nebuvimo.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog
Microsoft
neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią klaidą, padarydama išvadą, jog šioje byloje nėra pasiūlos pakeičiamumo.
Iš to, kas pasakyta pirmiau, darytina išvada, kad Komisija teisingai apibrėžė antrąją prekės rinką kaip darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką.
Šios išvados negali paneigti
Microsoft
argumentas, kad „sektoriuje niekas nevartoja termino „darbo grupės serveris“ ta prasme, kuria jį vartoja Komisija, siekdama apibrėžti (atitinkamą prekės rinką)“. Pirma, kaip labai teisingai nurodė Komisija, terminai, kuriuos pastaroji vartoja rinkai apibrėžti, neturi reikšmės nustatant, ar ji teisingai ją apibrėžė. Antra,
Microsoft
argumentas bet kuriuo atveju nepagrįstas, nes iš bylos medžiagos matyti, kad sąvokos „darbo grupės serveris“ ir „darbo grupės serverių operacinė sistema“ vartojamos sektoriuje apibrėžiant ginčijamame sprendime numatytus produktus. Pavyzdžiui, 1998 m. gruodžio 10 d. skunde
Sun
aiškiai nurodė, kad šis skundas susijęs su
Microsoft
veiksmais „darbo grupės serverių operacinių sistemų sektoriuje“. Šiuo klausimu taip pat pažymėtina, kad komerciniuose dokumentuose
Microsoft
pati pristato savo operacinę sistemą
Windows 2000 Server
kaip „darbo grupės serveriams skirtą sprendimą, padedantį vykdyti rinkmenų, spausdinimo ir ryšio palaikymo užduotis“ (žr. šio sprendimo 506 punktą).
— Dėl apskaičiuojant rinkos dalis taikytų metodų
Microsoft
kaltina Komisiją pritaikius netinkamus metodus apskaičiuojant įvairių ūkio subjektų dalis antroje prekės rinkoje. Ji, be kita ko, pažymi, kad šie metodai nesuteikia „jokios svarbios informacijos dėl dominuojančios padėties“.
Pirmosios instancijos teismas mano, jog dėl toliau išdėstytų motyvų
Microsoft
neįrodė, kad taikydama šiuos metodus Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Ginčijamo sprendimo 473–490 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsamiai paaiškina šiuos metodus.
Pirmiausia Komisija nurodo, kad vertindama įvairių ūkio subjektų padėtį rinkoje ji naudojo dvi „referencines vertes“ (
proxies
), t. y., pirma, IDC įvertinimus, padarytus remiantis kompiuterinės įrangos kainų koridoriumi bei įvairių serverių atliekamų užduočių pasidalijimu, ir, antra, rinkos dalių įvertinimus, pagrįstus 2003 m. rinkos tyrimo rezultatais bei antra ir trečia
Mercer
atliktomis apklausomis (ginčijamo sprendimo 473 konstatuojamoji dalis).
Pirmiausia reikia pažymėti, kad konstatavimas pirmesniame punkte įrodo, jog
Microsoft
teiginys, kad apskaičiuodama rinkos dalis Komisija atsižvelgė tik į laiką, kurio serverio operacinei sistemai reikia darbo grupės užduotims atlikti, ir tik į iki 25000 JAV dolerių kainuojančių serverių operacinių sistemų pardavimą, yra akivaizdžiai neteisingas.
Microsoft
nepaminėjo, kad Komisija atsižvelgė ne tik į IDC, bet ir į kitų šaltinių duomenis. Kaip bus nurodyta 556 punkte, remiantis šiais duomenimis nustatytos rinkos dalys iš esmės atitinka rinkos dalis, nustatytąsias remiantis IDC duomenimis.
Toliau Komisija nurodo, kad rinkos dalis reikia vertinti atsižvelgiant į parduotų prekių vienetų skaičių ir į bendrą parduotos kompiuterinės ir programinės įrangos apyvartą (ginčijamo sprendimo 474–477 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai dėl IDC duomenų Komisija mano, kad juos reikia pakoreguoti pritaikant du „filtrus“ (ginčijamo sprendimo 478–489 konstatuojamosios dalys). Pirma, ji atsižvelgia tik į iki 25000 JAV dolerių arba 25000 EUR kainuojančius serverius, turint omenyje, kad tuo metu, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 6 išnašos, vienas euras iš esmės buvo lygus vienam JAV doleriui. Antra, ji atsižvelgia tik į tam tikras IDC nustatytų užduočių kategorijas.
Microsoft
kaltinimas susijęs su šių dviejų filtrų pritaikymu.
Savo dublike
Microsoft
tik bendrai ginčija pirmojo filtro reikšmingumą. Dubliko C.12 priede ji šiek tiek paaiškina savo argumentus, pirma, teigdama, kad 2003 m. rinkos tyrimas – kurio rezultatus Komisija naudojo grįsdama šio filtro taikymą – susijęs su „ypatingos klientų grupės veiksmais“, o antra, kritikuodama tai, kad Komisija atsižvelgia į serverių, o ne į operacinių sistemų pardavimo kainas. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ta pati darbo grupės serverių operacinė sistema gali veikti labai skirtingų kainų serveriuose ir, be kita ko, daugiau kaip 25000 JAV dolerių kainuojančiuose serveriuose.
Šiems argumentams negali būti pritarta.
Visų pirma, per 2003 m. rinkos tyrimą Komisijos apklausti subjektai nėra „ypatinga klientų grupė“. Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 8 konstatuojamojoje dalyje, tai yra Komisijos atsitiktinai pasirinktos įvairaus dydžio bendrovės, veikiančios įvairiose valstybėse narėse ir įvairiuose ūkio sektoriuose.
Taip pat reikia pažymėti, kad 25000 JAV dolerių arba 25000 EUR riba, kaip nurodė Komisija atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų, apima „visas sistemos išlaidas (t. y. programinės ir kompiuterinės įrangos)“. Pirmosios instancijos teismas mano, kad vertindama ūkio subjektų dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje Komisija turėjo atsižvelgti į bendrą kompiuterinės ir programinės įrangos pardavimo kainą. Kaip konstatuota ginčijamo sprendimo 69 ir 474 konstatuojamosiose dalyse, kai kurie tiekėjai, tarp jų
Sun
ir daugelis UNIX produktų tiekėjų, kuria ir serverių operacinėmis sistemomis prekiauja kartu su kompiuterine įranga. Be to, reikia konstatuoti, kad per administracinę procedūrą pati
Microsoft
pritarė Komisijos metodams (žr. ginčijamo sprendimo 476 konstatuojamąją dalį).
Galiausiai reikia konstatuoti, kad Komisija teisingai pritaikė 25000 JAV dolerių arba 25000 EUR kainos ribą, kuri atitinka didžiausią serverių, priklausančių pirmai iš trijų serverių kategorijų, pagal kurias IDC skirsto rinką atlikdama savo analizę, pardavimo kainą (ginčijamo sprendimo 480 konstatuojamoji dalis). Iš 2003 m. rinkos tyrimo rezultatų išplaukia, kad darbo grupės serverių operacinės sistemos paprastai veikia sąlygiškai pigesniuose serveriuose, priešingai nei „pagrindinių užduočių“ taikomosios programos, kurios diegiamos galingiausiuose serveriuose.
Be to, per šį rinkos tyrimą Komisija, be kita ko, paprašė apklaustų organizacijų nurodyti, kokią kainą jos būtų pasirengusios mokėti už darbo grupės serverį (2003 m. birželio 4 d. prašymo pateikti informacijos klausimas Nr. 3). Iš 85 į šį klausimą atsakiusių organizacijų 83 (arba apie 97,6 %) pažymėjo, jog nemokėtų daugiau kaip 25000 EUR.
Be to, savo 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija pateikė organizacijoms kelis klausimus dėl jų ankstesnių ir planuotų įsigyti serverių, skirtų teikti rinkmenų ir spausdinimo paslaugas (klausimai Nr. 8 ir 9). Iš atsakymų į šiuos klausimus išplaukia, kad iš 8236 organizacijų tam tikslui įsigytų serverių 8001 (arba apie 97,1 %) kainavo iki 25000 EUR ir kad iš 2695 planuotų tokių serverių pirkimų 2683 (arba apie 99,6 %) buvo iki 25000 EUR (ginčijamo sprendimo 479 konstatuojamoji dalis).
Dėl antro filtro
Microsoft
dublike tik pastebi, kad taikant šį filtrą susiklosto absurdiška situacija, kai „operacinės sistemos vienetas kartu laikomas priklausančiu ir nepriklausančiu rinkai, atsižvelgiant į konkrečiu momentu atliekamas užduotis“. Dubliko C.12 priede ji taip pat nurodo, kad „didelė pardavimo dalis, kuri buvo (dirbtinai) pašalinta iš rinkos (taikant šį filtrą), beveik neabejotinai atitinka (serverių operacinių sistemų) pardavimą, priklausantį Komisijos numatomai rinkai (t. y. darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkai)“.
Šiems argumentams taip pat negali būti pritarta.
Reikia konstatuoti ne tik tai, kad Komisija galėjo pagrįstai taikyti antrąjį filtrą, bet ir tai, kad
Microsoft
labai pervertina jo taikymo pasekmes.
Šiame kontekste reikia priminti priežastį, dėl kurios Komisija manė, jog būtina taikyti šį filtrą. Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 482 konstatuojamosios dalies, ši priežastis yra ta, kad ne visos iki 25000 JAV dolerių arba 25000 EUR kainuojančiuose serveriuose įdiegtos operacinės sistemos teikia darbo grupės paslaugas. Kai kurios iš šių sistemų skirtos vykdyti specialias užduotis ir yra už darbo grupės tinklo arba jo pakraštyje, pvz., žiniatinklio tarnybos, užkardos. Taip yra, pvz., sistemos
Windows Server 2003 Web Edition
atveju, kuri paprastai įdiegta iki 25000 JAV dolerių arba 25000 EUR kainuojančiuose serveriuose ir kurios licencijos sąlygos draudžia ją naudoti teikiant darbo grupės paslaugas.
Todėl Komisija pagrįstai manė, kad reikėjo atsargiai elgtis su IDC duomenimis apie iki 25000 JAV dolerių arba 25000 EUR kainuojančius serverius ir taip pat atsižvelgti į šių serverių atliekamas įvairių rūšių užduotis (ginčijamo sprendimo 483 konstatuojamoji dalis). Šiam tikslui ji panaudojo IDC duomenis, esančius vadinamojoje
IDC Server Workloads 2003 Model
duomenų bazėje. Šie duomenys gauti iš vartotojų, kurių IDC paprašė nurodyti, kokias užduotis (t. y. „darbo pavedimus“) atlieka jų organizacijoje naudojami serveriai. Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 431 punkte, IDC nustatė aštuonias pagrindines užduočių kategorijas, išskirdama šiose pagrindinėse kategorijose kelias pakategorijas. Komisija išskyrė pakategorijas „rinkmenų/spausdintuvų bendras naudojimas“ ir „tinklo valdymas“, kurios labiausiai susijusios su ginčijamame sprendime numatytomis „bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo“ ir „naudotojų ir naudotojų grupių valdymo“ paslaugomis (ginčijamo sprendimo 486 konstatuojamoji dalis).
Teisinga, kad minėtoms pakategorijoms priklausančios užduotys nevisiškai atitinka darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką sudarančias paslaugas. Tačiau Komisijai tai buvo gerai žinoma, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 487 ir 488 konstatuojamosiose dalyse esančių pavyzdžių, be kita ko, parodančių, kad tam tikros galinguose serveriuose atliekamos užduotys gali būti priskirtos prie vienos ar kitos minėtos pakategorijos, nors aišku, kad jos nėra darbo grupės užduotys.
Tačiau būtent šių dviejų
Microsoft
kritikuojamų filtrų taikymas kartu leidžia sumažinti IDC ir Komisijos apibrėžtų užduočių atitikties problemą.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad rinkos dalys, nustatytos taikant tik pirmą filtrą, nedaug skiriasi nuo rinkos dalių, nustatytų taikant abu filtrus kartu. Kalbant apie
Microsoft
rinkos dalį 2002 metais, apskaičiuotą atsižvelgiant į visą iki 25000 JAV dolerių kainuojančių serverių pardavimą, pasakytina, kad ji sudaro 64,9 % pagal parduotus vienetus ir 61 % pagal apyvartą (ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamoji dalis). Tų pačių serverių atžvilgiu remiantis tik pakategorijomis „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir „tinklo valdymas“
Microsoft
turimos rinkos dalys yra tokios: 66,4 % pagal parduotus vienetus (65,7 % pagal apyvartą) pirmoje pakategorijoje ir 66,7 % pagal parduotus vienetus (65,2 % pagal apyvartą) antroje pakategorijoje (ginčijamo sprendimo 493 konstatuojamoji dalis).
Bendrai paėmus, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 473 konstatuojamojoje dalyje, procentinė dalis, gauta naudojant IDC duomenis ir taikant kartu du filtrus, iš esmės atitinka procentinę dalį, gautą remiantis 2003 m. rinkos tyrimo rezultatais bei antra ir trečia
Mercer
apklausomis (žr., pvz., ginčijamo sprendimo 495, 497 ir 498 konstatuojamąsias dalis). Šiame kontekste pabrėžtina, kad visais atvejais Komisijos vertinimas buvo labai atsargus. Pavyzdžiui,
Microsoft
atveju ji atsižvelgė į mažiausią rinkos dalį, t. y. „bent 60 %“ (ginčijamo sprendimo 499 konstatuojamoji dalis).
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, jog
Microsoft
neįrodė, kad apskaičiuodama rinkos dalis ir taikydama šiuos metodus Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, ir atitinkamai, kad ginčijamo sprendimo 491–513 konstatuojamosiose dalyse pateikti rinkos dalių vertinimai laikytini akivaizdžiai klaidingais.
Taip pat reikia pasakyti, kad konstatuodama, jog
Microsoft
užima dominuojančią padėtį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, Komisija remiasi ne tik šios įmonės turimomis rinkos dalimis. Ji taip pat atsižvelgia į tai, kad yra patekimo į rinką kliūčių (ginčijamo sprendimo 515–525 konstatuojamosios dalys), t. y. dėl tinklo poveikio ir suderinamumo trikdžių bei dėl glaudžių komercinių ir technologinių ryšių tarp minėtos ir AK klientų operacinių sistemų rinkos (ginčijamo sprendimo 526–540 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai dėl neteisėto atsisakymo reikia priminti, kad ginčijamame sprendime Komisija kaltina
Microsoft
, jog siekdama daryti poveikį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkai, taikydama „sverto efektą“ (
leveraging
), ji pasinaudojo AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima beveik monopoline padėtimi (ginčijamo sprendimo 533, 538, 539, 764–778, 1063, 1065–1069 konstatuojamosios dalys). Kitaip tariant, piktnaudžiavimas, kuriuo kaltinama
Microsoft
, grindžiamas pirmoje prekės rinkoje užimama dominuojančia padėtimi (ginčijamo sprendimo 567 ir 787 konstatuojamosios dalys). Taigi to, kad Komisija nepagrįstai manė, jog
Microsoft
užima dominuojančią padėtį antroje prekės rinkoje (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 491–541, 781 ir 788 konstatuojamąsias dalis), nepakanka išvadai, jog ji neteisingai pripažino
Microsoft
piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, padaryti.
— Dėl taikytino kriterijaus
Ginčijamame sprendime Komisija išnagrinėjo, ar nagrinėjamas atsisakymas „kelia pavojų“ panaikinti konkurenciją darbo grupės operacinių sistemų rinkoje (ginčijamo sprendimo 585, 589, 610, 622, 626, 631, 636, 653, 691, 692, 712, 725, 781, 992 ir 1070 konstatuojamosios dalys).
Microsoft
mano, kad šis kriterijus nepakankamai griežtas, nes atitinkama teismų praktika dėl intelektinės nuosavybės teisių reikalauja iš Komisijos įrodyti, kad atsisakymas suteikti licenciją trečiajai šaliai „gali panaikinti bet kokią konkurenciją“, arba, kitaip tariant, kad „labai tikėtina“, jog šis atsisakymas sukels tokių pasekmių.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Microsoft
kaltinimas yra tik terminologinio pobūdžio ir visiškai nereikšmingas. Bendrijos teismas vienodai vartoja terminus „konkurencijos panaikinimo pavojus“ ir „gali panaikinti bet kokią konkurenciją“, siekdamas išreikšti tą pačią mintį, t. y. tai, kad EB 82 straipsnis taikomas ne tik nuo to momento, kai konkurencijos rinkoje nebėra arba beveik nebėra. Jeigu Komisija būtų įpareigota laukti, kol iš rinkos bus pašalinti konkurentai arba kol toks pašalinimas būtų neišvengiamas, kad galėtų imtis veiksmų remdamasi šia nuostata, tai akivaizdžiai prieštarautų šios nuostatos tikslui – apsaugoti neiškreiptą konkurenciją bendrojoje rinkoje ir, visų pirma, apsaugoti nagrinėjamoje rinkoje dar esančią konkurenciją.
Šiuo atveju Komisija juo labiau galėjo taikyti EB 82 straipsnį, kol konkurencija darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje nebuvo visiškai panaikinta, nes šiai rinkai būdingas stiprus tinklo poveikis ir būtų sunku atkurti panaikintą konkurenciją (žr. ginčijamo sprendimo 515–522 ir 533 konstatuojamąsias dalis).
Reikia taip pat pažymėti, kad nebūtina įrodyti visos konkurencijos rinkoje panaikinimą. Nustatant EB 82 straipsnio pažeidimą iš tikrųjų svarbu tai, kad nagrinėjamas atsisakymas kelia pavojų arba gali panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją rinkoje. Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, jog fakto, kad dominuojančios įmonės konkurentai veikia tam tikrose nedidelėse rinkos „nišose“, nepakanka norint padaryti išvadą apie tokios konkurencijos egzistavimą.
Galiausiai reikia priminti, kad būtent Komisija turi įrodyti, jog nagrinėjamas atsisakymas pateikti (informacijos) gali panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją. Kaip nurodyta 482 punkte, ji turi pagrįsti savo vertinimą teisingais, patikimais ir nuosekliais įrodymais, kurie atspindėtų visus esminius duomenis, į kuriuos reikėtų atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie galėtų pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas.
— Dėl rinkos rodiklių ir konkurencinės situacijos vertinimo
Pirmosios instancijos teismas pastebi, jog ginčijamame sprendime Komisija kartu nagrinėja ir aplinkybę, kad su suderinamumu susijusi informacija yra būtina ir kad nagrinėjamas atsisakymas gali panaikinti konkurenciją (ginčijamo sprendimo 585–692 konstatuojamosios dalys). Jos analizę sudaro keturios dalys. Pirma, Komisija nagrinėja darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos raidą (ginčijamo sprendimo 590–636 konstatuojamosios dalys). Antra, ji konstatuoja, kad suderinamumas, tai darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
įdiegimą lemiantis faktorius (ginčijamo sprendimo 637–665 konstatuojamosios dalys). Trečia, ji nurodo, jog tam, kad
Microsoft
turi atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją, nėra alternatyvų (ginčijamo sprendimo 666–687 konstatuojamosios dalys). Ketvirta, ji pateikia keletą pastabų dėl MCPP (ginčijamo sprendimo 688–691 konstatuojamosios dalys).
Argumentai, kuriuos pateikia
Microsoft
grįsdama šį kaltinimą, iš principo susiję su anksčiau minėtos Komisijos analizės dalimi.
Microsoft
iš esmės nurodo, jog rinkos rodikliai paneigia Komisijos požiūrį, kad dėl nagrinėjamo atsisakymo gali būti panaikinta konkurencija darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Pirmoje dalyje Komisija visų pirma išnagrinėjo
Microsoft
ir jos konkurentų rinkos dalių antroje prekės rinkoje raidą. Iš esmės ji konstatavo, kad
Microsoft
rinkos dalis greitai ir stipriai išaugo ir toliau nuolat didėja, ypač
Novell
sąskaita. Toliau Komisija pažymi, kad UNIX produktų pardavėjų rinkos dalis labai maža. Galiausiai ji mano, kad
Linux
produktai užima tik labai mažą rinkos dalį, kuri visai nepadidėjo per kelerius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo, ir kad tam tikros prognozės apie jos augimą ateityje negali paneigti Komisijos išvados apie veiksmingos konkurencijos rinkoje panaikinimą.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuos samprotavimus patvirtina bylos medžiaga ir kad jų negali paneigti
Microsoft
argumentai.
Pirma, iš bylos medžiagos matyti, kad iš pradžių
Microsoft
tiekė tik AK klientų operacines sistemas ir kad į serverių operacinių sistemų rinką ji įėjo gana vėlai (žr., be kita ko, 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 47 punktą). Ji pradėjo kurti serverių operacines sistemas dešimtojo dešimtmečio pradžioje, 1992 m. liepos mėn. platindama savo pirmąją sistemą „
Windows NT 3.5 Server
“, ir pasiekė realią komercinę sėkmę tik pasiūliusi produktą „
Windows NT 4.0
“, kuris buvo pateiktas į rinką 1996 metais (žr., be kita ko, 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 50 punktą ir dubliko 50 ir 56 punktus).
Iš IDC duomenų, išdėstytų ginčijamo sprendimo 591 dalyje, matyti, kad pagal parduotus vienetus
Microsoft
rinkos dalis iki 25000 JAV dolerių kainuojančių serverių operacinių sistemų rinkoje padidėjo nuo 25,4 % (24,5 % pagal apyvartą) 1996 metais iki 64,9 % (61 % pagal apyvartą) 2002 metais, o tai sudarė 40 % padidėjimą vos per 6 metus.
Iš IDC duomenų, pateiktų ginčijamo sprendimo 592 konstatuojamojoje dalyje, taip pat matyti, kad
Microsoft
rinkos dalis nuolat augo išleidus operacinių sistemų
Windows 2000
kartą. Tačiau, kaip ginčijamame sprendime daug kartų teisingai konstatavo Komisija (žr., pvz., 578–584, 588 ir 613 konstatuojamąsias dalis),
Microsoft
konkurentams suderinamumo problema labai aštriai iškilo būtent su šios produktų serijos operacinėmis sistemomis.
Pavyzdžiui, programinė įranga NDS NT, kurią sukūrė
Novell
panaudojusi apgrąžos inžinerijos technologijas, palengvino
Microsoft
konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų ir
Windows
domeno architektūros, šiuo atveju –
Windows NT
, suderinamumą. Šis produktas galėjo būti įdiegtas
Windows NT
domeno kontrolieriuje ir leido klientams naudoti
Novell NDS
(
Novell Directory Service
, vėliau pavadintą
eDirectory
), administruojant įvairius
Windows
NT domenų aspektus. Tačiau dėl to, kad
Microsoft
nesuteikia
Novell
tam tikros informacijos, NDS NT negali veikti su operacine sistema
Windows 2000 Server
(žr. ginčijamo sprendimo 301 konstatuojamąją dalį).
Kitas pavyzdys – tai produktas AS/U, kurį AT&T sugebėjo sukurti dešimtajame dešimtmetyje, panaudojusi
Windows
šaltinio kodo elementus, kuriuos
Microsoft
jai atskleidė pagal išduotą licenciją. Dėl šio produkto serveris, kuriame buvo įdiegta sistema UNIX, galėjo veikti kaip pagrindinis domeno kontrolierius
Windows NT
domene (žr. ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamąją dalį). Taip pat remdamasi AT&T jai pagal licenciją perduotu AS/U šaltinio kodu
Sun
sugebėjo sukurti į AS/U panašų produktą, kurį pavadino
PC NetLink
. Įdiegus šį produktą su operacine sistema
Solaris
veikiančiame serveryje, jis leisdavo šiam serveriui, pirma, „skaidriai teikti
Windows 3.X/95/98/NT
klientams rinkmenų, spausdinimo, katalogo ir
Windows NT
saugumo paslaugas“, ir tai daryti „baziniu būdu“, t. y. nereikalaujant iš naudotojų įdiegti į savo AK papildomą programinę įrangą, o antra, veikti kaip pagrindiniam arba šalutiniam
Windows NT
domeno kontrolieriui (žr. ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamąją dalį). 2001 m.
Microsoft
ir AT&T nusprendė netaikyti savo susitarimo dėl licencijos kai kurioms naujoms serverių operacinių sistemų technologijoms. Taigi
Microsoft
neperdavė AT&T būtinųjų sistemas
Windows NT 4.0
pakeitusių operacinių sistemų šaltinio kodo elementų. Todėl
PC NetLink
toliau galėjo veikti tik su AK klientais, kuriems buvo įdiegta sistema
Windows NT
– t. y. ji neveikė su sistemomis
Windows 2000
– ir laipsniškai pasidarė nebeįdomi.
Tuo pačiu klausimu reikia nurodyti įvairius pasikeitimus, įvykusius perėjus nuo technologijos
Windows NT
prie technologijos
Windows 2000
ir
Active Directory
(žr. šio sprendimo 167–171 punktus).
Antra, iš bylos medžiagos išplaukia, kad lygiagrečiai su pirmiau aprašyta
Microsoft
rinkos dalies raida
Novell
toliau prarasdavo pozicijas darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje ir vos per kelerius metus tapo antraeile jos dalyve. Tuo metu, kai
Microsoft
įėjo į serverių operacinių sistemų rinką, pirmaujantis produktas teikiant darbo grupės paslaugas buvo
Novell
sistema
NetWare
(žr. dubliko 56 punktą), kuri buvo rinkoje nuo devintojo dešimtmečio vidurio.
Iš ginčijamo sprendimo 593 konstatuojamojoje dalyje minėtų IDC duomenų išplaukia, kad atsižvelgiant į pakategoriją „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir į iki 25000 JAV dolerių kainuojančius serverius
NetWare
rinkos dalis pagal parduotus vienetus sumažėjo nuo 33,3 % 2000 metais iki 23,6 % 2002 metais, o pagal apyvartą – nuo 31,5 % 2000 metais iki 22,4 % 2002 metais.
Novell
nuosmukį patvirtino rinkos analitikai ir pati
Microsoft
(žr. ginčijamo sprendimo 596 konstatuojamąją dalį).
Be to, ataskaitoje apie trečios apklausos rezultatus
Mercer
aiškiai pažymi, kad organizacijos pradėjo mažiau naudoti
NetWare
.
Mercer
, be kita ko, pažymi, kad „per apklausą apie serverių operacinių sistemų naudojimą atliekant darbo grupės serverio funkcijas per pastarųjų penkerių metų laikotarpį paaiškėjo, jog pradėjusių mažiau naudoti
NetWare
organizacijų skaičius beveik septynis kartus viršija pradėjusiųjų ją naudoti daugiau“ (žr. ataskaitos 25 puslapį ir 16 lentelę).
Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 594 ir 595 konstatuojamosiose dalyse, kai kurie 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai bei kai kurie per administracinę procedūrą
Microsoft
pateikti klientų pareiškimai aiškiai įrodo tendenciją keisti
NetWare
įdiegiant
Windows 2000 Server
. Ir, atvirkščiai, yra tik keli „perėjimo“ nuo
Windows
prie
NetWare
pavyzdžiai (žr. ginčijamo sprendimo 594 ir 632 konstatuojamąsias dalis).
Trečia, bylos medžiaga parodo, kad kiti
Microsoft
konkurentai išsaugojo tik nereikšmingą poziciją darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Pirmiausia, iš ginčijamo sprendimo 508 konstatuojamojoje dalyje minėtų IDC duomenų matyti, kad UNIX sistemų pardavėjų (tarp jų
Sun
) 2002 metais bendrai užimama rinkos dalis, atsižvelgiant į pakategoriją „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir į iki 25000 JAV dolerių kainuojančius serverius, sudarė vos 4,6 % pagal parduotus vienetus ir 7,4 % pagal apyvartą. Pakategorijoje „tinklo valdymas“ atitinkami rodikliai buvo 6,4 % pagal parduotus vienetus ir 10,8 % pagal apyvartą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš 2003 m. rinkos tyrimo rezultatų ir
Microsoft
pateiktų klientų pareiškimų matyti, jog sistemos UNIX iš esmės naudojamos ne vykdant darbo grupės užduotis, o įgyvendinant „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas, teikiant žiniatinklio ir užkardos paslaugas bei minimaliai teikiant vidaus elektroninio pašto paslaugas (žr. ginčijamo sprendimo 509–511 konstatuojamąsias dalis).
Iš IDC duomenų, 2003 m. rinkos tyrimų rezultatų ir
Microsoft
klientų pareiškimų išplaukia, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, priimant ginčijamą sprendimą
Linux
produktai užėmė tik labai mažą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos dalį.
Iš ginčijamo sprendimo 599 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų IDC duomenų išplaukia, kad bendra
Linux
produktų kūrėjų užimama rinkos dalis pagal parduotus vienetus, kalbant apie pakategoriją „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir iki 25000 JAV dolerių kainuojančius serverius, sumažėjo nuo 5,1 % 2000 metais iki 4,8 % 2002 metais. Vertinant pagal apyvartą, bendra rinkos dalis per tą patį laikotarpį išliko 3,9 %.
Atsižvelgiant į pakategoriją „tinklo valdymas“ ir į iki 25000 JAV dolerių kainuojančius serverius, bendra
Linux
produktų kūrėjų dalis pagal parduotus vienetus, remiantis ginčijamo sprendimo 728 išnašoje minėtais IDC duomenimis (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 505 konstatuojamąją dalį), padidėjo nuo 10,1 % 2000 metais iki 13,4 % 2002 metais (ir nuo 8 iki 10,8 % per tą patį laikotarpį pagal apyvartą). Tačiau šis padidėjimas yra sąlyginis ta prasme, kad ši pakategorija, kaip pažymi Komisija ginčijamo spendimo 488 konstatuojamojoje dalyje ir minėtoje išnašoje, apima paslaugas, kurios nepriklauso darbo grupės paslaugoms ginčijamo sprendimo prasme. IDC apibrėžė šią pakategoriją kaip „(apimančią) tokias tinklo taikomąsias programas: katalogo tarnybos, saugumas/autentifikavimas, duomenų/rinkmenų perdavimas tinkle, ryšio palaikymas ir duomenų/rinkmenų perdavimas sistemoje (ginčijamo sprendimo 488 konstatuojamoji dalis). Vadovaudamiesi tokiu apibrėžimu, kai kurie IDC apklausti naudotojai gali šiai kategorijai priskirti tam tikras jai ir atitinkamai prekės rinkai nepriklausančias užduotis, kurias paprastai atlieka sistemos
Linux
arba UNIX. Pavyzdžiui, galima manyti, kad į šį apibrėžimą patenka „tinklų pakraščiuose esančios“ užduotys, pvz., užkardos, kurias galima priskirti „saugumui“, ir maršrutizavimo, kurias galima priskirti „duomenų/rinkmenų perdavimui tinkle“. Tačiau šias užduotys, kaip pažymėta ginčijamo sprendimo 58, 346, 482, 600 ir 601 konstatuojamosiose dalyse, paprasčiausiuose serveriuose paprastai atlieka sistemos
Linux
. Todėl su pakategorija „tinklo valdymas“ susiję IDC duomenys pervertina sistemų
Linux
pardavimą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Ginčijamo sprendimo 487 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad su pakategorija „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ susiję IDC duomenys taip pat turi trūkumų, ypač ta prasme, kad dėl to, jog vykdantys „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas galingiausi serveriai gali spausdinti tam tikrus dokumentus, pvz., sąskaitas, apklausti naudotojai gali manyti, kad šie serveriai atlieka minėtai pakategorijas priklausančias užduotis, nors akivaizdu, kad jie nėra darbo grupės serveriai. Tačiau 25000 EUR arba 25000 JAV dolerių filtro taikymas leidžia sumažinti tokį netikslumą (žr. ginčijamo sprendimo 489 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija paaiškina, kad sąskaitas spausdinantys centriniai kompiuteriai paprastai kainuoja daugiau). Taigi su pakategorija „tinklo valdymas“ susiję IDC duomenys yra ne tokie tikslūs nei duomenys, susiję su pakategorija „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“.
Pažymėtina, kad 2003 m. rinkos tyrimo rezultatuose 586 punkte nurodytų netikslumų nėra. Taigi šie rezultatai patvirtina, kad
Linux
užėmė tik labai nereikšmingą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos dalį. 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija paklausė atitinkamų organizacijų, ar darbo grupės užduotims jos naudoja
Linux
pagrindu veikiančius serverius kartu su programine įranga
Samba
(klausimas Nr. 25). Iš 102 tyrime dalyvavusių organizacijų tik 19 naudojo tokius serverius darbo grupės užduotims atlikti ir daugeliu atvejų toks naudojimas buvo labai ribotas (ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamoji dalis). Iš daugiau kaip 1200000 per 2003 m. rinkos tyrimą išnagrinėtų AK klientų mažiau kaip 70000 (t. y. mažiau kaip 5,8 %) atliekant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis aptarnaudavo
Linux
pagrindu veikiantys serveriai kartu su
Samba
(ginčijamo sprendimo 506 ir 599 konstatuojamosios dalys).
Tuo pačiu klausimu taip pat reikia pažymėti, jog, kaip paaiškina Komisija atsiliepime į ieškinį (140 punktas), iš antros
Mercer
apklausos matyti, kad
Linux
produktams bendrai tenka 4,8 % rinkos atliekant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis ir 5,2 % rinkos atliekant naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis; trečia
Mercer
apklausa parodo, kad tie patys produktai užima 5,4 % rinkos atliekant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis ir 4,5 % rinkos atliekant naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis.
Iš tikrųjų 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai parodo, kad
Linux
produktai, kaip ir sistemos UNIX, paprastai naudojami vykdant ne darbo grupės užduotis, t. y. teikiant žiniatinklio ir užkardos paslaugas ir įgyvendinant „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas (žr. ginčijamo sprendimo 600 ir 601 konstatuojamąsias dalis, kuriose komentuojami atsakymai į 2003 m. balandžio 16 d. prašymo pateikti informacijos klausimus Nr. 5 ir 6).
Reikia pridurti, kad šiuos teiginius, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 602 konstatuojamojoje dalyje, patvirtina per administracinę procedūrą
Microsoft
pateikti klientų pareiškimai.
Dar reikia pasakyti, kad
Linux
produktų kūrėjų užimama rinkos dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje ne tik negali būti lyginama su rinkos dalimi, kurią
Microsoft
sugebėjo užimti vos per keletą metų, bet ir kad ši dalis didėjo ne pastarosios, o
Novell
ir UNIX produktų kūrėjų sąskaita. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip triplike nurodo Komisija (104 punktas), iš
Mercer
per trečią apklausą apklaustų ūkio subjektų, kurie per pastaruosius penkerius metus darbo grupės užduotims pradėjo daugiau naudoti sistemas
Linux
, 67 % sumažino naudojimąsi sistemomis
NetWare
arba UNIX ir tik 14 % sumažino naudojimąsi sistemomis
Windows
. Be to, kaip ji teisingai konstatavo ginčijamo sprendimo 632 konstatuojamojoje dalyje, per 2003 m. rinkos tyrimą nustatyti tik du „perėjimo“ nuo sistemų
Windows
prie sistemų
Linux
atvejai darbo grupės užduotims atlikti.
Priešingi teiginiai, kuriuos
Microsoft
pateikia dubliko C.11 priede, neįtikina, ypač atsižvelgiant į nuolatinį jos rinkos dalies didėjimą aptariamoje prekių rinkoje per visą nagrinėjamo neteisėto atsisakymo laikotarpį.
Minėti įrodymai patvirtina, kad dėl šio atsisakymo
Microsoft
konkurentų produktai rinkoje užims nereikšmingas pozicijas, t. y. bus nepelningi. Taigi galima minimali rinkos dalyvių konkurencija negali paneigti Komisijos požiūrio dėl veiksmingos konkurencijos šioje rinkoje panaikinimo pavojaus.
Atsižvelgdamas į 583–593 punktuose išdėstytus argumentus Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 603 konstatuojamojoje dalyje Komisija pagrįstai nurodė, jog
Linux
produktų pardavėjai nekelia
Microsoft
rimto pavojaus darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Vis dar dėl
Linux
produktų
Microsoft
nurodo, kad jų dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje toliau didės. Ji nurodo šį argumentą ieškinio A.19 priede ir dubliko C.11 priede. Savo ruožtu Komisija išsamiai atsako į šį argumentą atsiliepimo į ieškinį B.10 priede ir tripliko D.11 priede.
Pagrįsdama šį argumentą
Microsoft
visų pirma remiasi kai kuriais trečios
Mercer
apklausos rezultatais.
Per šią apklausą
Mercer
, be kita ko, klausinėjo informatikos specialistų, kurių organizacijose atliekant darbo grupės užduotis jau buvo naudojamos operacinės sistemos
Linux
, ar jie planuoja jas naudoti daugiau per ateinančius penkerius metus. Kaip matyti iš
Mercer
ataskaitoje esančios lentelės Nr. 19, kurioje analizuojami šios apklausos rezultatai, 53 iš 70 į šį klausimą atsakiusių informatikos specialistų atsakė teigiamai.
Pirmosios instancijos teismo nuomone, Komisija ginčijamo sprendimo 605 konstatuojamojoje dalyje pagrįstai nusprendė, kad šis argumentas nėra lemiamas. Iš tikrųjų pastebėtina, pirma, kad šie 53 informatikos specialistai sudaro tik apie 17,9 % visų 296 informatikos specialistų, kurie dalyvavo trečioje
Mercer
apklausoje, 226 specialistams pažymėjus, kad jų organizacijos, teikdamos darbo grupės paslaugas, nenaudoja sistemų
Linux
. Antra, šie 53 informatikos specialistai neįvertino savo ketinimų plačiai naudotis sistemomis
Linux
atliekant darbo grupės užduotis ir nenurodė, ar tai bus daroma sistemų
Windows
nenaudai.
Be to, reikia pažymėti, kad iš toje pačioje
Mercer
ataskaitoje esančios lentelės Nr. 18 matyti, kad 58 informatikos specialistai mano, jog per ateinančius penkerius metus sistemos
Linux
net „negalės veiksmingai“ atlikti darbo grupės užduočių.
Teisinga, kad iš tos pačios lentelės matyti, jog 60 % apklaustų informatikos specialistų nurodė, jog per ateinančius penkerius metus jų organizacijos numato naudoti sistemas
Linux
teikiant darbo grupės paslaugas. Tačiau, kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 606 konstatuojamojoje dalyje, minėtiems informatikos specialistams nebuvo pasiūlyta įvertinti tokio įdiegimo ir nurodyti, ar tai bus daroma
Windows
sistemų nenaudai.
Toliau
Microsoft
pateikia kai kurias IDC prognozes, pagal kurias
Linux
rinkos dalis per 2003–2008 metus padidės dvigubai.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad IDC duomenyse yra tam tikrų trūkumų, nes pastarosios išskirtoms pakategorijoms priskiriamos užduotys, nepatenkančios į ginčijamame sprendime numatytą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką. Taigi IDC pateiktas didėjimo prognozes reikia vertinti atsargiai.
Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 609 konstatuojamojoje dalyje, ribotas sistemų
Linux
skaičiaus didėjimas rinkoje, remiantis šiomis prognozėmis, galėtų įvykti ne
Windows
, o konkurentų sistemų, ypač
NetWare,
sąskaita. Šiuo klausimu pastebėtina, kad 2003 m. balandžio mėn.
Novell
pranešė, jog nuo 2005 m. bus prekiaujama dviem skirtingomis jos operacinės sistemos „
NetWare
7.0“ versijomis, t. y. viena bus grindžiama tradicine
NetWare
platforma, o kita – operacine sistema
Linux
(žr. ginčijamo sprendimo 95 konstatuojamąją dalį).
Galiausiai ieškinio A.19 priede ir dubliko C.11 priede
Microsoft
pateikia kai kurių „profesionalių sektoriaus analitikų“ nuomonę. Be kita ko, ji remiasi kai kuriomis 2004 m. kovo 8 d.
Merrill Lynch
ataskaitos ištraukomis (dubliko C.11 priedo 7 priedas), kuriose pateikiami pastarosios atliktos 50 informatikos specialistų apklausos rezultatai. Ji pažymi, kad pusė šių specialistų prognozuoja, jog organizacijose padidės naudojimasis sistemomis
Linux
ir jog 34 % jų numato naudoti
Linux
vietoje
Windows NT
bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotims atlikti.
Šis argumentas neįtikina. Jis tik parodo, kad 17 % apklaustų informatikos specialistų ketina pakeisti
Windows NT
sistemomis
Linux
atlikdami ankstesniame punkte minėtas užduotis, nepatikslinant šio pakeitimo masto. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į tai, kad atliekant
Merrill Lynch
apklausą
Windows NT
technologija jau buvo „pasenusi“ (žr. ginčijamo sprendimo 583 konstatuojamąją dalį), labai tikėtina, kad šios sistemos pagrindu veikiančių serverių bazė buvo sąlygiškai ribota ir todėl minėtas „perėjimas“ galėjo būti labai nežymus. Be to, reikia priminti, kad
Microsoft
konkurentų serverių operacinės sistemos galėjo pasiekti aukštesnį suderinamumo lygį su
Windows NT
kartos sistemomis negu su vėlesnių kartų
Microsoft
sistemomis. Kaip pabrėžia Komisija, vertindama nagrinėjamos informacijos būtinumą (žr. šio sprendimo 366 punktą),
Merrill Lynch
ataskaitoje nurodytas „perėjimas“ yra tik atskiras reiškinys ir todėl negali paneigti Komisijos argumentų dėl konkurencijos panaikinimo pavojaus.
Pirmojoje savo analizės dalyje (t. y. dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos pasikeitimo) Komisija toliau konstatuoja, kad
Windows 2000
technologijos, ypač
Active Directory
, „greitai užima vis didesnes dalis rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 613–618 ir 781 konstatuojamosios dalys). Ji taip pat nurodo: „kadangi
Microsoft
nutraukė su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimą,
Microsoft
(konkurentų) darbo grupės serverių operacinėms sistemoms sunkiau pasiekti suderinamumą su
Windows 2000
charakteristikomis negu anksčiau su analogiškomis
Windows NT
technologijomis“, ir daro išvadą, kad „(naujų
Windows 2000
būdingų
Windows
domeno charakteristikų atsiradimas) verčia klientus rinktis savo darbo grupės tinklams tik
Windows
sprendimą“ (ginčijamo sprendimo 613 konstatuojamoji dalis).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad nemažai bylos medžiagoje esančios informacijos patvirtina šių argumentų pagrįstumą.
2001 m. lapkričio mėn. išleistame leidinyje IDC paskelbė, kad „daugeliui naudotojų kyla tik klausimas, kada jie įgyvendins katalogo tarnybas, kad galėtų palaikyti (sistemą)
Windows 2000 Server
ir būsimas serverių operacines sistemas
Windows
“ ir kad „daugelis
Windows 2000
naudotojų pasirinks būtent katalogo tarnybą
Active Directory
“ (ginčijamo sprendimo 614 konstatuojamoji dalis).
Be to, kaip konstatavo Komisija ginčijamo sprendimo 616 konstatuojamojoje dalyje, iš
Evans Data Corporation
2002 m atliktos apklausos išplaukia, kad paklausti apie tai, kokioms katalogo tarnyboms sukurtos jų taikomosios programos, 50,3 % vidaus taikomųjų programų kūrėjų paminėjo
Active Directory
.
Tam tikri 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai taip pat patvirtina stulbinantį susidomėjimą
Active Directory
. 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija atitinkamų ūkio subjektų klausė, ar jie jau naudoja (ar nusprendė naudoti)
Active Directory
daugelyje savo kompiuterinio tinklo
Windows
domenų (klausimas Nr. 15). 61 iš 102 tyrime dalyvavusių subjektų į šį klausimą atsakė teigiamai.
Kaip ginčijamo sprendimo 618 konstatuojamojoje dalyje konstatavo Komisija, šis susidomėjimas taip pat išplaukia iš kai kurių antros
Mercer
apklausos rezultatų.
Be to, šio sprendimo 571–574 punktuose jau buvo nurodyta, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumas su
Windows 2000
kartos produktais yra daug mažesnis nei suderinamumas, kurį jie galėjo pasiekti su ankstesnės kartos sistemomis.
Galiausiai Komisija baigė savo analizės pirmąją dalį atmesdama tris argumentų kategorijas, kuriuos
Microsoft
, ginčydama Komisijos nustatytą konkurencijos panaikinimo pavojų, pateikė per administracinę procedūrą.
Microsoft
rėmėsi tam tikrais savo konkurentų pareiškimais, nurodė aplinkybę, jog įmonėse yra sudėtinių kompiuterinių tinklų ir jog pakanka sprendimų, kuriais galima pakeisti
Windows
.
Remdamasi per administracinę procedūrą pateiktais klientų pareiškimais
Microsoft
savo rašytiniuose pareiškimuose pakartoja argumentą dėl sudėtinių tinklų įmonėse.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad 498–500 punktuose jau buvo konstatuota, jog šie pareiškimai patvirtina, kad tų klientų kompiuterinių tinklų darbo grupės serveriuose dažniausiai įdiegtos sistemos
Windows
.
Savo rašytiniuose pareiškimuose
Microsoft
taip pat nurodo, kad profesionalūs klientai priima sprendimą dėl serverių operacinių sistemų pirkimo, atsižvelgdami į daugybę kriterijų, ir suderinamumo su AK klientų serverių operacinėmis sistemomis klausimas nėra lemiamas šiuo atžvilgiu. Tačiau, kaip jau buvo įrodyta šio sprendimo 426 punkte, šis teiginys neteisingas.
Microsoft
argumentas, kad po atsisakymo praėjus šešeriems metams darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje vis dar yra daug konkurentų (žr. šio sprendimo 442 punktą), atmestinas dėl šio sprendimo 429 punkte išdėstytų motyvų.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nusprendusi, jog pasikeitus rinkai darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje išryškėjo konkurencijos panaikinimo pavojus.
Komisija juo labiau turėjo teisę padaryti išvadą dėl konkurencijos šioje rinkoje panaikinimo pavojaus buvimo dėl to, kad kai kurie jos požymiai galėjo atgrasyti
Windows
savo darbo grupės serveriuose naudojančias organizacijas ateityje pereiti prie konkurentų operacinių sistemų. Kaip teisingai nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 523 konstatuojamojoje dalyje, tam tikri trečios
Mercer
apklausos rezultatai parodo, kad „įsitvirtinusi patikrintos technologijos reputacija“, daugelio apklaustų informatikos specialistų nuomone, yra svarbus kriterijus. Remiantis atsargiais vertinimais, priimant ginčijamą sprendimą,
Microsoft
užėmė mažiausia 60 % darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos (ginčijamo sprendimo 499 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, jog kai kurie tos pačios apklausos rezultatai irgi patvirtina, kad „turima kompetencija ir (vidaus arba išorinės) techninės priežiūros sąnaudų/pasiekiamumo“ kriterijus, daugelio apklaustų informatikos specialistų nuomone, yra svarbus. Kaip labai teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 520 konstatuojamojoje dalyje, „tai reiškia, kad kuo lengviau surasti kompetentingų konkrečios darbo grupės serverių operacinės sistemos techninių specialistų, tuo labiau klientai linkę ją naudoti“, ir, „atvirkščiai, kuo daugiau klientų naudojasi darbo grupės serverių operacine sistema, tuo techniniams specialistams lengviau įgyti kompetenciją šio produkto atžvilgiu (ir tuo labiau jie linkę tai daryti)“. Taigi dėl to, kad
Microsoft
turi gana didelę darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos dalį, labai daug techninių specialistų turi operacinėms sistemoms
Windows
reikalingą kompetenciją.
Todėl darytina išvada, jog šiuo atveju pasitvirtina aplinkybė, kad dėl nagrinėjamo atsisakymo egzistuoja konkurencijos panaikinimo pavojus.
iv) Dėl naujo produkto
Šalių argumentai
Nurodydama 107 punkte minėto sprendimo
IMS Health
48 ir 49 konstatuojamąsias dalis,
Microsoft
tvirtina, jog neįrodyta, kad dėl atsisakymo, kuriuo ji kaltinama, trukdoma atsirasti naujam produktui, kurio atžvilgiu nepatenkinta vartotojų paklausa.
Šiuo klausimu
Microsoft
primena, pirma, kad ji jau prekiauja serverių operacinėmis sistemomis su įgyvendintais aptariamais komunikacijos protokolais, o antra, kad jos konkurentai prekiauja serverių operacinėmis sistemomis, naudojančiomis komunikacijos protokolus, kuriuos jie pasirinko teikti darbo grupės paslaugas.
Be to,
Microsoft
, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 669 konstatuojamąją dalį, dar kartą tvirtina, jog ginčijamu sprendimu siekiama, kad jos konkurentų produktai veiktų lygiai taip pat, kaip ir serverių operacinės sistemos
Windows
. Ji pakartoja, jog Komisija siekia, kad pasinaudoję jos komunikacijos protokolais konkurentai galėtų kurti serverių operacines sistemas, kurios, „mėgdžiodamos“ jų funkcijas, tiesiogiai konkuruotų su jos produktais.
Microsoft
taip pat nurodo, kad ginčijamame sprendime nenurodytas nė vienas naujas produktas, kurį jos konkurentai būtų sukūrę naudodamiesi jos komunikacijos protokolais, ir neįrodyta, jog yra tokio produkto paklausa. Komisija tik nurodė, kad
Microsoft
konkurentai „galėtų naudoti suteiktą informaciją, kurdami pažangesnes savo produktų funkcijas“ (ginčijamo sprendimo 695 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
pastebi, kad nei 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške, nei 1998 m. gruodžio 10 d.
Sun
skunde nėra jokios informacijos apie jos ketinimus pasinaudoti „
Microsoft
technologija“ kuriant ne darbo grupės serverių operacinę sistemą, o kitą produktą.
Microsoft
ginčija Komisijos teiginį, jog tam, kad produktas būtų laikomas nauju, pakanka, kad jis turėtų esminių charakteristikų, atsiradusių pagal licenciją veikiančio subjekto pastangomis. Jos nuomone, „savo produkto papildymas nauja iš konkurento produkto paimta funkcija vargu ar gali būti laikomas naujo produkto kūrimu“.
Microsoft
taip pat prieštarauja Komisijos teiginiui, kad jai inkriminuojamas atsisakymas – tai „atsisakymas leisti ateityje diegti naujoves“ (žr. šio sprendimo 632 punktą). Ji ginčija ginčijamo sprendimo 696 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų samprotavimų pagrįstumą nurodydama, kad
Novell
niekada nenaudojo AS/U ir kad
Sun
ir „kelių kitų pardavėjų“, gavusių licencijas AS/U, darbo grupės serverių operacinių sistemų pardavimas visada buvo kuklus.
Microsoft
nuomone, būtent ginčijamame sprendime numatytas privalomas licencijos išdavimas stabdo naujovių įdiegimą, nes ji bus mažiau suinteresuota vystyti konkrečią technologiją, jeigu bus priversta perduoti ją savo konkurentams.
Galiausiai
Microsoft
ginčija, kad dėl nagrinėjamo atsisakymo vartotojai patiria žalą. Ji tvirtina, kad Komisijos nurodytoje
Mercer
ataskaitoje (žr. šio sprendimo 635 punktą) nagrinėjami šiuo metu rinkoje esantys produktai, todėl šiuo klausimu nesvarbu, ar minėtas atsisakymas trukdo atsirasti naujiems produktams, kurių atžvilgiu nepatenkinta vartotojų paklausa. Nė vienoje iš
Mercer
ataskaitų taip pat nėra nustatyta, kad
Microsoft
„atsilieka“ nuo savo konkurentų. Konkrečiai Komisija nepaminėjo, kad serverių operacinės sistemos
Windows
gavo geresnius balus negu sistemos
NetWare
ir
Linux
pagal 10 kriterijų iš 13 ir geresnius balus negu UNIX pagal 9 kriterijus iš 13.
Microsoft
taip pat pažymi, kad nė vienas klientas per administracinę procedūrą nenurodė buvęs priverstas naudoti serverių operacines sistemas
Windows
dėl to, kad ji tariamai atsisakė atskleisti konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją.
CompTIA
nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime neįrodė, jog
Microsoft
inkriminuojamas atsisakymas trukdo atsirasti naujam produktui.
Komisija atmeta
Microsoft
teiginį, kad nagrinėjamas atsisakymas netrukdo atsirasti naujam produktui, kurio atžvilgiu nepatenkinta vartotojų paklausa.
Šiuo klausimu Komisija, pateikdama pirmą argumentų grupę, pažymi, kad iš šio sprendimo 107 punkte minėto sprendimo
IMS Health
49 punkto matyti, jog „naujas produktas“ yra produktas, kuris neapsiriboja iš esmės autoriaus teisę turinčio asmens rinkoje tiekiamų produktų kopijavimu. Todėl pakanka, kad nagrinėjamas produktas turėtų esminius dėl licencijos turėtojo pastangų atsiradusius požymius. Primindama, kad
Microsoft
įpareigojama atskleisti tik sąsajų specifikacijas, o ne jų įgyvendinimą, Komisija teigia, kad pastarosios konkurentai ne tik neapsiribos jos produktų kopijavimu; jie netgi negalės to padaryti. Ji teigia, kad jie naudos su suderinamumu susijusią informaciją tam, kad galėtų prekiauti nuolat gerėjančiais produktais, „kurdami pridėtinę vertę, palyginti su savo ankstesniais ir
Microsoft
anksčiau siūlytais produktais“, ir tai leis jiems nebūti eliminuotiems iš rinkos dėl pastarosios atsisakymo atskleisti šią informaciją (ginčijamo sprendimo 695 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad į kitas darbo grupės serverių operacines sistemas nebus įtraukta jokių
Microsoft
produktų charakteristikų, ypač jokių jos programų kodo dalių.
Kaip antrą argumentų grupę Komisija pabrėžia, kad ginčijamame sprendime ji neapsiribojo naujo produkto kriterijaus, kaip jis apibrėžtas šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
, nagrinėjimu. Ji išnagrinėjo šį kriterijų atsižvelgdama į EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkte numatytą draudimą riboti technikos raidą pažeidžiant vartotojų interesus. Taigi ji kruopščiai patikrino, ar
Microsoft
atsisakymas yra „atsisakymas leisti ateityje diegti naujoves“, t. y. kurti naujus produktus, o ne paprastas atsisakymas leisti kopijuoti.
Grįsdama šiuos teiginius Komisija pirmiausia pažymi, kad ji išnagrinėjo ankstesnius
Microsoft
konkurentų veiksmus, kai ji jiems teikdavo su suderinamumu susijusią informaciją arba per neatidumą leisdavo kai kuriems jų „rasti kitą išeitį“ (ginčijamo sprendimo 696 konstatuojamoji dalis). Atsakydama į
Microsoft
kritiką šiuo klausimu (žr. šio sprendimo 627 punktą) Komisija nurodo: kadangi
Novell
nėra „UNIX pardavėja“, ji nesidomėjo „UNIX grindžiamais įgyvendinimais“, pvz., AS/U. Ji taip pat nurodo, kad
Sun
ir kiti UNIX pardavėjai pasiūlė naujus produktus, naudojančius AS/U suderinamumui su sistemomis
Windows
užtikrinti, kurie galėtų patenkinti vartotojų paklausą, jeigu
Microsoft
neatsisakytų pateikti su suderinamumu susijusios informacijos.
Antra, ji primena ginčijamo sprendimo 698 konstatuojamojoje dalyje nustačiusi, jog ta pati specifikacija gali būti įgyvendinta keliais būdais.
Trečia, cituodama ginčijamo sprendimo 699 konstatuojamąją dalį, Komisija tvirtina, jog iš trečios
Mercer
apklausos rezultatų matyti, kad, neatsižvelgiant į tai, jog „
Microsoft
atsilieka nuo savo konkurentų“ pagal kelias serverių operacinių sistemų naudotojams svarbias charakteristikas, pastarieji naudoja
Microsoft
produktus „dėl kliūčių, kurias sudaro nesuderinamumas priimant alternatyvius sprendimus“. Ji taip pat nurodo, kad
Microsoft
gauna geresnį už savo konkurentus įvertinimą tik, pirma, jei atsižvelgiama į suderinamumo su
Windows
kriterijų, ir, antra, jei pagalbiniams kriterijams suteikiama tokia pati reikšmė kaip svarbiems kriterijams. Dėl
Microsoft
argumento, kad nė vienas klientas nesiskundė tuo, jog dėl nagrinėjamo atsisakymo turėjo naudoti operacinę sistemą
Windows
, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 702–708 konstatuojamąsias dalis.
Ketvirta, Komisija nurodo, kad
Microsoft
konkurentai vykdo tiriamuosius ir plėtros darbus, tačiau jiems reikalinga prieiga prie
Microsoft
protokolų, siekiant, kad
Windows
pagrindu veikiančius AK klientus ir darbo grupės serverius naudojančios organizacijos turėtų iš jų naujovių naudos, nepatirdamos nepatogumų dėl suderinamumo stokos. Ji taip pat teigia, kad „pats atsisakymas tiesiogiai daro poveikį ne konkurentų galėjimui kurti naujoves, o naudotojų bei konkurentų galėjimui gauti iš šios naujovės naudos ir todėl, žiūrint iš ilgalaikės perspektyvos, – jų ketinimams kurti naujoves“.
Penkta, Komisija tvirtina, kad
Microsoft
argumentai dėl jos pačios ketinimų kurti naujoves nėra svarbūs nagrinėjant klausimą dėl nagrinėjamo piktnaudžiavimo poveikio konkurentų ketinimams kurti naujoves.
Kaip trečią argumentų grupę Komisija nurodo, kad
Microsoft
teiginys, kuriuo remiantis naujo produkto kriterijus šioje byloje nėra įvykdytas, pagrįstas klaidingu teismų praktikos aiškinimu.
Šiuo atžvilgiu, pirma, Komisija pažymi, jog šis kriterijus nereikalauja konkrečiai įrodyti, kad licencijos turėtojo produktas sudomins klientus, kurie nebepirks dominuojančio tiekėjo siūlomų produktų. Šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
Teisingumo Teismas skyrė savo analizę esantiems vartotojų pasirinkimą paveikti galintiems produktų skirtumams arba, kitaip tariant, klausimui, ar yra „potenciali“ naujų produktų „paklausa“. Ji tvirtina, kad naujo produkto kriterijus nėra susijęs tik su gamybos apribojimais. Triplike Komisija teigia, kad numatomi nauji produktai visiškai atitiks potencialią paklausą ir kad jie bus pagrįsti šiuo metu
Microsoft
konkurentų parduodamomis operacinėmis sistemomis ir turės charakteristikų, kurias vartotojai dažnai vertina labiau negu atitinkamas
Microsoft
darbo grupės serverių operacinių sistemų charakteristikas.
Antra, Komisija mano, jog
Microsoft
negali remtis tuo, kad ginčijamame sprendime nagrinėjamas jos konkurentų galėjimas pritaikyti savo „šiuo metu egzistuojančius produktus“. Svarbu nustatyti, ar minėti konkurentai iš esmės tik kopijuos intelektinės nuosavybės teisių turėtojo jau sukurtus produktus. Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad
Microsoft
konkurentų produktuose bus įgyvendinami tie patys protokolai kaip, pvz., darbo grupės serverių operacinėse sistemose
Windows
, tačiau jie labai skirsis pagal veiksmingumą, saugumą ir atliekamas funkcijas.
Trečia, Komisija teigia, kad, kaip rodo bylų, kuriose buvo priimti šio sprendimo 107 punkte minėti sprendimai
Magill
ir
IMS Health
, aplinkybės, teismų praktikoje neatmetama galimybė, jog būsimieji pagal licenciją veikiančio ūkio subjekto produktai konkuruos su intelektinės nuosavybės teisių turėtojo produktais.
SIIA tvirtina, kad nagrinėjamas atsisakymas trukdo atsirasti naujoms ir naujoviškoms ne
Microsoft
(pagamintoms) darbo grupės serverių operacinėms sistemoms, atitinkančioms klientų suderinamumo poreikius“. Ji paaiškina, kad turėdami su suderinamumu susijusią informaciją
Microsoft
konkurentai galės ne tik siūlyti „patobulintas funkcijas“ turinčius produktus, bet taip pat – ir visų pirma – suderinamus produktus. Be to, SIIA pabrėžia, kad
Microsoft
konkurentai neturėtų jokios konkurencinės naudos tik „kopijuodami (pastarosios) produktus, be to, jie negalėtų to padaryti turėdami prieigą prie ginčijamame sprendime nurodytos informacijos“.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia pabrėžti, kad nagrinėjant EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punktą, kuris draudžia piktnaudžiavimą, kaip antai „gamybos, rinkų arba technikos raidos ribojimą pažeidžiant vartotojų interesus“, reikia atsižvelgti į aplinkybę, kad inkriminuojami veiksmai trukdo atsirasti rinkoje naujam produktui.
Todėl šio sprendimo 107 punkte minėto sprendimo
Magill
54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad televizijos bendrovių atsisakymas (leisti naudoti su jų programomis susijusią informaciją), sutrukdęs pasirodyti naujam produktui, kurio nesiūlė televizijos bendrovės ir kuris turėjo potencialią vartotojų paklausą, laikytinas piktnaudžiavimu šios nuostatos prasme.
Iš toje byloje nagrinėto sprendimo išplaukia, kad Komisija buvo nusprendusi, jog savo atsisakymu šios televizijos bendrovės, pažeisdamos vartotojų interesus, ribojo gamybą arba rinkas (žr. 1988 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendimo 89/205/EEB dėl procedūros pagal (EB 82) straipsnį (IV/31.851,
Magill TV Guide prieš ITP, BBC ir RTE
) (
OL L 78, 1989, p. 43
) 23 punkto pirmąją pastraipą). Ji konstatavo, kad dėl minėto atsisakymo leidėjai negalėjo sudaryti ir paskelbti Airijos ir Šiaurės Airijos vartotojams bendro savaitinio televizijos laidų gido, t. y. tokio televizijos laidų leidinio, kokio tuo metu nebuvo geografinėje rinkoje. Kiekviena atitinkama televizijos bendrovė leisdavo savo televizijos laidų leidinį, kuriame buvo skelbiama tik tos bendrovės laidų programa. Konstatuodama šių televizijos bendrovių piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, Komisija teigė, kad bendro savaitinio televizijos laidų gido nebuvimas Airijos ir Šiaurės Airijos rinkoje darė žalą vartotojams, kurie, norėdami sužinoti ateinančios savaitės laidų programas, turėjo pirkti kiekvieno kanalo savaitės televizijos laidų leidinius ir, išsirinkdami naudingą informaciją, patys daryti reikalingus palyginimus.
Šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime
IMS Health
Teisingumo Teismas, vertindamas aplinkybę, susijusią su naujo produkto pasirodymu, taip pat išnagrinėjo ją vartotojų interesams keliamos žalos atžvilgiu. Šio sprendimo 48 punkte, darydamas nuorodą į generalinio advokato A. Tizzano išvados toje pačioje byloje 62 punktą (Rink. p. I-5042), jis pabrėžė, kad ši aplinkybė grindžiama argumentu, jog, derinant interesą apsaugoti intelektinės nuosavybės teisę ir šios teisės turėtojo ekonominės iniciatyvos laisvę bei suinteresuotumą apsaugoti laisvą konkurenciją, pastarasis siekis gali būti prioritetinis tik tuo atveju, jeigu atsisakymas suteikti licenciją trukdytų antrinės rinkos plėtrai, pažeisdamas vartotojų interesus.
Pažymėtina, kad su naujo produkto atsiradimu susijusi aplinkybė, nurodyta šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
, nėra vienintelis kriterijus, leidžiantis nustatyti, ar dėl atsisakymo suteikti licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teise gali būti pažeidžiami vartotojų interesai EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme. Kaip išplaukia iš šios nuostatos formuluotės, tokia žala gali būti padaryta ne tik dėl gamybos ar rinkų, bet ir dėl technikos raidos apribojimų.
Ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi būtent tokia prielaida. Ji manė, kad atsisakymas, kuriuo kaltinama
Microsoft
, pažeisdama vartotojų interesus, apriboja technikos raidą EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme (ginčijamo sprendimo 693–701 ir 782 konstatuojamosios dalys), ir atmetė pastarosios teiginį, jog neįrodyta, kad atsisakymas pažeidžia vartotojų interesus (ginčijamo sprendimo 702–708 konstatuojamosios dalys).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad ankstesniame punkte minėti Komisijos samprotavimai nėra akivaizdžiai klaidingi.
Pirma, ginčijamo sprendimo 694 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai pažymėjo, jog „dėl to, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos negali pasiekti pakankamą suderinamumą su
Windows
domeno architektūra, vis daugiau vartotojų darbo grupės serverių operacinių sistemų kontekste priversti pasirinkti homogenišką
Windows
sprendimą“.
Šiuo klausimu primintina, kad šio sprendimo 371–422 punktuose jau buvo nurodyta, jog
Microsoft
inkriminuojamas atsisakymas trukdo jos konkurentams kurti darbo grupės serverių operacines sistemas, kurios galėtų pasiekti pakankamą suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygį, o tai verčia darbo grupės serverių operacines sistemas perkančius vartotojus pasirinkti
Microsoft
produktus. Šio sprendimo 606–611 punktuose taip pat buvo pažymėta, jog iš bylos medžiagos matyti, kad organizacijos vis daugiau naudojasi
Windows 2000
serijos technologijomis, ypač
Active Directory
. Kadangi suderinamumo su šios serijos produktams priklausančiomis darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis problemų yra daugiau negu su ankstesnės kartos sistemomis (žr. šio sprendimo 571–574 punktus ir ginčijamo sprendimo 578–584, 588 ir 613 konstatuojamąsias dalis), vis didėjantis šių sistemų naudojimas tik sustiprina ankstesniame punkte nurodytą „vertimo“ efektą.
Toks pasirinkimo galimybės apribojimas dar labiau pažeidžia vartotojų interesus todėl, kad jie, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 407–412 punktuose, geriau vertina konkurentų darbo grupės serverių operacines sistemas negu darbo grupės serverių operacines sistemas
Windows
pagal daugelį charakteristikų, kurios, jų nuomone, yra svarbios, pvz., „sistemos patikimumas/pasiekiamumas“ ir „serverių operacinės sistemos saugumas“.
Antra, Komisija pagrįstai mano, kad dirbtinis pranašumas dėl suderinamumo, kurį
Microsoft
pasiekė dėl savo atsisakymo, atgrasė jos konkurentus nuo naujas charakteristikas turinčių darbo grupės serverių operacinių sistemų kūrimo ir jų tiekimo į rinką, o tai kaip tik pažeidė vartotojų interesus (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 694 konstatuojamąją dalį). Dėl šio atsisakymo konkurentai atsiduria nepalankesnėje padėtyje nei
Microsoft,
kiek tai susiję su jų produktų privalumais, visų pirma atsižvelgiant į tokius parametrus, kaip antai saugumas, patikimumas, naudojimo paprastumas arba užduočių vykdymo greitis (ginčijamo sprendimo 699 konstatuojamoji dalis).
Komisijos argumentą, kad „jeigu
Microsoft
konkurentai turėtų prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos, kurią (pastaroji) atsisako pateikti, jie galėtų ja pasinaudoti tam, kad patobulintų savo produktų funkcijas, kiek tai susiję su suderinamumo santykių tinklu, kuriuo grindžiama
Windows
domeno architektūra“ (ginčijamo sprendimo 695 konstatuojamoji dalis), patvirtina jų ankstesni veiksmai, kai jie galėjo prieiti prie tam tikros informacijos apie
Microsoft
produktus. Šiuo atžvilgiu labai svarbūs du ginčijamo sprendimo 696 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodyti pavyzdžiai, t. y. produktai
PC NetLink
ir
NDS for NT
.
PC NetLink
– tai programa, kurią AS/U patobulintos AT&T pagrindu sukūrė
Sun
, naudodama tam tikrus
Microsoft
šaltinio kodo, kurį pastaroji pateikė pagal licenciją dešimtajame dešimtmetyje, elementus (ginčijamo sprendimo 211–213 konstatuojamosios dalys). Iš
Microsoft
per administracinę procedūrą pateikto dokumento matyti, kad
Sun,
kaip šio produkto pardavimo argumentą, pabrėžia naujas charakteristikas ir pridėtinę vertę, kurią
PC NetLink
sukūrė
Windows
darbo grupių tinklams (ginčijamo sprendimo 840 išnaša). Be to, savo komerciniuose dokumentuose
Novell
išskyrė naujas charakteristikas, kurias
NDS for NT
programa, jos sukurta pasinaudojus apgrąžos inžinerijos technologijomis, suteikė
Windows
domeno architektūrai, šiuo atveju
Windows NT
(ginčijamo sprendimo 841 išnaša).
Reikia pažymėti, jog šiuo klausimu Komisija pabrėžė, kad, „be sąsajos specifikacijų koncepcijos, yra daug diferenciacijos ir naujovių kūrimo galimybių“ (ginčijamo sprendimo 698 konstatuojamoji dalis). Kitaip tariant, programinės įrangos gamintojai gali įgyvendinti tą pačią specifikaciją įvairiais naujais būdais.
Taip ginčijamas sprendimas grindžiamas idėja, kad kai tik kliūtis, kurią
Microsoft
konkurentams sudaro nepakankamas suderinamumo su
Windows
domeno architektūra lygis, bus panaikinta, jie galės tiekti darbo grupės serverių operacines sistemas, kurios, nebūdamos vien rinkoje jau esančių sistemų
Windows
kopijos, išsiskirs iš pastarųjų naujais, vartotojų nuomone, svarbiais parametrais (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 699 konstatuojamąją dalį).
Šiuo klausimu primintina, kad
Microsoft
konkurentai negali „klonuoti“ ar kopijuoti jos produktų, turėdami prieigą tik prie ginčijamame sprendime numatytos su suderinamumu susijusios informacijos. Be to, kad pati
Microsoft
savo rašytiniuose pareiškimuose pripažino, jog šio sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė neleistų pasiekti tokio rezultato (žr. šio sprendimo 241 punktą), primintina, kad nagrinėjama informacija neapima įgyvendinimo detalių ar kitų
Microsoft
šaltinio kodo elementų (žr. 194–206 punktus). Taip pat reikia pažymėti, kad protokolai, kurių specifikacijas
Microsoft
privalo atskleisti pagal ginčijamą sprendimą, sudaro tik nedidelę visų darbo grupės serverių operacinėje sistemoje
Windows
įgyvendintų protokolų dalį.
Reikia pridurti, kad
Microsoft
konkurentai nesuinteresuoti vien kopijuoti darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
. Kai tik gavę informacijos jie galės kurti pakankamai su
Windows
domeno architektūra suderinamas sistemas, norėdami įgyti konkurencinį pranašumą prieš
Microsoft
ir pelningai veikti rinkoje, jie neturės kito pasirinkimo, kaip tik atskirti savo produktus nuo
Microsoft
produktų tam tikrais parametrais ir tam tikromis charakteristikomis. Šiuo klausimu reikia turėti omenyje, kad specifikacijų įgyvendinimas, kaip paaiškina Komisija ginčijamo sprendimo 719–721 konstatuojamosiose dalyse, tai sudėtinga užduotis, kuriai reikia didelių investicijų ir laiko.
Galiausiai dėl
Microsoft
argumento, kad ji bus mažiau suinteresuota vystyti konkrečią technologiją, jeigu bus priversta perduoti ją savo konkurentams (žr. 627 punktą), pakanka konstatuoti, kad tai yra visiškai nereikšminga nagrinėjant su nauju produktu susijusią aplinkybę, t. y. vertinant nagrinėjamo atsisakymo poveikį
Microsoft
konkurentų, o ne pačios
Microsoft
ketinimams kurti naujus produktus.
Microsoft
ketinimų kurti naujus produktus klausimas vertintinas nagrinėjant su objektyvaus pateisinimo nebuvimu susijusią aplinkybę.
Trečia, Komisija teisingai atmetė kaip nepagrįstą
Microsoft
per administracinę procedūrą suformuluotą teiginį, jog neįrodyta, kad inkriminuojamas atsisakymas pažeidžia vartotojų interesus (ginčijamo sprendimo 702–708 konstatuojamosios dalys).
Kaip jau buvo nurodyta 407–412 punktuose, iš trečios
Mercer
apklausos rezultatų išplaukia, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, pagal daugelį, jų nuomone, svarbių charakteristikų, vartotojai geriau vertina konkurentų darbo grupės serverių operacines sistemas negu darbo grupės serverių operacines sistemas
Windows
.
Microsoft
taip pat negali remtis tuo, kad per administracinę procedūrą vartotojai nė karto neminėjo, jog jie buvo priversti pasirinkti darbo grupės serverių operacinę sistemą
Windows
dėl to, kad ji atsisakė atskleisti savo konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad
Microsoft
neginčija ginčijamo sprendimo 705 ir 706 konstatuojamosiose dalyse išdėstytų Komisijos argumentų. Ginčijamo sprendimo 705 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad „nuo to, ar pastaroji atskleis su suderinamumu susijusią informaciją, (priklauso)“ ryšį su
Microsoft
sistemomis palaikyti turinčios papildomos programinės įrangos gamintojai ir kad „vartotojai ne visada žino, ką
Microsoft
atskleidžia arba neatskleidžia darbo grupės serverių operacinių sistemų gamintojams“. Ginčijamo sprendimo 706 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad „jeigu vartotojai turėtų galimybę pasirinkti tarp būtinybės susitaikyti su suderinamumo problemomis, apsunkinančiomis jų veiklos vykdymą, darančioms ją neveiksmingą arba brangią, ir homogeniškos
Windows
aplinkos, jie suteiktų pirmenybę antrajam spendimui“ ir kad „kai jie prisijungs prie
Windows
, mažai tikėtina, kad susidurs su suderinamumo tarp AK klientų ir darbo grupės serverių problemomis“.
Be to, reikia pažymėti, kad iš pačios
Microsoft
pareiškimų dėl atskleidimų, padarytų remiantis JAV susitarimu, išplaukia, kad po šių atskleidimų vartotojai turėjo didesnį pasirinkimą (žr. ginčijamo sprendimo 703 konstatuojamąją dalį).
Galiausiai svarbu priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 82 straipsnis susijęs ne tik su tiesiogiai vartotojų interesus galinčiomis pažeisti veikomis, bet ir su tokiomis veikomis, kurios jiems sukelia netiesioginės žalos, pažeisdamos veiksmingos konkurencijos struktūrą (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
,
85/76, Rink. p. 461
, 125 punktas ir 229 punkte minėto sprendimo
Irish Sugar prieš Komisiją
232 punktas). Šiuo atveju
Microsoft
pažeidė veiksmingos konkurencijos struktūrą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, užėmusi didelę jos dalį.
Iš visų šių samprotavimų darytina išvada, jog Komisijos argumentas, kad dėl
Microsoft
atsisakymo ribojama technikos raida pažeidžiant vartotojų interesus, EB 82 straipsnio prasme visiškai nėra klaidingas. Todėl manytina, kad šioje byloje yra su naujo produkto atsiradimu susijusi aplinkybė.
v) Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo
Šalių argumentai
Pirmiausia
Microsoft
tvirtina, kad jai inkriminuojamas atsisakymas yra objektyviai pateisinamas intelektinės nuosavybės teisėmis, turimomis atitinkamos„technologijos“ atžvilgiu. Ji pažymi padariusi didelių investicijų kurdama komunikacijos protokolus ir jos produktų komercinė sėkmė yra teisėtas atlyginimas už tai. Ji taip pat nurodo, jog bendrai pripažįstama, kad įmonės atsisakymas perduoti savo konkurentams konkrečią technologiją gali būti pateisinamas jos nenoru, jog naudodamiesi šia technologija jie konkuruotų su ja.
Dublike
Microsoft
teigia, kad technologija, kurią ji turi atskleisti savo konkurentams, yra slapta, labai vertinga licencijos turėtojams ir apima svarbias naujoves.
Atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo rašytinių klausimų, ji taip pat nurodo, kad turėjo objektyvių priežasčių nesuteikti licencijos naudotis minėta technologija, atsižvelgdama į žalą, kuri jos ketinimams kurti naujoves būtų keliama, jei
Sun
(ar kiti) pasinaudotų šia technologija kurdama funkcinį ekvivalentą, konkuruosiantį su
Microsoft
produktais toje pačioje rinkoje.
Antra,
Microsoft
tvirtina, kad Komisija atmetė jos argumentus taikydama naują kriterijų, kuris yra teisiškai klaidingas ir aiškiai neatitinka teismų praktikoje pripažintų kriterijų. Ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamojoje dalyje Komisija manė, kad atsisakymas pateikti intelektinės nuosavybės teisių saugomą informaciją pažeidžia EB 82 straipsnį, jeigu, bendrai paėmus, teigiamas poveikis naujovėms visame sektoriuje kompensuoja neigiamą poveikį dominuojančios įmonės paskatoms jas kurti.
Microsoft
mano, kad dėl tokio „derinimo kriterijaus“ taikymo dominuojančios įmonės mažiau suinteresuotos investuoti į tyrimus ir plėtrą, nes turės dalytis su konkurentais savo pastangų vaisiais. Ji taip pat nurodo, kad intelektinės nuosavybės teisės skatina jų turėtoją toliau kurti naujoves, kartu skatindamos konkuruojančias įmones, kad šios „neatsiliktų“. Be to, ji kritikuoja tai, kad Komisija nebando „įvertinti“ neigiamo poveikio, kurį turės ginčijamame sprendime nustatytas reikalavimas suteikti licencijas konkurentams, lauksiantiems technologijų, kuriomis jie galės disponuoti pagal licencijas, užuot kūrę savo technologijas.
Microsoft
taip pat kritikuoja šio kriterijaus neaiškumą ir nenumatytas pasekmes, išplaukiančias iš to, kad Komisija nepateikia dominuojančioms įmonėms jokios informacijos, kuria remiantis galima nustatyti, ar „siekis išsaugoti (savo) paskatas kurti naujoves gali pateisinti sprendimą (tik pačioms) naudotis (savo) intelektine nuosavybe“. Bendrai tariant, ginčijamame sprendime nepaaiškinama, kaip šis kriterijus buvo pritaikytas šioje byloje ir kaip jis turi būti taikomas ateityje.
Trečia,
Microsoft
ginčija Komisijos nuorodų į JAV susitarimą ir į su
Sun
sudarytą sutartį reikšmingumą (žr. šio sprendimo 687 punktą).
Dėl JAV susitarimo ji primena, kad jis įpareigoja suteikti licencijas AK klientų operacinėse sistemose
Windows
naudojamiems komunikacijos protokolams vien tam, kad šie galėtų būti įgyvendinti serverio programinėje įrangoje. Tačiau ginčijamas sprendimas įpareigoja ją suteikti licencijas komunikacijos „serveris-serveris“ protokolams tam, kad jie būtų naudojami tiesiogiai konkuruojančiose serverių operacinėse sistemose. Ji taip pat pastebi, kad iš JAV susitarimo kylančių pareigų galiojimo laikotarpis buvo apribotas penkeriais metais ir kad bendrovė suinteresuota toliau vystyti technologiją, jeigu praėjus nustatytam laikotarpiui ji vėl gali išimties tvarka naudotis šiomis patobulintomis technologijos.
Dėl su
Sun
sudarytos sutarties
Microsoft
pažymi, jog joje numatyta abipusė pareiga šešerius metus suderėtomis sąlygomis bendrai naudotis technologija ir intelektinės nuosavybės teisėmis. Tačiau pagal ginčijamą sprendimą
Microsoft
negali laisvai pasirinkti licencijos gavėjų, kurie savo ruožtu nesuteiktų jai licencijos, atlygio ir kitas su licencijų suteikimu susijusias sąlygas kontroliuotų Komisija; be to,
Microsoft
pareiga suteikti licencijas „neribojama laiko atžvilgiu“.
CompTIA
visų pirma pabrėžia naujovių kūrimo svarbą konkurencijai informacinių technologijų ir komunikacijos sektoriuje ir būtinybę turėti jame „patikimą intelektinės nuosavybės teisių apsaugos sistemą“. Ji nurodo, kad būtent šios teisės skatina bendroves tobulinti jau esančius produktus ir tiekti į rinką naujus.
CompTIA
, remdamasi ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamąja dalimi, tvirtina, kad Komisija šioje byloje pritaikė naują vertinimo kriterijų, ir mano, kad šis kriterijus prieštarauja teismų praktikai.
Komisija pirmiausia teigia tinkamai atsižvelgusi į
Microsoft
nurodytas pateisinimo priežastis.
Šiuo klausimu Komisija visų pirma pažymi, kad dublike
Microsoft
pripažino, jog turi tik vieną pateisinamo priežastį, t. y. tai, kad ji turi nuosavybes teises į aptariamą „technologiją“. Ji mano, jog tokia priežastis nepriimtina vien jau dėl to, kad šio sprendimo 107 punkte minėtoje byloje, kurioje priimtas sprendimas
Magill
ir kurioje ginčijamas sprendimas neabejotinai įpareigojo atitinkamas bendroves suteikti licenciją naudotis autorių teisėmis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjamas atsisakymas nėra objektyviai pateisinamas. Šiuo klausimu Komisijai pritaria SIIA.
Toliau Komisija paaiškina, kad ji supranta
Microsoft
argumentą kaip reiškiantį, jog bylos aplinkybės ir ypač „galima įpareigojimo teikti (informaciją) įtaka jos paskatoms kurti naujoves“ šiuo atveju tokios ypatingos, kad ji negalėjo taikyti teismų praktikos.
Šiuo atžvilgiu ji primena, jog būtent
Microsoft
privalo įrodyti, kad jai inkriminuojamas piktnaudžiavimas objektyviai pateisinamas. Be to, ji mano, jog pastaroji turi bent jau įrodyti, pirma, kad jai nustatyta pareiga atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją turėtų neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves, ir, antra, kad egzistuoja pavojus, jog ši neigiama įtaka persvers „visus Komisijos argumentus, kurie kitokiu atveju įrodytų piktnaudžiavimą“. Tačiau šiuo klausimu
Microsoft
pateikia tik teorinius ir niekuo nepagrįstus argumentus.
Komisija taip pat mano, jog
Microsoft
negali pateisinti atsisakymo tuo, kad atitinkama technologija yra slapta ir labai vertinga ir kad joje yra svarbių naujovių. Be to, šis pasiteisinimas nebuvo nurodytas ieškinyje.
Antra, Komisija neigia pritaikiusi šioje byloje naują vertinimo kriterijų.
Šiuo klausimu Komisija pirmiausia atmeta
Microsoft
teiginį, kad įmonė gali pagrįstai atsisakyti perduoti konkrečią technologiją savo konkurentams, kai nori išvengti, kad pasinaudoję šia technologija jie su ja konkuruotų. Viena vertus, šį teiginį galima aiškinti kaip reiškiantį, kad net jeigu įvykdyti pirmi trys kriterijai, kuriuos Teisingumo Teismas suformulavo šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
, atsisakymas suteikti licenciją yra teisėtas, jei konkurentai siekia ją naudoti ketindami konkuruoti su dominuojančia įmone. Tačiau toks požiūris akivaizdžiai klaidingas. Kita vertus, minėtą teiginį galima aiškinti taip, kad šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime
Magill
įtvirtinti principai netaikytini, jeigu atitinkama intelektinės nuosavybės teisė susijusi su technologija. Nekalbant apie tai, kad
Microsoft
visiškai nepaaiškina, ką ji šiuo atveju suvokia kaip „technologiją“, būtų labai sunku atskirti „technologines“ intelektinės nuosavybės teises nuo „netechnologinių“ intelektinės nuosavybės teisių. Be to, nėra visiškai tikra, ar su suderinamumu susijusi informacija sudaro tokią technologiją, ir, visų pirma, ar tai yra tik vienašaliai nustatymai, neturintys jokio naujoviškumo.
Antra, Komisija ginčija
Microsoft
teiginį, kad dėl ginčijamo sprendimo jos konkurentai nebus suinteresuoti kurti savo technologijų. Ji tvirtina, kad
Microsoft
nepareiškia savo nuomonės dėl ginčijamo sprendimo 697 konstatuojamojoje dalyje padarytos išvados, jog atsižvelgiant į beveik monopolinę jos padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje konkurentai negali sukurti tinkamų alternatyvų jos komunikacijos protokolams.
Trečia, Komisija pažymi, kad
Microsoft
apsiriboja nuorodomis į savo paskatas kurti naujus protokolus, neminėdama kitų savo produktų. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 724 konstatuojamąją dalį, Komisija teigia, kad toks požiūris klaidingas.
Ketvirta, ji teigia, kad
Microsoft
nutyli faktą, jog nagrinėjama informacija – tai pagal Direktyvą 91/250 suderinamumui būtina informacija. Iš šios direktyvos 6 straipsnio išplaukia, kad, Bendrijos teisės leidėjo nuomone, tokios informacijos atskleidimas skatina naujovių kūrimą.
Trečia, Komisija remiasi kai kuriais per administracinę procedūrą bei priėmus skundžiamą sprendimą
Microsoft
padarytais pareiškimais. Pavyzdžiui, atsakydama į Komisijos tarnybų per apklausą pateiktą klausimą,
Microsoft
nurodė, jog, jos nuomone, JAV susitarimas nedaro neigiamo poveikio paskatoms kurti naujoves. Be to, per bendrą su
Sun
spaudos konferenciją, įvykusią pasirašius su pastarąja sutartį,
Microsoft
paskelbė, kad abi bendrovės toliau konkuruos ir kurs naujoves ir kad „sutartis paskatins jų kurti daugiau, o ne mažiau“. Komisija mano, jog
Microsoft
argumentas, kad ši sutartis numato abipusius įsipareigojimus, yra nesvarbus. Šiuo klausimu ji pastebi, kad pasirašydama šią sutartį
Sun
jau atskleisdavo atitinkamus protokolus visam sektoriui.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma pažymėtina, kad nors pareiga įrodyti aplinkybių, sudarančių EB 82 straipsnio pažeidimą, buvimą tenka Komisijai, prireikus būtent atitinkama dominuojanti įmonė, o ne Komisija iki administracinės procedūros pabaigos privalo pasiremti galimu objektyviu pateisinimu ir pateikti atitinkamų argumentų bei įrodymų. Tuomet, norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, Komisija turi įrodyti, kad minėtos įmonės pateikti argumentai ir įrodymai nėra pagrįsti ir todėl tokiam pateisinimui negalima pritarti.
Šiuo atveju, kaip konstatuota ginčijamo sprendimo 709 konstatuojamojoje dalyje bei kaip aiškiai ieškinyje patvirtino
Microsoft
, pateisindama savo veiksmus, ji nurodė tik faktą, kad atitinkamai technologijai taikomos intelektinės nuosavybės teisės. Šiuo klausimu ji taip pat nurodė, kad jei būtų įpareigota suteikti trečiosioms šalims prieigą prie šios technologijos, „išnyktų paskatos ateityje investuoti į intelektinės nuosavybės kūrimą“ (ginčijamo sprendimo 709 konstatuojamoji dalis). Ieškinyje ji taip pat pažymėjo aplinkybę, kad minėta technologija yra slapta, labai vertinga, ir kad joje yra svarbių naujovių.
Pirmosios instancijos teismas mano, jog vien aplinkybė – darant prielaidą, jog ji teisinga – kad ginčijamame sprendime nurodyti komunikacijos protokolai ar jų specifikacijos patenka į intelektinės nuosavybės teisių sritį, negali būti objektyvia pateisinama priežastimi šio sprendimo 107 punkte minėtų sprendimų
Magill
ir
IMS Health
prasme.
Microsoft
ginamas požiūris nėra suderinamas su pagrindine išimties, kurią ši teismų praktika šioje srityje pripažino laisvos konkurencijos naudai, idėja, nes jeigu vien intelektinės nuosavybės teisių turėjimą būtų galima laikyti objektyviu atsisakymo suteikti licenciją pateisinimu, teismų praktikoje nustatyta išimtis niekada negalėtų būti taikoma. Kitaip tariant, atsisakymas suteikti licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teise niekada nebūtų laikomas EB 82 straipsnio pažeidimu, nors šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
Teisingumo Teismas aiškiai nusprendė priešingai.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrijos teismas, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 321, 323, 327 ir 330 punktuose, mano, jog intelektinės nuosavybės teisės turėtojo galimybė naudotis ja vien savo naudai sudaro pačią jo išimtinės teisės esmę. Todėl paprastas atsisakymas suteikti licenciją trečiajai šaliai, net jei tai daro dominuojanti įmonė, savaime negali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Toks atsisakymas gali būti laikomas piktnaudžiavimu, tik jeigu jis susijęs su išimtinėmis aplinkybėmis, pvz., aptartomis ligšiolinėje teismų praktikoje, ir todėl, siekiant užtikrinti viešąjį interesą išsaugoti rinkoje veiksmingą konkurenciją, leidžiama kėsintis į išimtinę intelektinės nuosavybės teisės turėtojo teisę, įpareigojant jį suteikti licencijas trečiosioms šalims, kurios siekia patekti į rinką ar išsilaikyti joje. Kaip nustatyta pirmiau, šioje byloje yra tokių ypatingų aplinkybių.
Negalima pritarti
Microsoft
dublike nurodytam argumentui, kad atitinkama technologija yra slapta ir labai vertinga licencijų gavėjams ir kad joje yra svarbių naujovių.
Pirmiausia pasakytina, jog nagrinėjamos technologijos slaptumas, yra vienašalio
Microsoft
komercinio sprendimo pasekmė. Be to, ji negali remtis tariamai slaptu su suderinamumu susijusios informacijos pobūdžiu, teigdama, kad gali būti įpareigota ją atskleisti tik tuo atveju, kai yra Teisingumo Teismo šio sprendimo 107 minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
nustatytos aplinkybės, ir pateisinti savo atsisakymo šiuo tariamu informacijos slaptumu. Galiausiai niekas nepateisina teiginio, kad slaptai technologijai taikoma didesnė apsauga nei, pvz., technologijai, kurią išduodant patentą jos išradėjas turėjo atskleisti visuomenei.
Antra, nustačius būtinąjį su suderinamumu susijusios informacijos pobūdį, kaip yra šioje byloje, ši informacija neišvengiamai tampa labai vertinga konkurentams, norintiems gauti prie jos prieigą.
Trečia, tam, kad atitinkama įmonė turi intelektinės nuosavybės teisę, iš prigimties būdinga, jog šios teisės objektas yra naujas arba originalus. Iš tikrųjų nėra patento be išradimo ir nėra autorių teisių be originalaus kūrinio.
Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija ne tik atmetė
Microsoft
pateiktus pasiteisinimus, jog atitinkama technologija patenka į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį. Ji taip pat išnagrinėjo pastarosios argumentą, kad jeigu būtų įpareigota suteikti trečiosioms šalims prieigą prie šios technologijos, tai turėtų neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves (ginčijamo sprendimo 709 ir 712 konstatuojamosios dalys).
Reikia konstatuoti, kad, kaip pagrįstai pažymėjo Komisija,
Microsoft
, turinti pirminę pareigą pateikti įrodymus šiuo atžvilgiu (žr. šio sprendimo 688 punktą), nepakankamai įrodė, kad jeigu būtų priversta atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją, tai turėtų didelės neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves.
Šiuo klausimu
Microsoft
pateikė tik neaiškių, bendrų ir teorinių argumentų. Kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 709 konstatuojamojoje dalyje, atsakydama į 2003 m. spalio 17 d. trečią pranešimą apie kaltinimus,
Microsoft
tik nurodė, kad „atskleidimas <…> panaikintų paskatas ateityje investuoti į intelektinės nuosavybės kūrimą“, nepatikslindama, kokias technologijas ir produktus ji turėjo omenyje.
Tam tikruose minėto atsakymo vietose
Microsoft
kalba apie neigiamą įtaką jos paskatoms apskritai kurti naujas operacines sistemas, t. y. AK klientų ir serverių operacines sistemas.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 713–729 konstatuojamosiose dalyse Komisija visiškai teisingai atmetė
Microsoft
argumentus dėl nuogąstavimo, kad jos produktai gali būti „klonuojami“. Primintina, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcine priemone neleidžiama ir nesiekiama leisti
Microsoft
konkurentams kopijuoti jos produktų (žr. šio sprendimo 198–206, 240–242 ir 656–658 punktus).
Taigi nebuvo įrodyta, kad atskleidusi informaciją, kuri yra šios korekcinės priemonės objektas,
Microsoft
būtų labai mažai suinteresuota arba visai nesuinteresuota kurti naujoves.
Šiame kontekste reikia pastebėti, kad nagrinėjamo sektoriaus ūkio subjektai, kaip teisingai konstatavo Komisija ginčijamo sprendimo 730–734 konstatuojamosiose dalyse, dažnai atskleidžia trečiosioms šalims informaciją, galinčią palengvinti suderinamumą su jų produktais, ir pati
Microsoft
taip elgėsi, kol pakankamai įsitvirtino darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Toks elgesys leidžia jiems didinti savo produktų patrauklumą, taigi ir vertę. Nė viena iš šalių šioje byloje neteigė, kad toks informacijos atskleidimas turėtų kokios nors neigiamos įtakos šių ūkio subjektų paskatoms kurti naujoves.
Be to, manytina, kad jeigu
Microsoft
paskatoms kurti naujoves neturėjo neigiamos įtakos protokolų „serveris-klientas“ atskleidimas pagal JAV susitarimą ir MCPP (ginčijamo sprendimo 728 konstatuojamoji dalis), mažai tikėtina, kad protokolų „serveris-serveris“ atskleidimo pasekmės bus kitokios.
Galiausiai dėl
Microsoft
teiginio, kad Komisija ginčijamame sprendime atmetė objektyvias pateisinamas priežastis, kurias ji nurodė pritaikiusi naują vertinimo kriterijų, reikia konstatuoti, kad jis paremtas neteisingu šio Komisijos sprendimo suvokimu.
Šis teiginys grindžiamas tik ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamojoje dalyje esančiu sakiniu, figūruojančiu toje sprendimo dalyje, kurioje pateikiamos Komisijos atliktos aptariamo
Microsoft
atsisakymo analizės išvados, t. y. 560–778 konstatuojamosiose dalyse.
Šiame sakinyje teigiama:
„Išsamus aptariamo atskleidimo apimties nagrinėjimas leidžia konstatuoti, jog, viską gerai įvertinus, galimas neigiamas pareigos suteikti nagrinėjamą informaciją poveikis
Microsoft
paskatoms kurti naujoves atsveriamas teigiamu atskleidimo poveikiu viso sektoriaus inovacijos lygiui (įskaitant
Microsoft
).“
Tačiau šis sakinys turi būti skaitomas kartu su paskesniu tos pačios konstatuojamosios dalies sakiniu, pagal kurį „būtinumas apsaugoti
Microsoft
paskatas kurti naujoves nelaikytinas objektyviu pateisinimu, kuris galėtų atsverti pirmiau nustatytas ypatingas aplinkybes.“
Jį taip pat reikia susieti su 712 konstatuojamąja dalimi, kurioje Komisija nurodo:
„Nustatyta <…>, jog
Microsoft
atsisakymas gali panaikinti konkurenciją nagrinėjamoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, jog taip atsitiktų dėl to, kad atsisakyta atskleisti (informaciją), būtiną ūkinei veiklai šioje rinkoje tęsti, ir kad
Microsoft
atsisakymas daro neigiamą poveikį technikos raidai ir pažeidžia vartotojų interesus. Atsižvelgiant į šias ypatingas aplinkybes, vien tai, kad
Microsoft
atsisakymas pasireiškia atsisakymu suteikti intelektinės nuosavybės licenciją, nėra objektyvus pateisinimas. Taigi reikia įvertinti, ar
Microsoft
argumentai dėl jos paskatų kurti naujoves yra svarbesni už šias ypatingas aplinkybes.“
Kitaip tariant, remdamasi teismų praktikoje nustatytais principais (žr. šio sprendimo 331–333 punktus) ir nustačiusi, kad šioje byloje yra ypatingų aplinkybių, kurias Teisingumo Teismas nurodė šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
, Komisija išnagrinėjo, ar
Microsoft
nurodytos pateisinančios priežastys dėl tariamos neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves gali būti svarbesnės nei ypatingos aplinkybės, įskaitant tą aplinkybę, kad nagrinėjamu atsisakymu, pažeidžiant vartotojų interesus, ribojama technikos raida EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme.
Komisija padarė neigiamą išvadą ne palyginusi neigiamą pareigos suteikti nagrinėjamą informaciją poveikį
Microsoft
paskatoms kurti naujoves su teigiamu atskleidimo poveikiu viso sektoriaus inovacijos lygiui, o atmetusi kompanijos argumentus dėl jos produktų „klonavimo“ pavojaus (ginčijamo sprendimo 713–729 konstatuojamosios dalys), konstatavusi, kad su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimas yra atitinkamoje ūkio šakoje paplitusi praktika (ginčijamo sprendimo 730–735 konstatuojamosios dalys) bei pabrėžusi, kad 1984 m. IBM įsipareigojimas Komisijai iš esmės nesiskyrė nuo
Microsoft
ginčijamame sprendime nustatytos pareigos (ginčijamo sprendimo 736–742 konstatuojamosios dalys) ir kad toks požiūris atitinka Direktyvą 91/250 (ginčijamo sprendimo 743–763 konstatuojamosios dalys).
Iš visų šių samprotavimų išplaukia, jog
Microsoft
neįrodė, kad egzistuoja kokia nors objektyvi jos atsisakymo atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją pateisinama priežastis.
Kadangi šioje byloje yra šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
Teisingumo Teismo nustatytų ypatingų aplinkybių, visa pirma šio ieškinio pagrindo dalis atmestina kaip nepagrįsta.
2. Dėl antros dalies, grindžiamos tuo, kad
Sun
neprašė
Microsoft
perduoti technologijos, kurią Komisija įpareigojo atskleisti
a) Šalių argumentai
Visų pirma
Microsoft
nurodo, kad
Sun
neprašė jos suteikti prieigą prie ginčijamame sprendime numatytos su suderinamumu susijusios informacijos.
Šiuo klausimu
Microsoft
, remdamasi
Sun
skundo ištrauka, mano, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esančiame prašyme prašoma atskleisti ne „išsamias ir teisingas“ jos protokolų „specifikacijas“, o išsamią informaciją apie serverių operacinės sistemos
Windows
vidaus charakteristikas.
Todėl,
Microsoft
nuomone, net tuo atveju, jei 1998 m. spalio 6 d. laiškas galėtų būti laikomas atsisakymu,
quod non
negali būti teigiama, kad ji atsisakė pateikti
Sun
technologiją, kurios neatskleidimu yra kaltinama ginčijamame sprendime.
Microsoft
taip pat nurodo, kad iš
Sun
prašymo apimties ji negalėjo suprasti <…>, jog (
Sun
) norėjo gauti licenciją (šiems) komunikacijos protokolams.
Be to, ji pažymi, kad savo skunde
Sun
visiškai neminėjo komunikacijos protokolų.
Galiausiai
Microsoft
pastebi, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
nurodė mananti, jog „
Microsoft
turėtų pateikti nuorodą ir informaciją, būtiną užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir
Active Directory
technologijos visiškai suderintai veiktų
Solaris
“. Ji taip pat nurodo, kad prieiga prie tokios „technologijos“ leistų
Sun
„imituoti“ beveik visas serverių operacinių sistemų
Windows
funkcijas. Ji teigia, kad
Sun
prašė atskleisti „dar kuriamą technologiją“, nes
Windows 2000 Server
ir
Active Directory
pradėta prekiauti tik 1999 m. gruodžio mėnesį.
Antra,
Microsoft
tvirtina, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške, ji ne „tiesiog“ nepatenkino
Sun
prašymo, o pasiūlė jai kartu panagrinėti, „kaip abi įmonės galėtų pagerinti suderinamumą tarp savo produktų bendrų klientų naudai“. Ji taip pat teigia, kad šiame laiške ji nurodė
Sun
daug „suderinamumo užtikrinimo“ būdų. Cituodama ginčijamo sprendimo 565 konstatuojamąją dalį, ji priduria, kad Komisija negali teigti, jog atitinkamos technologijos yra tokios sudėtingos, kad
Sun
negali žinoti, ko konkrečiai jai reikia. Šiuo klausimu ji pastebi, kad
Sun
yra platintoja, kurios specializacija – serverių operacinės sistemos, ir bet kuriuo atveju turėjo patikslinti savo prašymą.
Be to,
Microsoft
tvirtina, kad
Sun
neatsakė į jos kvietimą, be kita ko, pažymėdama, kad pastaroji nedalyvavo susirinkime, kuris buvo surengtas siekiant aptarti jų produktų suderinamumo klausimą.
Galiausiai
Microsoft
mano, kad jos nuomonė, jog neaišku, ar ji atsisakytų atskleisti savo komunikacijos protokolų specifikacijas, jeigu
Sun
arba „bet kas kitas“ būtų to paprašęs, neprieštarauja aplinkybei, kad ji prašo panaikinti ginčijamą sprendimą. Jos nuomone, yra didelis skirtumas tarp „po derybų su kitu stambiu operacinių sistemų tiekėju sudaryto kryžminio licencijavimo susitarimo“ ir „pareigos pagal viešosios valdžios nurodymus tiekti jai priklausančią technologiją“.
Trečia,
Microsoft
mano, kad
Sun
neprašė suteikti su jos intelektinės nuosavybės teisėmis susijusios licencijos siekiant kurti EEE darbo grupės serverių operacines sistemas. Jos nuomone, būtent todėl, atsakydama į 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką, ji visiškai neprivalėjo atsižvelgti į pagal EB 82 straipsnį jai tenkančią ypatingą pareigą nepažeisti veiksmingos ir neiškreiptos konkurencijos.
Šiuo klausimu
Microsoft
primena, kad
Sun
yra JAV bendrovė ir kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiškas buvo išsiųstas iš jos buveinės Jungtinėse Valstijose į
Microsoft,
kuri taip pat yra JAV bendrovė, buveinę Jungtinėse Valstijose. Ji tvirtina: kadangi nėra jokio ryšio su EEE ir kadangi šiame laiške visiškai nekalbama apie tai, kad atitinkamos technologijos reikėjo kuriant ir platinant darbo grupės serverių operacines sistemas EEE teritorijoje, ji neturėjo jokio pagrindo manyti, kad
Sun
siekė licencijos šiai teritorijai.
Komisija atmeta visus
Microsoft
argumentus.
Pirmiausia Komisija teigia, kad 1998 m. rugsėjo 15 d.
Sun
laiške suformuluotas prašymas, „nors tam tikrais atžvilgiais yra platesnis už (ginčijamo) sprendimo taikymo sritį“, vis dėlto yra pakankamai aiškus, kad
Microsoft
galėtų suprasti, jog
Sun
norėjo gauti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos, ir kad tam tikra šios informacijos dalis, kurios
Sun
reikia norint veiksmingai konkuruoti darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, yra susijusi su
Windows
darbo grupės tinklo charakteristikomis (
Active Directory
domeno architektūra).
Komisija teigia, kad
Microsoft
neteisingai aprašo
Sun
prašymą, nurodydama, jog jame prašyta atskleisti šaltinio kodo elementus, o ne informaciją apie sąsajas. Ji primena, jog savo prašyme
Sun
siekė, kad jos produktai galėtų „skaidriai palaikyti ryšį“ su
Windows
aplinka ir kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz aiškiai pažymėjo, jog, jo nuomone, šiame prašyme prašoma atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją. Ji taip pat pažymi, kad savo skundė
Sun
pabrėžė norinti gauti prieigą prie „informacijos apie sąsajas“.
Darydama nuorodas į ginčijamo sprendimo 713–722 konstatuojamąsias dalis, Komisija taip pat nurodo, kad prieiga prie su suderinamumu susijusios informacijos neleidžia
Microsoft
konkurentams „klonuoti“ arba imituoti darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
funkcijų.
Komisijos nuomone, nesvarbu, kad
Sun
nepavartojo žodžių „komunikacijos protokolas“, nes prašymas suteikti prieigą prie informacijos, būtinos užtikrinti tarpusavio sujungimą ir sąveiką su programine įranga
Windows
, ir prašymas suteikti prieigą prie protokolų specifikacijų yra „tas pats“.
Komisija taip pastebi, jog 1998 m. spalio 6 d. laiške
Microsoft
nepažymėjo to fakto, kad
Sun
prašė atskleisti „dar kuriamą technologiją“. Bet kuriuo atveju toks argumentas nepriimtinas, nes tuo metu, kai
Sun
nusiuntė
Microsoft
1998 m. rugsėjo 15 d. laišką, pirmoji
Windows 2000 Server
beta versija jau buvo rinkoje.
Antra, Komisija mano, kad
Microsoft
negali neigti, jog atmetė
Sun
prašymą.
Šiuo klausimu ji pažymi, kad
Microsoft
požiūris nesuderinamas su jos prašymu panaikinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį.
Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 194–198 konstatuojamąsias dalis, Komisija taip teigia, kad
Microsoft
jai aiškiai patvirtino, jog atsisakė suteikti prieigą prie tam tikros su suderinamumu susijusios informacijos. Ji priduria, kad šis atsisakymas, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 573–577 konstatuojamosiose dalyse, atitinka bendrą elgesio modelį. Be to, per laikinųjų apsaugos priemonių skyrimo procedūrą
Microsoft
nurodė, kad šis atsisakymas yra jos „ekonominio modelio“ dalis.
Be to, Komisija pažymi abejojanti, kad
Microsoft
būtų pateikusi
Sun
prašomą informaciją, jeigu ji sutiktų su tariamu
Microsoft
pasiūlymu aptarti suderinamumo klausimus. Šiuo klausimu ji remiasi kai kuriais
Microsoft
vadovų pareiškimais, pakartotais ginčijamo sprendimo 576 ir 778 konstatuojamosiose dalyse. Komisija taip pat nurodo, jog mažai tikėtina, kad M. Goldberg, t. y. 1998 m. spalio 6 d. laiške paminėtas
Microsoft
darbuotojas, buvo įgaliotas priimti sprendimus šiuo klausimu. Ji taip pat pažymi, kad
Sun
darbuotojas M. Terranova 1998 m. lapkričio 25 d. susitiko su M. Goldberg ir kad
Microsoft
nepaaiškina, kaip deryboms dėl suderinamumo galėjo sutrukdyti tai, kad M. Terranova turėjo atšaukti kitą susirinkimą, turėjusį įvykti 1999 m. kovo 8 d. Galiausiai Komisija pastebi, kad šio susirinkimo tvarkaraštyje, t. y. sudarytame M. Goldberg, nebuvo net užuominos apie svarbias technologijas, pvz., apie
Active Directory
.
Trečia, Komisijos nuomone, nesvarbu, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
aiškiai nepaminėjo EEE. Šiuo klausimu ji nurodo: kadangi atitinkama geografinė rinka yra pasaulinio masto, šiame laiške esančiame prašyme, be abejo, buvo turima omenyje ir EEE, ir primena, kad 1998 m. gruodžio 10 d.
Sun
pateikė Komisijai skundą.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Savo argumentais šio vienintelio ieškinio pagrindo antrajai daliai pagrįsti
Microsoft
siekia įrodyti, kad ginčijamame sprendime Komisija negalėjo pagrįstai konstatuoti, jog piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, atsisakydama atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją, nors iš tikrųjų ji negali būti kaltinama jokiu atsisakymu. Pagrįsdama šį teiginį,
Microsoft
iš esmės nurodo pasikeitimą laiškais tarp jos ir
Sun
1998 m. pabaigoje. Jos argumentaciją sudaro trys pagrindinės dalys. Pirma,
Microsoft
tvirtina, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esančiame prašyme nebuvo prašoma atskleisti ginčijamame sprendime nurodytos su suderinamumu susijusios informacijos. Antra, ji bet kuriuo atveju ginčija tai, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške neigiamai atsakė į šį prašymą. Trečia,
Microsoft
mano, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
neprašė jos suteikti licencijos naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis, kurias ji turi EEE.
Reikia atskirai išnagrinėti visas šias dalis.
Dėl
Sun
prašymo esmės
Visų pirma reikia tiksliai priminti 1998 m. rugsėjo 15 d. laiško turinį bei tai, kaip ginčijamame sprendime jį išnagrinėjo Komisija.
Šiame laiške
Sun
taip apibūdina informaciją, kurią pageidauja gauti iš
Microsoft
:
—
pirma, visa informacija, reikalinga tam, kad (
Sun
) būtų sudaryta galimybė palaikyti bazinio COM objektus
Solaris
,
—
antra, visa informacija, reikalinga tam, kad (
Sun
) galėtų užtikrinti visišką
Active Directory
technologijų veikimo bazinį palaikymą
Solaris.
Tame pačiame laiške
Sun
patikslina, kokios informacijos prašo, bei nurodo, kokio tikslo prašydama siekia, pažymėdama, kad:
—
sukurtos veikti
Solaris
pagrindu taikomosios programos turėtų galėti skaidriai palaikyti ryšį per COM ir (arba) per
Active Directory
su
Windows
operacinėmis sistemomis ir (arba) programine įranga, kurios pagrindas yra
Windows
,
—
Microsoft
turėtų pateikti nuorodą ir informaciją, būtiną užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir
Active Directory
technologijos visiškai suderintai veiktų
Solaris
,
—
informacija turėtų apimti visus „COM objektus“ bei visišką šiuo metu rinkoje esančių
Active Directory
technologijų veikimą,
—
informaciją dėl ateityje rinkoje pasirodysiančių „COM objektų“ ir
Active Directory
technologijų reikėtų teikti nuolat ir be nepagrįstų vėlavimų.
Ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje Komisija išdėsto nuomonę, jog 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esančio
Sun
prašymo antroje dalyje (žr. šio sprendimo 738 punkto antrą įtrauką) numatyta, kad „
Soliaris
gali veikti kaip visiškai suderinamas
Windows 2000
darbo grupės tinkluose domeno kontrolierius arba kaip visiškai suderinamas su
Active Directory
domeno architektūra (saugumas, katalogo tarnyba) serveris narys (ypač kaip rinkmenų ir spausdinimo serveris)“. Ji taip pat nurodo, jog tai, kad minėtame prašyme prašoma atskleisti suderinamumą „klientas-serveris“ ir suderinamumą „serveris-serveris“, atitinka tą faktą, kad „
Windows
domeno architektūra“ glaudžiai sieja šias dvi suderinamumo rūšis. Kitaip tariant, Komisijos nuomone, „
Sun
prašyme prašoma atskleisti protokolų specifikacijas, kuriuos
Windows
veikiantys darbo grupės serveriai naudoja teikdami bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas bei naudotojų ir (naudotojų) grupių valdymo
Windows
darbo grupės tinkluose paslaugas“, o tai apima „kartu tiesioginius tarpusavio sujungimą ir sąveiką tarp
Windows
(pagrindu veikiančio) darbo grupės serverio ir
Windows
(pagrindu veikiančio) AK kliento ir netiesioginius tarpusavio sujungimą ir sąveiką tarp šios įrangos, vykstančius per vieną ar kelis kitus
Windows
(pagrindu veikiančius) darbo grupės serverius“ (ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 188 konstatuojamojoje dalyje Komisija išnagrinėjo pirmą
Sun
prašymo dalį (žr. šio sprendimo 738 punkto pirmą įtrauką). Primindama, kad COM/DCOM – tai „svarbi
Windows
produktų technologija, teikiant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugas“, ji mano, kad pirma
Sun
prašymo dalis atitinka su
Active Directory
susijusią antrą dalį. Tačiau kitoje konstatuojamojoje dalyje ji patikslina, kad „(ginčijamame sprendime) nagrinėjant aptariamą atsisakymą teikti (informaciją) svarbios tik tos
Sun
prašymo dėl COM technologijos dalys, kurios nurodytos
Sun
prašyme dėl suderinamumo su
Active Directory
“. Šis patikslinimas turėtų būti palygintas su Komisijos teiginiu ginčijamo sprendimo 566 konstatuojamojoje dalyje, kad „(šiame) sprendime nagrinėjamas tik
Microsoft
atsisakymas pateikti išsamią
Windows
domeno architektūrą pagrindžiančių protokolų specifikaciją, nustatančią būdą, kuriuo
Windows
(veikiantys) darbo grupės serveriai teikia darbo grupės paslaugas
Windows
(veikiantiems) AK klientams“, ir, antra, kad „faktas, jog
Microsoft
atmetė ir Sun prašymą dėl informacijos, kuri būtų palengvinusi COM objektų mobilumą tarp įvairių platformų, nėra (minėtame) sprendime nagrinėto elgesio dalis“.
Ginčijamo sprendimo 190 konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, jog
Sun
prašyme netiesiogiai nurodoma, kad ji norėtų gauti prieigą prie specifikacijų tam, kad galėtų jas įgyvendinti savo produktuose.
Ginčijamo sprendimo 199–207 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia kelis argumentus, siekdama parodyti, kad informacija, prie kurios
Sun
prašo suteikti prieigą 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške, susijusi su suderinamumu. Pirmiausia ji atmeta 1998 m. spalio 17 d.
Microsoft
atsakyme į trečią pranešimą apie kaltinimus suformuluotą teiginį, jog
Sun
siekia, kad
Microsoft
sukurtų
Active Directory
versiją, kuri galėtų būti naudojama
Solaris
. Antra, Komisija atmeta per administracinę procedūrą
Microsoft
pateiktą argumentą, kad
Sun
prašo atskleisti „serverių operacinių sistemų
Windows
vidaus struktūrą“, t. y. daugiau negu tik su suderinamumu susijusią informaciją. Šiuo klausimu ji pastebi, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
aiškiai paminėjo savo norą turėti galimybę „skaidriai palaikyti ryšį“ tarp
Solaris
ir
Windows
aplinkų (ginčijamo sprendimo 207 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat pažymi, jog iš 1998 m. spalio 6 d. laiško išplaukia, kad
Microsoft
puikiai suprato
Sun
norą turėti prieigą prie „tam tikras
Windows
charakteristikas“ apimančios su suderinamumu susijusios informacijos (ginčijamo sprendimo 207 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, pirmiausia reikia konstatuoti, kad nors 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esantis prašymas tam tikrais atžvilgiais yra platesnis už nurodymus ginčijamame sprendime, kaip atsiliepime į ieškinį pripažino pati Komisija, tai nepaneigia to fakto, kad šiame laiške
Sun
patikslino jo esmę, nurodydama, jog siekia, kad jos produktai galėtų „skaidriai palaikyti ryšį“ (
seamlessly communicate
) su
Windows
aplinka. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad šiame laiške
Sun
taip pat nurodė, jog prašoma informacija leistų „užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir
Active Directory
technologijos visiškai suderintai veiktų
Solaris
“. Kitaip tariant, iš 1998 m. rugsėjo 15 d. laiško aiškiai matyti, kad
Sun
norėtų turėti prieigą prie tam tikros informacijos ir kad ši leistų jai užtikrinti savo produktų suderinamumą su
Windows
aplinka.
Be to, iš 1998 m. rugsėjo 15 d. laiško matyti, kad
Sun
siekė užtikrinti aukštą savo produktų ir
Windows
domeno architektūros suderinamumo lygį. Šiuo klausimu pažymėtina, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz, pažymėdamas, jog
Microsoft
neketina „perkelti („
to port
“)
Active Directory
į
Solaris
“ ir jog yra „daugybė skirtingų <…> suderinamumo su
Active Directory
metodų“, aiškiai daro skirtumą tarp aukšto suderinamumo lygio, kurį galima pasiekti „perkėlus“ operacinės sistemos elementus į kitą operacinę sistemą, ir mažesnio, arba „kintamo“, suderinamumo lygio, kurį galima pasiekti pasinaudojus kitais tame pačiame laiške siūlomais metodais.
Antra,
Microsoft
negali pagrįstai remtis tuo, kad savo skunde
Sun
nepavartojo termino „komunikacijos protokolai“. Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 49 dalyje bei kaip savo rašytiniuose pareiškimuose teisingai priminė Komisija, „protokolas“ – tai įvairių programinės įrangos dalių tarpusavio sujungimo ir sąveikos tinkle taisyklių visuma (taip pat žr. šio sprendimo 196 ir 197 punktus). Tačiau, kaip nurodyta 740 punkte,
Sun
siekė gauti informacijos būtent apie šias taisykles.
Microsoft
argumentas nepriimtinas ir todėl, kad jis yra visiškai formalus. 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz kelis kartus pažymi
Microsoft
ir
Sun
arba kito programinės įrangos pardavėjo produktų suderinamumą. Tai įrodo, kad
Microsoft
puikiai suprato
Sun
prašymo esmę, neatsižvelgiant į tai, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške ji formaliai nepaminėjo „komunikacijos protokolų“.
Trečia,
Microsoft
teiginys, kad turėdama prieigą prie prašomos technologijos
Sun
galėtų „imituoti“ beveik visas serverių operacinės sistemos
Windows
funkcijas, yra nepriimtinas. Kaip matyti iš pirmesnių samprotavimų,
Sun
siekė turėti prieigą prie informacijos, kuri būtina tam, kad būtų galima pasiekti jos produktų ir
Windows
domeno architektūros suderinamumą. Tačiau, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 34, 570 ir 571 konstatuojamųjų dalių bei jau buvo pažymėta šio sprendimo 199–206 punktuose, tokį rezultatą galima pasiekti perduodant tik kai kurių protokolų specifikacijas, t. y. neatskleidžiant įgyvendinimo elementų. Tiek, kiek
Microsoft
argumentas grindžiamas tuo, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
pažymėjo, jog
Microsoft
turėtų jai „pateikti nuorodą“, konstatuotina, kad net jeigu šiais žodžiais
Sun
norėjo paprašyti perduoti
Microsoft
šaltinio kodo elementus,
j
a
i
patikslinus savo prašymą (žr. šio sprendimo 744 punktą) negalima manyti, jog ji neprašė perduoti ir ginčijamame sprendime numatytų protokolų specifikacijų, nes veiksmai, už kuriuos baudžiama minėtu sprendimu, kaip primenama jo 569 konstatuojamojoje dalyje, apsiriboja
Microsoft
atsisakymu perduoti protokolų komunikacijas.
Ketvirta,
Microsoft
taip pat negali pagrįstai remtis tuo, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. prašyme
Sun
prašė atskleisti „dar kuriamą technologiją“. Viena vertus, toks teiginys nereikšmingas nagrinėjant klausimą, ar jame prašoma atskleisti ginčijamame sprendime numatytą su suderinamumu susijusią informaciją. Kita vertus, pateikiant šį argumentą ignoruojamas faktas, kad, kaip nustatyta ginčijamo sprendimo 398 ir 790 konstatuojamosiose dalyse, dar 1997 m. rugsėjo 23 d., t. y. beveik metai iki šio laiško išsiuntimo,
Microsoft
išplatino pirmą
Windows 2000 Server
beta versiją.
Iš šių samprotavimų darytina išvada, kad, priešingai nei tvirtina
Microsoft
, 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
aiškiai prašė atskleisti ginčijamame sprendime numatytą su suderinamumu susijusią informaciją, kuri yra šio sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės objektas.
Dėl 1998 m. spalio 6 d. laiško apimties
Antra
Microsoft
argumentų dalis, pateikta grindžiant antrąją šio ieškinio pagrindo dalį, t. y. dėl 1998 m. spalio 6 d. laiško esmės, taip pat nepriimtina.
Vien iš šio laiško teksto, atsižvelgiant į kontekstą, kuriame jis buvo parašytas, į jo autorių, į jo turėtas žinias apie aptariamą technologiją ir į
Microsoft
elgesį iki ginčijamo sprendimo priėmimo, darytina išvada, jog šiame sprendime Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad minėtame laiške atsisakoma atskleisti
Sun
jos prašomą informaciją.
Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad, kaip jau buvo konstatuota nagrinėjant pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį, argumentai, kuriuos
Microsoft
pateikia atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis kontekste, didžiąja dalimi susiję su klausimu, kokio lygio suderinamumas turi būti pasiektas tarp jos ir konkurentų produktų. Ir per administracinę, ir per teisminę procedūrą
Microsoft
teigia, jog pakanka, kad įvairios operacinės sistemos galėtų keistis informacija ir abipusiškai teikti paslaugas, arba, kitaip tariant, kad jos galėtų „teisingai veikti“ kartu.
Microsoft
nuomone, šiuo metu rinkoje prieinama informacija ir metodai leidžia pasiekti tokį rezultatą, t. y. jai nebūtina atskleisti papildomos informacijos, ypač apie komunikaciją
blue bubble
viduje. Ji tvirtina, kad Komisija reikalauja tokio suderinamumo lygio, kuris aiškiai viršija numatytąjį Direktyvoje 91/250 ir kuris neatitinka būdo, kuriuo įmonės praktiškai organizuoja savo kompiuterinius tinklus. Jos teigimu, Komisija siekia, kad su
Microsoft
sistemomis konkuruojančios operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema
Windows
, o tai priverstų pastarąją perduoti ne tik informaciją apie savo produktų sąsajas ir pažeistų jos intelektinės nuosavybės teises, bet ir turėtų neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves.
Tačiau, kaip jau nurodyta šio sprendimo 207–245 punktuose,
Microsoft
neteisingai aiškina Komisijos reikalaujamą suderinamumo lygį ir atitinkamai ginčijamame sprendime numatytos informacijos apimtį.
Į šiuos samprotavimus reikia atsižvelgti vertinant tai, kaip Komisija aiškina 1998 m. spalio 6 d.
Microsoft
laišką, bei šiuo klausimu
Microsoft
nurodytus argumentus.
Kaip įrodyta šio sprendimo 746 punkte,
Microsoft
puikiai suprato 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške suformuluoto
Sun
prašymo esmę – būtent, kad pastaroji siekė gauti informacijos, būtinos tam, kad jos produktai galėtų „skaidriai palaikyti ryšį“ su
Windows
aplinka, arba, kitaip tariant, kad ji galėtų užtikrinti aukštą savo produktų ir šios aplinkos suderinamumo lygį.
Be to, 1998 m. rugsėjo 15 d. laiškas buvo nusiųstas
Microsoft
aiškiai siekiant gauti prieigą prie informacijos, kuri nebuvo vieša arba kurios nebuvo galima gauti įsigijus rinkoje siūlomas licencijas.
Taigi 1998 m. spalio 6 d. laišką sudaro šeši punktai:
—
Pirma, P. Maritz dėkoja R. Green už 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką ir nurodo jam, kad Microsoft visada siekė padėti savo konkurentams „kuriant geriausius produktus ir užtikrinant jų geriausią suderinamumą su (jos) platformą“,
—
antra, jis atkreipia R. Green dėmesį į tai, kad informacija apie „Windows platformos“ paslaugas ir sąsajas jau prieinama per „MSDN“ produktą,
—
trečia, jis kviečia
Sun
dalyvauti 1998 m. spalio 11–15 dienomis Denveryje
Microsoft
rengiamoje konferencijoje,
—
ketvirta, jis nurodo, kad
Solaris
jau egzistuoja COM nuorodos įdiegimas, patikslindamas, kad COM šaltinio kodo licenciją galima įsigyti, pvz., iš
Software AG
,
—
penkta, jis praneša, kad
Microsoft
nenumato „perkelti“
Active Directory
į
Solaris
, paminėdamas, kad yra daugybė įvairaus lygio suderinamumo su
Active Directory
metodų, pvz., galima naudoti standartinį LDAP protokolą,
—
šešta, prireikus „papildomos pagalbos“, jis ragina
Sun
kreiptis į
Microsoft
„Developer Relations“ grupės „Account Managers“, „padedančius gamintojams, kuriems reikia papildomos pagalbos dėl Microsoft platformų“, kaip kontaktinį asmenį nurodydamas M. Goldberg.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz, neatsakęs į 1998 m. rugsėjo 15 d.
Sun
laiške pateiktus specifinius prašymus, tik nurodo pastarajai informacijos šaltinius ir metodus, kurie jau yra viešai paskelbti arba prieinami įsigijus licencijas. Kadangi P. Maritz aiškiai suprato R. Green pateiktų konkrečių prašymų svarbą, toks nurodymas vertintinas kaip atsisakymas pateikti prašomą informaciją.
Tai, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz pažymi, jog
Microsoft
nenumato
Active Directory
„perkelti“ į
Solaris
, patvirtina tokio vertinimo pagrįstumą, taigi manytina, kad P. Maritz visiškai suprato, jog
Microsoft
konkurentai, tarp jų
Sun
, tikėjosi pasiekti suderinamumo lygį, aukštesnį už tą, kurį jie gali pasiekti tame pačiame laiške minėtais metodais (žr. šio sprendimo 745 punktą).
Šią išvadą dar labiau įrodo tai, kad, pirmiausia kalbant apie MSDN, šioje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje
Microsoft
neginčija ginčijamame sprendime Komisijos atliktos analizės, pagal kurią šis mechanizmas neleidžia jos konkurentams pasiekti pakankamą suderinamumo lygį su AK klientų operacinėmis sistemomis
Windows
(ginčijamo sprendimo 563 konstatuojamoji dalis, kur daroma nuoroda į 4.1.3. skyrių, visų pirma į 209 ir 210 konstatuojamąsias dalis).
Be to, kalbant apie
Sun
galimybę pasinaudoti laisvai prieinamu COM nuorodos diegimu, kurį
Microsoft
taip pat paminėjo 1998 m. spalio 6 d. laiške, reikia nurodyti, jog šioje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje
Microsoft
taip pat nėra nurodžiusi, kad Komisija suklydo, ginčijamame sprendime konstatavusi, jog šis produktas nėra pakankamas sprendimas (ginčijamo sprendimo 563 konstatuojamoji dalis, kur daroma nuoroda į 4.1.3. skyrių ir visų pirma į 218–230 konstatuojamąsias dalis; taip pat žr. 288–291 konstatuojamąsias dalis).
Galiausiai, kalbėdama apie
Sun
galėjimą pasinaudoti 1998 m. spalio 6 d. laiške aiškiai paminėtu LDAP protokolu,
Microsoft
šioje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje netvirtino, o pirmesnėje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje neįrodė, kad Komisija suklydo, ginčijamo sprendimo 194 ir 195 bei 243–250 konstatuojamosiose dalyse nustačiusi, kad tinkamam suderinamumo su
Active Directory
lygiui užtikrinti šio protokolo nepakanka.
Antra,
Microsoft
negali remtis tuo, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz pasiūlė papildomą pagalbą M. Goldberg, tvirtindama, kad šiame laiške nėra jokio atsisakymo. Paskutinėje šio laiško pastraipoje paminėta papildoma pagalba susijusi tik su to paties laiško antrojoje ir trečiojoje pastraipose minėtomis informacija ir metodais. Taigi iš esmės
Microsoft
siūlė
Sun
tik tokią pagalbą, kokią „
Developer Relations
“ grupės „
Account Managers
“ teikia visiems gamintojams, kuriems reikia pagalbos dėl „
Microsoft
platformų“.
Microsoft
taip pat negali pagrįstai teigti, kad, kaip matyti iš protokolo, kurį ji parengė glaustai išdėstydama apie pasikeitimą laiškais su
Sun
, pastaroji neketino atsižvelgti į M. Goldberg pasiūlymus. Iš tikrųjų konstatuotina, kad šiame protokole, kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje, niekur neminimas formalus
Microsoft
pasiūlymas pateikti
Sun
prašomą informaciją, t. y. daugiau informacijos nei prieinama per viešus šaltinius.
Trečia, reikia pridurti, kad ginčijamame sprendime Komisija galėjo pagrįstai laikyti 1998 m. spalio 6 d. laišką atsisakymu suteikti prieigą prie
Sun
prašomos su suderinamumu susijusios informacijos taip pat todėl, kad per administracinę procedūrą
Microsoft
aiškiai pripažino, jog ji neatskleidė tam tikros šios informacijos dalies ir toliau atsisako tai daryti (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 194–198 konstatuojamąsias dalis). Nors per administracinę procedūrą
Microsoft
užginčijo vieno iš ginčijamo sprendimo 195 punkte esančių teiginių išsamumą, ji neneigė per tą pačią procedūrą patvirtinusi, kad įvairių
Active Directory
kopijų kūrimas yra „procedūra, kuriai taikoma licencija“.
Taigi
Microsoft
teiginys, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške nėra neigiamo atsakymo, atmestinas kaip nepagrįstas.
Galiausiai 1998 m. spalio 6 d. laišką reikia išnagrinėti platesniame ginčijamame sprendime aprašytame kontekste. Tačiau šiame sprendime Komisija remiasi ne tik šiuo laišku; kaip visų pirma matyti iš 194–198 ir 573–577 konstatuojamųjų dalių, ji mano kad nagrinėjamas elgesys atitinka bendrą
Microsoft
elgesio modelį.
Ginčijamo sprendimo 573 konstatuojamojoje dalyje, kurioje daroma nuoroda į to paties sprendimo 194 konstatuojamąją dalį, Komisija nurodo, kad daugelis
Microsoft
konkurentų patvirtino negavę pakankamai su suderinamumu susijusios informacijos, o kai kurie jų pažymėjo, kad
Microsoft
atsisakė pateikti prašomą informaciją arba neatsakė į jų prašymus.
Be to, ginčijamo sprendimo 576 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia už licencijas naudotis
Windows
šaltinio kodu atsakingo asmens parodymų JAV teismuose ištraukas, kur, Komisijos nuomone, jis teigė, kad
Microsoft
susitarimuose dėl licencijų, susijusiuose su technologijomis, kurios būtinos suderinamumui su
Windows
domeno architektūra užtikrinti, nustatomos ribojančios sąlygos.
Microsoft
neginčija šių argumentų Pirmosios instancijos teisme.
Be to, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 778 konstatuojamojoje dalyje, siekdama paneigti
Microsoft
prieštaravimus dėl nagrinėjamo atsisakymo, nes, anot šios įmonės, ji neturėjo priežasčių panaudojant „sverto efektą“
(leveraging)
šalinti konkurentus, Komisija cituoja
Microsoft
prezidento B. Gates 1997 m. vasario mėn. kalbą
Microsoft
pardavimo personalui. Ši ištrauka patvirtina bendro elgesio modelio, kuriuo siekiama apriboti su suderinamumu susijusios informacijos teikimą, buvimą, nes joje sakoma:
„Mes stengiamės naudoti mūsų serverių kontrolę, siekdami kurti naujus protokolus ir visų pirma pašalinti
Sun
ir
Oracle
<…>. Nežinau, ar mums tai pavyks, bet mes tai bandome daryti.“
Dėl 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške išdėstyto prašymo geografinių ribų
Trečia argumentų dalis, kurią
Microsoft
pateikia pagrįsdama šio vienintelio ieškinio pagrindo antrąją dalį, grindžiama tuo, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
tiesiogiai nepaprašė suteikti jai licencijos dėl naudojimosi intelektinės nuosavybės teisėmis, kurias
Microsoft
turi EEE, siekdama kurti darbo grupės serverių operacines sistemas EEE. Iš to
Microsoft
daro išvadą, jog atsakydama
Sun
ji neprivalėjo atsižvelgti į jai tenkančią ypatingą pareigą nepažeisti veiksmingos ir neiškreiptos konkurencijos.
Šie argumentai yra formalūs ir todėl atmestini.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad teisinga, jog 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške
Sun
aiškiai nepaprašė
Microsoft
suteikti jai licenciją naudotis EEE turimomis intelektinės nuosavybės teisėmis. Tačiau
Sun
neturėjo pagrindo savo prašyme aptarti klausimą, ar informacija, prie kurios ji norėjo gauti prieigą, saugoma intelektinės nuosavybės teisių ir ar naudojimuisi šia informacija reikia gauti
Microsoft
licenciją. Be to, akivaizdu, jog
Sun
norėjo, kad
Microsoft
perduotų jai aptariamą informaciją, kad galėtų ją panaudoti savo darbo grupės serverių operacinėse sistemose. Be to, kadangi nagrinėjama šių sistemų geografinė rinka yra pasaulinio masto (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamąją dalį), bendras
Sun
prašymas neišvengiamai apėmė ir EEE. Galiausiai, kaip primena Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose, kadangi
Sun
po kelių savaičių pateikė pastarajai skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį,
Microsoft
bet kuriuo atveju negalėjo nežinoti, kad prašymas buvo susijęs ir su EEE.
Iš to išplaukia, jog ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai nusprendė, kad atsakydama į 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką
Microsoft
nepakankamai atsižvelgė į jai tenkančią ypatingą pareigą nepažeisti veiksmingos ir neiškreiptos konkurencijos bendrojoje rinkoje. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat teisingai nurodė, kad ši ypatinga pareiga išplaukia iš „beveik monopolinės“ padėties, kurią
Microsoft
turi AK klientų operacinių sistemų rinkoje. Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo 740 punkte pateiktų argumentų, nagrinėjamas atsisakymas susijęs su „sąsajų specifikacijomis, kuriomis grindžiama komunikacija (
Windows
veikiančių) darbo grupės serverių ir
Windows
(veikiančių) AK klientų tinkle ir kurių dėl to negalima priskirti kuriai nors iš dviejų nagrinėjamų (tipų) produktų grupių (AK klientų arba darbo grupės serverių), tačiau kurios greičiausia nustato šių dviejų tipų produktų suderinamumo taisyklę“ (ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamoji dalis).
Iš nurodytų argumentų matyti, kad antroji šio ieškinio pagrindo, kurį
Microsoft
nurodo dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis, dalis atmestina kaip nepagrįsta.
3. Dėl trečios dalies, kurioje nurodoma, kad
Komisija
netinkamai atsižvelgė į pareigas, tenkančias Bendrijoms pagal
TRIPS
sutartį
a) Šalių argumentai
Microsoft
nurodo, kad ginčijamu sprendimu įpareigojant ją suteikti jai priklausančių komunikacijos protokolų specifikacijų licencijas pažeidžiamas TRIPS sutarties 13 straipsnis. Ji mano, kad nėra įvykdytos šioje nuostatoje numatytos kumuliacinės sąlygos.
Šiuo klausimu
Microsoft
teigia, kad toks įpareigojimas viršija tai, ko reikia suderinamumui pasiekti, ir todėl pažeidžia sąlygą, pagal kurią intelektinės nuosavybės teisės gali būti „apribojimų“ arba „išimčių“ objektas tik „ypatingais“ atvejais. Nustatydama tokią pareigą, Komisija siekia leisti kitiems serverių operacinių sistemų tiekėjams kurti produktus, „kartojančius“ darbo grupės serverių operacinių sistemų
Windows
funkcijas.
Microsoft
taip pat kritikuoja jai nustatytą pareigą pateikti savo komunikacijos protokolus konkurentams, neatsižvelgiant į tai, ar jie nukentėjo nuo jos tariamai antikonkurencinių veiksmų.
Antra,
Microsoft
nurodo, kad jai nustatyta pareiga suteikti licencijas tiesiogiai daro žalą „įprastam“ jos intelektinės nuosavybės teisių „naudojimui“. Šiuo klausimu ji teigia, kad paprastai tokie komercinės programinės įrangos gamintojai kaip ji, užuot teikę trečiosioms šalims licencijas naudotis naujomis technologijomis, naudojasi turimomis intelektinės nuosavybės teisėmis, kurdami ir parduodami šias technologijas įgyvendinančius produktus. Ji taip pat pažymi, kad minėta pareiga turės neigiamos įtakos jos pardavimui, nes konkurentai galės naudoti jos komunikacijos protokolus, kurdami jos produktus galinčias pakeisti operacines sistemas.
Trečia,
Microsoft
tvirtina, kad jai nustatyta pareiga padaro „nepagrįstą žalą (jos) teisėtiems interesams“, nes ji neproporcinga Komisijos paskelbtam tikslui – pašalinti antikonkurencinių veiksmų pasekmes. Atrodo, kad pastarosios pritaikytas naujas įvertinimo kriterijus pateisina privalomą licencijos suteikimą kiekvieną kartą, kai dominuojančios įmonės konkurentai gali turėti naudos iš prieigos prie jos intelektinės nuosavybės, visiškai neskiriant dėmesio tam, ar tokia priemonė yra būtina nutraukiant antikonkurencinius veiksmus.
Galiausiai
Microsoft
pažymi, jog įmanoma, kad TRIPS sutartis nėra tiesiogiai taikoma Bendrijos teisėje. Tačiau ji pažymi, kad Teisingumo Teismas nustatė principą, pagal kurį Bendrijos teisė, įskaitant EB 82 straipsnį, turi būti aiškinama atsižvelgiant į Bendrijos sudarytus tarptautinius susitarimus, kaip antai minėtą sutartį (1996 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
,
C-61/94, Rink. p. I-3989
, 52 punktas).
ACT visų pirma mano, kad ankstesniame punkte numatytas (Bendrijos teisės) aiškinimo principas taikytinas ne tik antrinės teisės aktams, bet ir pirminės Bendrijos teisės nuostatoms.
Paskui ACT tvirtina, kad ginčijamame sprendime Komisijos pateiktas EB 82 straipsnio išaiškinimas neatitinka tarptautinių Bendrijos įsipareigojimų pagal TRIPS sutartį dėl trijų priežasčių.
Pirma, ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė nesuderinama su šios sutarties 13 straipsniu.
Antra, ši korekcinė priemonė, numatydama privalomą licencijos dėl
Microsoft
patentų suteikimą, pažeidžia TRIPS sutarties 31 straipsnį.
ACT primena, kad šiame straipsnyje numatyta:
„Kai valstybės narės teisė leidžia patento objektą be teisės turėtojo leidimo naudoti kitaip (t. y. kitaip, nei leidžiama pagal 30 straipsnį), įskaitant tuos atvejus, kai naudoja vyriausybė ar trečiosios šalys, kurioms vyriausybė davė leidimą, turi būti laikomasi šių nuostatų:
a)
leidimas tokiam naudojimui turi būti svarstomas, atsižvelgiant į patento objekto individualią vertę.“
Jos nuomone, ši nuostata reiškia, kad licencijos gali būti suteikiamos tik konkrečiais atvejais. Tačiau ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytas privalomas licencijų suteikimas, „apimantis visus išduotus patentus, nagrinėjamame prašyme nurodytus patentus ir patentus, kurių bus prašoma išduoti ateityje“. Šiame sprendime numatytas privalomas licencijų suteikimas „išradimų kategorijoms“.
Trečia, atsižvelgiant į TRIPS sutarties 39 straipsnį (kuris yra vienintelis šios sutarties 7 skyriaus straipsnis), dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje
Microsoft
nustatytos pareigos atskleisti savo konkurentams komercines paslaptis prarandama ne tik teisė kontroliuoti komercinių paslapčių naudojimą, bet ir „visiškai paneigiamos“ pačios paslaptys.
Komisija visų pirma primena, jog teismų praktikoje jau nustatyta, kad dėl savo pobūdžio ir struktūros PPO sutartys iš principo nėra normos, į kurias Teisingumo Teismas atsižvelgia tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą (1999 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
,
C-149/96, Rink. p. I-8395
, 47 punktas). Ji priduria, jog 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendime
Dior ir kt
. (
C-300/98 ir C-392/98, Rink. p. I-11307
, 44 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „PPO steigimo sutarties priede esančios (TRIPS sutarties) nuostatos nenustato privatiems asmenims teisių, kuriomis pastarieji pagal Bendrijos teisę galėtų tiesiogiai remtis teisme“. Ji taip pat tvirtina, kad šio sprendimo 781 punkte minėtas sprendimas
Komisija prieš Vokietiją
šiuo atveju nėra reikšmingas, nes jame aiškinama ne EB sutarties nuostata, o antrinis Bendrijos teisės aktas. Bet kuriuo atveju, Komisijos teigimu,
Microsoft
iš esmės gina požiūrį, kad skundžiamas sprendimas yra neteisėtas dėl to, jog prieštarauja TRIPS sutarčiai.
Komisija taip pat nurodo, kad
Microsoft
argumentai grindžiami klaidinga prielaida, jog skundžiamas sprendimas įpareigoja suteikti konkurentams jai priklausančių komunikacijos protokolų licencijas, kurias saugo autorių teisės. Ji pastebi, kad autorių teisių klausimas šioje byloje geriausiu atveju yra „antrinis“, ir nurodo: „kadangi „atskleidimo teisė“, kuria remiasi
Microsoft
, yra „asmeninė neturtinė teisė“, ji nepatenka į TRIPS sutarties taikymo sritį.
Galiausiai ji tvirtina, jog
Microsoft
teiginys dėl šiuo atveju neįvykdytų TRIPS sutarties 13 straipsnyje numatytų sąlygų grindžiamas „klaidingomis prielaidomis“. Šiuo klausimu ji nurodo, kad ginčijamame sprendime tariamai nustatyta pareiga suteikti licencijas neviršija to, ko reikia suderinamumui pasiekti, ir pakartoja šioje byloje netaikiusi naujo vertinimo kriterijaus.
Komisija mano, kad ACT argumentai, kiek jie susiję su TRIPS sutarties 31 ir 39 straipsniais, atmestini kaip nepriimtini, nes jų nebuvo nurodžiusi
Microsoft
. Be to, Komisijos nuomone, visi šios asociacijos argumentai bet kuriuo atveju nepagrįsti.
SIIA pritaria Komisijos argumentams.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Trečioje šio vienintelio ieškinio pagrindo dalyje
Microsoft
kaltina Komisiją išaiškinusią EB 82 straipsnį taip, kad šis aiškinimas nedera su TRIPS 13 straipsniu. Ji tvirtina, kad, Komisijai tinkamai atsižvelgus į šią (TRIPS) nuostatą, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte ji nebūtų galėjusi nuspręsti, kad nagrinėjamu atsisakymu piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, bei to paties sprendimo 4, 5 ir 6 straipsniuose nustatyti korekcinę priemonę, kiek ji taikoma su suderinamumu susijusiai informacijai.
Microsoft
pagrindžia savo argumentus šio sprendimo 781 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
52 punktu, kuriame Teisingumo Teismas išaiškino, kad Bendrijos teisė, įskaitant EB 82 straipsnį, turi būti aiškinama atsižvelgiant į Bendrijos sudarytus tarptautinius susitarimus, kaip antai TRIPS sutartį. Per posėdį
Microsoft
tvirtino visiškai neteigianti, kad šios sutarties nuostatos veikia tiesiogiai.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju
Microsoft
negali remtis šio sprendimo 781 punkte minėtu sprendimu
Komisija prieš Vokietiją
.
Šio sprendimo 52 punkte, be kita ko, numatyta:
„Bendrijos sudarytų tarptautinių susitarimų viršenybė Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu reikalauja aiškinti pastaruosius kuo labiau atsižvelgiant į šiuos susitarimus.“
Reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismo nurodytas Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo principas taikomas tik tais atvejais, kai nagrinėjamas tarptautinis susitarimas turi viršenybę atitinkamo Bendrijos teisės akto atžvilgiu. Kadangi tarptautinis susitarimas, pvz., TRIPS sutartis, neturi viršenybės pirminės Bendrijos teisės atžvilgiu, šis principas negali būti taikomas, jeigu, kaip šioje byloje, aiškintina nuostata yra EB 82 straipsnis.
Be to, šioje byloje, priešingai nei 781 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
52 punkte numatytu atveju, Komisija iš esmės neturėjo rinktis iš kelių įmanomų Bendrijos teisės akto aiškinimo variantų. Šioje byloje susiklostė situacija, kai Komisija turėjo taikyti EB 82 straipsnį konkretaus atvejo faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis ir kai, nesant priešingų įrodymų, darytina prielaida, kad išvados, kurias ji padarė šiuo klausimu, yra vienintelės, kurias įmanoma padaryti.
Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad prisidengdama Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo principu
Microsoft
kelia klausimą dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo dėl to, kad jis prieštarauja TRIPS sutarties 13 straipsniui.
Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką dėl savo pobūdžio ir struktūros PPO sutartys iš principo nėra normos, į kurias Bendrijos teismas atsižvelgia tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą (šio sprendimo 789 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
47 punktas; 2002 m. kovo 12 d. Sprendimo
Omega Air ir kt
.,
C-27/00 ir C-122/00, Rink. p. I-2569
, 93 punktas; 2003 m. sausio 9 d. Sprendimo
Petrotub ir Republica prieš Tarybą
,
C-76/00 P, Rink. p. I-79
, 53 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Biret International prieš Tarybą
,
C-93/02 P, Rink. p. I-10497
, 52 punktas).
Tik tuo atveju, kai Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą konkretų įsipareigojimą PPO, arba tuo atveju, kai Bendrijos aktas aiškiai daro nuorodą į konkrečias PPO sutarčių nuostatas, Teisingumo Teismas gali kontroliuoti nagrinėjamo Bendrijos teisės akto teisėtumą PPO normų atžvilgiu (šio sprendimo 789 punkte minėto sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
49 punktas ir 801 punkte minėto sprendimo
Biret International prieš Tarybą
53 punktas).
Kadangi šios bylos aplinkybės akivaizdžiai neatitinka nė vieno iš ankstesniame punkte nurodytų atvejų,
Microsoft
negali remtis TRIPS sutarties 13 straipsniu, grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2, 4, 5 ir 6 straipsnius. Taigi nereikia nagrinėti ACT palaikomų
Microsoft
argumentų, kuriuos ji pateikia, grįsdama savo teiginį dėl šioje byloje neįvykdytų TRIPS sutarties 13 straipsnyje numatytų sąlygų.
ACT argumentas, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnis nesuderinamas su TRIPS sutarties 31 ir 39 straipsniais (žr. šio sprendimo 785–788 punktus), taip pat turi būti atmestas dėl pirmiau 796–803 punktuose nurodytų motyvų.
Be to, pastebėtina, kad ACT argumentas dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio prieštaravimo TRIPS sutarties 31 straipsnio a punktui grindžiamas visiškai klaidinga nuomone, jog korekcinė priemonė numato privalomą licencijų „išradimų kategorijai“ suteikimą ir nenumato jokios individualaus vertinimo galimybės. Darant prielaidą, kad siekdama įvykdyti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį
Microsoft
turi suteikti licenciją kai kuriems savo konkurentams naudotis vienu ar keliais savo patentais, pažymėtina, jog niekas šiame sprendime nedraudžia kiekvienu konkrečiu atveju derėtis dėl šios licencijos sąlygų.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog iš ginčijamo sprendimo matyti, kad jo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė turi būti įgyvendinta trimis etapais, laikantis 1005–1009 konstatuojamosiose dalyse numatytų sąlygų.
Taigi, pirma,
Microsoft
privalo parengti su suderinamumu susijusią informaciją pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalį bei įdiegti to paties sprendimo 5 straipsnio c punkte numatytą vertinimo mechanizmą.
Antra, ji turi suteikti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos įmonėms, norinčioms kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, tam, kad jos galėtų įvertinti, kokią ekonominę vertę turės šios informacijos panaudojimas jų produktuose (ginčijamo sprendimo 1008 konstatuojamosios dalies i punktas). Sąlygos, kurioms esant
Microsoft
turi leisti atlikti šį vertinimą, turi būti protingos ir nediskriminuojančios.
Trečia,
Microsoft
privalo bet kuriai įmonei, suinteresuotai dėl su suderinamumu susijusios informacijos ar jos dalies, suteikti prieigą prie šios informacijos ir leisti šiai įmonei ją panaudoti darbo grupės serverių operacinėse sistemose (ginčijamo sprendimo 1003 konstatuojamoji dalis). Šiuo atveju ji taip pat gali nustatyti tik protingas ir nediskriminuojančias sąlygas (ginčijamo sprendimo 1005–1008 konstatuojamosios dalys).
Iš šių ginčijamo sprendimo dalių aiškiai išplaukia, kad tuo atveju, kai konkrečios įmonės pageidaujama atitinkama informacija susijusi su technologija, kuri yra patento objektas (arba patenka į kitokios intelektinės nuosavybės teisės taikymo sritį), niekas nedraudžia
Microsoft
suteikti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos ir leisti ja naudotis išduodant licenciją, jeigu tai daroma taikant protingas ir nediskriminuojančias sąlygas.
Vien tai, jog ginčijamame sprendime reikalaujama, kad galimo licencijų suteikimo sąlygos būtų protingos ir nediskriminacinės, visiškai nereiškia, jog
Microsoft
turi nustatyti vienodas sąlygas visoms tokių licencijų prašančioms įmonėms. Neatmestina galimybė, kad šios sąlygos bus pritaikytos atsižvelgiant į konkrečią kiekvienos įmonės situaciją ir priklausys, pvz., nuo jų norimos gauti informacijos apimties arba nuo produktų, kuriuose jie ketina šią informaciją panaudoti, tipo.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad trečia šio vienintelio ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Tai reiškia, kad visas vienintelis kaip pirmasis probleminis klausimas pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
C —
Dėl susieto AK klientų operacinių sistemų Windows ir Windows Media Player pardavimo problemos
Dėl antrojo probleminio klausimo
Microsoft
pateikia du ieškinio pagrindus: pirma, kad pažeidžiamas EB 82 straipsnis, ir, antra, kad pažeidžiamas proporcingumo principas. Pirmasis pagrindas susijęs su Komisijos išvada, kad
Microsoft
veiksmai, t. y. AK klientų operacinės sistemos
Windows
tiekimas tik kartu su programine įranga
Windows Media Player
, yra neteisėtas susietas pardavimas (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktas). Antrasis pagrindas susijęs su ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcine priemone.
Prieš nagrinėjant šiuos pagrindus reikia priminti ginčijamame sprendime esančią faktinę ir techninę informaciją, susijusią su minėtais veiksmais. Šiuo klausimu primintina, kad
Microsoft
šios informacijos iš esmės neginčija.
1. Faktinė ir techninė informacija
Ginčijamo sprendimo 60–66 konstatuojamosiose dalyse Komisija pristato skaitmenines medijas.
Visų pirma ji apibrėžia medijos leistuves kaip programinės įrangos produktus, galinčius „nuskaityti“ garsą ir vaizdą, t. y. iškoduoti tam tikrus duomenis ir paversti juos kompiuterinės įrangos nurodymais (garsiakalbiams, ekranui) (ginčijamo sprendimo 60 konstatuojamoji dalis).
Paskui ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamojoje dalyje ji paaiškina, kad garso ir vaizdo turinys skaitmeninėse medijos rinkmenose išdėstytas tam tikrais specialiais formatais ir kad buvo sukurti suspaudimo ir išskleidimo algoritmai, siekiant sumažinti šiam turiniui saugoti reikalingą erdvę, neprarandant garso ar vaizdo kokybės. Ji patikslina, kad šie algoritmai įgyvendinami medijos leistuvėse bei kodavimo programose, galinčiose išskleisti suspaustas rinkmenas. Ji priduria, kad už algoritmo suspaudimą ir išskleidimą atsakinga medijos leistuvės kodo dalis, vadinama „kodeku“ (angl. „codec“), ir tam, kad medijos leistuvė teisingai veiktų kartu su konkrečiu formatu suspaustu „skaitmeninės medijos turiniu“, naudojant konkretų suspaudimo ir išskleidimo algoritmą, ji turi galėti suprasti šį formatą ir šiuos suspaudimo ir išskleidimo algoritmus, t. y. turi galėti įgyvendinti atitinkamą kodeką.
Kitoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad galutinis naudotojas gali internetu prieiti prie garso ir vaizdo turinio, parsisiųsdamas atitinkamą rinkmeną į savo AK klientą, t. y. nukopijuodamas ir parsisiųsdamas ją. Parsisiųsdintą rinkmeną galima „nuskaityti“ jos formatą palaikančia medijos leistuve.
Ginčijamo sprendimo 63 konstatuojamojoje dalyje ji pažymi, kad galutinis naudotojas taip pat gali gauti garso ir vaizdo informaciją, nepertraukiamai siunčiamą internetu. Šiuo atveju nereikia laukti, kol atitinkama rinkmena visiškai bus persiųsta, nes į AK klientą ji siunčiama padalyta į mažas dalis, t. y. kaip duomenų „srautas“, kurį medijos leistuvė skaito laipsniškai. Tokiam nuskaitymui reikia, kad AK klientas turėtų duomenų srautui priimti pritaikytą medijos leistuvę.
Komisija nurodo, kad nepertraukiamai siunčiant garso ir vaizdo informaciją galutiniam naudotojui dažnai reikia specialių nepertraukiamo siuntimo protokolų, kurie reguliuoja komunikacijas tarp medijos leistuvės ir internetu informaciją siunčiančio serverio programinės įrangos. Norėdamas prieiti prie naudojant konkretų protokolą siunčiamos garso ir vaizdo informacijos šis naudotojas turi turėti medijos leistuvę, kuri „supranta“ šį protokolą (ginčijamo sprendimo 64 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai ginčijamo sprendimo 66 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, kad naudojant kodavimo programinę įrangą, nepertraukiamai informaciją siunčiančius serverius ir medijos leistuves, kurie yra suderinami kodeko, formatų ir skleidimo protokolų atžvilgiu, galima sukurti programinės įrangos infrastruktūrą nepertraukiamai siunčiamai skaitmeninei garso ir vaizdo informacijai kompiuteriniuose tinkluose teikti ir naudoti. Ji patikslina, kad tokia infrastruktūra taip pat galėtų būti platforma kuriant kitas taikomąsias programas, kurios naudosis jos teikiamomis paslaugomis. Medijos leistuvės gali turėti taikomojo programavimo sąsajų (API), kurias naudos kitos taikomosios programos, pvz., tam, kad leistuvė pradėtų skaityti rinkmeną.
Ginčijamo sprendimo 107–120 konstatuojamosiose dalyse Komisija trumpai apibūdina ekonominius veiksnius, būdingus pasiūlai, konkurencijai ir vartojimui skaitmeninių medijų sektoriuje.
Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad skaitmeninės medijos informacijos platinimo grandies pradžioje yra šios informacijos savininkai, kuriems paprastai priklauso autorių teisės ir kurie todėl gali kontroliuoti jos kopijavimą bei platinimą (ginčijamo sprendimo 108 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija teigia, kad informaciją sugrupuoja ją vartotojams siunčiantys teikėjai, be kita ko, saugodami ją prie interneto prijungtuose serveriuose, prie kurių vartotojai gali prieiti per savo AK klientus. (ginčijamo sprendimo 109–111 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija nurodo, kad programinės įrangos infrastruktūrą, leidžiančią sukurti, persiųsti ir nuskaityti skaitmeninę informaciją, teikia tokie programinės įrangos gamintojai, kaip antai
Microsoft, RealNetworks
ir
Apple
(ginčijamo sprendimo 112 konstatuojamoji dalis). Ji patikslina, jog šios tris bendrovės ypatingos tuo, kad greta tam tikrų standartinių sektoriaus formatų palaikymo jos siūlo išsamų programinį kodavimo sprendimą leistuvėje, iš esmės grindžiamą joms priklausančiomis skaitmeninės medijos technologijomis ir rinkmenų formatais (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis).
Microsoft
priklauso tokie formatai:
Windows Media Audio
(WMA),
Windows Media Video
(WMV) ir
Advanced Streaming Format
(ASF).
RealNetworks
formatai vadinasi
RealAudio
ir
RealVideo
.
Apple
priklausančiuose
QuickTime
formatuose naudojami rinkmenų išplėtimai .
qt
, .
mov,
.
moov
. Komisija priduria, kad kiti programinės įrangos gamintojai nesiūlo išsamių sprendimų medijos informacijai atkurti, o paprastai įsigyja iš vienos minėtų bendrovių licencijas, leidžiančias naudoti jų technologijas, arba naudojasi atvirais pramonės standartais (ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, Komisija pažymi, kad yra keli medijos leistuvių platinimo galutiniams naudotojams būdai (ginčijamo sprendimo 119 ir 120 konstatuojamosios dalys).
Pirma, šias leistuves AK klientams gali įdiegti kompiuterinės įrangos gamintojai pagal susitarimus su programinės įrangos kūrėjais (OEM). Taigi galutiniams AK klientų naudotojams kartu su operacine sistema jau būna įdiegta medijos leistuvė ir kartais kita papildoma programinė įranga. Pagal ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamąją dalį kompiuterinės įrangos gamintojai yra bendrovės, surenkančios kompiuterius iš įvairių gamintojų tiekiamų detalių. Šiai veiklai paprastai priklauso programinės įrangos gamintojo pateiktos arba paties kompiuterinio įrangos gamintojo sukurtos operacinės sistemos įdiegimas bei kai kurių galutiniam naudotojui reikalingų taikomųjų programų komplektavimas. Surinktus kompiuterius perka „platintojai“, kurie juos perparduoda įdiegę papildomą programinę įrangą.
Antra, galutiniai naudotojai gali internetu parsisiųsti medijos leistuves į savo AK klientus.
Trečia, medijos leistuvės gali būti parduodamos mažmeninėje prekyboje arba platinamos kartu su kita programine įranga.
Ginčijamo sprendimo 121–143 konstatuojamosiose dalyse Komisija aprašo atitinkamus
Microsoft
ir jos konkurentų produktus.
Ji primena, kad
Microsoft
medijos leistuvė vadinasi
Windows Media Player
, ir nurodo, kad priimant ginčijamą sprendimą naujausia šios leistuvės versija vadinosi
Windows Media Player 9 Series
(WMP 9). Ji pažymi, kad WMP 9, pritaikyta parsisiųsdintai arba nepertraukiamai skleidžiamai skaitmeninei garso ir vaizdo informacijai, prieinama nuo 2003 m. sausio 7 d., o nuo 2003 m. lapkričio pradžios ji veikia taip pat su operacinėmis sistemomis
Mac Os
ir UNIX. Komisija priduria, kad WMP 9 nepalaiko
Real
ir
QuickTime
formatų.
Iš
Microsoft
konkurentų produktų Komisija detaliai aprašo
RealNetworks
(ginčijamo sprendimo 125–134 konstatuojamosios dalys) ir
Apple
produktus (ginčijamo sprendimo 135–140 konstatuojamosios dalys).
Komisija, be kita ko, pažymi, kad 1995 metais
RealNetworks
– tuomet vadinta
Progressive Networks Inc.
– buvo pirma didelė bendrovė, prekiavusi nepertraukiamai skaitmeninę garso informaciją galinčiais siųsti produktais, pvz., leistuve
RealAudio Player
. 1997 m. vasario mėn.
RealNetworks
išleido
RealPlayer 4.0
, kuri leido skaityti garso ir vaizdo rinkmenas tiesiogiai ir pagal užklausą.
Dėl
Apple
Komisija pažymi, kad dešimtojo dešimtmečio pradžioje ši bendrovė sukūrė medijos leistuvę
QuickTime Player
, kuri iš esmės veikė tik AK
Macintosh
. 1994 m. lapkričio mėn.
Apple
išleido
Windows
skirtą leistuvę
QuickTime 2.0
, o 1999 m. balandžio mėn. – leistuvę
QuickTime 4.0
, kuri galėjo nepertraukiamai gauti medijos informaciją.
Be to, Komisija apibūdina
MusicMatch
leistuvę
MusicMatch Jukebox
ir
Nullsoft
leistuvę
Winamp Media Player
, nurodydama, kad jos remiasi ne savo kodekais ar rinkmenų formatais, o
Microsoft
,
Apple
ar
RealNetworks
priklausančiomis technologijomis arba atvirais formatais (ginčijamo sprendimo 141–143 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 302–314 konstatuojamosiose dalyse pateikiama
Microsoft
veiklos medijos leistuvių sektoriuje chronologijos lentelė, kurią galima reziumuoti taip:
—
1991 m. rugpjūčio mėn. Microsoft išleido pirmą operacinės sistemos
Windows
3.0 versiją, kurioje buvo „medijos išplėtimų“, leidžiančių naudotojams žiūrėti nejudančius vaizdus ir klausytis garsų, tačiau neleidžiančių nepertraukiamai gauti medijos informacijos,
—
1993 metais
Microsoft
išleido produktą „Video for Windows“ su leistuve
Media Player 2.0
, kuris naudotojams suteikdavo galimybę savo AK klientuose atkurti parsisiųstas vaizdo rinkmenas,
—
1995 m. rugpjūčio mėn.
Microsoft
patiekė į rinką operacinę sistemą
Windows 95
, į kurią vėliau buvo įdiegta interneto naršyklė
Internet Explorer
su įdiegta
RealNetworks
leistuve
RealAudio Player
,
—
1996 m. rugsėjo mėn.
Microsoft
išleido programinę įrangą
NetShow 1.0
, kuri buvo skirta veikti su
Windows 95
ir leisdavo atkurti intranetu siunčiamą vaizdo ir garso informaciją,
—
1997 m. liepos 21 d.
Microsoft
ir
RealNetworks
pranešė apie bendradarbiavimo susitarimo nepertraukiamai siunčiamos medijos informacijos srityje sudarymą, kuriuo remiantis
Microsoft
pagal iš
RealNetworks
gautą licenciją galėjo savo programinėje įrangoje
NetShow
įdiegti
RealAudio
ir
RealVideo 4.0
kodekus, o į
Internet Explorer – RealPlayer 4.0
,
—
1997 m. spalio mėn.
Microsoft
pranešė apie
RealPlayer 4.0
įtraukimą į
Internet Explorer 4.0
,
—
1998 m. gegužės 4 d.
Microsoft
išleido programinės įrangos
Microsoft Media Player
beta versiją, leidžiančią skaityti nepertraukiamai internetu siunčiamą medijos informaciją ir palaikančią MPEG,
QuickTime
,
RealAudio
ir
RealVideo
formatus, bei programinės įrangos
Netshow 3.0 Server
beta versiją,
—
1998 m. birželio 25 d.
Microsoft
pateikė į rinką operacinę sistemą
Windows 98
; su ja kartu šios sistemos įdiegimo kompaktiniame diske platinta leistuvė
NetShow 2.0
, kuri buvo pritaikyta duomenų srautams, tačiau nebuvo
Windows 98
naudotojams siūlomų konfigūracijų „pagal nutylėjimą“ dalis,
—
1998 m. liepos 7 d.
Microsoft
pateikė į rinką
Windows Media Player 6
(WMP 6), t. y. duomenų srautams iš interneto pritaikytą medijos leistuvę, veikiančią su operacinėmis sistemomis
Windows 95
,
Windows 98
ir
Windows NT 4.0,
bei palaikančią
RealAudio 4.0
,
RealVideo 4.0
, ASF, AVI, WAV, MPEG ir
QuickTime
formatus,
—
1999 m. gegužės 5 d.
Microsoft
pateikė į rinką AK klientų operacinę sistemą
Windows 98 Second Edition
su įdiegta WMP 6 leistuve, kurios negalėjo pašalinti kompiuterinės įrangos gamintojai arba naudotojai ir kuri taip pat buvo įdiegta vėlesnėse
Windows
versijose
Windows Me
,
Windows 2000 Professional
ir
Windows XP
,
—
1999 m. rugpjūčio mėn.
Microsoft
išleido
Windows Media Technologies 4 architecture
, į kurią įėjo leistuvė
Windows Media Player, Windows Media Services, Windows Media Tools
ir jos skaitmeninių teisių valdymo technologija,
—
„baziniame režime“ šios programos nepalaikė
RealNetworks
ir
QuickTime
formatų,
—
2002 m. rugsėjo mėn.
Microsoft
pranešė apie savo technologijos
Windows Media 9 Series
beta versijos, kurioje, be kita ko, buvo leistuvė WMP 9, išleidimą.
Primintina, kad pagal JAV susitarimą
Microsoft
įsipareigojo leisti kompiuterinės įrangos gamintojams ir galutiniams naudotojams aktyvuoti arba panaikinti prieigą prie jos tarpinės programinės įrangos, pateikdama į rinką 2002 m. rugpjūčio 1 d.
Windows 2000 Professional Service Pack 3
, o 2002 m. rugsėjo 9 d.
Windows XP Service Pack 1
(ginčijamo sprendimo 315 konstatuojamoji dalis).
2. Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pažeidimu
Pirmąjį šiuo probleminiu klausimu
Microsoft
nurodytą ieškinio pagrindą sudaro keturios dalys. Grįsdama pirmą šio ieškinio pagrindo dalį
Microsoft
nurodo, kad konstatuodama galimą konkurentų pašalinimą iš rinkos Komisija pritaikė naują, spekuliatyvią ir teisiškai nepagrįstą teoriją. Grįsdama antrą pagrindo dalį ji tvirtina, kad Komisija nepakankamai atsižvelgė į jos operacinės sistemos „architektūros modelio“ privalumus. Grįsdama trečią pagrindo dalį ji nurodo, kad Komisija neįrodė EB 82 straipsnio ir pirmiausia – EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto – pažeidimo. Galiausiai, grįsdama ketvirtą pagrindo dalį, ji teigia, kad Komisija neatsižvelgė į TRIPS sutartyje numatytus įpareigojimus.
Be to, pateikdama argumentus šiuo probleminiu klausimu
Microsoft
pareiškė nuomonę dėl sąlygų, keliamų siekiant konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas išnagrinės ankstesniame punkte nurodytus argumentus. Paskui, atsižvelgdamas į šiuo klausimu padarytas išvadas (žr. šio sprendimo 869 punktą), jis išanalizuos argumentus, kuriuos
Microsoft
nurodo pagrįsdama pirmas tris pirmojo pagrindo dalis. Galiausiai jis pareikš nuomonę dėl ketvirtos šio pagrindo dalies.
a) Dėl sąlygų, keliamų siekiant konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu
Šalių argumentai
Remdamasi ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamąja dalimi,
Microsoft
tvirtina, kad savo išvadą apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu šioje byloje Komisija pagrindė tokiais kriterijais:
—
pirma, siejantysis ir susietasis produktai yra du atskiri produktai,
—
antra, atitinkama įmonė užima dominuojančią padėtį siejančiojo produkto rinkoje,
—
trečia, ši įmonė nesuteikia vartotojams pasirinkimo įsigyti siejantįjį produktą be susietojo produkto,
—
ketvirta, tokia praktika riboja konkurenciją.
Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 961 konstatuojamąją dalį, ji pažymi, jog Komisija taip pat atsižvelgė į tai, kad nagrinėjamas susietas pardavimas tariamai nebuvo objektyviai pateisinamas.
Microsoft
teigia, kad šie argumentai neatitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytų sąlygų dėl dviejų priežasčių.
Pirma, Komisija pakeitė sąlygą „vertimas sudaryti sutartis kitoms šalims prisiimant papildomų įsipareigojimų, kurių pobūdis ir komercinė paskirtis neturi nieko bendra su tokių sutarčių dalyku“ kita, kuria remiantis dominuojanti įmonė „nesuteikia vartotojams pasirinkimo įsigyti siejantįjį produktą be susietojo produkto“.
Antra, Komisija nustatė papildomą sąlygą dėl konkurentų pašalinimo iš rinkos, kuri tiesiogiai nėra numatyta EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte ir į kurią paprastai neatsižvelgiama nustatant piktnaudžiavimą susietu pardavimu. Konkrečiai tariant, ginčijamo sprendimo 841 straipsnyje pripažinusi, kad ši byla nėra „klasikinis susieto pardavimo atvejis“, Komisija nusprendė, kad konkurentai gali būti pašalinti iš rinkos, remdamasi nauja ir „akivaizdžiai spekuliatyvia“ teorija, pagal kurią platus
Windows
medijos leistuvės funkcijų skleidimas verčia informacijos teikėjus koduoti informaciją
Windows Media
formatu, dėl ko visos konkurentų medijos leistuvės būtų pašalintos iš rinkos, be to, tai netiesiogiai įpareigotų vartotojus naudoti tik šią medijos leistuvę.
Microsoft
priduria, kad ginčijamas sprendimas yra prieštaringas, nes 792 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė, jog šiuo atveju įvykdytos EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte nurodytos sąlygos, nors tuo pačiu metu ji atsižvelgia į nuo EB 82 straipsnio nukrypstančias sąlygas.
ACT tvirtina, kad konstatuodama šioje byloje piktnaudžiavimą susietu pardavimu Komisija atsižvelgė į tris skirtingas sąlygų kategorijas, t. y. pirma, į EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytas sąlygas, antra, į visas EB 82 straipsnyje numatytas sąlygas ir, trečia, į keturias ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje nurodytas sąlygas. ACT mano, kad, neatsižvelgiant į pritaikytą sąlygų kategoriją, Komisijos vertinimas yra klaidingas.
Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 831 konstatuojamąją dalį, tvirtina, kad nagrinėjamas susietas pardavimas pažeidžia „(EB) 82 straipsnį apskritai ir būtent (EB) 82 straipsnio (antrosios pastraipos) d punktą“. Ji pažymi, kad nurodė šias dvi nuostatas kartu, atsižvelgdama į
Microsoft
per administracinę procedūrą pateiktus argumentus ir siekdama „užkirsti kelią bet kokioms abejonėms“ bei „išvengti semantinių ginčų dėl (EB) (82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto) aiškinimo“. Ji priduria, kad sąlygos, kurias pritaikė šioje byloje konstatuodama piktnaudžiavimą susietu pardavimu, atitinka patvirtintąsias ir nustatytąsias teismų praktikoje.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Microsoft
argumentai yra tik semantinio pobūdžio ir nepriimtini.
Šiuo klausimu reikia priminti, kaip Komisija ginčijamame sprendime išdėsto savo argumentus dėl nagrinėjamo susieto pardavimo.
Ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, jog norint konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu EB 82 straipsnio prasme, reikia, kad būtų įvykdytos keturios šio sprendimo 842 punkte nurodytos sąlygos.
Paskui ji nagrinėja
Microsoft
inkriminuojamus veiksmus, atsižvelgdama į šias keturias sąlygas (ginčijamo sprendimo 799–954 konstatuojamosios dalys).
Taigi, pirma, Komisija primena, kad
Microsoft
užima dominuojančią padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje (ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamoji dalis). Pažymėtina, kad
Microsoft
šio fakto neginčija.
Antra, ji teigia, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos – tai du atskiri produktai (ginčijamo sprendimo 800–825 konstatuojamosios dalys).
Trečia, ji nurodo, kad
Microsoft
nesuteikia vartotojams galimybės įsigyti AK klientų operacinę sistemą
Windows
be
Windows Media Player
(ginčijamo sprendimo 826–834 konstatuojamosios dalys).
Ketvirta, Komisija tvirtina, kad susietas
Windows Media Player
pardavimas riboja konkurenciją medijos leistuvių rinkoje (ginčijamo sprendimo 835–954 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad klasikiniais susieto pardavimo atvejais Komisija ir Bendrijos teismas yra „nusprendę, jog atskiro produkto pardavimas kartu su dominuojančiu produktu įrodo eliminuojantį šios praktikos poveikį konkurentams“ (ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamoji dalis). Tačiau ji mano, kad šioje byloje būtų pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos, jog susietas
Windows Media Player
pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti riboti konkurenciją (ta pati konstatuojamoji dalis). Ji iš esmės mano, kad „(
Windows Media Player
) susiejimas su dominuojančiu
Windows
produktu padaro (
Windows Media Player
) prioritetine papildomų taikomųjų programų ir informacijos platforma ir taip kelia pavojų riboti konkurenciją medijos leistuvių rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 842 konstatuojamoji dalis). Ji priduria, kad „tai daro poveikį konkurencijai susijusių prekių, pvz., iškodavimo programinės įrangos ir medijos informacijos valdymo (dažniausia serveriuose), rinkose bei AK klientų, kuriems su kokybiška informacija suderinamos medijos leistuvės yra svarbi taikomoji programa, operacinių sistemų rinkoje“ (ta pati konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos pateikė
Microsoft
, siekdama įrodyti, kad jai inkriminuojamas piktnaudžiavimas objektyviai pateisinamas (ginčijamo sprendimo 955–970 konstatuojamosios dalys).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad tokia Komisijos atlikta susieto pardavimo sąvokos sudėtinių dalių analizė yra teisinga ir atitinka ir EB 82 straipsnį, ir teismų praktiką. Komisija teisingai remiasi ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje išdėstytomis sąlygomis bei tuo, kad susietas pardavimas nėra objektyviai pateisinamas, vertindama, ar
Microsoft
inkriminuojami veiksmai yra piktnaudžiavimas susietu pardavimu. Šias sąlygas galima kildinti ne tik iš pačios susieto pardavimo koncepcijos, bet ir iš teismų praktikos (visų pirma žr. 1991 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Hilti prieš Komisija
,
T-30/89, Rink. p. II-1439
, patvirtintą 1994 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Hilti prieš Komisiją
,
C-53/92 P, Rink. p. I-667
; šio sprendimo 293 punkte minėtus 1994 m. spalio 6 d. ir 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimus
Tetra Pak prieš Komisiją
).
Reikia priminti, kad EB 82 straipsnio antrojoje pastraipoje išvardytas piktnaudžiavimo veiksmų sąrašas nėra baigtinis, o jame nurodyti veiksmai yra tik piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pavyzdžiai (šiuo klausimu žr. 293 punkte minėto 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
37 punktą). Pagal nusistovėjusią teismų praktiką minėtoje nuostatoje nustatytame piktnaudžiavimo veiksmų sąraše neišvardijami visi EB sutartimi draudžiami piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atvejai (1973 m. vasario 21 d. Sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
,
6/72, Rink. p. 215
, 26 punktas ir šio sprendimo 229 punkte minėto 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
112 punktas).
Iš to išplaukia, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės vykdomas susietas pardavimas gali pažeisti EB 82 straipsnį, net jei jis neatitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte pateikto pavyzdžio. Todėl, norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu, Komisija ginčijamame sprendime turėjo teisę remtis visu EB 82 straipsniu, o ne tik EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punktu.
Bet kuriuo atveju konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nustatyto piktnaudžiavimo susietu pardavimu sudėtis iš esmės atitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytas sąlygas.
Taigi reikia atmesti
Microsoft
argumentą, kad šioje byloje Komisija pritaikė sąlygas, dėl dviejų priežasčių neatitinkančias EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytų sąlygų.
Pirma, nurodydama, kad reikia išnagrinėti, ar dominuojanti įmonė „nesuteikia vartotojams pasirinkimo įsigyti siejančiojo produkto be susietojo“, Komisija tik kitaip išreiškia idėją, jog susieto pardavimo sąvoka reikalauja, kad vartotojai būtų tiesiogiai arba netiesiogiai priversti sutikti su „papildomais įsipareigojimais“, pvz., numatytais EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte.
Šiuo atveju, kaip bus detaliau aprašyta 962 ir 965 punktuose, pirmiausia prievartą patiria kompiuterinės įrangos gamintojai, kurie savo ruožtu vėliau perkelia ją galutiniam naudotojui. Pastarasis patiria tiesioginę prievartą rečiau, kai nesikreipdamas į kompiuterinės įrangos gamintoją įsigyja AK klientų operacinę sistemą
Windows
tiesiogiai iš mažmenininko.
Antra, negalima teigti, kad siekdama konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto prasme Komisija nustatė naują sąlygą dėl konkurentų pašalinimo iš rinkos.
Šiuo klausimu, viena vertus, reikia pažymėti, kad nors teisinga, kad nei šioje nuostatoje, nei apskritai EB 82 straipsnyje nėra nuorodos į antikonkurencinį atitinkamų veiksmų poveikį, tam tikras elgesys gali iš principo būti pripažintas piktnaudžiavimu tik tuo atveju, kai jis gali riboti konkurenciją (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
,
T-203/01, Rink. p. II-4071
, toliau – sprendimas
Michelin II
, 237 punktą).
Antra vertus, kaip bus detaliau aprašyta 1031–1058 punktuose, negalima teigti, kad Komisija rėmėsi nauja ir akivaizdžiai spekuliatyvia teorija, darydama išvadą, kad šiuo atveju konkurentai gali būti pašalinti iš rinkos. Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamosios dalies, Komisija manė, jog dėl ypatingų šios bylos aplinkybių ji negali apsiriboti konstatavimu, jog susietas tam tikro ir dominuojančio produkto pardavimas
per se
turi eliminuojantį poveikį rinkoje, kaip tai paprastai daroma bylose dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu. Todėl ji iš pradžių išnagrinėjo konkretų poveikį, kurį nagrinėjamas susietas pardavimas jau turėjo duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje, bei kaip ši rinka veikiausiai plėtosis ateityje.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad nagrinėjamą susietą pardavimą reikia vertinti atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje išdėstytas keturias sąlygas (žr. šio sprendimo 842 punktą) bei į sąlygą dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo.
Antroji ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje nurodyta sąlyga laikytina įvykdyta, nes nustatyta, kad
Microsoft
užima dominuojančią padėtį tariamai susiejančiojo produkto rinkoje, t. y. AK klientų operacinių sistemų rinkoje. Argumentai, kuriuos
Microsoft
nurodo grįsdama pirmas tris pirmojo pagrindo dalis (žr. šio sprendimo 839 punktą), bus nagrinėjami kartu su kitomis keturiomis sąlygomis, būtinomis nustatyti piktnaudžiavimą susietu pardavimu. Šis nagrinėjimas vyks tokia tvarka. Pirma, Pirmosios instancijos teismas įvertins sąlygą dėl dviejų atskirų produktų buvimo, atsižvelgdamas į teiginius, kuriuos
Microsoft
suformulavo grįsdama antrą ir trečią pagrindo dalis. Antra, jis išnagrinės sąlygą dėl sutartims sudaryti taikomų papildomų įsipareigojimų, atsižvelgdamas į argumentus, kuriuos
Microsoft
nurodė grįsdama trečiąją dalį. Trečia, jis išanalizuos sąlygą dėl konkurencijos rinkoje apribojimo, atsižvelgdamas į argumentus, kuriuos
Microsoft
suformulavo grįsdama pirmą dalį. Ketvirta, jis išnagrinės
Microsoft
nurodytas objektyvias pateisinamas priežastis, atsižvelgdamas į argumentus, kuriuos ji pateikė grįsdama antrą dalį.
Ketvirta dalis, susijusi su tuo, kad tariamai nebuvo atsižvelgta į pareigas, tenkančias Bendrijoms pagal
TRIPS
sutartį, bus nagrinėjama paskutinė.
b) Dėl dviejų atskirų produktų buvimo
Ginčijamas sprendimas
Komisija nagrinėja šią pirmąją sąlygą ginčijamo sprendimo 800–825 konstatuojamosiose dalyse. Jos analizę sudaro trys dalys. Pirma, ji siekia įrodyti, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos – tai du atskiri produktai (ginčijamo sprendimo 800–813 konstatuojamosios dalys). Antra, ji paneigia
Microsoft
teiginį, kad medijos leistuvės technologija buvo susieta su operacine sistema
Windows
prieš 1999 metus (ginčijamo sprendimo 814–820 konstatuojamosios dalys). Trečia, ji paneigia
Microsoft
teiginį, kad susietas duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir operacinės sistemos pardavimas komercinėje praktikoje yra įprastas (ginčijamo sprendimo 821–824 konstatuojamosios dalys).
Pirmoje savo analizės dalyje Komisija visų pirma teigia, kad remiantis teismų praktika nepriklausomų gamintojų, kurių specializacija – susietieji produktai, gamyboje buvimas parodo atskirą vartotojų paklausą ir atitinkamai – atskirą šio produkto rinką (ginčijamo sprendimo 802 konstatuojamoji dalis). Todėl ji mano, kad atliekant vertinimą EB 82 straipsnio prasme skirtingas produktų pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į vartotojų paklausą taip, kad nesant atskiros tariamai susietojo produkto paklausos nagrinėjami produktai nėra atskiri (ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija pažymi, kad „medijos leistuvės siūlomos rinkoje atskirai“ ir kad yra gamintojų, kuriančių ir tiekiančių savarankiškas medijos leistuves, nepriklausančias nuo operacinių sistemų (ginčijamo sprendimo 804 konstatuojamoji dalis).
Trečia, ji daro nuorodą į tai, kad
Microsoft
kuria ir platina savo
Windows Media Player
versijas
Apple
operacinėms sistemoms
Mac
ir
Sun
operacinėms sistemoms
Solaris
(ginčijamo sprendimo 805 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat pažymi, kad atnaujintas savo leistuvės versijas
Microsoft
leidžia atskirai nuo operacinės sistemos
Windows
atnaujintų versijų (ta pati konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, Komisija nurodo, kad pakankamai didelė vartotojų dalis nusprendžia įsigyti medijos leistuvę atskirai nuo operacinės sistemos, pvz., tarp jų operacinių sistemų nekuriančios ir jomis neprekiaujančios
RealNetworks
leistuvę
RealPlayer
(ginčijamo sprendimo 806 konstatuojamoji dalis).
Penkta, Komisija tvirtina, kad kai kuriems operacinių sistemų naudotojams medijos leistuvės nereikia arba jie nenori jos įsigyti (ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamoji dalis).
Šešta, ji atmeta
Microsoft
argumentą, kad nėra reikšmingos operacinių sistemų be medijos leistuvės technologijų paklausos (ginčijamo sprendimo 809 konstatuojamoji dalis).
Septinta, Komisija pažymi, kad
Microsoft
imasi specialiai
Windows Media Player
atskirai nuo operacinės sistemos skirto pardavimo skatinimo priemonių (ginčijamo sprendimo 810 konstatuojamoji dalis).
Aštunta, ji nurodo, kad AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės skiriasi ir savo funkcijomis (ginčijamo sprendimo 811 konstatuojamoji dalis).
Devinta, Komisija pažymi, kad šie produktai „susiję“ su skirtingais pramonės sektoriais, kaip, be kita ko, parodo aplinkybė, jog medijos leistuvių rinkoje
Microsoft
vis dar turi konkurentų, o AK klientų operacinių sistemų rinkoje konkurentai turi tik nereikšmingą rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 812 konstatuojamoji dalis). Be to, abiejų produktų kainų lygis taip pat skiriasi (ta pati konstatuojamoji dalis).
Dešimta, Komisija nurodo, kad
Microsoft
taiko vadinamąsias „
software developer’s kit
licencines sutartis“ (toliau – SDK licencinės sutartys), kurios skiriasi atsižvelgiant į tai, ar „
software developer’s kit
“ (programinės įrangos kūrimo rinkinys, toliau – SDK) skirtas operacinei sistemai
Windows
, ar
Windows Media
technologijoms (ginčijamo sprendimo 813 konstatuojamoji dalis).
Antroje savo analizės dalyje Komisija tvirtina, jog
Microsoft
argumentas, kad jos medijos leistuvės technologija susieta su
Windows
nuo 1992 m., negali paneigti išvados dėl dviejų atskirų produktų buvimo. Ji pažymi, kad „persekioja
Microsoft
veiksmus nuo to momento, kai padidėjo susieto pardavimo žala“, patikslindama, kad nuo 1999 m.
Microsoft
„pradėjo sieti produktą (WMP 6), atitinkantį kitų gamintojų produktus savo pagrindinėmis funkcijomis, kurių dauguma vartotojų tikisi iš medijos leistuvės (t. y. nepertraukiamo internetu siunčiamos informacijos priėmimo), su kuria 1998 m. ji įėjo į duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinką“ (ginčijamo sprendimo 816 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat pažymi, kad pirma duomenų srautams pritaikyta medijos leistuvė, kurią 1995 m.
Microsoft
platino kartu su
Windows
, buvo
RealNetworks
sukurta
RealAudio Player
, nes
Microsoft
tuo metu dar neturėjo „konkurencingos“ medijos leistuvės (ginčijamo sprendimo 817 konstatuojamoji dalis). Ji patikslina, kad programos
RealAudio Player
kodą buvo galima visiškai pašalinti iš kompiuterio (ta pati konstatuojamoji dalis).
Trečioje savo analizės dalyje Komisija atmeta
Microsoft
argumentą, kad komercinėje praktikoje įprasta sieti duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves su AK klientų operacine sistema. Pirmiausia ji teigia, jog pateikiant šį argumentą neatsižvelgiama į tai, kad, pirma, yra nepriklausomų susietojo produkto tiekėjų, antra,
Sun
ir
Linux
produktų kūrėjai sieja ne nuosavas, o trečiųjų tiekėjų medijos leistuves, ir, trečia, nė vienas iš šių operacinių sistemų pardavėjų nesieja medijos leistuvės su operacine sistema taip, kad jos nebūtų įmanoma pašalinti (ginčijamo sprendimo 823 konstatuojamoji dalis).
Šalių argumentai
Pirmiausia,
Microsoft
, palaikoma
CompTIA
,
DMDsecure ir kt.
, ACT,
TeamSystem
,
Mamut
ir
Exor
, tvirtina, kad ginčijamame sprendime nebuvo įrodyta, jog
Windows
ir jos medijos funkcijos priklauso skirtingoms prekių rinkoms.
Ji tvirtina, kad medijos funkcija „nuo seno yra operacinės sistemos
Windows
charakteristika“.
Windows
programinis kodas, leidžiantis naudotojams skaityti vaizdo ir garso informaciją, niekuo nesiskiria nuo kodo, kuris jiems suteikia prieigą prie kitų rūšių informacijos, pvz., prie tekstų arba grafikų. Be to, kitos
Windows
dalys bei šioje operacinėje sistemoje vykdomos trečiųjų įmonių taikomosios programos taip pat remiasi šiuo programiniu kodu.
Microsoft
kritikuoja tai, kad ginčijamame sprendime Komisija nagrinėja tik, klausimą, ar tariamai susietąjį produktą, t. y. medijos funkcijų atlikėją, galima gauti atskirai nuo susiejančiojo produkto, t. y. be AK klientų operacinės sistemos. Iš tikrųjų reikėtų kelti klausimą, ar paprastai pastarasis produktas parduodamas be susietojo produkto. Tačiau operacinė AK klientų sistema be medijos funkcijų neturi realios vartotojų paklausos, ir joks ūkio subjektas nepatiektų tokios operacinės sistemos į rinką.
Microsoft
mano, kad Komisija baudžia dominuojančias įmones, kurios tobulina savo produktus, įdiegdamos juose naujų funkcijų, reikalaudama, kad jas galima būtų pašalinti, kai tik trečioji įmonė patiekia į rinką savarankišką produktą, kuriame yra tokių pačių arba panašių funkcijų.
Microsoft
teigimu, Komisijos pozicija juo labiau nepriimtina todėl, kad nurodomą piktnaudžiavimą sudaro ne medijos funkcijos įdiegimas
Windows
– ji buvo įdiegta dar 1992 m. ir vėliau nuolat tobulinama – o 1999 m. padarytas šios funkcijos patobulinimas, suteikęs galimybę skaityti duomenų srautą. Kitaip tariant, Komisija ginčija medijos funkcijos integravimą į
Windows
tik tiek, kiek ji leidžia nuskaityti internete esančią vaizdo ir garso informaciją iki jos visiško parsisiuntimo.
Microsoft
taip pat teigia, kad visose kitose pagrindinėse operacinėse sistemose, t. y.
Mac OS
,
Linux
,
OS/2
ir
Solaris
, yra duomenų srautui iš interneto pritaikyta medijos funkcija. Visi jos konkurentai mano, kad tokios funkcijos įdiegimas AK klientų operacinėse sistemose yra įprastas komercinėje praktikoje ir atitinka vartotojų paklausą. Tai įrodo, kad galėjimas skaityti duomenų srautą yra „natūrali“ AK klientų operacinių sistemų „funkcija“, o ne atskiras produktas. Šiuo atžvilgiu
Microsoft
tvirtina, kad „pirmiausia produktas turi būti apibrėžiamas atsižvelgiant į vartotojų lūkesčius ir poreikius“. Remiantis informacija ginčijamo sprendimo 824 konstatuojamojoje dalyje, atrodo, kad Komisija pripažįsta, jog vartotojai kaip tik pageidauja medijos funkcijos operacinėse sistemose.
Microsoft
priduria, jog Komisija ginčijamo sprendimo 1013 konstatuojamojoje dalyje aiškiai pripažino, kad ji nebūtų piktnaudžiavusi, jei 1999 m. už tą pačią kainą būtų siūliusi dvi skirtingas
Windows
versijas, t. y. vieną su
Windows Media Player
, o kitą be jos. Tačiau nėra jokių įrodymų, kad
Windows
versija, kurioje už tą pačią kainą būtų mažiau funkcijų, būtų turėjusi paklausą. Šis paklausos nebuvimas taip pat įrodo, kad „
Windows
su įdiegta medijos funkcija“ yra vienas produktas.
Be to,
Microsoft
, šiuo klausimu palaikoma
DMDsecure ir kt.
bei ACT, teigia, kad, siekdama pateisinti savo požiūrį, pagal kurį
Windows
ir jos medijos funkcija priklauso dviem atskiroms prekių rinkoms, Komisija negalėjo remtis sprendimais, priimtais byloje
Tetra Pak II
, minėtoje šio sprendimo 293 punkte, ir 1991 m. gruodžio 12 d. bei 1994 m. kovo 2 d. Sprendimais byloje
Hilti prieš Komisiją
, minėtoje šio sprendimo 859 punkte (toliau – byla
Hilti
). Šiuo klausimu ji pirmiausia pažymi, kad šiose bylose aptartos vartojimo prekės, kurios buvo naudojamos kartu su ilgalaike įranga visą šios įrangos eksploatavimo laikotarpį ir kurios „skyrėsi (nuo jos) fiziškai“. Ji teigia, kad, skirtingai nei šiuo atveju, šiose bylose nėra įrodymų dėl susiejančiojo produkto be susietojo produkto paklausos.
Microsoft
pažymi, kad šioje byloje Komisija nenurodė nė vieno kliento, kuris būtų norėjęs įsigyti tariamai susiejantį produktą be tariamai susietojo produkto.
Galiausiai
Microsoft
kritikuoja kai kuriuos argumentus, kuriuos Komisija pateikė atsiliepime į ieškinį, siekdama įrodyti, kad
Windows
ir
Windows Media Player
yra atskiri produktai. Pirma,
Microsoft
tvirtina, jog JAV teismai niekada nebuvo nustatę, kad ši leistuvė priklauso kitai prekių rinkai negu operacinė sistema
Windows
. Antra, ji teigia, jog aplinkybė, kad ji tiekia į rinką su
Windows
nesusietas
Windows Media Player
versijas, neįrodo
Windows
be
Windows Media Player
paklausos. Be to, minėtos leistuvės versijos iš tikrųjų yra tik paprasčiausi
Windows
esančios medijos funkcijos atnaujinimai. Trečia,
Microsoft
tvirtina, kad Komisijos teiginys, kuriuo remiantis
Windows Media Player
sudarančios rinkmenos lengvai identifikuojamos, neturi reikšmės. Bet kuriuo atveju šis teiginys neteisingas.
Be to,
Microsoft
tvirtina, jog Komisija neįrodė, kad medijos funkcija pagal savo pobūdį arba pagal komercinį paprotį nėra susijusi su AK klientų operacinėmis sistemomis.
Ji teigia, kad medijos funkcijos įdiegimas – tai „natūralus“ jos operacinių sistemų raidos „etapas“, ir tai patvirtina faktą, kad visi minėtų sistemų pardavėjai įtraukia šią funkciją į savo produktus. Ji nurodo nuolat siekianti tobulinti
Windows
, reaguodama į technologijos raidą ir vartotojų paklausos pasikeitimus, ir pažymi, kad
Windows
ir kitos AK klientų operacinės sistemos bėgant laikui buvo vystomos taip, kad galėtų palaikyti vis didėjančią rinkmenų įvairovę. Programinės įrangos kūrėjams ir vartotojams nėra esminio skirtumo tarp rinkmenų, kuriose yra tekstų ir grafikų, ir rinkmenų, kuriose yra garso ir vaizdo informacijos. Iš tikrųjų iš šiuolaikinės operacinės sistemos tikimasi, kad ji leis naudotis abiem šių rinkmenų tipais.
Microsoft
priduria, kad pagal komercinį paprotį operacinės sistemos ir medijos funkcijos pastaruoju metu „glaudžiai susijusios“. Šiuo klausimu ji primena, kad 1992 m. įdiegė šią funkciją į
Windows
ir vėliau ją nuolat tobulino. Anot jos, duomenų srauto skaitymo funkcija, kurią ji įdiegė 1999 m., „buvo tik viena iš daugelio (jos), atsižvelgiant į greitą technologijų raidą, papildomai įdiegtų funkcijų“.
Galiausiai
Microsoft
mano, kad Komisija negali šiuo atveju remtis Teisingumo Teismo išvada šio sprendimo 293 punkte minėto 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
37 punkte, kad susietas dviejų produktų pardavimas gali būti laikomas piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme, net jeigu jis atitinka komercinį paprotį, nebent tai būtų objektyviai pateisinama. Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, kad šioje byloje, priešingai nei bylos
Tetra Pak II
atveju, trečiųjų įmonių medijos leistuvių tiekėjai nepašalinami iš rinkos vien dėl to, kad
Windows
įdiegė medijos funkciją.
Dublike
Microsoft
priduria, jog Komisijos argumentas, kad dominuojančioms įmonėms gali būti draudžiama imtis tam tikrų veiksmų, už kuriuos nebūtų baudžiama, jeigu jų imtųsi nedominuojančios įmonės, ir kad tam tikromis aplinkybėmis negalima remtis pramonėje taikoma praktika, nėra svarbus nagrinėjant klausimą, ar Komisija įrodė, kad yra įvykdytos EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytos sąlygos.
Komisija, palaikoma SIIA, ginčija
Microsoft
teiginį, kad ginčijamame sprendime neįrodyta, jog
Windows
ir jos „medijos funkcija“ priklauso dviem atskiroms rinkoms.
Pirmiausia Komisija pastebi, kad
Microsoft
argumentai grindžiami „neaiškia „medijos funkcijos“ samprata“. Ji pažymi, jog tai, ką
Microsoft
vadina „medijos funkcija“, nėra bendras ir nedalomas kodo rinkinys. Praktikoje pati
Microsoft
skiria operacinės sistemos pagrindžiančią medijos infrastruktūrą, kuri yra taikomųjų medijos programų platforma ir teikia bazines sistemines paslaugas likusiai operacinės sistemos daliai, ir operacinėje sistemoje įgyvendinamą taikomąją medijos leistuvę, kuri iškoduoja, išskleidžia ir atkuria parsisiųstas arba internetu nepertraukiamai siunčiamas skaitmenines garso ir vaizdo rinkmenas. Komisija šiuo klausimu pateikia
Microsoft
produkto „
Windows XP Embedded
“ pavyzdį. Ji pabrėžia, kad ginčijamame sprendime kalbama apie
Microsoft
vykdomą duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės
Windows Media Player
susietą pardavimą, o ne apie pagrindinę medijos infrastruktūrą.
Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 802 konstatuojamąją dalį, Komisija teigia, kad, Bendrijos teismo nuomone, nepriklausomų gamintojų, kurių specializacija – susietieji produktai, gamyboje buvimas parodo atskirą vartotojų paklausą ir atitinkamai – atskirą šio produkto rinką. Ji mano, kad
Microsoft
daromas skirtumas tarp šios bylos ir bylų
Tetra Pak II
bei
Hilti
, kuris pagrįstas tuo, jog jose nagrinėtos „fiziškai“ nuo ilgalaikės įrangos, su kuria buvo naudojamos, „atskirtos“ prekės, neįtikina. Ji priduria, kad šio sprendimo 293 ir 859 punktuose minėtose bylose priimtų sprendimų negalima aiškinti taip, kad EB 82 straipsnio taikymas ribojamas tik susietu vartojimo prekių pardavimu.
Komisija ginčija
Microsoft
teiginį, kad ji verčiau turėjo išnagrinėti, ar egzistuoja susiejančio produkto paklausa be susietojo produkto, pažymėdama, jog tai reikštų klaidingai tvirtinti, kad EB 82 straipsnio taikymo tikslais papildomi produktai negali būti laikomi atskirais produktais. Ji priduria, jog JAV teismai buvo atmetę panašius jiems pateiktus
Microsoft
argumentus ir nuolat laikėsi nuomonės, kad egzistuoja atskira su
Intel
suderinamų AK klientų operacinių sistemų rinka ir į šią rinką nepatenka tarpinės programinės įrangos produktai (kuriems priklauso
Windows Media Player
).
Komisija taip pat teigia, kad
Microsoft
komercinė praktika kurti ir parduoti
Windows Media Player
versijas
Apple
operacinei sistemai
Mac
bei
Sun
operacinei sistemai
Solaris
ir net kitoms nei AK klientai platformoms, pvz., televizijos dekoderiams, laikytinas papildomu įrodymu, jog AK klientų operacinės sistemos ir medijos leistuvės nėra tos pačios prekės sudėtinės dalys (ginčijamo sprendimo 805 konstatuojamoji dalis). Panašiai ji pažymi, kad
Microsoft
išleidžia
Windows Media Player
atnaujinimus atskirai nuo operacinės sistemos
Windows
versijų ar atnaujinimų, imasi šios leistuvės pardavimo skatinimo priemonių ir taiko skirtingus SDK licencinius susitarimus, atsižvelgdama į tai, ar SDK susijęs su
Windows
, ar su
Windows Media
technologijomis (ginčijamo sprendimo 805 ir 813 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija tvirtina, kad reikia skirti ypatingą dėmesį kompiuterinės įrangos gamintojų vaidmeniui, kurie bendraudami su programinės įrangos kūrėjais galutinių naudotojų atžvilgiu atlieka tarpininkų funkciją bei komplektuodami kompiuterinę įrangą, AK klientų operacines sistemas ir taikomąsias programas pagal jų poreikius teikia jiems „paruoštus naudoti“ produktus (ginčijamo sprendimo 68 ir 119 konstatuojamosios dalys). Komisija pabrėžia, kad didžiausia dalis (75 %)
Microsoft
AK klientų operacinių sistemų pardavimo vyksta per kompiuterinės įrangos gamintojus. Ji taip pat pastebi, kad tai, jog vartotojai pageidauja jau įdiegtos į savo kompiuterį medijos leistuvės, nereiškia, kad
Microsoft
turi būtinai susieti savo medijos leistuvę su AK klientų operacine sistema. Reaguodami į tokią vartotojų paklausą, kompiuterinės įrangos gamintojai galėtų įdiegti medijos leistuvę į parduodamą AK klientą lygiai taip pat, kaip jie siūlo įdiegti kitas taikomąsias programas. Komisijos teigimu, pateikdama argumentą, kad nėra operacinės sistemos
Windows
be medijos leistuvės paklausos,
Microsoft
neįvertina čia nurodyto kompiuterinės įrangos gamintojų vaidmens.
Komisija priduria, jog iš jos turimų įrodymų matyti, kad operacinių sistemų naudotojai nebūtinai nori, kad šiose sistemose būtų iš anksto įdiegta duomenų srautams pritaikyta medijos leistuvė (ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamoji dalis) ir kad „jeigu jie to norėtų, jų duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių paklausa skirtųsi nuo operacinių sistemų paklausos“.
Be to, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 814–820 konstatuojamąsias dalis, Komisija tvirtina, jog
Microsoft
teiginys, kad tariamas piktnaudžiavimas išplaukia iš 1999 m. padaryto medijos funkcijos patobulinimo, yra klaidingas.
Atsakydama į
Microsoft
argumentą, kad kiti operacinių sistemų pardavėjai elgiasi lygiai taip pat, Komisija pastebi, kad susieto pardavimo praktikos poveikis skiriasi atsižvelgiant į tai, ar juos vykdo dominuojanti, ar nedominuojanti įmonė. Ji taip pat pažymi, kad kai kurie operacinių sistemų pardavėjai, pvz.,
Sun
ir
Linux
produktų kūrėjai, sieja savo operacines sistemas ne su nuosavomis, o su nepriklausomų tiekėjų siūlomomis medijos leistuvėmis, ir kad jie nesusieja atitinkamos medijos leistuvės su savo operacine sistema taip, kad jos nebūtų įmanoma pašalinti (ginčijamo sprendimo 822 ir 823 konstatuojamosios dalys).
Komisija neigia 1013 arba kurioje nors kitoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje pripažinusi, kad
Microsoft
nebūtų laikoma piktnaudžiavusia, jei 1999 m. už tą pačią kainą būtų siūliusi dvi
Windows
versijas, t. y. vieną su
Windows Media Player
, o kitą be jos. Ji pažymi, kad jei dabar
Microsoft
nuspręstų pardavinėti nesusietą
Windows
versiją už tą pačią kainą kaip ir susietąją, ji nagrinėtų šiuos veiksmus atsižvelgdama į esamą situaciją rinkoje ir į
Microsoft
nustatytą pareigą susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, turinčių susietam pardavimui tapatų poveikį, o prireikus priimtų nauja sprendimą, vadovaudamasi EB 82 straipsniu.
Galiausiai Komisija ginčija
Microsoft
teiginį, jog nėra įrodyta, kad medijos funkcija pagal savo pobūdį arba pagal komercinį paprotį nėra susijusi su AK klientų operacinėmis sistemomis.
Šiuo klausimu, remdamasi ginčijamo sprendimo 961 konstatuojamąja dalimi, ji pabrėžia, dominuojančioms įmonėms gali būti draudžiama imtis tam tikrų veiksmų, už kuriuos nebūtų baudžiama, jeigu jų imtųsi nedominuojančios įmonės. Ji pažymi, kad sprendime
Tetra Pak II
, minėtame šio sprendimo 293 punkte, Teisingumo Teismas nusprendė, jog susietas dviejų produktų pardavimas gali būti laikomi piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme, net jeigu jis atitinka komercinį paprotį, nebent tai būtų objektyviai pateisinama. Ji mano, kad kalbėti apie komercinį paprotį arba komercinę praktiką sektoriuje, kurio 95 % kontroliuoja
Microsoft
, – tai „tautologija“, ir primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką negalima remtis pramonėje taikoma praktika tuo atveju, kai konkurencija rinkoje jau yra apribota vien dėl dominuojančios įmonės buvimo.
Galiausiai Komisija ginčija
Microsoft
argumentą, kad medijos funkcijos įdiegimas į AK klientų operacines sistemas išplaukia natūraliai. Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad
Microsoft
negalėjo sukurti duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės, remdamasi tik savo technologijomis, ir kad tik 1997 m. įsigijusi bendrovę
VXtreme
ji sugebėjo sukurti leistuvę, galinčią konkuruoti su
RealNetworks
leistuve. Antra, Komisija daro nuorodą į 1999 m. sausio mėn. B. Gates adresuotą vieno iš
Microsoft
vadovų, A. J. Bay, elektroninį laišką, kuriame jis siūlo „paversti
NetShow
kovą su
Real
dėl duomenų srauto medijų
Windows
kova su
Real
“ bei „pritaikyti
(Internet Explorer)
strategiją visur, kur tai įmanoma“.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Microsoft
iš esmės teigia, kad medijos funkcija yra ne atskiras nuo AK klientų operacinės sistemos
Windows
produktas, o jos sudėtinė dalis. Todėl yra tik vienas produktas, t. y. AK klientų operacinė sistema
Windows
, kuri nuolat tobulinama.
Microsoft
nuomone, vartotojai tikisi, kad visose AK klientų operacinėse sistemose
Windows
bus įdiegtos, jų manymu, esminės funkcijos, pvz., vaizdo ir garso funkcijos, ir kad šios funkcijos bus nuolat atnaujinamos.
Pirmiausia pažymėtina, kad informacinių technologijų ir komunikacijos sektorius – tai nuolat ir greitai besikeičiantis sektorius, nes produktai, kurie iš pradžių atrodė atskiri, vėliau tiek technologijų, tiek konkurencijos taisyklių atžvilgiu gali būti laikomi vienu produktu.
Klausimą, ar Komisija teisingai nusprendė, jog duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos yra du atskiri produktai, Pirmosios instancijos teismas nagrinės atsižvelgdamas į tas faktines ir technines aplinkybes, kurios susiklostė tuo metu, kai, Komisijos nuomone, inkriminuojami veiksmai tapo neteisėtais, t. y. nuo 1999 m. gegužės mėnesio.
Taigi Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, ar ginčijamame sprendime Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad
Microsoft
veiksmai, t. y. pirmosios
Windows
versijos su įdiegta
Windows Media Player
išleidimas nuo 1999 m. gegužės mėn., yra susietas dviejų atskirų produktų pardavimas EB 82 straipsnio prasme.
Taip pat reikia pažymėti, kad argumentai, kaip teisingai teigia Komisija, kuriuos
Microsoft
pateikia šiuo probleminiu klausimu dėl susieto
Windows
ir
Windows Media Player
pardavimo, didžiąja dalimi grindžiami plačia medijos funkcijos samprata. Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, jog iš ginčijamo sprendimo aiškiai išplaukia, kad, kalbant apie šią problemą, inkriminuojami veiksmai susiję tik su taikomąja programa, t. y.
Windows Media Player
leistuve, neįskaitant kitų AK klientų operacinėje sistemoje
Windows
esančių medijos technologijų (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 1019 ir 1020 konstatuojamąsias dalis). Konstatuotina, kad pati
Microsoft
, kaip savo rašytiniuose pareiškimuose ir per posėdį pažymėjo Komisija ir jos reikalavimus palaikyti į bylą įstojusios bendrovės, savo techniniuose dokumentuose atskiria
Windows Media Player
sudarančias rinkmenas nuo kitų medijos rinkmenų, ypač tų, kurios priklauso bazinei operacinės sistemos medijos infrastruktūrai. Taip pat reikia turėti omenyje
Microsoft
produktą
Windows XP Embedded
, kuris buvo paminėtas ginčijamo sprendimo 1028–1031 konstatuojamosiose dalyse ir pristatytas per posėdį. Techniniu požiūriu šis produktas – tikra AK klientų operacinė sistema, tačiau pagal
Microsoft
licencijos sąlygas jos naudojimas apribojamas tik tam tikrais specialiais kompiuteriais, pvz., bankomatais ir dekoderiais. Šis produktas ypatingas tuo, kad leidžia informatikams pasirinkti operacinės sistemos sudėtines dalis. Norėdami tai padaryti, per vadinamąjį
Target Designer
įrankį jie patenka į meniu, nurodantį sudėtines dalis, kurias jie gali įtraukti arba pašalinti iš savo operacinės sistemos. Pastebėtina, kad tarp šių sudėtinių dalių kaip tik yra ir
Windows Media Player
. Reikia pridurti, kad šiame meniu yra atskiros prieigos prie medijos infrastruktūros ir medijos taikomųjų programų ir kad
Windows Media Player
aiškiai priskiriama šioms taikomosioms programoms.
Visų pirma reikia pasakyti, kad, kaip teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamojoje dalyje, klausimas, ar tam tikri produktai, atliekant vertinimą pagal EB 82 straipsnį, yra atskiri, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į vartotojų paklausą. Be to, reikia konstatuoti, kad
Microsoft
pritaria šiai nuomonei (žr. šio sprendimo 890 punktą).
Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat teisingai pažymėjo, kad nesant nepriklausomos tariamai susietojo produkto paklausos negalima kalbėti nei apie atskirus produktus, nei apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu.
Microsoft
argumentas, kad šitaip Komisija pritaikė klaidingą kriterijų ir faktiškai turėjo nagrinėti, ar tariamai susiejantysis produktas iš tikrųjų siūlomas be susietojo produkto arba ar vartotojams „reikia
Windows
be medijos funkcijos“, yra nepriimtinas.
Pirma, Komisijos ginamą požiūrį patvirtina teismų praktika (šiuo klausimu žr. 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 293 punkte, 36 punktą; 1991 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Hilti prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 859 punkte, 67 punktą ir 1994 m. spalio 6 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 293 punkte, 82 punktą).
Antra, bei kaip savo rašytiniuose pareiškimuose teisingai nurodo Komisija,
Microsoft
argumentu, grindžiamu tuo, kad nėra AK klientų operacinės sistemos
Windows
be duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės paklausos, iš tikrųjų teigiama, kad EB 82 straipsnio taikymo tikslais papildomi produktai negali būti laikomi atskirais produktais, o tai prieštarauja Bendrijos teismų praktikai susieto pardavimo srityje. Pavyzdžiui, bylos
Hilti
atveju galima daryti prielaidą, kad nebūtų buvę statybinio pistoleto apkabos be mūrvinių paklausos, nes apkaba be mūrvinių nenaudinga. Tačiau tai nesutrukdė Bendrijos teismui nuspręsti, kad šie produktai priklauso skirtingoms prekių rinkoms.
Papildomų produktų, pvz., AK klientų operacinių sistemų ir taikomosios programinės įrangos, atveju visiškai įmanoma, kad vartotojai pageidautų įsigyti šiuos produktus kartu, bet iš skirtingų šaltinių. Pavyzdžiui, dėl to, kad dauguma AK klientų naudotojų nori savo AK kliento operacinėje sistemoje turėti teksto apdorojimo programą, šie atskiri produktai netampa vienu ir nedalomu produktu EB 82 straipsnio taikymo tikslais.
Pateikiant
Microsoft
argumentą neatsižvelgiama į ypatingą tarpininko vaidmenį, kuris tenka kompiuterinės įrangos gamintojams, komplektuojantiems kompiuterinę ir programinę įrangą iš įvairių šaltinių, siekiant pasiūlyti galutiniam naudotojui paruoštą AK. Kaip ginčijamo sprendimo 809 konstatuojamojoje dalyje labai teisingai nustatė Komisija, jeigu kompiuterinės įrangos gamintojai ir vartotojai turėtų galimybę įsigyti
Windows
be
Windows Media Player
, tai nebūtinai reikštų, kad jie pasirinktų sistemą
Windows
be jokios duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės. Kompiuterinės įrangos gamintojai tenkintų vartotojų paklausą turėti į operacinę sistemą įdiegtą medijos leistuvę ir siūlytų programinę įrangą kartu su
Windows
pagrindu veikiančia duomenų srautams pritaikyta medijos leistuve; skirtumas būtų tik tas, kad ši leistuvė nebūtinai būtų
Windows Media Player
.
Trečia,
Microsoft
argumentas bet kuriuo atveju nepagrįstas, nes, kaip nustatė Komisija ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamojoje dalyje, egzistuoja AK klientų operacinių sistemų be duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės paklausa, pvz., bendrovėse, kurios nenori, kad jų darbuotojai naudotų šias leistuves ne darbo tikslais.
Microsoft
šio fakto neginčija.
Pirmosios instancijos teismas taip pat konstatuoja, kad nemažai veiksnių, išplaukiančių iš atitinkamų produktų techninių charakteristikų ir pobūdžio, iš rinkoje pastebimų faktų, iš minėtų produktų raidos istorijos bei iš
Microsoft
komercinės praktikos, įrodo, kad yra atskira duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių vartotojų paklausa.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad AK klientų operacinė sistema
Windows
– tai sistemos programinė įranga, o
Windows Media Player
– taikomoji programa. Be to, kaip nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 37 konstatuojamojoje dalyje, „sistemos programinė įranga“ kontroliuoja kompiuterinę įrangą, kuriai ji perduoda įsakymus specifinius vartotojo poreikius tenkinančių „taikomųjų programų“ pavedimu (pvz., teksto apdorojimas, skirtas patenkinti skaitmeninio teksto apdorojimo poreikį)“, o „operacinės sistemos – tai sistemos programinė įranga, kontroliuojanti pagrindines kompiuterio funkcijas ir leidžianti naudotojui naudoti šį kompiuterį su taikomosiomis programomis“. Bendrai kalbant, reikia pažymėti, kad iš ginčijamo sprendimo 324–342 ir 402–425 konstatuojamosiose dalyse esančio šių produktų aprašymo išplaukia, jog AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės aiškiai skiriasi pagal atliekamas funkcijas.
Antra, konstatuotina, kad yra pardavėjų, kurie kuria ir tiekia duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves atskirai, neatsižvelgiant į AK klientų operacines sistemas. Pvz.,
Apple
tiekia leistuvę
QuickTime
atskirai nuo savo AK klientų operacinių sistemų. Kitas ypač įtikinamas pavyzdys, tai pagrindinė
Microsoft
konkurentė duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje –
RealNetworks
, kuri nekuria ir neparduoda AK klientų operacinių sistemų. Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką tai, kad rinkoje yra nepriklausomų bendrovių, kurios specializuojasi gaminti susietąjį produktą ir prekiauti juo, yra rimtas atskiros šios prekės rinkos buvimo rodiklis (šiuo klausimu žr. 996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 293 punkte, 36 punktą; 1991 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Hilti prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 859 punkte, 67 punktą ir 1994 m. spalio 6 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 293 punkte, 82 punktą).
Trečia, taip pat reikia pažymėti, kad
Microsoft
, kaip ji pati patvirtino atsakydama į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą, kuria ir parduoda
Windows Media Player
versijas, skirtas veikti su konkuruojančiomis AK klientų operacinėmis sistemomis, konkrečiai kalbant, su
Apple
sistemomis
Mac OS X
ir
Sun
sistemomis
Solaris
. Be to,
RealNetworks
gaminamas
RealPlayer
, be kita ko, veikia su operacinėmis sistemomis
Windows
,
Mac OS X
,
Solaris
ir su kai kuriomis UNIX sistemomis.
Ketvirta, iš
Microsoft
interneto svetainės leistuvę
Windows Media Player
galima parsisiųsti be AK klientų operacinės sistemos
Windows
. Taip pat reikia turėti omenyje, kad
Microsoft
išleidžia šios leistuvės atnaujinimus neatsižvelgdama į savo AK klientų operacinės sistemos atnaujinimus.
Penkta, pažymėtina, kad ji specialiai skatina
Windows Media Player
leistuvės pardavimą (žr. ginčijamo sprendimo 810 konstatuojamąją dalį).
Šešta, reikia pastebėti, kad, kaip teisingai nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 813 konstatuojamojoje dalyje,
Microsoft
siūlo skirtingas SDK licencines sutartis, atsižvelgdama į tai, ar SDK susijęs su
Windows
, ar su
Windows Media
technologijomis. Taip pat yra speciali SDK licencinė sutartis, skirta
Windows Media Player
.
Galiausiai, septinta, neatsižvelgiant į tai, kad
Microsoft
vykdo susietą pardavimą, nemažai vartotojų toliau įsigyja su
Windows Media Player
konkuruojančias ir duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves atskirai nuo savo AK klientų operacinės sistemos, o tai įrodo, jog, jų manymu, tai atskiri produktai.
Iš pirmiau minėtų išvadų teisiniu požiūriu pakankamai įtikinamai išplaukia, kad Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, jog AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės yra du atskiri produktai EB 82 straipsnio taikymo prasme.
Kiti
Microsoft
pateikti argumentai nepaneigia šios išvados.
Pirma, kalbant apie
Microsoft
argumentą, kad
Windows Media Player
leistuvės įdiegimas į operacinę sistemą
Windows
nuo 1999 m. gegužės mėn. – tai normalus ir būtinas šios sistemos raidos etapas, patenkantis į nuolatinį medijos leistuvės tobulinimo procesą, pakanka konstatuoti, jog aplinkybė, kad susietas pardavimas vyksta techniškai įdiegiant vieną produktą į kitą, nereiškia, jog poveikio rinkai vertinimo požiūriu šis įdiegimas negali būti laikomas susietu dviejų atskirų produktų pardavimu.
Be to, kaip pripažino pati
Microsoft
atsakydama į Pirmosios instancijos teismo per posėdį pateiktą klausimą, ji priėmė sprendimą nuo 1999 m. gegužės mėn. tiekti WMP 6 kaip į operacinę sistemą
Windows
įdiegtą funkciją ne dėl būtinų techninio pobūdžio priežasčių. Tuo metu niekas netrukdė
Microsoft
platinti savo medijos leistuvių lygiai taip pat, kaip nuo 1998 m. ji platino savo ankstesnes medijos leistuves
NetShow
, kurios būdavo įrašomos į
Windows 98
įdiegimo CD, tačiau nė viena iš keturių
Windows 98
įdiegimo „pagal nutylėjimą“ galimybių nenumatydavo
NetShow
įdiegimo, todėl tai turėjo padaryti patys norintieji naudotis šia leistuve.
Be to,
Microsoft
argumentas, kad
Windows Media Player
įdiegimas į operacinę sistemą
Windows
buvo nulemtas techninių priežasčių, atsižvelgiant į tam tikrą vidaus susirašinėjimą, yra abejotinas. Iš 1999 m. sausio 3 d. A. J. Bay elektroninio laiško B. Gates (žr. šio sprendimo 911 punktą) išplaukia, kad
Windows Media Player
įdiegimu į
Windows
visų pirma buvo siekiama sustiprinti
Windows Media Player
konkurencinį potencialą
RealPlayer
atžvilgiu, tiekiant ją kaip
Windows
sudėtinę dalį, o ne kaip į
RealPlayer
panašią taikomąją programą.
Antra,
Microsoft
negali teigti, jog Komisija neįrodė, kad medijos funkcija pagal savo pobūdį arba pagal komercinį paprotį nėra susijusi su AK klientų operacinėmis sistemomis.
Pirma, iš šio sprendimo 925–932 punktuose išdėstytų argumentų išplaukia, kad AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės pagal savo pobūdį nėra neatskiriami produktai. Nors iš tikrųjų AK klientų operacinės sistemos, pvz.,
Windows
, ir taikomoji programinė įranga, pvz.,
Windows Media Player
, susijusios ta prasme, kad naudotojo požiūriu abu produktai yra tame pačiame kompiuteryje ir medijos leistuvė veikia tik esant operacinei sistemai, vis dėlto tai nereiškia, kad taikant konkurencijos taisykles šie produktai nėra atskiriami ekonomine ir komercine prasme.
Antra, kaip teisingai pabrėžia Komisija, sunku kalbėti apie komercinį paprotį sektoriuje, kurio 95 % kontroliuoja
Microsoft
.
Trečia,
Microsoft
negali remtis tuo, kad konkuruojančių AK klientų operacinių sistemų pardavėjai taip pat susieja jas su duomenų srautams pritaikyta medijos leistuve. Viena vertus,
Microsoft
neįrodė, kad jos konkurentai jau taikė šią praktiką, kai buvo pradėta piktnaudžiauti susietu pardavimu. Antra vertus, reikia konstatuoti, kad minėtų konkurentų komerciniai veiksmai nepaneigia Komisijos požiūrio, o atvirkščiai, jį patvirtina. Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 822 ir 823 konstatuojamųjų dalių ir kaip pažymi Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose, kai kurie
Microsoft
konkuruojančių operacinių sistemų pardavėjai, parduodantys jas su medijos leistuve, daro jos įdiegimą fakultatyvų, leidžia ją visiškai pašalinti arba siūlo pasirinkti iš kelių skirtingų medijos leistuvių.
Ketvirta, bet kuriuo atveju pagal nusistovėjusią teismo praktiką, net jei susietas dviejų produktų pardavimas atitinka komercinį paprotį arba jei abu aptariami produktai natūraliai susiję, jis vis dėlto gali sudaryti piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme, nebent būtų objektyviai pateisinamas (1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 293 punkte, 37 punktas).
Galiausiai, trečia, reikia atmesti per posėdį
Microsoft
pateiktą argumentą, kad vykdant korekcinę priemonę jos į rinką pateikta atsieta
Windows
versija patyrė nesėkmę. Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 260 punkte, Bendrijos teisės akto teisėtumas vertinamas atsižvelgiant į jį priimant buvusias faktines ir teisines aplinkybes. Be to, galimos abejonės dėl Komisijos nustatytos korekcinės priemonės veiksmingumo savaime neįrodo, kad jos išvada dėl dviejų atskirų produktų klaidinga.
Iš pirmiau išdėstytų argumentų darytina išvada, jog Komisija teisingai konstatavo, kad AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės yra atskiri produktai.
c) Dėl aplinkybės, jog vartotojai negali įsigyti susiejančio produkto be susieto produkto
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 826–834 konstatuojamosiose dalyse Komisija siekia įrodyti, kad šioje byloje įvykdyta trečioji nustatant neteisėtą susietą pardavimą keliama sąlyga, t. y. vertimo sąlyga, nes
Microsoft
nesuteikia vartotojams galimybės įsigyti AK klientų operacinės sistemos
Windows
be
Windows Media Player
leistuvės.
Pirma, ji nurodo, kad paprastai kompiuterinės įrangos gamintojai, pagal licenciją įsigyjantys iš
Microsoft
operacinę sistemą
Windows
tam, kad galėtų ją įdiegti AK klientams, yra „tiesioginiai“ šios prievartos „adresatai“, kurie vėliau perkelia ją galutiniams naudotojams (ginčijamo sprendimo 827 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ji pažymi, kad pagal
Microsoft
licencijų suteikimo tvarką kompiuterinės įrangos gamintojai turi įsigyti pagal licenciją operacinę sistemą
Windows
su iš anksto įdiegta
Windows Media Player
.
Microsoft
nesuteikia licencijos šiai sistemai be leistuvės. Kompiuterinės įrangos gamintojai, norintys įdiegti šioje sistemoje kitą medijos leistuvę, gali tai padaryti tik kartu įdiegdami leistuvę
Windows Media Player
. Ginčijamo sprendimo 829 konstatuojamojoje dalyje ji priduria, kad nėra jokių techninių būdų pašalinti
Windows Media Player
.
Antra, Komisija tvirtina, kad JAV susitarimas šioje situacijoje nieko nekeičia, nes „galimybės paslėpti naudotojo prieigą prie produkto taškų suteikimas neleidžia
Microsoft
klientams pasirinkti įsigyti
Windows
be
(Windows Media Player)
“ (ginčijamo sprendimo 828 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija mano, jog
Microsoft
negali remtis tuo, kad, norėdami įsigyti
Windows Media Player
, vartotojai neprivalo mokėti papildomai, nes EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte minint „papildomus įsipareigojimus“ nėra nuorodos į „mokėjimus“ (ginčijamo sprendimo 831 konstatuojamoji dalis). Ji priduria, kad šios leistuvės kaina veikiausiai „paslėpta“ bendroje
Windows
ir minėtos leistuvės susieto pardavimo kainoje (ginčijamo sprendimo 971 išnaša).
Ketvirta, Komisija pažymi, kad EB 82 straipsnio tekste niekas neleidžia manyti, jog vartotojai turi būti verčiami naudoti „susietąjį“ produktą. Ji tvirtina: kadangi susietas pardavimas gali apriboti konkurenciją, nebūtina vertinti, ar vartotojai verčiami nusipirkti arba naudoti
Windows Media Player
(ginčijamo sprendimo 832 ir 833 konstatuojamosios dalys).
Šalių argumentai
Microsoft
, palaikoma
CompTIA
,
DMDsecure ir kt
., ACT,
TeamSystem
,
Mamut
bei
Exor
, tvirtina, kad šioje byloje nėra „papildomų įsipareigojimų“ EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto prasme.
Grįsdama šį teiginį,
Microsoft
visų pirma nurodo, kad vartotojai neturi papildomai mokėti už
Windows
medijos funkciją. Ji pažymi, kad ši funkcija yra
Windows
charakteristika ir kad ji įskaičiuota į bendrą operacinės sistemos kainą. Priešingai negu byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, minėtas šio sprendimo 664 punkte, ir byloje
Hilti
, ji nenustato jokių finansiškai nenaudingų sąlygų, galinčių paskatinti vartotojus nenaudoti konkuruojančių produktų.
Be to,
Microsoft
pažymi, kad vartotojai neprivalo naudoti
Windows
medijos funkcijos. Norėdami pašalinti galutinio naudotojo prieigą prie šios funkcijos ir įdiegti konkurentų medijos leistuvę kaip pagrindinę įvairių tipų medijos rinkmenų leistuvę „pagal nutylėjimą“, jie net galėtų pasinaudoti funkcija
Set Program Access & Defaults
, kurią ji sukūrė įgyvendindama 2002 m. lapkričio 1 d.
District Court
sprendimu patvirtintą JAV susitarimą.
Galiausiai
Microsoft
tvirtina, kad, priešingai nei bylose
Tetra Pak II
ir
Hilti
, vartotojams tikrai netrukdoma įdiegti ir naudoti trečiųjų įmonių medijos leistuves vietoj
Windows
medijos funkcijos arba kartu su ja. Ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 860 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodo, jog vartotojai kiekvieną mėnesį vidutiniškai naudoja 1,7 leistuves, ir teigia, kad šis skaičius auga.
Dublike
Microsoft
priduria, kad Komisijos ginamas požiūris lemia visišką EB 82 straipsnio praktinio veiksmingumo panaikinimą. Jei būtų pritarta šiai nuomonei, susieto pardavimo srityje nebeliktų „vertimo“ reikalavimo, o tai prieštarautų protingiems ekonominiams principams.
Komisija teigia, kad
Microsoft
argumentai, pateikti pagrindžiant jos nuomonę, jog šioje byloje nėra „papildomų įsipareigojimų“ EB 82 straipsnio antrosios dalies d punkto prasme, jau buvo atmesti ginčijamo sprendimo 826–834 ir 960 bei 961 konstatuojamosiose dalyse. Šie argumentai visiškai neparemti teismų praktika ir dėl jų EB 82 straipsnis netenka praktinio veiksmingumo. Ji pabrėžia, kad vertimas konstatuotinas, jei dominuojanti įmonė atima iš klientų realią galimybę įsigyti susiejantį produktą be susieto produkto.
Komisija pastebi, kad EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte nėra sąvokos „mokėjimas“. Savo argumentais
Microsoft
duoda suprasti, kad konkurencijai nekeliamas pavojus, jei užuot nustačiusi dvi skirtingas kainas dviem produktams, dominuojanti įmonė nustato tik vieną kainą arba įsiūlo vartotojams produktą be papildomo mokesčio. Tačiau
Microsoft
painioja vertimo ir pavojaus konkurencijai klausimus.
Komisija priduria, jog iš EB 82 straipsnio teksto taip pat neišplaukia, kad klientai turi būti verčiami naudoti susietąjį produktą arba jiems turi būti trukdoma naudoti konkurentų pagamintus susietąjį produktą pakeičiančius produktus. Atvirkščiai, jos nuomone, klausimas, ar programinės įrangos ir jos priedų tiekėjai arba vartotojai gali naudoti susietąjį produktą vietoj konkuruojančių nesusietų produktų, akivaizdžiai svarbus nagrinėjant konkurencijos panaikinimo sąlygą.
Atsakydama į
Microsoft
teiginį, kad vartotojai kiekvieną mėnesį vidutiniškai naudoja 1,7 leistuves, Komisija nurodo, kad jie negali pakeisti savo AK
Windows Media Player
kita medijos leistuve, o gali tik įdiegti antrą medijos leistuvę kartu su ja. Taigi dėl šio skaičiaus nereikėtų pamiršti, kad
Windows Media Player
yra iš anksto įdiegta
Windows
pagrindu veikiančiuose AK.
Galiausiai, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą, Komisija pažymi, kad JAV susitarimas įpareigojo
Microsoft
ne panaikinti galutinio naudotojo prieigą prie
Windows Media Player
, o ją tik užmaskuoti, paliekant šią leistuvę įdiegtą AK ir galinčią jame veikti. Todėl kompiuterinės įrangos gamintojai ir galutiniai naudotojai ir toliau verčiami įsigyti
Windows Media Player
kartu su
Windows
. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 852 konstatuojamąją dalį, savo atsakyme ji taip pat nurodo, kad
Microsoft
sukūrė tokį maskavimo mechanizmą, jog
Windows Media Player
galėjo nepaisyti parametrų „pagal nutylėjimą“ ir vėl aktyvuotis, kai naudotojas per
Internet Explorer
prieidavo prie internetu nepertraukiamai siunčiamų medijos rinkmenų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Microsoft
iš esmės mano, kad
Windows Media Player
leistuvės įdiegimas į AK klientų operacinę sistemą
Windows
nėra vertimas arba papildomų įsipareigojimų nustatymas EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto prasme. Grįsdama savo požiūrį, ji atkakliai teigia, kad vartotojai, pirma, papildomai nemoka už
Windows
medijos funkciją, antra, neprivalo naudotis šia funkcija ir, trečia, jiems netrukdoma įdiegti ir naudoti konkuruojančias medijos leistuves.
Pirmosios instancijos teismas pažymi, jog negalima ginčyti, kad dėl inkriminuojamų veiksmų vartotojai negali įsigyti AK klientų operacinės sistemos
Windows
kartu neįsigydami
Windows Media Player
, o tai reiškia (žr. šio sprendimo 864 punktą), kad šiuo atveju įvykdyta sąlygą dėl sutartims sudaryti taikomų papildomų įsipareigojimų.
Be to, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 827 konstatuojamojoje dalyje, daugeliu atvejų verčiami pirmiausia kompiuterinės įrangos gamintojai, o tada – vartotojai. Kompiuterinės įrangos gamintojai, kurių užduotis – surinkti AK klientą, įdiegia juose programinės įrangos pardavėjo patiektą arba jų pačių sukurtą operacinę sistemą. Kompiuterinės įrangos gamintojai, norintys įdiegti į surenkamą AK klientą operacinę sistemą
Windows
, turi tam įsigyti iš
Microsoft
licenciją. Tačiau pagal jos taikomą licencijų suteikimo sistemą neįmanoma gauti operacinės sistemos
Windows
be
Windows Media Player
licencijos. Šiuo klausimu taip pat reikia nurodyti, jog nustatyta, kad dauguma AK klientų operacinių sistemų
Windows
parduodama per kompiuterinės įrangos gamintojus, t. y. perduodant programinę įrangą, įsigytą nupirkus AK klientą, ir tik 10 % šių sistemų parduodama taikant individualias
Windows
licencijas.
Taigi toks kompiuterinės įrangos gamintojų vertimas yra ne tik sutartinis, bet ir techninis. Nustatyta, kad pašalinti
Windows Media Player
techniškai neįmanoma.
Kadangi kompiuterinės įrangos gamintojai santykiuose su programinės įrangos kūrėjais galutinių naudotojų atžvilgiu atlieka tarpininkų funkciją bei teikia jiems „paruoštus naudoti“ produktus, būtent šie galutiniai naudotojai galiausiai negali įsigyti AK klientų operacinės sistemos
Windows
, kartu neįsigydami
Windows Media Player
.
Tais retais atvejais, kai galutinis naudotojas įsigyja AK operacinę sistemą
Windows
tiesiogiai iš mažmeninio pardavėjo, minėtas sutartinis ar techninis vertimas tiesiogiai nukreipiamas į galutinį naudotoją.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia atmesti
Microsoft
pateiktus argumentus.
Pirma,
Microsoft
negali veiksmingai remtis tuo, kad vartotojai neturi papildomai mokėti už
Windows Media Player
leistuvę.
Nors
Microsoft
atskirai nenurodo
Windows Media Player
kainos, tai vis dėlto nereiškia, kad ši leistuvė tiekiama nemokamai. Kaip išplaukia iš ieškinio 232 punkto,
Windows Media Player
kaina įskaičiuota į bendrą AK klientų operacinės sistemos
Windows
kainą.
Bet kuriuo atveju nei iš EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto, nei iš teismų praktikos susieto pardavimo srityje neišplaukia, kad vartotojai būtinai turi mokėti tam tikrą kainą už susietąjį produktą tam, kad būtų galima konstatuoti papildomų įsipareigojimų taikymą šios nuostatos prasme.
Antra, nagrinėjant minėtą sąlygą, nėra reikšmingas ir
Microsoft
nurodytas faktas, kad vartotojai neprivalo naudoti į jų AK klientus iš anksto įdiegtos
Windows Media Player
leistuvės ir kad jie gali į juos įdiegti bei naudoti trečiųjų įmonių medijos leistuves. Nei EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte, nei teismų praktikoje susieto pardavimo srityje nereikalaujama, jog vartotojai būtų verčiami naudoti susietąjį produktą arba jiems būtų trukdoma naudoti tokį patį dominuojančios įmonės konkurento tiekiamą produktą, kad būtų laikoma įvykdyta sąlyga dėl papildomų įsipareigojimų taikymo sudarant sutartis. Pavyzdžiui, bei kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 832 konstatuojamojoje dalyje, byloje
Hilti
vartotojai visiškai neprivalėjo naudoti kartu su
Hilti
statybiniais pistoletais gaunamų
Hilti
mūrvinių.
Reikia pažymėti, kad, kaip bus išsamiau parodyta nagrinėjant sąlygą dėl konkurencijos rinkoje apribojimo, dėl nagrinėjamo susieto pardavimo, pirma, kompiuterinės įrangos gamintojai sulaikomi nuo išankstinio antros duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės įdiegimo AK klientams, o antra, vartotojai skatinami naudoti
Windows Media Player
, užuot naudoję konkuruojančias medijos leistuves, net jei pastarosios yra kokybiškesnės.
Taip pat reikia atmesti
Microsoft
argumentą, grindžiamą tam tikromis dėl JAV susitarimo taikomomis priemonėmis (žr. šio sprendimo 952 punktą).
Viena vertus, šis susitarimas buvo sudarytas tik 2001 m. lapkričio mėn. ir tik 2002 m. rugpjūčio–rugsėjo mėn.
Microsoft
ėmėsi jame reikalaujamų priemonių dėl tarpinės programinės įrangos (įskaitant
Windows Media Player
). Tačiau susietu pardavimu buvo piktnaudžiaujama jau nuo 1999 m. gegužės mėnesio. Taip pat pažymėtina, kad JAV susitarimas buvo sudarytas ribotam laikotarpiui ir galiojo tik iki 2007 metų.
Kita vertus, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 828 konstatuojamojoje dalyje, priemonės, kurių
Microsoft
ėmėsi įgyvendindama JAV susitarimą, nesuteikė vartotojams galimybės įsigyti AK klientų operacinę sistemą
Windows
be
Windows Media Player
. Pagal šį susitarimą
Microsoft
privalėjo tik pašalinti ekrane atsirandančią
Windows Media Player
piktogramą ir panašius prieigos taškus bei padaryti, kad ši leistuvė nebūtų įjungiama automatiškai. Kadangi
Windows Media Player
yra iš anksto įdiegta ir visiškai aktyvi, kompiuterinės įrangos gamintojai ir vartotojai ir toliau verčiami kartu įsigyti abu produktus. Be to, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 852 konstatuojamojoje dalyje,
Microsoft
sukūrė tokį mechanizmą, kad
Windows Media Player
galėtų nepaisyti parametrų „pagal nutylėjimą“ ir vėl atsirasti, kai naudotojas per
Internet Explorer
prieina prie internetu nepertraukiamai siunčiamų medijos rinkmenų.
Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, jog Komisija teisingai konstatavo, kad sąlyga dėl papildomų įsipareigojimų nustatymo šiuo atveju įvykdyta.
d) Dėl konkurencijos apribojimo
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 835–954 konstatuojamosiose dalyse Komisija analizuoja ketvirtą piktnaudžiavimo susietu pardavimu sąlygą, t. y. sąlygą dėl konkurencijos apribojimo.
Savo analizę ji pradeda ginčijamo sprendimo 841 punkte, kuriame numatyta:
„<…> yra aplinkybių, kurios pateisina (
Windows Media Player
) leistuvės šios praktikos poveikio konkurencijai nuodugnesnį nagrinėjimą susieto pardavimo atžvilgiu. Nors klasikinio susieto pardavimo atvejais Komisija ir Bendrijos teismai manė, kad atskiro ir dominuojančio produktų pardavimas kartu yra šios praktikos daromo pardavėjų konkurentų pašalinimo poveikio įrodymas, (reikia pažymėti), kad šiuo atveju vartotojai kartais nemokamai gali (ir tai jie jau daro) pasinaudoti konkuruojančiomis (su
Windows Media Player
) medijos leistuvėmis internete. Taigi yra tinkamų priežasčių, neatlikus papildomos analizės, nedaryti prielaidos, kad susietas
Windows Media Player
leistuvės pardavimas – tai veiksmai, kurie pagal savo prigimtį gali apriboti konkurenciją.“
Ginčijamame sprendime Komisija pateikia savo motyvus trimis etapais.
Pirmame etape ji nustato, kad dėl susieto pardavimo
Windows Media Player
leistuvė įdiegiama AK klientams visame pasaulyje (ginčijamo sprendimo 843–878 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu, pirma, ji pažymi, kad AK klientų operacinė sistema
Windows
yra iš anksto įdiegta daugiau kaip 90 % pasaulyje parduodamų AK klientų, ir todėl susiejant
Windows Media Player
su
Windows Microsoft
užtikrina, kad jos leistuvė bus naudojama kaip
Windows
daugelyje AK klientų. Ji tvirtina, kad naudotojai, kurių AK klientams iš anksto įdiegiama
Windows Media Player
, dažniausiai nėra linkę naudoti kitos medijos leistuvės (ginčijamo sprendimo 843–848 konstatuojamosios dalys).
Antra, ji mano, kad galimybė sudaryti platinimo sutartis su kompiuterinės įrangos gamintojais yra mažiau veiksmingas platinimo būdas negu
Microsoft
praktikuojamas susietas pardavimas (ginčijamo sprendimo 849–857 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisijos teigimu, nei medijos leistuvių parsisiuntimas internetu, nei kiti platinimo būdai, tarp kurių yra medijos leistuvių susietas pardavimas su kita programine įranga arba prieigos prie interneto paslaugos ir mažmeninė medijos leistuvių prekyba, negali atsverti
Windows Media Player
leistuvės paplitimo (ginčijamo sprendimo 858–876 konstatuojamosios dalys).
Antrame etape Komisija nagrinėja šio susieto pardavimo poveikį informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams bei jų įtaką kai kuriose gretimose rinkose (ginčijamo sprendimo 879–899 konstatuojamosios dalys). Iš esmės ji mano, kad, atsižvelgiant į medijos leistuvių rinkai būdingą netiesioginį tinklo poveikį, „
(Windows Media Player)
kodo paplitimas suteikia šiai leistuvei didelį pranašumą, palyginti su konkurentų produktais, kuris gali pažeisti konkurencijos struktūrą šioje rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 878 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu Komisija pirmiausia pabrėžia, kad būtent remdamiesi medijos leistuvių įdiegimo ir naudojimo procentiniais rodikliais informacijos teikėjai ir programinės įrangos gamintojai renkasi technologiją, kuriai jie kurs papildomą programinę įrangą. Ji tvirtina, kad paprastai šie ūkio subjektai kuria savo produktus
Windows Media Player
leistuvės pagrindu, nes tai jiems suteikia galimybę pasiekti visus
Windows
naudotojus arba daugiau kaip 90 % visų AK klientų naudotojų. Ji taip pat nurodo, kad užkodavus papildomą programinę įrangą „
Windows Media
priklausančiais medijos“ formatais ši gali veikti konkuruojančiose medijos leistuvėse tik tada, kai
Microsoft
suteikia atitinkamą licenciją.
Ginčijamo sprendimo 883–891 konstatuojamosiose dalyse Komisija ypatingą dėmesį skiria informacijos teikėjų situacijai. Ji, be kita ko, nurodo, kad, atsižvelgiant į tai, jog dėl daugybės įvairių technologijų įgyvendinimo atsiranda papildomų kūrimo, infrastruktūros ir valdymo sąnaudų, šie tiekėjai linkę suteikti pirmenybę tik vienai technologijų grupei. Ji taip pat pažymi, jog tą faktą, kad konkreti tam tikras medijos technologijas apimanti leistuvė yra plačiai įdiegiama, reikia laikyti svarbiu veiksniu, galinčiu įtikinti informacijos teikėjus kurti medijos informaciją, skirtą šioje leistuvėje naudojamoms technologijoms. Remdamiesi labiausiai paplitusia medijos leistuve, jie padidina potencialių savo produktų naudotojų skaičių. Ji mano, kad
Windows Media Player
paplitimas
Windows
pagrindu veikiančiuose AK užtikrina
Microsoft
konkurencinį pranašumą, kuris nėra susijęs su produkto savybėmis.
Ginčijamo sprendimo 892–896 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja programinės įrangos gamintojų padėtį. Iš esmės ji nurodo, kad pastarieji skatinami kurti taikomąsias programas, skirtas veikti tik
Windows Media Player
platformoje, o ne įvairiose platformose, nes taip jie gali pasiekti beveik visus potencialius savo produktų naudotojus, padengti savo išlaidas ir rentabiliai panaudoti ribotus kūrimo išteklius. Ji pabrėžia, kad iš kai kurių 2003 m. rinkos tyrimo rezultatų matyti, jog taikomųjų programų kelioms medijos technologijoms kūrimas reikalauja papildomų sąnaudų.
Ginčijamo sprendimo 897–899 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatuoja, kad
Windows Media Player
paplitimas AK daro poveikį kai kurioms gretimoms rinkoms, pvz., judriojo ryšio galiniuose įrenginiuose įdiegtų medijos leistuvių, dekoderių,
DRM
(skaitmeninių teisių valdymas) sprendimų ir muzikos transliavimo internetu.
Galiausiai trečiame etape Komisija nagrinėja rinkos pasikeitimą, atsižvelgdama į bendrovių
Media Metrix, Synovate
ir
Nielsen/NetRatings
atliktus rinkos tyrimus (ginčijamo sprendimo 900–944 konstatuojamosios dalys). Iš esmės ji mano, kad šių tyrimų duomenys „parodo aiškią tendenciją naudoti (
Windows Media Player
) ir
Windows Media
formatus pagrindinių konkuruojančių medijos leistuvių ir susijusių technologijų nenaudai“ (ginčijamo sprendimo 944 konstatuojamoji dalis).
Šalių argumentai
Microsoft
visų pirma nurodo, kad Komisija nustatė papildomą sąlygą dėl konkurentų pašalinimo iš rinkos, į kurią paprastai neatsižvelgiama vertinant piktnaudžiavimo susietu pardavimu buvimą. Ji primena, jog ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad ši byla nėra „klasikinis susieto pardavimo atvejis“ ir kad būtų „pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos, jog susietas
Windows Media Player
pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti apriboti konkurenciją“. Ji pakartoja, jog toliau Komisija pripažino, kad konkurentai gali būti pašalinti iš rinkos, remdamasi nauja ir labai spekuliatyvia teorija (žr. šio sprendimo 846 punktą).
Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 842 konstatuojamąją dalį,
Microsoft
tvirtina, jog nauja Komisijos teorija grindžiama netiesioginio tinklo poveikio buvimu ir idėja, kad konkurencija galėtų būti apribota neapibrėžtoje ateityje, jei dėl plataus
Windows
medijos funkcijų paskleidimo programinės įrangos kūrėjai ir informacijos teikėjai būtų skatinami kurti savo produktus tik
Windows Media Player
. Ši teorija preziumuoja antikonkurencinio poveikio buvimą, remiantis vienintele prielaida dėl trečiųjų šalių, kuriems
Microsoft
neturėtų jokios įtakos, veiksmų ateityje.
Microsoft
taip pat teigia, jog ėmėsi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad dėl
Windows
papildymo medijos funkcija iš rinkos nebūtų pašalintos konkurentų medijos leistuvės. Ji taip pat nurodo, kad daugelis šių priemonių buvo „kodifikuotos“2002 m. lapkričio 1 d. Sprendime
District Court
.
Grįsdama šį argumentą
Microsoft
pirmiausia pateikia kelis paaiškinimus dėl
Windows
struktūros.
Pirma, ji užtikrina, kad toks integravimas netrukdo konkurentų medijos leistuvėms veikti. Techniškai įmanoma – ir dažnai taikoma praktikoje – AK klientui, kuriam įdiegta
Windows
, greta
Windows
medijos funkcijos užtikrinti dar vieno ar kelių trečiųjų šalių medijos leistuvių veikimą. Antra, trečiųjų šalių medijos leistuvės yra lengvai prieinamos per
Windows
naudotojo sąsają. Trečia,
Microsoft
sukūrė
Windows
taip, kad trečiųjų šalių medijos leistuvės automatiškai tiektų tam tikras medijos funkcijas, kurias gali tiekti pati
Windows
. Ketvirta, dėl tam tikslui
Microsoft
sukurto įrankio kompiuterinės įrangos gamintojai ir vartotojai gali panaikinti galutinio naudotojo prieigą prie
Windows Media Player
. Penkta,
Microsoft
palengvino taikomųjų programų, kurios konkuruoja su
Windows
medijos funkcija, kūrimą, atskleidusi jį per paskelbtas API.
Antra,
Microsoft
teigia, kad su
Windows
platintojais, daugiausia su kompiuterinės įrangos gamintojais, sudarytose sutartyse ji užtikrina, kad konkuruojančių medijos leistuvių pardavėjai išsaugotų galimybę platinti savo produktus. Jose aiškiai numatyta, kad kompiuterinės įrangos gamintojai gali laisvai savo nuožiūra įdiegti programinę įrangą, įskaitant su
Windows Media Player
konkuruojančias medijos leistuves,
Windows
pagrindu veikiančiam AK klientui. Be to,
Microsoft
leidžia įrangos gamintojams per piktogramas meniu „Start“ ir
Windows
darbalaukyje arba per nuorodas ekrane pirmą kartą paleidžiant
Windows
suteikti prieigos prie interneto galimybes. Prieigos prie interneto tiekėjai dažnai siūlo ir reklamuoja su
Windows Media Player
konkuruojančias medijos leistuves.
Trečia,
Microsoft
nurodo su programinės įrangos gamintojais, informacijos teikėjais arba bet kokiais kitais asmenimis sudarytose sutartyse niekada nereikalaujanti platinti tik
Windows Media Player
arba skatinti tik jos pardavimą, arba pasiekti tam tikrą savo medijos leistuvių apyvartos dalį parduodant
Windows Media Player
.
Ketvirta,
Microsoft
teigia, kad medijos funkcijos įdiegimas į
Windows
netrukdo šioje sistemoje kartu su
Windows Media Player
naudoti konkuruojančių medijos leistuvių ir nedraudžia jų „masiškai platinti“. Ji pažymi, kad yra daugybė būdų užtikrinti konkurentų medijos leistuvių platinimą, t. y. kompiuterinės įrangos gamintojai gali jas iš anksto įdiegti naujiems AK klientams; jas galima parsisiųsti iš interneto arba iš bendrovių interneto svetainių; jas gali įdiegti į savo programas kiti kūrėjai arba savo paslaugų ar produktų naudotojams gali platinti informacijos arba interneto paslaugų tiekėjai.
Tuo pačiu klausimu, darydama nuorodą į ieškinio A.24.1 priede esantį tyrimą,
Microsoft
patikslina, jog iš neseniai atlikto tyrimo išplaukia, kad daugelis kompiuterinės įrangos gamintojų JAV ir kontinentinėje Europoje surenkamiems AK klientams įdiegia su
Windows Media Player
konkuruojančias medijos leistuves, pvz.,
RealPlayer
ir
QuickTime
. Taigi Komisijos teiginys, kad kompiuterinės įrangos gamintojai diegtų į AK klientą konkurentų medijos leistuves tik tuo atveju, jei galėtų iš jo pašalinti
Windows Media Player
, yra neteisingas. Ji priduria, kad net ginčijamame sprendime pateikti rinkos duomenys įrodo, jog konkurentų medijos leistuvių naudojimas toliau auga, kartais tiek pat ar daugiau nei
Windows
medijos funkcijos naudojimas.
Galiausiai
Microsoft
, šiuo klausimu palaikoma ACT, tvirtina, kad Komisijos teorijoje dėl konkurentų pašalinimo neatsižvelgiama į kai kuriuos svarbius veiksnius ir kad ji remiasi prognozėmis, kurias paneigia faktai. Ji pabrėžia, kad Komisijai tenkanti įrodinėjimo našta ypač padidėja, kai ši nagrinėja plėtros perspektyvas.
Šiuo klausimu
Microsoft
visų pirma teigia, kad Komisija „ignoravo veiksnius, dėl kurių informacijos teikėjai naudoja ne
Windows Media
formatą“. Ji tvirtina, jog niekas neleidžia manyti, kad būtent su ypatingu formatu susietos medijos programinės įrangos platinimo mastas nulemia informacijos teikėjų pasirinkimą (t. y. formatą, kuriuo jie koduos savo produktus). Šiuo klausimu
Microsoft
kaltina Komisiją per 2003 m. rinkos tyrimą nepateikus tiekėjams klausimo dėl kitų veiksnių įtakos jų sprendimams dėl kodavimo.
Microsoft
kritikuoja Komisijos teiginį, kad darydami savo produktus prieinamus daugiau negu vienu formatu, informacijos teikėjai patiria papildomų sąnaudų. Ji teigia, kad Komisija turėjo įrodyti, jog dėl informacijos teikimo papildomu formatu patiriamos sąnaudos viršija iš tokio teikimo gaunamą naudą. Iš tikrųjų Komisija surinko įrodymų – tačiau į juos neatsižvelgė – kad informacijos teikimo konkrečiu medijos formatu sąnaudos sudaro labai nežymią bendrų sąnaudų dalį. Remdamasi ginčijamo sprendimo 894 konstatuojamąja dalimi,
Microsoft
taip pat nurodo, kad „antrosios medijos technologijos kodavimas papildomai kainuoja <…> tik 50 % pirmosios medijos technologijos kodavimo sąnaudų“. Šiuo klausimu palaikoma
CompTIA
ir ACT, iš to ji daro išvadą, kad kelių medijos formatų tiekimas lemia masto ekonomiją ir kad antras formatas bus siūlomas net tuo atveju, kai jis akivaizdžiai mažiau populiarus tarp naudotojų.
Microsoft
taip pat pažymi, kad net informacijos teikėjai, kurie remiasi tik vienu formatu, nesirinko
Windows Media
netgi prasidėjus tariamam piktnaudžiavimui. Pvz.,
Apple
nenaudoja
Windows
medijos technologijos nei savo produkte
iPod
, nei savo interneto muzikos parduotuvėje
iTunes
. Be to, programinės įrangos gamintojai nurodė Komisijai, kad jie vidutiniškai naudoja „du iš trijų pagrindinių API rinkinių
(Windows, Real
arba
QuickTime)
“.
Palaikoma šiuo klausimu
DMDsecure ir kt
. ir remdamasi vieno iš savo ekspertų ataskaita (dubliko C.16 priedas),
Microsoft
dublike tvirtina, kad medijos leistuvių rinka gali būti „nusverta“ objekto naudai, tik jei kelių medijos leistuvių naudojimo sąnaudos naudotojams arba informacijos teikėjams būtų labai didelės ir dėl savo vidaus charakteristikų ir informacijos, prie kurios jos suteikia prieigą, medijos leistuvės būtų suvokiamos kaip toks pat produktas. Tačiau šioje byloje nė viena šių sąlygų nėra įvykdyta.
Antra,
Microsoft
tvirtina, kad faktai ir bylos medžiaga paneigia prognozę ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią „nusvėrimas“
Windows Media
formato naudai įvyks „artimoje ateityje“. Šie faktai ir medžiaga įrodo, kad informacijos teikėjai ir toliau naudoja įvairius formatus, kad toli gražu neišnykstančių iš rinkos trečiųjų įmonių medijos leistuvių vis daugėja ir kad vartotojai neverčiami naudoti
Windows Media Player
.
Šios antros argumentų grupės kontekste
Microsoft
pirmiausia pažymi, jog iš 2003 m. rinkos tyrimo išplaukia, kad dešimt iš dvylikos informacijos teikėjų, koduojančių savo informaciją
Windows Media
formatu, daro tai ir kitais formatais. Be to, daugybė informacijos teikėjų toliau naudojasi
Apple, RealNetworks
ar kitų pardavėjų sukurtais formatais. 2001–2004 metais, ištyrus 1000 lankomiausių interneto svetainių JAV, nustatyta, kad svetainių „kuriose yra kokios nors medijos informacijos“ skaičius išaugo 47 %,
RealNetworks
formatus naudojančių svetainių skaičius savo ruožtu padidėjo 59 %, o naudojančių
QuickTime
formatus – 79 %.
Microsoft
taip pat teigia, kad kompiuterinės įrangos gamintojai parduodamuose AK toliau siūlo kelias medijos leistuves. Pavyzdžiui, 2004 m. gegužės mėn. namų arba mažų biurų kompiuteriuose, kuriuos pardavė kompiuterinės įrangos gamintojai, įdiegtų trečiųjų įmonių medijos leistuvių skaičius padidėjo iki 4,3, kalbant apie amerikietiškus, ir iki 2,4, kalbant apie europietiškus modelius.
Trečia,
Microsoft
nurodo, kad vidutinis medijos leistuvių, kurias asmuo naudoja per mėnesį, skaičius padidėjo nuo 1,5 1999 metų pabaigoje iki 2,1 2004 metais. Ji mano, jog Komisija negali remtis tuo, kad
Windows Media Player
naudotojų skaičius auga.
Microsoft
nuomone, svarbu nustatyti, ar kitų formatų naudotojų skaičius yra pakankamas tam, kad informacijos teikėjai būtų suinteresuoti koduoti savo produktus šiais formatais. Be to,
Microsoft
ginčija analogijos, kurią Komisija daro su
Netscape Navigator
, pagrįstumą.
Microsoft
priduria, kad Komisijos iškelta konkurentų pašalinimo iš rinkos teorija akivaizdžiai stokoja objektyvumo. Iš ginčijamo sprendimo išplaukia, kad ši teorija taikytina tik tais atvejais, kai su
Windows
susieta medijos funkcija yra sukurta
Microsoft
. Visų pirma ji nebuvo taikoma 1995–1998 metų laikotarpiu, kai duomenų srautams pritaikyta
RealNetworks
medijos leistuvė buvo įdiegta į
Windows
.
DMDsecure ir kt
., ACT,
TeamSystem, Mamut
ir
Exor
iš esmės pateikia tuos pačius argumentus kaip ir
Microsoft
.
Komisija visų pirma primena ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamojoje dalyje padarytas išvadas ir nurodo, jog „gerai žinomi precedentai“ parodo, kad vien iš to, kad dominuojanti įmonė susieja atskirą produktą su dominuojančiu produktu, galima padaryti išvadą apie konkurentų pašalinimo iš rinkos poveikį. Tačiau, atsižvelgiant į rinkos ypatumus, šioje byloje ji nusprendė, kad būtų „pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos, jog susietas
Windows Media Player
pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti apriboti konkurenciją“. Ji pažymi tikrai neteigusi, kad inkriminuojami veiksmai savaime nėra piktnaudžiavimas; juos reikia nagrinėti „specifiniame rinkos kontekste“. Ji stebisi, kad
Microsoft
kaltina ją ėmusis papildomai vertinti realų nagrinėjamo susieto pardavimo sukeliamą konkurentų pašalinimo poveikį, ir mano, jog tai, kad ji įrodė tokį pašalinimo poveikį situacijoje, kai jis paprastai preziumuojamas, nereiškia, kad ji taikė naują teisinę teoriją.
Komisija tvirtina savo analizėje konstatavusi, kad „
Microsoft
(iškreipdavo) normalų konkurencijos procesą“ (ginčijamo sprendimo 980 konstatuojamoji dalis) ir kad „yra pagrįstų įtarimų, jog
Windows Media Player
susietas pardavimas su
Windows
sumažintų konkurenciją taip, kad veiksmingos konkurencijos struktūros išsaugojimas nebūtų užtikrintas artimoje ateityje“ (ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamoji dalis). Ji pažymi, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, nei ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamojoje dalyje ar kur nors kitur šiame sprendime netvirtinusi, kad dėl nagrinėjamų piktnaudžiavimo veiksmų visos trečiųjų įmonių medijos leistuvės bus eliminuotos artimoje ateityje. Ji teigia įrodžiusi, kad
Microsoft
„susietu pardavimu iškreipdavo rinkos dalyvių pasirinkimą ir ketinimus“, ir mano, kad toks konkurencijos proceso iškreipimas prilyginamas konkurencijos apribojimui teismų praktikos prasme, nes „dėl jo gali būti panaikinta konkurencija“. Ji priduria, kad išnagrinėjo realų
Microsoft
piktnaudžiavimo sukeliamą konkurentų pašalinimo poveikį, remdamasi duomenimis apie rinkos pasikeitimą. Remdamasi ginčijamo sprendimo 944 konstatuojamąja dalimi, ji nurodo, kad šie duomenys parodo aiškią tendenciją naudoti
(Windows Media Player)
ir
Windows Media
formatus, ir patvirtina, kad rinkoje jau pastebimas tam tikras pašalinimo poveikio laipsnis.
Paskui Komisija ginčija
Microsoft
teiginį, jog ji ėmėsi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo iš rinkos nebūtų pašalintos su
Windows Media Player
konkuruojančios medijos leistuvės Ji teigia, kad šis piktnaudžiavimas prasidėjo 1999 m. gegužės mėn. ir atsiliepimo į ieškinį priėmimo dieną dar tęsėsi. Ji pažymi, kad JAV susitarimas buvo sudarytas tik 2001 m. lapkričio mėn. ir kad priemonių jam įgyvendinti imtasi tik 2002 m. rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais. Be to, siekiant nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą neteisėtą susietą pardavimą, šių priemonių akivaizdžiai nepakanka. Dėl
Microsoft
nurodomų įvairių konkuruojančių medijos leistuvių platinimo būdų Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 849–877 konstatuojamąsias dalis, pažymi, kad šie būdai neleidžia kitoms leistuvėms pasiekti tokį paplitimo lygį, kokį
Microsoft
gali garantuoti
Windows Media Player
, vykdydama susietą pardavimą.
Be to, Komisija primena argumentus dėl konkurentų pašalinimo, kuriuos ji išdėstė ginčijamame sprendime, ir visų pirma jo 844–846 ir 879–882 konstatuojamosiose dalyse.
Komisija, palaikoma šiuo klausimu SIIA, mano, jog jos išvada, kad nagrinėjamas susietas pardavimas gali panaikinti konkurenciją rinkoje, yra ne spekuliatyvi, o pagrįsta faktiniais šios rinkos ypatumų bei informacijos teikėjų ir programinės įrangos gamintojų ketinimų vertinimais. Ji teigia, kad iš 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
(
T-65/98, Rink. p. II-4653
) išplaukia, jog vertinant, ar dominuojančios įmonės veiksmas gali panaikinti konkurenciją, gali būti leidžiama atsižvelgti į tikėtiną tariamą trečiųjų asmenų, visų pirma konkurentų arba klientų, reakciją į šios įmonės vienašalį veiksmą. Šioje byloje neginčijama, kad
Microsoft
nesuteikia klientams galimybės įsigyti
Windows
be
Windows Media Player
. Be to, nagrinėjamas susietas pardavimas daro tiesioginį poveikį tretiesiems asmenims ir todėl turi įtakos jų laisvei rinktis (ginčijamo sprendimo 845, 851, 870, 883, 884 ir 895 konstatuojamosios dalys).
Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 879–896 konstatuojamąsias dalis, Komisija primena, kad ji išsamiai išanalizavo inkriminuojamų veiksmų poveikį, be kita ko, pateikdama ilgus klausimynus daugeliui informacijos teikėjų, programinės įrangos gamintojams ir informacijos savininkams.
Remdamasi atsakymais į šiuos klausimynus, ji padarė tokias išvadas:
—
visi į klausimynus atsakę informacijos teikėjai pažymėjo, kad atitinkamos informacijos kūrimas daugiau kaip vienai technologijai reikalauja papildomų sąnaudų (ginčijamo sprendimo 884 konstatuojamoji dalis),
—
tie patys informacijos teikėjai nurodė, kad atitinkamos technologijos naudotojų skaičius ir kliento medijos programinės įrangos buvimas AK yra naudotinos technologijos pasirinkimą lemiantys veiksniai (ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamoji dalis),
—
kai kurie šių tiekėjų net pareiškė, kad konkrečios technologijos naudotojų skaičius – tai „absoliučiai svarbiausias veiksnys“ (ginčijamo sprendimo 889 konstatuojamoji dalis),
—
kol toliau naudojamas didelis konkurentų medijos leistuvių kiekis, papildomų formatų palaikymas sąnaudų ir pajamų požiūriu gali būti naudingas informacijos teikėjams (ginčijamo sprendimo 890 konstatuojamoji dalis),
—
programinės įrangos gamintojų atsakymai iš esmės atitiko informacijos teikėjų atsakymus (ginčijamo sprendimo 893–896 konstatuojamosios dalys),
—
į klausimą, ar „papildomos kelių formatų palaikymo sąnaudos“ ateityje gali turėti įtakos jų sprendimui kurti taikomąsias programas ne
Windows Media
technologijoms, dvylika programinės įrangos gamintojų iš trylikos atsakė teigiamai (ginčijamo sprendimo 890 konstatuojamoji dalis),
—
susiedama
Windows
pardavimą su
Windows Media Player
,
Microsoft
užtikrina informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams, kad galutiniai naudotojai galės atkurti jų informaciją, kitaip tariant, kad jie galės pasiekti plačią auditoriją; taigi visuotinis
Windows Media Player
paplitimas
Windows
pagrindu veikiančiuose AK užtikrina
Microsoft
konkurencinį pranašumą, kuris nėra susijęs su šio produkto savybėmis (ginčijamo sprendimo 891 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija atmeta
Microsoft
teiginį, kad šioje byloje taikoma teorija ignoruoja tam tikrus svarbius veiksnius ir pagrįsta prognozėmis, kurias paneigia faktai.
Šiuo klausimu, pirma, ji neigia „neatsižvelgusi į veiksnius, dėl kurių informacijos teikėjai naudoja ne
Windows Media
formatus“. Ji teigia, kad pastariesiems pateiktuose prašymuose pateikti informacijos ji paminėjo ne tik medijos leistuvės „paplitimo laipsnio“ klausimą ir kad ginčijamame sprendime ji nėra nurodžiusi, kad minėtas paplitimo laipsnis yra vienintelis svarbus veiksnys; ji tik konstatavo šio kriterijaus svarbą. Bet kuriuo atveju
Microsoft
pripažino, kad, pasirinkdami savo produktų kodavimo formatą, informacijos teikėjai atsižvelgia į šį veiksnį, ir todėl netiesiogiai pripažino, kad „(jos) susieto pardavimo nulemtas nepalyginamas paplitimas <…> iškreipia šį (pasirinkimą)“.
Komisija taip pat nurodo, jog iš informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams pateiktų klausimų išplaukia, kad šie tretieji asmenys atlieka lyginamąjį vertinimą ir teikia pirmenybę kelių technologijų naudojimo sąnaudoms, o ne jų naudai. Ji pažymi, jog pati
Microsoft
nurodo, kad „siunčiamos informacijos kodavimas keliais formatais brangus ir (atima) daug informacijos tiekėjų laiko“ (ginčijamo sprendimo 883 konstatuojamoji dalis), ir daro nuorodą į kelis per 2003 m. rinkos tyrimą surinktus duomenis (ginčijamo sprendimo 884 konstatuojamoji dalis). Kelių technologijų naudojimo sąnaudos, net jei tai nėra vienintelis veiksnys, lemiantis informacijos teikėjų pasirinkimą koduoti arba nekoduoti keliais formatais, akivaizdžiai yra svarbus, į kurį jie atsižvelgia. Komisija taip pat ginčija per 2003 m. rinkos tyrimą surinkusi įrodymų, kad informacijos pateikimo konkrečiu medijos formatu sąnaudos sudaro labai nežymią bendrų sąnaudų dalį. Atvirkščiai, iš gautos informacijos matyti, kad informacijos parengimo sąnaudos yra labai didelės.
Be to, Komisija ginčija dubliko C.16 priede esančioje ataskaitoje padarytų išvadų pagrįstumą (žr. šio sprendimo 1002 punktą). Ji visų pirma primena, jog ginčijamas sprendimas įrodo, kad parsisiuntimas negali atsverti dėl nagrinėjamo susieto pardavimo pasiekto
Windows Media Player
paplitimo ir kad šis paplitimas iškreipia informacijos teikėjų ketinimus. Paskui ji nurodo, kad išvada apie piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi nėra grindžiama visiško konkurencijos panaikinimo arba rinkos „nusvėrimo“ konstatavimu. Galiausiai ji teigia, kad šios ataskaitos autorius, pirma, nepagrindžia savo požiūrio, antra, neatsižvelgia į įvairius svarbius šio atvejo aspektus, pvz., į „tinklo poveikio iškreipimus dėl monopolinės padėties pasinaudojus sverto efektu“, ir, trečia, neįrodo, kad nėra įvykdytos sąlygos, jo manymu, būtinos „nusverti“ rinką.
Antra, Komisija, palaikoma šiuo klausimu SIIA, ginčija
Microsoft
teiginį, kad konkurencijos panaikinimo analizė ginčijamame sprendime prieštarauja faktams.
Visų pirma ji primena, kad
Microsoft
neteisingai aiškina ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamąją dalį, nes joje kalbama ne apie rinkos „nusvėrimą“, o tik konstatuojama, kad
Microsoft
vykdomas susietas pardavimas gali paveikti konkurencijos struktūrą medijos leistuvių rinkoje.
Be to, Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime nurodyti komerciniai duomenys parodo aiškią tendenciją naudoti
Windows Media Player
ir
Windows Media
formatus pagrindinių konkuruojančių medijos leistuvių nenaudai (ginčijamo sprendimo 906–942 konstatuojamosios dalys). Iš šių duomenų matyti, kad iki 1990 m. antrojo ketvirčio
RealPlayer
leistuvė buvo rinkos lyderė ir ja naudojosi beveik du kartus daugiau naudotojų negu
Windows Media Player
ir
QuickTime
(ginčijamo sprendimo 906 konstatuojamoji dalis). Tačiau nuo 1999 m. antrojo ketvirčio iki 2002 m. antrojo ketvirčio bendras
Windows Media Player
naudotojų skaičius padidėjo apytiksliai iki 39 milijonų, arba beveik tiek pat, kiek padidėjo kartu leistuvių
RealNetworks
ir
Apple
naudotojų skaičius (ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamoji dalis). Naujausi
Nielsen/NetRatings
duomenys parodo, kad
Windows Media Player
labai atitrūko nuo
RealPlayer
(ja pradėjo naudotis daugiau kaip 50 % vien ją naudojančių AK) ir
QuickTime
(ja naudojasi daugiau kaip 3 kartus daugiau vien ją naudojančių AK) ir kad šis atotrūkis dar padidėjo nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2004 m. sausio mėn. (ginčijamo sprendimo 922 konstatuojamoji dalis). Minėtą tendenciją galima palyginti su interneto naršyklių rinkoje pastebima tendencija, nagrinėta procedūroje dėl JAV konkurencijos teisės pažeidimo.
Komisijos nuomone,
Microsoft
neginčija šių įvairių duomenų, o pateikia kitus, kurių dalis yra naujesni nei ginčijamo sprendimo priėmimo data ir į kuriuos dėl to neturi būti atsižvelgta.
Galiausiai Komisija nurodo, kad bet kuriuo atveju ginčijamame sprendime nustatytą konkurencijos pašalinimo poveikį patvirtina naujausi duomenys.
Pirma, dėl
Microsoft
pateiktų duomenų apie informacijos teikėjus (žr. šio sprendimo 1004 punktą) Komisija pažymi, kad įmonė jų visiškai nepagrindė ir kad juos klaidinančiai pateikia. Šiuo klausimu ji pastebi, jog akivaizdu, kad per 2001–2004 metų laikotarpį „kokią nors“ medijos informaciją siūlančių interneto svetainių skaičius padidėjo, todėl nenuostabu, kad yra daugiau interneto svetainių, siūlančių ne
Windows Media
formatus. Ji priduria, jog
Microsoft
nepaminėjo, kad per tą patį laikotarpį palaikančių
Windows Media
formatą interneto svetainių skaičius išaugo 141 %.
Microsoft
taip pat nesuteikė informacijos nei apie tikrą duomenų ne
Windows Media
formatu, kuriuos siūlo aptariamos interneto svetainės, kiekį, nei apie realų informacijos šiais formatais naudojimą.
Antra, Komisija teigia, kad duomenys apie kompiuterinės įrangos gamintojų į AK iš anksto įdiegtų medijos leistuvių vidurkį yra nelogiški (žr. šio sprendimo 1005 punktą). Bet kuriuo atveju iš
Microsoft
nurodytos informacijos išplaukia, kad daugiau kaip 70 % Europoje parduotų AK ir daugiau kaip 80 % pasaulyje parduotų AK paprastai įdiegta tik viena medijos leistuvė ir kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo tai yra būtent
Windows Media Player
. Komisija priduria, kad kompiuterinės įrangos gamintojų iš anksto įdiegtų konkuruojančių medijos leistuvių į AK faktą „užgožia“ tai, jog
Windows Media Player
automatiškai yra 95 % pasaulyje parduotų AK. Galiausiai ji teigia, kad
Microsoft
duomenys nėra patikimi, nes jie susiję su konkuruojančiomis medijos leistuvėmis, kurios buvo įdiegtos pagal
legacy deals
(sutartys, kurių galiojimo terminas baigiasi) ir kurios nebuvo atnaujintos, bei su programine įranga, kurios negalima laikyti duomenų srautams pritaikyta medijos leistuve.
Trečia, Komisija tvirtina, kad pastebima aiški tendencija vis daugiau naudoti
Windows Media Player
ir
Windows Media
formatą.
Nielsen/NetRatings
duomenys apie medijos leistuvių naudojimą Jungtinėse Valstijose parodo, kad 2005 m. kovo mėn.
Windows Media Player
naudojimas padidėjo iki daugiau kaip 80 %,
RealPlayer
naudojimas sumažėjo iki mažiau kaip 40 %, o
QuickTime
naudojimas sudarė tik šiek tiek daugiau kaip 10 %. Iš naujausių
Nielsen/NetRatings
duomenų taip pat išplaukia, kad naudojančiųjų tik
Windows Media Player
dalis nuolat augo ir šiuo metu sudaro nuo 53 iki 55 % naudotojų, palyginti su 10–13 %
RealPlayer
atveju ir 3 arba 4 %
QuickTime Player
atveju
.
Atsakydama į
Microsoft
teiginį, kad konkurentų pašalinimo iš rinkos tezė stokoja objektyvumo, nes ji nebuvo taikoma tuomet, kai į
Windows
buvo įdiegiama
RealNetworks
medijos leistuvė (žr. šio sprendimo 1007 punktą), Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 818 konstatuojamąją dalį ir pažymi, kad negali būti trukdoma persekioti už tam tikrą Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimą dėl to, jog nebuvo persekiojama už galimą kitą pažeidimą.
SIIA iš esmės pritaria Komisijos argumentams.
Audiobanner.com
tvirtina, kad nagrinėjamas susietas pardavimas turi neigiamos įtakos trečiųjų asmenų investicijoms į su
Microsoft
technologijomis konkuruojančias technologijas, naujovių kūrimui nepertraukiamai siunčiamos skaitmeninės medijos sektoriuje ir vartotojams. Pastaruoju klausimu ji teigia, kad šis susietas pardavimas trukdo konkurencijai pagal pranašumus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Microsoft
iš esmės tvirtina, kad Komisija neįrodė, jog dėl
Windows Media Player
įdiegimo į AK klientų operacinę sistemą
Windows
apribojama konkurencija, ir todėl šiuo atveju negali būti laikoma įvykdyta ketvirta piktnaudžiavimo susietu pardavimu sąlyga, nurodyta ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje.
Microsoft
teigia, kad pripažinusi, jog ši byla nėra klasikinis susieto pardavimo atvejis, Komisija turėjo taikyti naują, akivaizdžiai spekuliatyvią teoriją, pasirėmusi galimos trečiųjų asmenų reakcijos ateityje analize tam, kad galėtų padaryti išvadą, jog nagrinėjamas susietas pardavimas gali riboti konkurenciją.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Microsoft
argumentai nepagrįsti ir grindžiami neteisingu ir selektyviu požiūriu į ginčijamą sprendimą. Šie argumentai iš esmės susiję su antru iš trijų ginčijamo sprendimo 835–954 konstatuojamosiose dalyse išdėstyto Komisijos įrodinėjimo etapu.
Iš tikrųjų konstatuotina, kad ginčijamame sprendime Komisija aiškiai įrodė, jog dėl to, kad nuo 1999 m. gegužės mėn.
Microsoft
pradėjo siūlyti kompiuterinės įrangos gamintojams išankstiniam įdiegimui į AK klientus tik su
Windows Media Player
susietą
Windows
versiją, buvo neišvengiamai paveikti
Microsoft
, kompiuterinės įrangos gamintojų ir trečiųjų įmonių medijos leistuvių tiekėjų santykiai rinkoje, dėl to konkurencijos pusiausvyra buvo labai nusverta
Microsoft
naudai ir kitų ūkio subjektų nenaudai.
Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 868 punkte, tai, kad Komisija išnagrinėjo konkretų nagrinėjamo susieto pardavimo jau turimą poveikį rinkai bei kaip ši rinka veikiausiai plėtosis ateityje, užuot paprasčiausia nusprendusi – kaip tai paprastai daroma bylose dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu – kad toks pardavimas
per se
turi pašalinimo poveikį rinkoje, nereiškia, kad ji taikė naują teisinę teoriją.
Komisijos atlikta konkurencijos apribojimo sąlygos analizė grindžiama ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamąja dalimi, kur nurodoma, kad šioje byloje pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos, jog susietas
Windows
ir
Windows Media Player
pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti apriboti konkurenciją (žr. šio sprendimo 977 punktą). Komisijos šiuo klausimu padaryta išvada iš esmės grindžiama konstatavimu, kad dėl
Windows Media Player
susiejimo su AK klientų operacine sistema
Windows
– kuri iš anksto įdiegiama daugelyje pasaulyje parduodamų AK klientų – be galimybės atskirti pirmąją nuo antrosios, leidžia šiai medijos leistuvei naudotis minėtos operacinės sistemos paplitimu AK, kurio negali atsverti joks kitas medijos leistuvių platinimo būdas.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis pirmuoju Komisijos įrodinėjimo etapu padarytas konstatavimas (žr. ginčijamo sprendimo 843–878 konstatuojamąsias dalis, trumpai perteiktas šio sprendimo 979–982 punktuose) yra visiškai pagrįstas.
Pirma, akivaizdu, kad nagrinėjamas susietas pardavimas užtikrino unikalų
Windows Media Player
leistuvės paplitimą AK klientuose pasaulyje, leidęs šiai medijos leistuvei automatiškai užimti tokią pačią rinkos dalį, kokią turi AK klientų operacinė sistema
Windows
, net nekonkuruojant su konkurentų produktais pagal pranašumus. Šiuo klausimu reikia priminti, jog nustatyta, kad
Microsoft
užima daugiau kaip 90 % AK klientų operacinių sistemų rinkos ir kad didžiausia AK klientų operacinių sistemų
Windows
pardavimo dalis (arba apie 75 %) vyksta per kompiuterinės įrangos gamintojus, iš anksto įdiegiančius jas surenkamiems ir parduodamiems AK klientams. Iš ginčijamo sprendimo 843 konstatuojamojoje dalyje nurodytų skaičių matyti, kad 2002 m.
Microsoft
turėjo 93,8 % rinkos pagal AK klientų operacinių sistemų rinkoje parduotus vienetus (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 431 konstatuojamąją dalį) bei kad
Windows
– ir atitinkamai
Windows Media Player
– buvo iš anksto įdiegtos 196 iš 207 milijonų AK klientams, parduotiems pasaulyje nuo 2001 m. spalio mėn. iki 2003 m. kovo mėnesio.
Kaip bus detaliau paaiškinta toliau, jokia trečiųjų asmenų medijos leistuvė negalėtų užimti tokios rinkos dalies be platinimo pranašumų, kuriais
Windows Media Player
naudojasi dėl to, kad
Microsoft
taip naudoja savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
.
Reikia pridurti, kad dėl operacinės sistemos
Windows
ir
NetShow 2.0
leistuvės susiejimas, kurį
Microsoft
pradėjo vykdyti nuo 1998 m. birželio mėn., neužtikrino tokio paties šios leistuvės paplitimo AK. Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 837 ir 936 punktuose, nors
NetShow 2.0
būdavo įrašoma į
Windows 98
įdiegimo CD, nė viena iš keturių
Windows 98
įdiegimo „pagal nutylėjimą“ galimybių nenumatė šios leistuvės įdiegimo. Kitaip tariant, naudotojai turėjo patys atskirai įdiegti
NetShow 2.0
ir galėjo nuspręsti to nedaryti. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad minėtas susiejimas netrukdė tretiesiems medijos leistuvių pardavėjams konkuruoti su
Microsoft
pagal produktų savybes, o kompiuterinės įrangos gamintojams – pasinaudoti šia konkurencija.
Antra, neginčijama, kad, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 845 konstatuojamojoje dalyje, „naudotojai, kurių AK klientams iš anksto įdiegiama
(Windows Media Player)
, dažniausia nėra linkę naudoti alternatyvią medijos leistuvę, nes jie jau turi taikomąją programą, užtikrinančią šią duomenų srautams pritaikytos leistuvės funkciją“. Taigi darytina išvada, kad nesant nagrinėjamo susieto pardavimo norintieji turėti duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę būtų turėję parinkti tarp rinkoje siūlomų leistuvių.
Šiuo klausimu primintina Komisijos ginčijamo sprendimo 119, 848, 869 ir 956 konstatuojamosiose dalyse nurodoma svarba, kurią naudotojai suteikia galimybei pirkti „paruoštus naudoti“
(out of the box)
AK klientus arba sistemas, t. y. produktus, kuriuos galima įdiegti ir naudoti įdėjus minimaliai pastangų. Taigi tiekėjas, kurio programinė įranga iš anksto įdiegta AK klientui ir automatiškai pasileidžia tik jį įjungus, turi akivaizdų konkurencinį pranašumą prieš visus kitus panašių produktų tiekėjus.
Trečia, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 857 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai konstatavo, jog inkriminuojami veiksmai skatina kompiuterinės įrangos gamintojus iš anksto nediegti konkurentų medijos leistuvių parduodamiems AK klientams.
Viena vertus, kaip konstatuota ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamojoje dalyje, kompiuterinės įrangos gamintojai nesiryžta pridėti prie vartotojams siūlomo rinkinio antros medijos leistuvės, nes antra leistuvė naudoja AK kliento kietojo disko pajėgumus, siūlydama iš esmės analogiškas
Windows Media Player
siūlomoms funkcijas, todėl mažai tikėtina, kad vartotojai sutiktų papildomai už tai mokėti.
Kita vertus, kelių duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių buvimas tame pačiame AK kelia vartotojų suklaidinimo pavojų ir padidina techninės pagalbos klientams ir bandymų sąnaudas (žr. ginčijamo sprendimo 852 konstatuojamąją dalį). Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog per administracinę procedūrą
Microsoft
pati pabrėžė, kad kompiuterinės įrangos gamintojų pelno marža paprastai nedidelė ir todėl jie stengiasi vengti tokių sąnaudų (žr. ginčijamo sprendimo 1006 išnašą).
Taigi dėl to, kad į rinką buvo patiekta susieta
Windows
ir
Windows Media Player
versija kaip vienintelė iš anksto naujiems AK klientams įdiegiama operacinės sistemos
Windows
versija, iš kompiuterinės įrangos gamintojų buvo tiesiogiai ir iš karto atimta ankščiau turėta galimybė surinkti naujus AK klientus, savarankiškai sprendžiant, kas yra svarbiausia vartotojams, o konkrečiai kalbant, jiems buvo sutrukdyta pasirinkti įdiegti vien su
Windows Media Player
konkuruojančią medijos leistuvę. Dėl pastarojo punkto reikia priminti, kad tuo metu
RealPlayer
turėjo didelį komercinį pranašumą kaip rinkoje pirmaujantis produktas. Be to, kaip pripažįsta pati
Microsoft
, ji tik 1999 m. sugebėjo sukurti duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę, kuri buvo pakankamai pajėgi, nes jos ankstesnė leistuvė, t. y.
NetShow
, „nebuvo populiari tarp vartotojų, kadangi nelabai gerai veikė“ (ginčijamo sprendimo 819 konstatuojamoji dalis). Taip pat primintina, kad laikotarpiu nuo 1995 m. rugpjūčio mėn. iki 1998 m. liepos mėn. kartu su
Windows
buvo platinami būtent
RealNetWorks
produktai (t. y. iš pradžių –
RealAudio Player
, o vėliau –
RealPlayer
). Taigi galima daryti išvadą, kad jei
Microsoft
nebūtų ėmusis inkriminuojamų veiksmų,
RealPlayer
ir
Windows Media Player
konkurenciją nulemtų abiejų produktų savybės.
Reikia pridurti, kad net jeigu su
Microsoft
konkuruojančių medijos leistuvių kūrėjams būtų pavykę susitarti su kompiuterinės įrangos gamintojais dėl jų produkto išankstinio diegimo, jie būtų likę nepalankesnėje konkurencinėje padėtyje, palyginti su
Microsoft
. Viena vertus, kadangi kompiuterinės įrangos gamintojai arba naudotojai negalėjo pašalinti
Windows Media Player
iš
Windows
ir
Windows Media Player
junginio, AK klientui niekada nebūtų buvusi įdiegta vien trečiųjų asmenų medijos leistuvė. Nagrinėjamas susietas pardavimas neleidžia trečiųjų medijos leistuvių kūrėjams konkuruoti su
Microsoft
pagal produktų savybes. Kita vertus, kadangi medijos leistuvių, kurias kompiuterinės įrangos gamintojai gali iš anksto įdiegti AK klientams, skaičius yra ribotas, trečiųjų medijos leistuvių kūrėjai konkuruoja tarpusavyje dėl tokio išankstinio įdiegimo, o
Microsoft
, imdamasi susieto pardavimo, išvengia šios konkurencijos ir jos reikalaujamų didelių papildomų sąnaudų. Pastaruoju klausimu primintina ginčijamo sprendimo 856 konstatuojamoji dalis, kur Komisija kalba apie 2001 m. sudarytą
RealNetworks
ir
Compaq
susitarimą dėl
RealPlayer
platinimo bei teigia, kad per administracinę procedūrą
Microsoft
patvirtino, jog
RealNetworks
mokėjo kompiuterinės įrangos gamintojams už tai, kad šie sutiktų iš anksto diegti jos produktus.
Iš šių duomenų išplaukia, jog Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad galimybė sudaryti platinimo sutartis su kompiuterinės įrangos gamintojais (buvo) mažiau veiksmingas platinimo būdas negu
Microsoft
praktikuojamas susietas pardavimas (ginčijamo sprendimo 859 konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, Pirmosios instancijos teismas mano, jog Komisija taip pat teisingai konstatavo, kad kiti medijos leistuvių platinimo būdai nei jų išankstinis diegimas kompiuterinės įrangos gamintojų įmonėse negali atsverti visuotinio
Windows Media Player
paplitimo (ginčijamo sprendimo 858–876 konstatuojamosios dalys).
Viena vertus, medijos leistuvių parsisiuntimas iš interneto vis dėlto nėra toks veiksmingas kaip kompiuterinės įrangos gamintojų atliekamas įdiegimas, nors šis platinimo būdas leidžia pasiekti labai daug vartotojų. Pirma, parsisiuntimas neužtikrina konkurentų medijos leistuvėms tokio pat platinimo kaip
Windows Media Player
(ginčijamo sprendimo 861 konstatuojamoji dalis). Antra, daugelis naudotojų mano, kad parsisiuntimas, skirtingai negu iš anksto įdiegto produkto naudojimas, yra sudėtingas procesas. Trečia, kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 866 konstatuojamojoje dalyje, daugelis bandymų parsisiųsti – remiantis 2003 m.
RealNetworks
atliktais testais, tai sudaro daugiau kaip 50 % – yra nesėkmingi. Nors teisinga, kad plačiajuostis informacijos perdavimas paspartina ir palengviną parsisiuntimą, vis dėlto reikia pažymėti, kad 2002 m. tik kas šeštas turintis prieigą prie interneto namų ūkis Europoje turėjo plačiajuostį internetą (ginčijamo sprendimo 867 konstatuojamoji dalis ir 1037 išnaša). Ketvirta, tikėtina, jog vartotojai manys, kad įsigytam AK klientui įdiegta medijos leistuvė veiks geriau negu jų pačių įdiegtas produktas (ginčijamo sprendimo 869 konstatuojamoji dalis). Galiausiai, penkta, pažymėtina, kad daugelyje įmonių darbuotojai neturi teisės parsisiųsti programinės įrangos iš interneto, nes tai apsunkina tinklo administratorių darbą (ta pati konstatuojamoji dalis).
Kai kurie pačios
Microsoft
per administracinę procedūrą pateikti ir ginčijamo sprendimo 909–911 konstatuojamosiose dalyse paminėti duomenys patvirtina, kad parsisiuntimas iš interneto nėra toks pat veiksmingas platinimo būdas kaip kompiuterinės įrangos gamintojų atliekamas išankstinis įdiegimas.
Microsoft
pažymėjo, kad per dvylika mėnesių po WPM 6 leistuvės pateikimo į rinką buvo parsisiųsta 8,8 milijono jos vienetų ir kad 1999 m. liepos–rugsėjo mėn. ji pardavė 7,9 milijonų operacinių sistemų
Windows 98 SE
. Kitaip tariant, dėl susieto pardavimo su operacine sistema
Windows
per tris mėnesius buvo parduota beveik tiek pat WMP 6, kiek parsisiųsta per metus.
Dėl parsisiuntimo taip pat reikia pridurti, kad, kaip nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 870 konstatuojamojoje dalyje, nors techniškai tai pakankamai pigus medijos leistuvių platinimo būdas, pardavėjai turi sutelkti svarbius išteklius, siekdami „įveikti galutinių naudotojų inerciją ir įtikinti juos ignoruoti iš anksto įdiegtą (
Windows Media Player
) leistuvę“.
Kita vertus, dėl kitų ginčijamame sprendime nurodomų duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių platinimo būdų, t. y. dėl leistuvės susiejimo su kita programine įranga arba su prieigos prie interneto paslaugomis bei dėl mažmeninės prekybos, pakanka konstatuoti, kad
Microsoft
nepateikia jokių argumentų, galinčių paneigti Komisijos vertinimą, pagal kurį šie būdai – tai tik „antrinės priemonės, kurios neprilygsta programinės įrangos išankstinio įdiegimo į (
Windows
pagrindu veikiančius) AK veiksmingumui“ (ginčijamo sprendimo 872–876 konstatuojamosios dalys).
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 843–878 konstatuojamosiose dalyse esančioje analizėje, sudarančioje pirmąjį motyvavimo etapą, Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, jog susietas
Windows
ir
Windows Media Player
pardavimas nuo 1999 m. neišvengiamai darė didelį poveikį konkurencijos struktūrai. Dėl šios praktikos
Microsoft
įgijo nepalyginamą savo produkto platinimo pranašumą ir užtikrino
Windows Media Player
paplitimą AK visame pasaulyje, kartu sumažindama naudotojų polinkį naudotis trečiųjų šalių medijos leistuvėmis, o kompiuterinės įrangos gamintojus – iš anksto įdiegti šias leistuves AK klientams.
Teisinga, kad nemažai kompiuterinės įrangos gamintojų, kaip teigia
Microsoft
, ir toliau įtraukia trečiųjų šalių medijos leistuves į klientams siūlomus rinkinius. Taip pat neginčytina, kad medijos leistuvių skaičius bei kelių leistuvių naudojimas nuolat auga. Tačiau tai nepaneigia Komisijos išvados, kad inkriminuojami veiksmai gali susilpninti konkurenciją, kaip numatyta teismų praktikoje. Nuo 1999 m. gegužės mėn. trečiųjų medijos leistuvių kūrėjai nebegali konkuruoti tarpininkaujant kompiuterinės įrangos gamintojams dėl jų produktų įdiegimo vietoje
Windows Media Player
, kaip vienintelės medijos leistuvės, esančios jų surenkamuose ir parduodamuose AK.
Be to, reikia pažymėti, kad ankstesnių konstatavimų pagrįstumą įrodo tam tikri duomenys, kuriuos Komisija išnagrinėjo trečiame motyvavimo etape. Konkrečiai tariant, kaip bus parodyta 1080–1084 punktuose, ginčijamo sprendimo 905–926 konstatuojamosiose dalyse pateikti duomenys įrodo aiškią tendenciją naudoti
Windows Media Player
konkuruojančių medijos leistuvių nenaudai.
Reikia pridurti, jog iš pačios
Microsoft
per administracinę procedūrą pateiktos ir ginčijamo sprendimo 948–951 konstatuojamosiose dalyse išdėstytos informacijos išplaukia, kad esminis
Windows Media Player
naudojimo didėjimas negali būti susijęs su tuo, kad ši leistuvė yra kokybiškesnė negu konkurentų leistuvės, arba su tuo, kad pastarosiose, ypač
RealPlayer
, yra tam tikrų trūkumų.
Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, darytina išvada, kad vien per pirmąjį motyvavimo etapą Komisijos padarytos išvados leidžia konstatuoti, jog šioje byloje įvykdyta ketvirta piktnaudžiavimo susietu pardavimu sąlyga. Šios išvados grindžiamos ne nauja ir akivaizdžiai spekuliatyvia teorija, o inkriminuojamų veiksmų pobūdžiu, rinkos sąlygomis bei pagrindinėmis nagrinėjamų produktų charakteristikomis. Jos pagrįstos teisingais, patikimais ir nuosekliais įrodymais, kurių klaidingumo, vien pavadindama juos prielaidomis,
Microsoft
nesugebėjo įrodyti.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad nebūtina nagrinėti
Microsoft
argumentų, kuriuos ji pateikė prieštaraudama dėl per kitus du motyvavimo etapus Komisijos padarytų išvadų. Tačiau Pirmosios instancijos teismas mano, kad juos reikia trumpai išnagrinėti.
Antrajame motyvavimo etape Komisija siekia įrodyti, kad
Windows Media Player
paplitimas, kurio priežastis – jos susiejimas su
Windows
, gali turėti didelės įtakos informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams.
Komisijos požiūris grindžiamas tuo, kad duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka pasižymi svarbiais netiesioginiais tinklo poveikiais arba, pakartojant B. Gates frazę, „pozityvaus grįžtamojo ryšio“ buvimu (ginčijamo sprendimo 882 konstatuojamoji dalis). Ši frazė atspindi fenomeną, kad juo didesnis konkrečios programinės įrangos platformos naudotojų skaičius, juo daugiau investicijų daroma į su šia platforma suderinamų produktų kūrimą, o tai savo ruožtu stiprina šios platformos populiarumą tarp naudotojų.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje Komisija teisingai nustatė šį fenomeną ir konstatavo, jog būtent remdamiesi medijos leistuvių įdiegimo ir naudojimo procentiniais rodikliais informacijos teikėjai ir programinės įrangos gamintojai renkasi technologiją, kuriai jie kurs papildomą programinę įrangą (ginčijamo sprendimo 879 konstatuojamoji dalis). Komisija teisingai konstatavo, kad šie ūkio subjektai turi tendenciją naudoti pirmiausia
Windows Media Player
, nes ji suteikia galimybę pasiekti daugelį AK klientų naudotojų visame pasaulyje, ir kad informacijos ir su konkrečia medijos leistuve suderinamų taikomųjų programų platinimas savaime yra svarbus konkurencijos veiksnys, nes jis didina šios medijos leistuvės populiarumą, o tai savo ruožtu skatina naudoti minėtą medijos technologiją, įskaitant kodekus, formatus (tarp jų DRM formatą) ir serverių programinę įrangą (ginčijamo sprendimo 880 ir 881 konstatuojamosios dalys).
Pirma, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 883–891 konstatuojamosiose dalyse Komisijos išnagrinėtas susieto pardavimo poveikis informacijos teikėjams yra pagrįstas.
Konkrečiai tariant, Komisija labai teisingai konstatavo, kad kelių įvairių technologijų palaikymas reikalauja papildomų informacijos teikėjų kūrimo, infrastruktūros ir valdymo sąnaudų, todėl jie linkę grįsti savo produktus tik viena technologija, jeigu ji leidžia pasiekti plačią auditoriją.
Taigi iš Komisijos surinktų įrodymų ir daugiausia iš atsakymų į prašymus pateikti informacijos, kuriuos ji pateikė informacijos teikėjams per 2003 m. rinkos tyrimą, išplaukia, kad nepertraukiamai siunčiamos informacijos kodavimas keliais formatais yra brangus ir užima daug laiko. 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija, be kita ko, paprašė šių informacijos teikėjų nurodyti, ar atitinkamos informacijos kūrimas daugiau kaip vienai technologijai reikalauja papildomų sąnaudų (klausimas Nr. 19). Į šį klausimą visi ūkio subjektai atsakė teigiamai, ypač pažymėdami personalo sąnaudas, papildomą laiką rengiant informaciją, kompiuterinės įrangos, infrastruktūros ir licencijų sąnaudas. Paraginti įvertinti šių papildomų sąnaudų svarbą, atitinkami subjektai pareiškė, jog jos sudaro nuo 20 iki 100 % pradinių informacijos teikimo vienu formatu sąnaudų, t. y. vidutiniškai papildomai 50 % sąnaudų (klausimas Nr. 20). Be to, ginčijamo sprendimo 884 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, jog vienas iš apklaustų ūkio subjektų net nurodė, kad „pakankamai didelės informacijos rengimo sąnaudos (galėtų) sumažinti plokštelių parduotuvių ir (arba) interneto svetainių ekonominį interesą naudoti kelis formatus, kurie nevienodai populiarūs tarp naudotojų“, ir kad „kai kurios plokštelių parduotuvės (lygina) šias papildomas sąnaudas su nauda, kurią jie (gautų) dėl didesnio naudotojų skaičiaus ir įvairių technologijų taikymo“.
Pastebėtina, kad, priešingai nei teigia
Microsoft
, Komisija išnagrinėjo, ar kodavimo keliais formatais atnešama nauda galėjo viršyti tokio kodavimo sąnaudas. Per 2003 m. rinkos tyrimą Komisija pasiteiravo informacijos teikėjų dėl šio klausimo ir jie pateikė savo atsakymus (žr. ginčijamo sprendimo 884, 887, 889 ir 890 konstatuojamąsias dalis).
Iš Komisijos surinktų įrodymų taip pat išplaukia, kad kuo labiau paplitusi konkreti medijos leistuvė, tuo labiau informacijos teikėjai linkę kurti informaciją, skirtą šioje medijos leistuvėje naudojamai technologijai. Kaip teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 885 konstatuojamojoje dalyje, orientuodamiesi į labiausiai paplitusią medijos leistuvę, informacijos teikėjai didina potencialių savo produktų naudotojų skaičių.
Be to, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamojoje dalyje, 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija paklausė atitinkamų informacijos teikėjų, ar galinčių naudoti konkrečią technologiją naudotojų skaičius ir kliento medijos programinės įrangos buvimas AK yra veiksniai, kurie lemia naudojamos technologijos pasirinkimą (klausimai Nr. 33 ir 34). Visi informacijos teikėjai atsakė teigiamai (ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ir į tą faktą, kad
Windows
įdiegta beveik visiems AK klientams pasaulyje, darytina išvada, jog ginčijamo sprendimo 891 konstatuojamojoje dalyje Komisija pagrįstai nusprendė, jog, „susiedama
(Windows Media Player)
pardavimą su
Windows
,
Microsoft
(galėjo) užtikrinti informacijos teikėjus ir programinės įrangos gamintojus, kad galutiniai naudotojai (galės) skaityti jų informaciją, kitaip tariant, kad tiekėjai (galės) pasiekti plačią auditoriją“, jog „(šios) leistuvės paplitimas
Windows
(pagrindu veikiančiuose) AK (užtikrino)
Microsoft
konkurencinį pranašumą, kuris (nebuvo) susijęs su šio produkto pranašumais“, ir „kadangi konkrečiu formatu grindžiama informacija (buvo) labai paplitusi, (buvo) sustiprinta suderinamų medijos leistuvių konkurencinė padėtis, o naujiems konkurentam pasidarė sunkiau patekti į rinką“.
Šiuo klausimu primintina, kad EB 82 straipsniu siekiama uždrausti dominuojančiai įmonei stiprinti savo poziciją kitomis priemonėmis nei konkurencija pagal pranašumus (1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
,
T-229/94, Rink. p. II-1689
, 78 punktas ir sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 1013 punkte, 157 punktas).
Antra, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 892–896 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai įvertino susieto pardavimo poveikį programinės įrangos gamintojams.
Konkrečiai tariant, ginčijamo sprendimo 892 konstatuojamojoje dalyje ji teisingai pažymėjo, kad programinės įrangos gamintojai būtų linkę kurti taikomąsias programas tik vienai platformai, jei tai leistų jiems pasiekti beveik visus potencialius savo produktų naudotojus, nes jų programų pritaikymas prie kitų platformų, prekyba šiomis programomis ir atitinkamai pagalba klientams reikalauja papildomų sąnaudų.
Iš atsakymų į kai kuriuos klausimus, Komisijos pateiktus programinės įrangos gamintojams per 2003 m. rinkos tyrimą (žr. 8 ir 48 klausimus 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos), matyti, kad taikomųjų programų kūrimas daugiau kaip vienai technologijai reikalauja papildomų personalo, laiko, licencijų ir pagalbos klientams sąnaudų. Programinės įrangos gamintojai nurodė, kad šios išlaidos sudaro nuo 1 iki 100 % taikomųjų programų kūrimo tik vienai technologijai sąnaudų, t. y. vidutiniškai papildomai apie 58 % sąnaudų (ginčijamo sprendimo 894 konstatuojamoji dalis).
Iš atsakymų į 2003 m. balandžio 16 d. prašymo pateikti informacijos klausimus taip pat išplaukia, jog tai, kad taikomųjų programų kūrimas papildomoms, t. y. ne
Microsoft
, technologijoms reikalauja papildomų programinės įrangos gamintojų sąnaudų, gali turėti įtakos jų sprendimui kurti arba nekurti taikomąsias programas papildomoms technologijoms (žr. ginčijamo sprendimo 894 konstatuojamąją dalį; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 893 konstatuojamojoje dalyje pateiktą ūkio subjekto Nr. 30 pareiškimą).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus ir į tai, kad
Windows Media Player
dėl susieto pardavimo yra įdiegta daugeliui AK klientų pasaulyje, darytina išvada, jog ginčijamo sprendimo 895 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai teigė, kad kuriantys taikomąsias programas medijos leistuvės pagrindu programinės įrangos gamintojai linkę jas kurti daugiausia
Windows Media Player
. Šiuo klausimu pažymėtina, kad per 2003 m. rinkos tyrimą Komisija paragino apklausiamus programinės įrangos gamintojus nurodyti technologijos, kuriai jie kurtų savo taikomąsias programas, pasirinkimą lemiančius kriterijus (7 klausimas 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos). 10 iš 14 į šį klausimą atsakiusių ūkio subjektų nurodė, kad pirmas arba antras pagal svarbą kriterijus yra medijos leistuvės paplitimas AK (ginčijamo sprendimo 896 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat klausė programinės įrangos gamintojų, ar jiems atrodė svarbu tai, kad
Windows Media Player
leistuvės sąsajų buvo beveik visuose
Windows
pagrindu veikiančiuose AK (14 klausimas 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos). 10 iš 13 į šį klausimą atsakiusių ūkio subjektų atsakė teigiamai (ginčijamo sprendimo 896 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Pirmosios instancijos teismas primena, jog ginčijamo sprendimo 897–899 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, kad
Windows Media Player
paplitimas dėl nagrinėjamo susieto pardavimo taip pat daro poveikį kai kurioms gretimoms rinkoms, pvz., judriojo ryšio galiniuose įrenginiuose įdiegtų medijos leistuvių, dekoderių, DRM sprendimų ir muzikos transliavimo internetu rinkoms. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad
Microsoft
nepateikė jokių argumentų, galinčių paneigti tokį vertinimą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad antrasis Komisijos motyvavimo etapas yra pagrįstas.
Trečiajame motyvavimo etape Komisija nagrinėja rinkos pasikeitimą, atsižvelgdama į bendrovių
Media Metrix
,
Synovate
ir
Nielsen/NetRatings
atliktus rinkos tyrimus, paskui daro išvadą, kad šių tyrimų duomenys „parodo aiškią tendenciją naudoti
(Windows Media Player)
ir
Windows Media
formatus pagrindinių konkuruojančių medijos leistuvių ir susijusių technologijų nenaudai“ (ginčijamo sprendimo 944 konstatuojamoji dalis).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad ankstesniame punkte paminėta išvada yra teisinga.
Pirma, dėl medijos leistuvių naudojimo iš
Media Metrix
surinktų duomenų matyti, kad iki 1999 m. antrojo ketvirčio, t. y. laikotarpio, per kurį buvo pradėtas nagrinėjamas susietas pardavimas,
Windows Media Player
buvo labai atsilikusi nuo rinkos lyderės
RealPlayer
, kuria naudojosi beveik du kartus daugiau naudotojų (ginčijamo sprendimo 905 ir 906 konstatuojamosios dalys). Tačiau nuo 1999 m. antrojo ketvirčio iki 2002 m. antrojo ketvirčio bendras
Windows Media Player
naudotojų skaičius padidėjo daugiau kaip 39 milijonais, arba beveik tiek pat, kiek padidėjo kartu leistuvių
RealNetworks
ir
QuickTime Player
naudotojų skaičius (žr. ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamojoje dalyje esančių 8 ir 9 lentelių duomenis).
Microsoft
užsakymu įmonės
Synovate
surinkti ir ginčijamo sprendimo 918–920 konstatuojamosiose dalyse pateikti duomenys aiškiai parodo tendenciją naudoti
Windows Media Player RealPlayer
ir
QuickTime Player
nenaudai.
Be kita ko, pažymėtina, jog iš ginčijamo sprendimo 920 konstatuojamojoje dalyje esančių
Synovate
duomenų matyti, kad nors tam tikri naudotojai naudoja daugiau kaip vieną medijos leistuvę, 2003 m. rugpjūčio mėn. 45 % apklaustų „kelias leistuves naudojančių naudotojų“ nurodė, kad dažniausia naudojo
Windows Media Player
leistuvę, palyginti su 19 % naudojusių
RealPlayer
ir su 11 % naudojusių
QuickTime Player
. Palyginkime: 1999 m. spalio mėn. kelias leistuves naudojančių vartotojų dažniausiai naudojama medijos leistuvė buvo
RealPlayer
(50 %), po jos ėjo
Windows Media Player
(22 %) ir tada –
QuickTime Player
(15 %).
Šiame kontekste reikia pridurti, jog
Microsoft
argumentas, kad 2002 m. birželio mėn. naudotojai vidutiniškai naudojo 1,7 leistuvės – 2004 m. šis skaičius siekė 2,1, – turi būti patikslintas. Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 860 konstatuojamojoje dalyje, parsisiuntimas iš interneto – net jei jis nėra toks pat veiksmingas platinimo būdas kaip išankstinis įdiegimas kompiuterinės įrangos gamintojo įmonėje – leidžia naudotojui tik įdiegti savo AK klientui dar vieną medijos leistuvę, o ne pakeisti ja
Windows Media Player
. Pastaroji leistuvė lieka įdiegta AK klientui, o papildoma leistuvė – tai kartais
RealPlayer
, kartais
QuickTime Player
arba kita trečiųjų šalių medijos leistuvė.
Galiausiai iš
Nielsen/Netratings
surinktų duomenų (žr. ginčijamo sprendimo 921 ir 922 konstatuojamąsias dalis) taip pat matyti, kad nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2004 m. sausio mėn.
Windows Media Player
aiškiai padidino savo pranašumą ir prieš
RealPlayer
, ir prieš
QuickTime Player
.
Antra, dėl formatų naudojimo reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 930–932 konstatuojamosiose dalyse pateikti
Nielsen/Netratings
duomenys parodo aiškią tendenciją
Windows Media
formatų naudai ir
RealNetworks
bei
Apple
siūlomų
QuickTime
formatų nenaudai.
Trečia, Pirmosios instancijos teismas mano, jog ginčijamo sprendimo 934–942 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai konstatavo, kad
Netcraft,
t. y interneto paslaugas teikiančios bendrovės, duomenys apie interneto svetainėse naudojamus medijos formatus, kuriuos
Microsoft
jai pateikė per administracinę procedūrą, nėra įtikinami. Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad ginčijamo sprendimo 940–942 konstatuojamosiose dalyse nustatyti
Netcraft
tyrimuose pasitaikantys metodologiniai trūkumai paneigia
Microsoft
teiginį, jog „2002 m. lapkričio mėn.
RealNetworks
formatai (internete) vis dar buvo kur kas populiaresni“ (ginčijamo sprendimo 937 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai, ketvirta, konstatuotina, jog ginčijamo sprendimo 943 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai atmetė
Microsoft
argumentą, grindžiamą tuo, kad 2001 m.
RealPlayer
buvo įdiegta 92 % namų AK Jungtinėse Valstijose ir, kiek tai susiję su AK, turėjo tokią pačią įdiegimo bazę kaip
Windows Media Player
. Viena vertus, kaip nurodyta toje pačioje konstatuojamojoje dalyje, 2003 m.
RealPlayer
buvo įdiegta ne daugiau kaip 60–70 % namų AK Jungtinėse Valstijose. Kita vertus, primintina, kad
Windows Media Player
yra įdiegtas 100 %
Windows
pagrindu veikiančių AK ir daugiau kaip 90 % namų ir profesionalių AK pasaulyje.
Iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 978–984 konstatuojamosiose dalyse Komisijos suformuluota galutinė išvada dėl antikonkurencinio nagrinėjamo susieto pardavimo poveikio yra pagrįsta. Jose Komisija teisingai konstatuoja:
—
Microsoft
naudoja AK klientų operacinę sistemą
Windows
kaip platinimo kanalą, siekdama užsitikrinti didelį konkurencinį pranašumą medijos leistuvių rinkoje (ginčijamo sprendimo 979 konstatuojamoji dalis),
—
dėl nagrinėjamo susieto pardavimo
Microsoft
konkurentai
a priori
atsiduria nepalankesnėje padėtyje net tuo atvejų, kai jų produktų savybės yra pranašesnės už
Windows Media Player
savybes (ta pati konstatuojamoji dalis),
—
Microsoft
iškreipia normalų konkurencijos procesą, kuris būtų naudingas vartotojams, nes esant nekliudomai, privalumais pagrįstai konkurencijai naujovės kuriamos greičiau (ginčijamo sprendimo 980 konstatuojamoji dalis),
—
nagrinėjamas susietas pardavimas padidina patekimo į rinką kliūtis, susijusias su
Windows
saugančia informacija ir taikomosiomis programomis, ir palengvina panašių patekimo į rinką kliūčių atsiradimą
Windows Media Player
naudai (ta pati konstatuojamoji dalis),
—
Microsoft
apsisaugo nuo galimos veiksmingos konkurencijos, kurią gali sudaryti potencialiai veiksmingesnių medijos leistuvių pardavėjai, taip sumažindama į naujovių kūrimą medijų leistuvių srityje investuojamus gebėjimus ir kapitalą (ginčijamo sprendimo 981 konstatuojamoji dalis),
—
dėl nagrinėjamo susieto pardavimo
Microsoft
gali dominuoti gretimose medijos programinės įrangos rinkose ir susilpninti jose veiksmingą konkurenciją vartotojų nenaudai (ginčijamo 982 konstatuojamoji dalis),
—
nagrinėjamu susietu pardavimu
Microsoft
sudaro sąlygas, kurios sulaiko nuo naujovių kūrimo visoms technologijoms, kuriomis ji gali vieną dieną susidomėti ir su kuriomis gali ateityje susieti
Windows
(ginčijamo sprendimo 983 konstatuojamoji dalis).
Todėl ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamojoje dalyje Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad yra didelis pavojus, jog susietas
Windows Media Player
ir
Windows
pardavimas gali sumažinti konkurenciją taip, kad veiksmingos konkurencijos struktūros išsaugojimas negalės būti užtikrintas artimoje ateityje. Reikia patikslinti, jog Komisija neteigė, kad dėl susieto pardavimo bus visiškai panaikinta konkurencija duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje. Taigi
Microsoft
argumentas, kad net praėjus keleriems metams nuo nagrinėjamo piktnaudžiavimo pradžios rinkoje yra kelios trečiųjų šalių medijos leistuvės, neprieštarauja Komisijos tezei.
Iš visų išdėstytų motyvų išplaukia, kad
Microsoft
nenurodė nė vieno argumento, galinčio paneigti Komisijos ginčijamame sprendime padarytas išvadas dėl konkurencijos apribojimo sąlygos pagrįstumo. Todėl reikia pripažinti, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, jog šioje byloje minėta sąlyga įvykdyta.
e) Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 955–970 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja
Microsoft
argumentus, kad nagrinėjamas susietas pardavimas didina veiksmingumą, kuris kompensuoja Komisijos nustatytą antikonkurencinį poveikį.
Pirma, Komisija atmeta
Microsoft
argumentą, kad nagrinėjamas susietas pardavimas didina platinimo veiksmingumą (ginčijamo sprendimo 956–961 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu Komisija visų pirma mano, jog
Microsoft
negali tvirtinti, kad kai kurių opcijų įdiegimas „pagal nutylėjimą“ į „paruoštą naudoti“ kompiuterį suteikia vartotojams naudos taupant laiką ir mažinant suklaidinimo pavojų. Komisijos nuomone, pateikdama tokius argumentus,
Microsoft
painioja „naudą, kurią gauna vartotojai, perkantys medijos leistuvę kartu su į kompiuterį įdiegta operacine sistema, ir jų suinteresuotumą, kad būtent
Microsoft
pasirinktų medijos leistuvę vietoj jų“ (ginčijamo sprendimo 956 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija dar kartą pabrėžia kompiuterinės įrangos gamintojų vaidmenį, ypač tai, kad jie individualizuoja AK klientus tiek pagal kompiuterinę, tiek pagal programinę įrangą, siekdami atskirti konkuruojančius produktus ir patenkinti vartotojų paklausą. Ji nurodo, kad „rinka reaguotų į efektyvumo didėjimą, susijusį su visu rinkiniu, apimančiu kompiuterinę įrangą, operacinę sistemą ir taikomąsias programas, pvz., medijos leistuves, ir todėl joje galėtų būti laisviau siūlomi įvairūs vartotojams reikalingi produktai“ (ginčijamo sprendimo 957 konstatuojamoji dalis). Vartotojai galėtų pasirinkti jiems labiausiai tinkantį AK klientų operacinių sistemų ir kompiuterinės įrangos gamintojų siūlomų medijos leistuvių rinkinį.
Be to, Komisija mano, jog
Microsoft
taip pat negali remtis tuo, kad dėl susieto dviejų produktų pardavimo gauta ekonomija leidžia sutaupyti finansinių išteklių, kurie kitaip būtų panaudoti antrojo produkto platinimo sistemai palaikyti, ir kad šią ekonomiją jaučia vartotojai, kurie „papildomai nemoka už antrą pirkimą, įskaitant šio produkto pasirinkimo ir įdiegimo sąnaudas“ (ginčijamo sprendimo 958 konstatuojamoji dalis). Ji visų pirma sugretina nedideles licencijų programinei įrangai platinimo sąnaudas ir svarbą, tenkančią vartotojų pasirinkimo laisvei, bei programinės įrangos, pvz., medijos leistuvių, naujoves.
Galiausiai Komisija atmeta
Microsoft
teiginį, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo draudimo ji atsiduria nepalankesnėje padėtyje, palyginti su daugeliu jos konkurentų, tiekiančių operacines sistemas kartu su medijos funkcijomis. Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad, viena vertus, ginčijamas sprendimas nedraudžia
Microsoft
sudaryti sutartis su kompiuterinės įrangos gamintojais dėl išankstinio operacinės sistemos
Windows
ir medijos leistuvės – kuri gali būti
Windows Media Player
– įdiegimo AK klientams, siekiant patenkinti vartotojų paklausą. Ji pabrėžia, kad „
Microsoft
piktnaudžiauja, be jokios pasirinkimo teisės primesdama savo leistuvę per susietą pardavimą“ (ginčijamo sprendimo 959 konstatuojamoji dalis). Komisija priduria, kad
Microsoft
neatkreipia dėmesio į tai, kad susietas pardavimas daro nevienodą poveikį rinkoje, atsižvelgiant į tai, ar jo imasi dominuojanti įmonė, ar įmonė, neužimanti dominuojančios padėties. Be to, ji primena, kad dominuojančiai įmonei gali būti uždrausta imtis tam tikrų veiksmų, už kuriuos nebūtų baudžiama, jeigu jų imtųsi nedominuojančios įmonės.
Antra, Komisija atmeta
Microsoft
argumentą, jog nagrinėjamas susietas pardavimas didina veiksmingumą dėl to, kad
Windows Media Player
yra informacijos ir taikomųjų programų platforma (ginčijamo sprendimo 962–969 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu ji iš esmės tvirtina, jog
Microsoft
nepateikė įrodymų, kad
Windows Media Player
įdiegimas į
Windows
pagerina produkto techninius rodiklius, ar apskritai, kad nagrinėjamas susietas pardavimas būtinas jos nurodomam teigiamam poveikiui konkurencijai atsirasti. Be kita ko, ji pažymi, kad
Microsoft
netvirtina ir neįrodo, jog programinės įrangos gamintojai negalėtų kurti taikomųjų programų, jei
Windows Media Player
būtų platinama atskirai nuo AK klientų operacinės sistemos
Windows
(ginčijamo sprendimo 965 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat teigia, kad įvairių bendrovių medijos leistuvių galėjimas veikti su
Windows
labai padeda platinti duomenų srautams pritaikytas technologijas ir atitinkamai plėtoti medijos taikomųjų programų įvairovę (ginčijamo sprendimo 966 konstatuojamoji dalis).
Trečia, ginčijamo sprendimo 970 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, jog
Microsoft
teisiniu požiūriu nepakankamai įrodė, kad nagrinėjamas susietas pardavimas objektyviai pateisinamas teigiamu poveikiu konkurencijai, kuris atsvertų ribojantį šios praktikos poveikį konkurencijai. Ji pabrėžia, kad
Microsoft
nurodomi susieto pardavimo privalumai galėtų būti pasiekti ir be jų. Ji priduria, kad kiti
Microsoft
nurodyti privalumai iš esmės reiškia jos rentabilumo didėjimą ir kad jie visiškai neproporcingi antikonkurenciniam nagrinėjamo susieto pardavimo poveikiui.
Ginčijamo sprendimo 1026–1042 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos
Microsoft
grindžia tariama
Windows
ir
Windows Media Player
tarpusavio priklausomybe bei tariama
Windows
ir trečiųjų šalių sukurtų taikomųjų programų tarpusavio priklausomybe.
Šalių argumentai
Pradėdama dėstyti savo argumentus šiuo probleminiu
Windows
ir
Windows Media Player
susieto pardavimo klausimu,
Microsoft
pirmiausia pateikia kelias faktines pastabas.
Pirma, ji tvirtina, kad bendrai praktikuojamas naujų funkcijų įdiegimas į naujai išleidžiamas AK klientų operacinės sistemos versijas yra naudingas programinės ir kompiuterinės įrangos gamintojams bei vartotojams.
Dėl programinės įrangos gamintojų
Microsoft
visų pirma nurodo, kad AK klientų operacinė sistema
Windows
sudaro stabilią ir apibrėžtą platformą programinės įrangos kūrimui. Naujų funkcijų įdiegimas į šią sistemą leidžia paprasčiau ir greičiau kurti su ja veikiančias programas. Programinės įrangos gamintojų galimybė naudoti
Windows
siūlomas funkcijas leidžia jiems sumažinti funkcijų, kurias jie turi kurti, vystyti ir testuoti savo produktuose, skaičių bei bendrą šių produktų apimtį. Galiausiai ji pažymi, kad kuo mažiau programinių kodų yra taikomojoje programoje, tuo mažesnis pavojus, kad ji blogai veiks ir bus reikalinga techninė pagalba.
Dėl kompiuterinės įrangos gamintojų
Microsoft
teigia, kad „siekdami gaminti vartotojams patinkančius AK, kurie leidžia kurti naujas įdomias taikomąsias programas, jie tikisi
Windows
funkcijų išplėtimo“.
Vartotojai tikisi, kad
Windows
nuolat tobulės. Be to, nauji AK klientų naudotojai, ypač tie, kurių techninės žinios ribotos, norėtų, kad AK būtų paprasta konfigūruoti ir naudoti.
Antra,
Microsoft
nurodo privalumus, atsirandančius integravus medijos funkciją į
Windows
. Šiuo klausimu ji visų pirma tvirtina, kad ši funkcija gali būti naudojama trečiųjų asmenų taikomųjų programų, o tai palengvina programinės įrangos gamintojams garso ir vaizdo informacijos įtraukimą į savo produktus. Vienodos medijos funkcijos buvimas
Windows
operacinėse sistemose, kuri siūloma programinės įrangos gamintojams per paskelbtus API, skatina daugybės tokiai informacijai skirtų taikomųjų programų kūrimą. Be to, ji teigia, kad
Windows
medijos funkcija siūlo nemažai galimybių, pvz., garso kompaktinių plokštelių ir vaizdo DVD skaitymą, muzikos parsisiuntimą iš interneto, kurių reikia vartotojams ir kurios didina AK klientų pardavimą. Galiausiai ji teigia, kad medijos funkcija
Windows
operacinėje sistemoje daro AK patrauklesnius ir palengvina vartotojams naudojimąsi jais.
Microsoft
nurodo, kad pagrindinis jos veiksmų pateisinimas grindžiamas tuo, jog naujų funkcijų įdiegimas į operacines sistemas, reaguojant į technikos raidą ir vartotojų paklausos pasikeitimus, yra pagrindinis konkurencijos šių sistemų sektoriuje veiksnys, naudojamas pramonėje jau daugiau kaip 20 metų. Ji teigia, kad galimybės nepertraukiamai siųsti informaciją įdiegimas į
Windows
yra vienas iš jos „klestinčio komercinio modelio“ aspektų, kuris paskatino didesnį skaitmeninės medijos naudojimą. Palaikoma šiuo klausimu
DMDsecure ir kt
. bei
Exor
, ji tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nepakankamai atsižvelgusi į tikrąją naudą, išplaukiančią iš naujų funkcijų įdiegimo į operacinę sistemą
Windows
.
Pagrįsdama ankstesniame punkte išdėstytus samprotavimus,
Microsoft
pateikia tris argumentų grupes.
Pirma, palaikoma šiuo klausimu
DMDsecure ir kt
.,
TeamSystem
,
Mamut
bei
Exor
,
Microsoft
nurodo, kad medijos funkcijos įdiegimas į
Windows
būtinas, norint leisti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams veiksmingai naudoti „stabilią ir aiškiai apibrėžtą“
Windows
platformą. Remdamiesi šia funkcija, jie gali laisvai įtraukti garso ir vaizdo informaciją į savo produktus ir todėl jiems nereikia kurti ir vystyti sudėtingo šiai informacijai skaityti reikalingo programinio kodo, o tai leidžia sutelkti dėmesį tobulinant savo produktų charakteristikas.
Microsoft
neigia Komisijos teiginį ginčijamo sprendimo 1031 konstatuojamojoje dalyje, kad nesvarbu, ar su
Windows
susietą medijos funkciją tiekia
Microsoft
, ar trečioji šalis, nes galima parduoti šios funkcijos teikiamą programinį kodą arba remtis trečiųjų šalių medijos leistuvių tiekiama funkcija. Ji tvirtina, kad jei programinės įrangos gamintojai neturėtų vienodos platformos, teikiančios visas patikimas sistemos paslaugas, jie būtų priversti kiekvienu konkrečiu atveju nustatyti, kokias funkcijas turi konkrečiam AK klientui įdiegta
Windows
versija, o vėliau prireikus pateikti trūkstamas funkcijas. Dėl to taikomosios programos taptų sudėtingesnės bei užimtų daugiau vietos ir jas būtų atitinkamai brangiau kurti, testuoti ir taikyti.
Microsoft
, palaikoma šiuo klausimu
Exor
, pažymi, kad
Windows
papildymas naujomis dalimis kiekvienu konkrečiu atveju lemtų galimą įvairių šių sudėtinių dalių versijų nesuderinamumą; dėl to gali sutrikti
Windows
arba įdiegtos taikomosios programos veikimas.
Dėl „plačiai naudojamų“ taikomųjų programų
Microsoft
taip pat tvirtina, kad nėra
Windows
sudėtinių dalių, kuriomis remiasi šios programos medijos funkcijai gauti, platinimo mechanizmo. Su
Windows
versija be
Windows Media Player
šios taikomosios programos neveiktų geriau. Ji priduria, kad
Windows
medijos funkcija nėra „pakeičiama“ ir ja naudotis skirta taikomoji programa be esminių pakeitimų negalėtų naudoti panašios konkuruojančių medijos leistuvių funkcijos.
Be to,
Microsoft
ginčija Komisijos teiginį, kad konkuruojančios medijos leistuvės gali pakeisti
Windows Media Player
daugelio jos funkcijų atžvilgiu. Ji, be kita ko, teigia, kad Komisija neįrodė, jog kuris nors trečiasis asmuo nuspręstų siūlyti „medijos funkciją, galinčią visiškai pakeisti į
Windows
įdiegtą medijos funkciją“.
Microsoft
nuomone, medijos funkcijos nebuvimas tam tikruose
Windows
versijose būtų žalingas ir interneto svetainių kūrėjams, kurie ja remiasi garso ir vaizdo informacijai skleisti. Ji tvirtina, jog nebegalėdami tikėtis, kad medijos funkcija bus visose
Windows
operacinėse sistemose, jie privalės įdiegti į savo produktus mechanizmus reikalingai medijos funkcijai aptikti, o jei jos nėra, parsisiųsti reikalingą programinį kodą į naudotojo AK.
Galiausiai dublike
Microsoft
ginčija Komisijos teiginį, kad iš medijos funkcijos įdiegimo visose
Windows
išplaukianti nauda negali būti laikoma tinkamu pateisinimu pagal Bendrijos teisę. Viena vertus, taikydama EB 82 straipsnį Komisija turi atsižvelgti į iš piktnaudžiavimu laikomų veiksmų išplaukiančią naudą. Kita vertus, neteisinga teigti, kad šiuo atveju įvykęs standartizavimas nėra konkurencijos rezultatas.
Antra,
Microsoft
teigia, kad medijos funkcijos įdiegimas į
Windows
būtinas siekiant pasinaudoti „kitais privalumais“.
Šiuo klausimu ji paaiškina, kad
Windows
sudaro daugybė specifines funkcijas atliekančių specialių programinių kodų blokų. Siekiant išvengti tos pačios funkcijos kūrimo kiekviename bloke, ypatingi programinių kodų blokai – „komponentai“ – pasinaudoja vienas kitu, vykdydami specifines užduotis. Taigi vienas komponentas gali būti naudojamas kelioms funkcijoms atlikti. Pavyzdžiui, garso informaciją siunčiantis komponentas gali būti naudojamas
Windows
„pagalbos funkcijoje“ ir įgarsintoje sistemoje, kuri leidžia naudotis
Windows
silpnaregiams. Šis programinės įrangos projektavimo metodas, vadinamasis „komponavimas“, grindžiamas komponentų tarpusavio priklausomybe, nes pašalinus vieną jų sutriktų daugybės kitų komponentų veikimas. Pavyzdžiui, kai kurie
Windows XP
elementai, tarp jų ir pagalbos funkcija, nebeveiktų, jei iš operacinės sistemos būtų pašalinta medijos funkcija. Be to, dėl komponentų tarpusavio priklausomybės
Microsoft
negalėtų vystyti kitų su medijos funkcija susietų
Windows
dalių, jei nebūtų tikra, kad ji yra įdiegta visiems
Windows
pagrindu veikiantiems AK klientams. Taigi kompiuterių gamintojai neturėtų turėti galimybės laisvai pašalinti
Windows
komponentus, ypač teikiančius medijos funkciją.
Dublike
Microsoft
neigia kada nors teigusi, jog
Windows Media Player
leistuvės integravimas į
Windows
padidino techninį efektyvumą. Ji tvirtina išsamiai paaiškinusi priežastis, dėl kurių „buvo techniškai naudinga įtraukti į
Windows
medijos funkciją, kuria kartu su kitais operacinės sistemos komponentais gali naudotis operacinės sistemos pagrindu veikiančios taikomosios programos“.
Microsoft
priduria, jog tai, kad daugelis programinės įrangos gamintojų laisvai pasirenka
Windows
medijos funkciją, savaime įrodo, kad dėl „vienodos“ tokios funkcijos „integracijos“ didėja techninis efektyvumas. Galiausiai ji teigia per administracinę procedūrą įrodžiusi, kad
Windows
veikia „greičiau“, kai į ją įdiegta tokia funkcija.
Trečia,
Microsoft
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės įgyvendinimas gali turėti tam tikrų neigiamų padarinių.
Šiuo klausimu ji visų pirma tvirtina, kad tam tikrų komponentų pašalinimas iš
Windows
ir
Windows Media Player
junginio pakenktų operacinei sistemai, ypač kalbant apie komponentus, kurie naudojami bazinėms paslaugoms teikti, pvz., galimybei skaityti garso ir vaizdo informaciją.
Antra,
Microsoft
teigia, kad jeigu ginčijamas sprendimas taptų precedentu, neleisiančiu jai ateityje imtis kitokios integracijos į operacinę sistemą
Windows,
greitai taptų neįmanoma kurti, vystyti ir testuoti šią sistemą. Kiekvieno programinių kodų bloko, kur turėtų būti užtikrinta pašalinimo galimybė, atveju ji susidurtų su didėjančiu darbo krūviu. Pavyzdžiui, jeigu kitam programinių kodų blokui Komisija nuspręstų taikyti tokius pačius principus, kokie nustatyti ginčijamame sprendime,
Microsoft
turėtų siūlyti keturias skirtingas
Windows
versijas.
Microsoft
nuomone, dėl tokio „suskaidymo“ nebūtų įmanoma nustatyti, ar konkrečioje operacinės sistemos versijoje yra funkcijų, kuriomis norėtų naudotis programinės įrangos gamintojai, pakraščio įrangos gamintojai arba naudotojai. Dėl to kompiuterių gamintojai turėtų vieną ar net kelias
Windows
versijas ir kiekvienoje jų būtų skirtingų funkcijų. Po kurio laiko dėl galimybės pašalinti
Windows
funkcijas užtikrinimo sumažėtų vartotojų galimybė rinktis, nes jie būtų „pririšti“ prie konkrečių bendrovių AK klientų, kuriuose veikia konkrečios
Windows
versijos, nebūdami tikri, kad taikomosios programos, pvz., grafinės programos, veikia kitose
Windows
versijose. Įvairių bendrovių AK klientams taip pat būtų daug sunkiau veikti viename kompiuteriniame tinkle ir gana sunku juos derinti.
Microsoft
nuomone, vienintelis būdas išvengti tokio „suskaidymo“ yra „užšaldyti“ dabartinę
Windows
versiją.
Komisija visų pirma atmeta
Microsoft
pastabas dėl faktinių aplinkybių. Ji nurodo, kad bendri
Microsoft
teiginiai, nesusiję su
Windows Media Player
, apie naujų funkcijų įdiegimo į AK klientų operacines sistemas naudą nėra reikšmingi.
Be to, Komisija, palaikoma SIIA, tvirtina, jog
Microsoft
neįrodo, kad inkriminuojami veiksmai objektyviai pateisinami.
Šiuo klausimu Komisija pirmiausia primena, kad ginčijamo sprendimo 955–970 konstatuojamosiose dalyse ji atmetė
Microsoft
argumentus, jog dėl nagrinėjamo susieto pardavimo didėja efektyvumas, galintis kompensuoti nustatytą antikonkurencinį poveikį. Konkrečiai dėl tariamo platinimo efektyvumo padidėjimo ji pažymi, kad
Microsoft
argumentai grindžiami klaidingu skirtumo tarp „išankstinio medijos leistuvės įdiegimo į AK kliento operacinę sistemą suteikiamos naudos ir fakto, kad būtent
Microsoft
pasirenka įdiegiamą leistuvę“, suvokimu. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 962 konstatuojamąją dalį, Komisija priduria, kad
Microsoft
nenurodė jokio techninio efektyvumo padidėjimo, reikalaujančio, kad
Windows Media Player
būtų integruota į
Windows
. Ji tvirtina, kad pirmą kartą dublike
Microsoft
suformuluotas teiginys, jog
Windows
veikia „greičiau“, kai į ją įdiegta medijos funkcija, nepagrįstas nė menkiausiais įrodymais. Galiausiai ji teigia, kad nagrinėjamu susietu pardavimu
Microsoft
apsisaugo nuo galimos veiksmingos konkurencijos, kurią galėtų sudaryti potencialiai veiksmingesnių medijos leistuvių pardavėjai, galintys pakeisti jos poziciją. Taip
Microsoft
sumažina į medijų leistuves investuojamus gebėjimus, kapitalą ir savo pačios ketinimus šioje srityje kurti naujoves.
Toliau Komisija nagrinėja tris
Microsoft
argumentų grupes.
Pirma, Komisija pažymi, kad medijos leistuvės turi ir taikomosios programos, ir programinės įrangos platformos požymių. Kitaip tariant, Komisijos teigimu, nors paremtos AK kliento operacine sistema, jos savo ruožtu gali būti kitų taikomųjų programų pagrindas. Ji pažymi, kad medijos leistuvės teikia platformos paslaugas, neatsižvelgiant į tai, ar jos susietos su AK kliento operacine sistema.
Komisija tvirtina, kad visa nauda, kurią nagrinėjamas susietas pardavimas suteikia programinės įrangos gamintojams ir informacijos teikėjams, yra tik tai, kad toks pardavimas leidžia išvengti „konkurencinių pastangų“, o tai negali būti laikoma tinkamu objektyviu pateisinimu pagal Bendrijos konkurencijos teisę. Dėl susieto
Windows Media Player
pardavimo su „beveik monopolinę padėtį užimančia“
Windows
operacine sistema programinės įrangos gamintojams ir informacijos teikėjams, kurių produktai remiasi
Windows Media Player
platforma, nereikia įtikinėti naudotojų įdiegti minėtą leistuvę. Tačiau tie, kurių produktai remiasi kitomis medijos leistuvėmis, paprastai turi imtis priemonių, skatinančių naudotojus įdiegti į savo kompiuterius reikalingą medijos leistuvę, pvz., įtraukdami jos parsisiuntimo iš interneto nuorodas.
Komisija priduria, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo didėja konkuruojančių medijos leistuvių pardavėjų ir jomis besiremiančių trečiųjų programinės įrangos gamintojų sąnaudos, patiriamos įtikinėjant naudotojus įdiegti minėtas medijos leistuves, nes „konkurentai turi įveikti atgrasančius veiksnius dėl automatiško
Windows Media Player
buvimo, siekdami kad būtų įdiegta kita, bet panašias charakteristikas turinti medijos leistuvė (tokių atgrasančių veiksnių pavyzdžiai yra apmokymo, pagalbos ir saugojimo sąnaudos)“.
Komisija taip pat mano, jog
Microsoft
argumentai dėl vienodos platformos galiausiai reiškia, kad kompanijai turi būti leista išplėsti
Windows
monopolį susiejant su ja kitas programas tik todėl, kad šios programos taip pat teikia platformos galimybes tretiesiems gamintojams. Ji pažymi, jog
Microsoft
iš esmės tvirtina, kad
Windows Media Player
integravimas į
Windows
lėmė faktinį standartizavimą ir kad tretieji asmenys turi iš to naudos, nes žino, kad ši leistuvė visuomet bus šioje sistemoje. Tačiau standartizavimas negali būti vienašališkai primestas dominuojančios įmonės imantis susieto pardavimo (ginčijamo sprendimo 969 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija teigia, kad net jeigu programinis kodas nėra visiškai pakeičiamas (žr. šio sprendimo 1113 punktą), konkuruojančios medijos leistuvės vis dėlto gali pakeisti
Windows Media Player
daugelio funkcijų atžvilgiu. Kalbant apie kitas funkcijas, pažymėtina, jog Komisija teigia, kad konkuruojančių medijos leistuvių gamintojai gali jų nediegti šiuo metu, nes žino, kad jas turi
Windows Media Player
. Tačiau tai nereiškia, kad jie galės kurti šias funkcijas iš karto po korekcinės priemonės įgyvendinimo, siekdami gauti naudos iš atsietos
Windows
versijos ir patenkinti programinės įrangos gamintojų paklausą.
Triplike Komisija nurodo niekada neteigusi, kad trečiųjų asmenų medijos leistuvės yra „puikūs“
Windows
medijos funkcijos „pakaitalai“. Ginčijamame sprendime ji tik nustatė, kad į atsietą Windows versiją įtrauktos trečiųjų asmenų medijos leistuvės gali „pakeisti“ daugelį
Windows Media Player
„charakteristikų“. Ji pažymi, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės konkuruoja tarpusavyje pagal kai kuriuos parametrus, pvz., pagal siuntimo kokybę, informacijos tvarkymo būdą ir rinkmenų formatą.
Galiausiai Komisija ginčija
Microsoft
teiginį, kad kai kurios taikomosios programos nebeveiks tinkamai tuo atveju, jei bus naudojamos su ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte reikalaujama pateikti
Windows
versija. Be to, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 1038 konstatuojamojoje dalyje pateiktą pavyzdį, ji teigia, kad profesionaliose interneto svetainėse paprastai yra mechanizmų, kurie automatiškai konstatuoja interneto svetainei administruoti reikalingų komponentų stoką ir siūlo juos parsisiųsti. Triplike ji priduria, kad gamintojai, kurių produktai paremti
Windows Media Player
, bet kuriuo atveju turi kelias priemones, kurias galėtų panaudoti tuo atveju, jei AK naudotojas nebūtų įdiegęs šios leistuvės.
Antra, Komisija atmeta argumentus, kuriuos
Microsoft
grindžia komponavimu.
Ji visų pirma tvirtina, kad šie argumentai visiškai abstraktūs, nes
Microsoft
remiasi medijos funkcijos koncepcija apskritai. Ji pakartoja, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė neturės neigiamų pasekmių bazinei
Windows
medijos funkcijai.
Be to, Komisija teigia, kad
Microsoft
aiškiai identifikavo
Windows Media Player
sudarančias rinkmenas, kurias reikia pašalinti pagal ginčijamą sprendimą. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į 2004 m. rugsėjo 13 d. laišką, kurį jai parašė
Microsoft
darbuotojas D. Heiner, ir mano, kad
Microsoft
negali teigti, jog sukurti atsietą
Windows
versiją „techniškai neįmanoma“.
Be to, Komisija primena, kad ginčijamu sprendimu
Microsoft
įpareigojama sukurti ir pasiūlyti su
Windows Media Player
nesusietą
Windows
versiją bei užtikrinti visišką šios versijos veikimą ir gerą kokybę. Ji pabrėžia, kad šis sprendimas netrukdo
Microsoft
toliau siūlyti
Windows Media Player
susietą
Windows
versiją „laikantis dabartinio savo programinės įrangos kūrimo metodo“.
Galiausiai Komisija pažymi, kad
Microsoft
pateikia tik vieną „komponentų tarpusavio priklausomybės“ pavyzdį, t. y.
Windows XP
pagalbos sistemą. Ji teigia, kad ši pagalbos sistema tiek, kiek joje naudojamas garsas ar vaizdas, grindžiama medijos infrastruktūra, kuri išliks su
Windows Media Player
nesusietoje
Windows
versijoje. Taigi, kaip parodo bandymų ataskaita, kurią
RealNetworks
pateikė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą, ji veiks teisingai, neatsižvelgiant į tai, ar joje bus medijos leistuvė.
Microsoft
teiginys, kad jei medijos funkcija bus pašalinta iš
Windows
ir
Windows Media Player
junginio, nebeveiks daugelis kitų
Windows XP
elementų, yra visiškai nepagrįstas.
Komisija priduria ginčijamo sprendimo 1026–1042 konstatuojamosiose dalyse išsamiai išnagrinėjusi klausimą dėl tariamos
Windows
ir
Windows Media Player
tarpusavio priklausomybės. Ji primena konstatavusi, kad akivaizdu, jog pašalinus medijos leistuvę iš
Windows
dingtų kai kurios jos paprastai siūlomos funkcijos (ginčijamo sprendimo 1033 konstatuojamoji dalis). Tačiau tai nereiškia, kad operacinė sistema neveiks tinkamai arba kad produktas „pablogės“. Ji priduria, kad
Windows XP Embedded
pavyzdys įrodo, jog techniškai įmanoma užtikrinti, kad, nesant panaikinus kodą dingusių medijos funkcijų,
Windows
veiktų taip, kad operacinės sistemos funkcijos nebūtų blokuojamos (ginčijamo sprendimo 1028–1030 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija mano, kad
Microsoft
argumentai, pateikti dėl neigiamo ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės poveikio ateityje, yra hipotetiniai, spekuliatyvūs ir visiškai nereikšmingi.
Ji visų pirma primena, kad pagal ginčijamą sprendimą
Microsoft
išsaugo teisę toliau siūlyti susietą
Windows
versiją.
Palaikoma SIIA, ji taip pat pažymi, kad
Microsoft
jau prekiauja keliomis skirtingomis AK klientų operacinių sistemų versijomis, iš kurių ne visos tarpusavyje pakeičiamos, pvz.,
Windows 98
,
Windows 2000
,
Windows Millennium Edition
,
Windows NT
ir
Windows XP
. Šios skirtingos
Windows
versijos palaiko skirtingas taikomąsias programas.
Galiausiai Komisija atmeta
Microsoft
teiginį, kad ji turėtų „užšaldyti“ dabartinę
Windows
versiją. Ji teigia, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė visiškai išsaugo
Microsoft
paskatas kurti naujoves ir medijos leistuvių, ir AK klientų operacinių sistemų rinkose ir kad ši priemonė leidžia vartotojams rinktis pagal produktų privalumus. Komisija, palaikoma šiuo klausimu
Audiobanner.com
, tvirtina, kad iš tikrųjų būtent nagrinėjamas susietas pardavimas sulaiko nuo naujovių kūrimo, ypač medijos leistuvių rinkoje (ginčijamo sprendimo 981 konstatuojamoji dalis). Be to, ši praktika sulaiko nuo investicijų į visas technologijas, kuriomis vieną dieną gali susidomėti
Microsoft
(ginčijamo sprendimo 983 konstatuojamoji dalis).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma pažymėtina, kad nors pareiga įrodyti aplinkybių, sudarančių EB 82 straipsnio pažeidimą, buvimą tenka Komisijai, prireikus būtent atitinkama dominuojanti įmonė, o ne Komisija iki administracinės procedūros pabaigos privalo remtis galimu objektyviu pateisinimu ir pateikti atitinkamų argumentų bei įrodymų. Norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, Komisija taip pat turi įrodyti, kad minėtos įmonės pateikti argumentai ir įrodymai nėra pagrįsti ir todėl toks pateisinimas nepriimtinas.
Pateisindama savo veiksmus,
Microsoft
rašytiniuose pareiškimuose iš esmės nurodo dviejų rūšių argumentus, kurių didžioji dalis sutampa su argumentais, tuo pačiu tikslu pateiktais per administracinę procedūrą, kuriuos, kaip matyti iš paskesnių punktų, Komisija išnagrinėjo ir teisingai atmetė ginčijamo sprendimo 955–970 ir 1026–1042 konstatuojamosiose dalyse.
Pirma,
Microsoft
kaltina Komisiją neatsižvelgus į iš jos komercinio modelio nuolat diegti į
Windows
naujas funkcijas išplaukiančią naudą. Šiuo klausimu ji konkrečiai nurodo, kad medijos funkcijos įdiegimas į
Windows
būtinas, norint leisti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams toliau naudotis „stabilios ir aiškiai apibrėžtos“
Windows
platformos siūlomais pranašumais.
Antra,
Microsoft
tvirtina, kad pašalinus medijos funkciją iš
Windows
ir
Windows Media Player
junginio vartotojai, programinės įrangos gamintojai ir interneto svetainių kūrėjai susidurtų su daugybe problemų. Ji, be kita ko, nurodo, kad jos operacinė sistema
Windows
grindžiama vadinamuoju „komponavimo“ metodu (žr. šio sprendimo 1118 punktą) ir kad toks pašalinimas lemtų šios sistemos kokybės sumažėjimą ir „suskaidymą“.
Kalbant apie pirmąją
Microsoft
argumentų rūšį, visų pirma reikia priminti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte nustatyto piktnaudžiavimo bei to paties ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės apimtį.
Ginčijamame sprendime Komisija kaltina
Microsoft
ne tuo, kad pastaroji įdiegia
Windows Media Player
į
Windows
, o tuo, kad ji tiekia į rinką tik
Windows
versiją su jau įdiegta
Windows Media Player
, t. y. kad ji nesuteikia kompiuterinės įrangos gamintojams ir vartotojams galimybės įsigyti
Windows
be
Windows Media Player
arba bent jau pašalinti šią leistuvę iš
Windows
ir
Windows Media Player
junginio. Taigi, nors ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte
Microsoft
įpareigojama pasiūlyti „visiškai veikiančią AK klientų operacinę sistemą
Windows
be
Windows Media Player
“, jame vis dėlto aiškiai nurodoma, kad „
Microsoft
išsaugo teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
su
Windows Media Player
“ (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 1011 ir 1023 konstatuojamąsias dalis).
Taigi Komisija nekelia klausimo nei dėl
Microsoft
komercinio modelio, kiek jis apima duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės įdiegimą į jos AK klientų operacinę sistemą, nei pastarosios teisės siūlyti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams galimybę naudotis „stabilios ir aiškiai apibrėžtos“
Windows
platformos pranašumais. Komisija kritikuoja tai, kad greta jos komercinį modelį atitinkančios
Windows
versijos
Microsoft
neprekiauja šios sistemos versija be
Windows Media Player
, kuri prireikus leistų kompiuterinės įrangos gamintojams arba galutiniams naudotojams įdiegti AK klientams jų pasirinktą produktą kaip pirmąją duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę.
Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, jog
Microsoft
negali remtis tuo, kad susietas pardavimas užtikrina, jog vienoda medijos funkcija būtų visose
Windows
, o tai leistų programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams nediegti į savo produktus mechanizmų, skirtų nustatyti konkrečiame AK kliente esančią medijos leistuvę ir prireikus įdiegti reikalingą funkciją (žr. 1107, 1111 ir 1115 punktus). Tai, kad dėl šio susieto pardavimo kompiuterinės įrangos gamintojai ir interneto svetainių kūrėjai gali būti tikri dėl
Windows Media Player
buvimo beveik visuose pasaulio AK, yra viena pagrindinių priežasčių, dėl kurių Komisija teisingai nusprendė, kad minėtas susietas pardavimas pašalina konkuruojančias medijos leistuves iš rinkos. Jei ūkio subjektai turi naudos iš
Microsoft
nurodomo visuotinio įdiegimo, ši aplinkybė vis dėlto negali kompensuoti susietu pardavimu daromo antikonkurencinio poveikio.
Be to, kaip teisingai pažymi Komisija (žr. šio sprendimo 1130 punktą), šiuo argumentu
Microsoft
iš esmės dar kartą teigia, kad
Windows Media Player
integravimas į
Windows
ir tik tokios
Windows
versijos pardavimas lėmė faktinį
Windows Media Player
platformos standartizavimą, o tai daro teigiamą poveikį rinkai. Nors bendrai paėmus standartizavimas iš tikrųjų gali duoti tam tikros naudos, negalima leisti, kad jis būtų vienašališkai primestas susietą pardavimą vykdančios dominuojančią padėtį užimančios įmonės.
Pažymėtina, jog negalima atmesti galimybės, kad tretieji asmenys nenori
Microsoft
ginamo faktinio standartizavimo, o teikia pirmenybę įvairių platformų konkurencijai, tikėdamiesi, kad tai paskatins naujovių diegimą šių platformų lygmenyje.
Be to, konstatuotina, kad kitų
Microsoft
nurodytų privalumų, kaip teisingai pažymi Komisija ir SIIA, būtų galima gauti ir be inkriminuojamų veiksmų.
Kalbant apie vartotojus, reikia pasakyti, jog jų paklausą „paruoštiems naudoti“ AK klientams su duomenų srautams pritaikyta medijos leistuve visiškai gali patenkinti šiuos AK komplektuojantys kompiuterinės įrangos gamintojai, kombinuodami AK klientų operacinę sistemą su vartotojų pageidaujamomis taikomosiomis programomis (ginčijamo sprendimo 68 ir 119 konstatuojamosios dalys). Reikia pridurti, kad ginčijamas sprendimas nedraudžia
Microsoft
ir toliau siūlyti su
Windows Media Player
susietos
Windows
versijos vartotojams, kurie teikia pirmenybę šiam sprendimui.
Lygiai taip pat
Microsoft
negali remtis tuo, kad kompiuterinės įrangos gamintojai, „siekdami gaminti vartotojams patinkančius AK, kurie leidžia kurti naujas įdomias taikomąsias programas, tikisi
Windows
funkcijų išplėtimo“. Kompiuterinės įrangos gamintojai turi galimybę siūlyti AK klientus su tokiomis charakteristikomis, iš anksto įdiegdami į juos iš programinės įrangos gamintojų gautas taikomąsias programas. Lygiai taip pat
Microsoft
gali tiekti
Windows Media Player
siūlomas funkcijas atskirai, t. y. nesusiedama jų su savo operacine sistema
Windows
.
Microsoft
negali teigti, kad medijos funkcijos įdiegimas į
Windows
būtinas, norint leisti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams veiksmingai naudoti
Windows
platformą, ir kad toks įdiegimas suteikia pastariesiems galimybę išvengti būtinybės patiems kurti reikalingą programinį kodą.
Dėl ginčijamo sprendimo 962–967 konstatuojamosiose dalyse nurodytų priežasčių šį argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą. Šiuo atžvilgiu primintina, kad nors duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės – ir
Windows Media Player
leistuvė, ir konkuruojančios leistuvės – yra taikomoji programinė įranga, jose vis dėlto yra API ir todėl jos gali būti trečiųjų šalių taikomųjų programų platforma. Tačiau visai nebūtina, kad duomenų srautams pritaikyta medijos leistuvė būtų integruota į AK klientų operacinę sistemą tam, kad būtų įmanoma teikti tokias platformos paslaugas. Priešingai nei tikina
Microsoft
, be tokio integravimo tretieji programinės įrangos gamintojai neprivalėtų rašyti reikalingo programinio kodo. Kaip nustatyta ginčijamo sprendimo 966 konstatuojamojoje dalyje, daugelis programinės įrangos gamintojų ir interneto informacijos teikėjų kuria savo produktus remdamiesi
RealPlayer
leistuvės atskleistais API, nors ji nėra integruota į kurią nors AK klientų operacinę sistemą. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad programinės įrangos gamintojai gali kurti (ir kuria) taikomąsias programas, skirtas veikti su WMP 9, nors ši leistuvė nebuvo iš anksto diegiama į
Windows
(ginčijamo sprendimo 965 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog
Microsoft
, kaip pažymi Komisija ginčijamame sprendime bei rašytiniuose pareiškimuose, neįrodo, kad dėl
Windows Media Player
įdiegimo į
Windows
padidėja techninis efektyvumas, arba kitaip tariant, kad dėl jo „atsiskleidžia geriausios techninės produkto savybes“ (ginčijamo sprendimo 962 konstatuojamoji dalis).
Dublike
Microsoft
pirmą kartą nurodo, kad „
Windows
veikia greičiau, kai į ją įdiegta medijos funkcija“. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šis teiginys nepagrįstas.
Dublike
Microsoft
taip pat teigia, jog tai, kad daugelis programinės įrangos gamintojų laisvai pasirenka
Windows
medijos funkciją, jau savaime įrodo, kad dėl tokios funkcijos „visuotinio įdiegimo“ didėja techninis efektyvumas. Šis teiginys atmestinas. Viena vertus, primintina, kad ginčijamame sprendime kalbama apie
Windows Media Player
leistuvę, o ne apskritai apie medijos funkciją. Kita vertus, tai, kad programinės įrangos gamintojai remiasi
Windows Media Player
, neįrodo, kad dėl produkto susieto pardavimo didėja techninis efektyvumas.
Antrą
Microsoft
argumentų grupę taip pat reikia atmesti.
Šiuo atžvilgiu, kalbant apie
Microsoft
tvirtinimą, kad „plačiai naudojamos“ taikomosios programos nebeveiktų tinkamai su
Windows
versija be
Windows Media Player
, pakanka konstatuoti, kad jis teisiniu požiūriu nebuvo pakankamai įrodytas.
Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad
Microsoft
teiginys, jog medijos funkcijos pašalinimas iš
Windows
ir
Windows Media Player
junginio turės įtakos kai kurių pačios operacinės sistemos
Windows
dalių veikimui, yra nepagrįstas. Šiam argumentui pagrįsti nepakanka
Microsoft
pateiktų dviejų pavyzdžių, t. y. dėl pagalbos ir įgarsinimo sistemų. Šios sistemos remiasi bazine operacinės sistemos
Windows
medijos infrastruktūra, o ne
Windows Media Player
. Tačiau, kaip jau buvo nurodyta 916 punkte, kalbant apie susieto pardavimo problemą,
Microsoft
inkriminuojami veiksmai susiję tik su taikomąja programine įranga, t. y. su
Windows Media Player
leistuve, neįskaitant visų kitų AK klientų operacinėje sistemoje
Windows
esančių medijos technologijų, o šios bazinės operacinės sistemos medijos infrastruktūra išlieka ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte apibrėžtoje
Windows
versijoje. Šio sprendimo 916 punkte taip pat buvo konstatuota, kad pati
Microsoft
savo techniniuose dokumentuose atskiria
Windows Media Player
sudarančias rinkmenas nuo kitų medijos rinkmenų, ypač tų, kurios priklauso bazinei operacinės sistemos medijos infrastruktūrai.
Pirmosios instancijos teismas taip pat mano, kad
Microsoft
juo labiau negali teigti, kad
Windows Media Player
pašalinimas iš šios leistuvės ir
Windows
junginio pakenktų operacinei sistemai.
Windows XP Embedded
galima konfigūruoti neįdiegiant
Windows Media Player
ir nepažeidžiant kitų operacinės sistemos funkcijų vientisumo. Reikia pridurti, kad nuo 1998 m. birželio mėn. iki 1999 gegužės mėn., t. y. iki datos, kai
Microsoft
pirmą kartą integravo WMP 6 leistuvę į savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
, nepalikdama kompiuterinės įrangos gamintojams arba naudotojams galimybės pašalinti ją iš šios sistemos,
Microsoft
siūlydavo duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę kaip atskirą taikomąją programą ir tai neturėjo įtakos operacinės sistemos
Windows
veikimui. Be to, reikia pažymėti, kad įgyvendindama ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytą korekcinę priemonę
Microsoft
patiekė į rinką
Windows
versiją be
Windows Media Player
, ir ši versija puikiai veikia.
Galiausiai taip pat reikia atmesti
Microsoft
argumentą dėl operacinės sistemos
Windows
„suskaidymo“ pavojaus (žr. šio sprendimo 1122 punktą). Pirma, kaip atsiliepime į ieškinį pabrėžia Komisija, šis argumentas spekuliatyvus ir hipotetinis. Antra, jis prieštarauja pačios
Microsoft
komercinei praktikai. Per pastaruosius metus
Microsoft
sėkmingai patiekė į rinką kelias skirtingas operacinės sistemos
Windows
versijas, kurios negali pakeisti viena kitos, pvz.,
Windows 98
,
Windows 2000
,
Windows Me
,
Windows NT
ir
Windows XP
. Be to, yra septynios skirtingos
Windows XP
versijos.
Iš visų išdėstytų argumentų išplaukia, jog
Microsoft
neįrodė, kad egzistuoja koks nors objektyvus piktnaudžiavimo AK klientų operacinės sistemos
Windows
ir
Windows Media Player
susietu pardavimu pateisinimas.
f) Dėl Bendrijų įsipareigojimų pagal TRIPS sutartį pažeidimo
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo 1049–1053 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja
Microsoft
argumentą, kad piktnaudžiavimui atsisakymu pateikti informaciją nustatyta korekcinė priemonė pažeidžia Bendrijos įsipareigojimus pagal TRIPS sutartį bei argumentą, pagal kurį, piktnaudžiavimui susietu pardavimu nustatyta korekcinė priemonė pažeidžia Bendrijos įsipareigojimus pagal 1994 m. balandžio 15 d. Susitarimą dėl techninių kliūčių prekyboje (TKP) (toliau – TKP susitarimas) (PPO steigimo sutarties priedas 1 A).
Komisija iš esmės nurodo, kad ginčijamas sprendimas visiškai atitinka įsipareigojimus, tenkančius jai pagal TRIPS sutartį ir TKP susitarimą (ginčijamo sprendimo 1052 konstatuojamoji dalis).
Ji priduria, kad dėl šio sprendimo 801 ir 802 punktuose nurodytų priežasčių
Microsoft
negali remtis šiais susitarimais, keldama klausimą dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo (ginčijamo sprendimo 1053 konstatuojamoji dalis).
Šalių argumentai
Microsoft
tvirtina, kad ginčijamas sprendimas įpareigoja ją sukurti operacinės sistemos
Windows
versiją pašalinus „beveik visas“ medijos funkcijas bei siūlyti šį „prastesnį produktą“ su
Microsoft
ir
Windows
prekių ženklais vartotojams Europoje. Taip šiuo sprendimu pažeidžiamos jos prekių ženklo suteikiamos teisės ir autorių teisės, t. y. dvi teisių kategorijos, kurias Bendrija teisiškai įsipareigojo saugoti pagal TRIPS sutartį.
Pirmiausia, kalbėdama apie prekių ženklo suteikiamas teises,
Microsoft
nurodo, kad ginčijamu sprendimu jos apribojamos, pažeidžiant TRIPS sutarties 17 ir 20 straipsnius. Ji patikslina, kad pagal TRIPS sutarties 17 straipsnį išimtys teisėms, kurias suteikia prekių ženklas, gali būti ribojamos tik su sąlyga, kad tokiomis išimtimis atsižvelgiama į teisėtus prekių ženklo savininko ir trečiųjų šalių interesus. Anot jos, TRIPS sutarties 20 straipsnyje numatyta, kad prekių ženklo naudojimas neturi būti nepateisinamai apsunkintas tokiais specialiais reikalavimais, koks yra „naudojimas tam tikra forma ar būdu, dėl kurio pagal jį nebūtų galima atskirti vienos įmonės prekių ar paslaugų nuo kitos įmonės prekių ar paslaugų“.
Microsoft
nuomone, reikalaudama pagal licenciją siūlyti
Windows
versiją be medijos funkcijos, Komisija įpareigoja ją pažymėti savo „vertingiausiu“ prekių ženklu produktą, kurio ji nekūrė ir apie kurį žino, kad jis veiks ne taip, kaip ji norėtų. Be to, ši
Windows
versija galėtų būti painiojama su
Windows
versija su medijos leistuve.
Microsoft
taip pat mano, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiama jos teisė kontroliuoti prekių ženklu pažymėtų produktų kokybę, ir šiuo klausimu primena, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte apibrėžta
Windows
versija turi įtakos, pirma, dalies pačios operacinės sistemos
Windows
elementų veikimui ir, antra, šią medijos funkciją naudojančių taikomųjų programų ir interneto svetainių darbui.
Microsoft
mano, kad ginčijamu sprendimu sudaromos „kliūtys“ nepatenka į TRIPS sutarties 17 straipsnyje numatytas „ribotas“ išimtis. Ji taip pat nurodo, kad jai nustatyta pareiga pažymėti savo prekių ženklais
Windows
ir
Microsoft
prastesnės kokybės produktus, kurių ji negali kontroliuoti, tiesiogiai prieštarauja jos bei vartotojų ir trečiųjų programinės įrangos gamintojų interesams.
TRIPS sutarties 20 straipsnis irgi pažeidžiamas, nes neatsižvelgdama į tai, kad yra taip pat veiksmingų alternatyvų, Komisija įpareigoja ją pažeisti
Windows
prekių ženklą, sumažinant jo, kaip kilmės ir kokybės rodiklio, reikšmę, o tai klaidina vartotojus ir kenkia šio prekių ženklo „geram vardui“.
Antra, dėl autorių teisių
Microsoft
tvirtina, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiamos jos išimtinės, pagal TRIPS sutartį saugomos teisės leisti pritaikyti, tvarkyti ir keisti savo kūrinius, leisti bet kokiu būdu ar forma juos atgaminti ir viešai platinti
Windows
kopijas. Šis sprendimas įpareigoja kurti
Windows
produktą, kuris neatitinka
Microsoft
koncepcijos ir kuris iš esmės yra pakeistas jos saugomo kūrinio variantas bei įpareigoja suteikti licencijas naudoti šią „priverstinę saugomo kūrinio adaptaciją“.
Microsoft
nurodo, kad privalomas licencijų autorių teisių saugomiems kūriniams suteikimas pagal TRIPS sutartį leidžiamas tik esant šios sutarties 13 straipsnyje numatytoms aplinkybėms, kurios nėra įvykdytos šiuo atveju.
Komisija visų pirma tvirtina, kad ginčijamo sprendimo teisėtumo negalima nagrinėti TRIPS sutarties atžvilgiu (žr. šio sprendimo 789 punktą).
Be to, Komisija teigia, kad
Microsoft
pateikti argumentai bet kuriuo atveju visiškai nepagrįsti.
Šiuo klausimu, pirma, Komisija atmeta
Microsoft
argumentus dėl prekių ženklo suteikiamų teisių.
Ji nurodo, kad šie argumentai sunkiai suvokiami ir kad
Microsoft
nepaaiškina, ar tariamas TRIPS sutarties pažeidimas susijęs su ginčijamame sprendime konstatuotu piktnaudžiavimu susietu pardavimu, ar su šiam piktnaudžiavimui nustatyta priemone.
Komisija taip pat pažymi, kad pagal TRIPS sutarties 16 straipsnio 1 dalį įregistruoto prekių ženklo savininkas turi išimtines teises neleisti jokiai trečiajai šaliai, neturinčiai savininko sutikimo, naudoti prekyboje tapačių arba panašių žymenų. Tačiau
Microsoft
nepaaiškino, kokį poveikį šiai teisei daro ginčijamas sprendimas ir kiek dėl šio sprendimo
Microsoft
prekių ženklų naudojimas gali būti nepateisinamai apsunkintas specialiais reikalavimais TRIPS sutarties 20 straipsnio prasme. Taigi, Komisijos nuomone, minėta išimtinė teisė ir prekių ženklo funkcija, t. y. užtikrinti produkto kilmę, šiuo atveju nepažeidžiamos.
Komisija priduria, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė visiškai nepažeidžia
Microsoft
teisės kontroliuoti prekių ženklu pažymėtų produktų kokybės, nes ši išsaugo „visišką savo produktų kontrolę“. Be to, ji mano jau paneigusi argumentą, jog nesusieta su
Windows Media Player Windows
versija yra prastesnis produktas. Dėl
Microsoft
nurodyto supainiojimo pavojaus Komisija nurodė, kad jo galima išvengti tinkama informacija ir etiketėmis.
Galiausiai Komisija teigia, kad net jei ginčijamu sprendimu iš tikrųjų pažeidžiamos prekių ženklo suteikiamos
Microsoft
teisės, TRIPS sutarties 17 straipsnyje esanti leidžianti nukrypti nuostata kartu su šios sutarties 8 straipsnio 2 dalimi ir 40 straipsnio 2 dalimi suteikia galimybę nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą konkurencijos teisės pažeidimą.
Antra, Komisija atmeta
Microsoft
argumentus, grindžiamus autorių teisėmis.
Šiuo klausimu ji visų pirma pabrėžia, kad ginčijamu sprendimu jokiai trečiajai šaliai neleidžiama naudoti arba atgaminti pagal autorių teisę saugomų
Microsoft
kūrinių, ir mano, kad pastaroji negali remtis asmeninei neturtinei teisei priskiriama ir dėl to į TRIPS sutarties taikymo sritį nepatenkančia „teise į kūrinio neliečiamybę“.
Be to, Komisija mano, kad negalima pritarti
Microsoft
argumentams, grindžiamiems TRIPS sutarties 13 straipsniu. Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, kad ginčijamame sprendime nagrinėjamas „specialus“ šio straipsnio prasme „atvejis“, nes jis taikomas „susietam pardavimui, kuris sudaro piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi“.
Galiausiai Komisija mano, kad net jei ginčijamu sprendimu iš tikrųjų pažeidžiamos
Microsoft
autorių teisės, TRIPS sutarties 17 straipsnyje esanti leidžianti nukrypti nuostata kartu su šios sutarties 8 straipsnio 2 dalimi ir 40 straipsnio 2 dalimi sudaro galimybę nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą konkurencijos teisės pažeidimą.
SIIA iš esmės pritaria Komisijos argumentams.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad
Microsoft
ginčija ginčijamo sprendimo teisėtumą dėl to, kad jis prieštarauja įvairioms TRIPS sutarties nuostatoms, visų pirma šios sutarties 13, 17 ir 20 straipsniams.
Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 801 punkte, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, dėl savo pobūdžio ir struktūros PPO sutartys iš principo nėra normos, į kurias Bendrijos teismas atsižvelgia, tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą.
Be to, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 802 punkte, tik tuo atveju, kai Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą konkretų įsipareigojimą PPO, arba tuo atveju, kai Bendrijos akte daroma aiški nuoroda į konkrečias PPO sutarčių nuostatas, Bendrijos teismas gali kontroliuoti nagrinėjamo Bendrijos teisės akto teisėtumą PPO taisyklių atžvilgiu. Kadangi šios bylos aplinkybės akivaizdžiai neatitinka nė vieno iš šių dviejų atvejų,
Microsoft
negali remtis TRIPS sutartimi, ir visų pirma jos 13, 17 ir 20 straipsniais, grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su probleminiu
Windows
ir
Windows Media Player
susieto pardavimo klausimu.
Iš to išplaukia, kad reikia atmesti pirmojo pagrindo pirmą dalį, nenagrinėjant argumentų, kuriuos
Microsoft
pateikė ją pagrįsti.
Reikia pridurti, kad TRIPS sutartyje bet kuriuo atveju nėra nuostatų, draudžiančių PPO narių konkurencijos tarnyboms imtis korekcinių priemonių, ribojančių arba reglamentuojančių dominuojančią padėtį užimančios įmonės turimų intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimą tuo atveju, kai ji įgyvendina šias teises pažeisdama konkurenciją. Kaip teisingai pažymi Komisija, iš TRIPS sutarties 40 straipsnio 2 dalies aiškiai išplaukia, kad PPO narės turi teisę reglamentuoti piktnaudžiavimą šiomis teisėmis, siekdamos išvengti neigiamo poveikio konkurencijai. Šioje nuostatoje numatyta:
„Jokios šios Sutarties nuostatos neturi trukdyti valstybėms narėms savo teisės aktuose tiksliai nurodyti licencijavimo praktikos ar sąlygų, kurios ypatingais atvejais reiškia piktnaudžiavimą intelektinės nuosavybės teisėmis, darantį neigiamą poveikį konkurencijai atitinkamoje rinkoje. Kaip numatyta aukščiau, valstybė narė gali, sutinkamai su kitomis šios Sutarties nuostatomis ir atsižvelgdama į savo atitinkamus įstatymus bei kitus teisės aktus, imtis atitinkamų priemonių, kad neleistų vykdyti ar kontroliuotų tokią praktiką, apimančią, pavyzdžiui, išimtines licencijų atėmimo sąlygas, sąlygas, neleidžiančias ginčyti licencijų teisėtumo, ir priverstinį paketo licencijavimą.“
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad visą pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
3. Dėl antrojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
a) Ginčijamas sprendimas
Nustatant korekcinę priemonę dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte konstatuoto piktnaudžiavimo susietu pardavimu, šio sprendimo 6 straipsnyje
Microsoft
įpareigojama per 90 dienų nuo pranešimo apie minėtą sprendimą dienos pateikti savo AK klientų operacinės sistemos
Windows
visiškai veikiančią versiją be
Windows Media Player
, jai išsaugant teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
su
Windows Media Player
. Šiame straipsnyje taip pat numatyta, kad per tą patį laikotarpį
Microsoft
turi pranešti Komisijai apie visas priemones, kurių ji ėmėsi šiam įpareigojimui įvykdyti.
Ginčijamo sprendimo 1011–1042 konstatuojamosiose dalyse Komisija detalizuoja šią korekcinę priemonę.
Pirmiausia Komisija nurodo šios korekcinės priemonės apimtį (ginčijamo sprendimo 1011–1014 konstatuojamosios dalys).
Ji, be kita ko, patikslina, kad
Microsoft
nustatyta pareiga tiekti
Windows
versiją be
Windows Media Player
taikoma ir tais atvejais, kai
Microsoft
tiesiogiai pagal licenciją tiekia ją galutiniams naudotojams, ir tais atvejais, kai ji tiekia ją pagal licenciją kompiuterinės įrangos gamintojams. Be to,
Microsoft
išsaugo galimybę tiekti su
Windows Media Player
susietą
Windows
versiją tiek galutiniams naudotojams, tiek kompiuterinės įrangos gamintojams.
Taip pat Komisija draudžia
Microsoft
imtis techninių, komercinių, sutartinių ar kitokių priemonių, kurių poveikis toks pats kaip susieto
Windows
ir
Windows Media Player
pardavimo, ypač pabrėždama, kad
Windows
versija be
Windows Media Player
turi būti tokia pat veiksminga kaip ir
Windows
versija su šia leistuve. Ginčijamo sprendimo 1013 konstatuojamojoje dalyje pateikiamas nebaigtinis tokių draudžiamų veiksmų sąrašas.
Antra, Komisija nustato 90 dienų laikotarpį, per kurį
Microsoft
turi įgyvendinti aptariamą korekcinę priemonę (ginčijamo sprendimo 1015–1017 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija atmeta
Microsoft
teiginį, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė nepakankamai aiški ta prasme, jog
Microsoft
nežino, kokį konkrečiai programinį kodą turi pašalinti iš savo produkto (ginčijamo sprendimo 1018–1021 konstatuojamosios dalys). Komisija, be kita ko, nurodo
Windows XP Embedded
pavyzdį ir tvirtina, kad ginčijamu sprendimu
Microsoft
įpareigojama pašalinti ne visas
Windows
medijos rinkmenas, o tik rinkmenas, sudarančias
Windows Media Player
.
Ketvirta, Komisija pateikia kelis argumentus, siekdama įrodyti nagrinėjamos korekcinės priemonės proporcingumą (ginčijamo sprendimo 1022–1042 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu, pirma, ji teigia, kad ši priemonė būtina siekiant nutraukti konkurencijos ribojimą, kurį sukelia inkriminuojami veiksmai (ginčijamo sprendimo 1022 konstatuojamosios dalys).
Antra, Komisija pažymi, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė netrukdo
Microsoft
prekiauti savo leistuve, ir nustato jai vienintelį apribojimą, t. y. draudžia toliau vykdyti nagrinėjamą susietą pardavimą arba taikyti lygiaverčio poveikio priemones (ginčijamo sprendimo 1023 konstatuojamoji dalis). Ji primena, kad
Microsoft
leidžiama ir toliau prekiauti su
Windows Media Player
susieta
Windows
versija (ta pati konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija atmeta argumentą, kurį
Microsoft
grindžia tuo, kad nėra didelės vartotojų AK klientų operacinių sistemų be medijos funkcijos paklausos (ginčijamo sprendimo 1024 ir 1025 konstatuojamosios dalys). Ji iš esmės nurodo, kad kompiuterinės įrangos gamintojai galės patenkinti vartotojų poreikius, iš anksto įdiegdami jų pasirinktą medijos leistuvę parduodamam AK klientui.
Ketvirta, ginčijamo sprendimo 1026–1034 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos
Microsoft
grindžia tariama
Windows
ir
Windows Media Player
tarpusavio priklausomybe. Dar kartą paminėdama
Windows XP Embedded
pavyzdį, ji atmeta teiginį, kad pašalinus
Windows Media Player
kodą būtų padaryta žala visai operacinei sistemai. Be to, ji nurodo, jog
Microsoft
neįrodė, kad
Windows Media Player
įdiegimas į
Windows
yra efektyvumo didėjimo sąlyga. Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, kad „kurdami savo medijos sprendimus arba įdiegdami į savo produktus perskirstomą trečiųjų šalių kodą, programinės įrangos gamintojai nepriklauso nuo to, ar naudotojo AK klientas turi medijos leistuvę“ (ginčijamo sprendimo 1032 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai, penkta, ginčijamo sprendimo 1035–1042 konstatuojamojoje dalyje Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos
Microsoft
grindžia tariama
Windows
ir trečiųjų asmenų sukurtų taikomųjų programų tarpusavio priklausomybe. Konkrečiai tariant, ji atmeta teiginį, kad
Windows Media Player
kodo pašalinimas turėtų neigiamų pasekmių informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams. Ji nurodo, kad informacijos teikėjai dažnai įgyvendina sprendimus, siekdami nustatyti, kokia medijos leistuvė yra įdiegta konkrečiam AK klientui, ir kad jie numato priemones, kurių reiktų imtis tuo atveju, jei jų informacijai atkurti būtina ypatinga leistuvė arba speciali konkrečios leistuvės versija (ginčijamo sprendimo 1037 konstatuojamoji dalis). Komisija atmeta argumentą, kurį
Microsoft
grindžia tuo, kad programinės įrangos gamintojams naudinga išsaugoti
Windows
kaip „vientisą platformą“ (ginčijamo sprendimo 1041 konstatuojamoji dalis). Iš esmės ji mano, jog
Microsoft
negali remtis tuo faktu, kad jos veiksmai leidžia programinės įrangos gamintojams, kurių produktai pagrįsti medijos leistuvėmis, turėti „tvirtą pagrindą“, nes šie veiksmai iškreipia konkurenciją pagal privalumus (ginčijamo sprendimo 1042 konstatuojamoji dalis).
b) Šalių argumentai
Microsoft
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė pažeidžia proporcingumo principą trimis aspektais.
Pirma, ši korekcinė priemonė pažeidžia teisėtą programinės įrangos gamintojų ir interneto svetainių kūrėjų interesą išsaugoti
Windows
kaip „stabilią ir vientisą platformą“.
Antra, minėta korekcinė priemonė pažeidžia
Microsoft
asmenines neturtines teises, reikalaudama „pabloginti“ operacinę sistemą
Windows
ir suteikti trečiosioms šalims prastesnės jos produkto versijos licencijas. Be to, ji pažeidžia
Microsoft
teisę neleisti savo kūrinio pakeitimų, pertvarkymo ir kitokio pabloginimo.
Trečia,
Microsoft
teigia, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė „iš esmės prieštaringa“, ir ji negalinti jos įgyvendinti, nes joje reikalaujama pašalinti svarbias
Windows
funkcijas ir kartu užtikrinti, kad prastesnė
Windows
versija būtų nemažiau veiksminga negu su
Windows Media Player
susieta šios sistemos versija.
Komisija mano, kad nagrinėjama korekcinė priemonė yra proporcinga, be kita ko, dėl to, kad
Microsoft
išsaugo teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
su
Windows Media Player
. Ji taip pat pažymi, kad šia korekcine priemone
Microsoft
nedraudžiama prekiauti savo medijos leistuvėmis ir siūlyti jas parsisiųsti atskirai.
Komisija ginčija negalėjimą nustatyti
Windows Media Player
programinį kodą arba įgyvendinti ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytą korekcinę priemonę, pabrėždama, kad pati
Microsoft
patvirtino jau sukūrusi nesusietą
Windows
versiją, kurią galima tiekti į rinką. Be to, ji daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 1018–1021 konstatuojamąsias dalis.
Komisija taip pat teigia, jog
Microsoft
nepateikė jokių įrodymų, kad ši korekcinė priemonė daro žalą tretiesiems asmenims ir pablogina operacinę sistemą.
Dėl tariamo
Microsoft
asmeninių neturtinių teisių pažeidimo Komisija tvirtina, kad „Europoje
(Microsoft)
iš esmės nelaikoma asmeninių neturtinių teisių turėtoja“. Be to, nagrinėjama korekcinė priemonė nedraudžia kūrinio autoriams reikalauti „pripažinti teises į jį“ ir nereikalauja atskleisti kodą.
Galiausiai, palaikoma šiuo klausimu SIIA, Komisija teigia, kad 2002 m. lapkričio 1 d. Sprendime
District Court
numatytų priemonių nepakanka norint nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą piktnaudžiavimą susietu pardavimu. Ji pažymi, kad šiuo sprendimu
Microsoft
buvo įpareigota ne pašalinti
Windows Media Player
kodą iš AK klientų operacinės sistemos, o tik pasiūlyti priemonę, kurį leistų nerodyti ekrane
Windows Media Player
piktogramos ir prieigos taškų kompiuterinės įrangos gamintojams bei galutiniams naudotojams. Be to,
Microsoft
sukūrė tokį maskavimo mechanizmą, kad
Windows Media Player
galėtų nepaisyti naudotojų pasirinkimo „pagal nutylėjimą“ ir vėl aktyvuotis. Taigi minėtame sprendime numatytos priemonės neturi įtakos
Windows Media Player
kodo paplitimui AK ir atitinkamai programinės įrangos gamintojų ir informacijos teikėjų paskatoms „orientuoti savo papildomus pasiūlymus į
Windows Media Player
kaip į pagrindinę technologiją“.
c) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas mano, kad pagrįsdama šį ieškinio pagrindą
Microsoft
iš esmės pakartoja argumentus, kuriuos ji pateikė dėl pirmojo pagrindo, t. y. dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo sąlygos (žr. šio sprendimo 1102–1122 punktus).
Motyvai, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šiems argumentams negalima pritarti, taikytini nagrinėjant ir šį pagrindą.
Taigi visų pirma dėl argumentų, kad Komisija neatsižvelgė į programinės įrangos gamintojų ir interneto svetainių kūrėjų suinteresuotumą turėti stabilią ir aiškiai apibrėžtą platformą, pakanka padaryti nuorodą į šio sprendimo 1148–1153 punktus.
Antra,
Microsoft
argumentas, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė įpareigoja ją pabloginti operacinę sistemą
Windows
ir suteikti tretiesiems asmenims prastesnės savo produkto versijos licencijas, buvo paneigtas šio sprendimo 1165 punkte.
Šiuo klausimu primintina, kad ginčijamu sprendimu
Microsoft
nėra įpareigojama siūlyti tokią
Windows
versiją, iš kurios būtų pašalintos visos medijos rinkmenos, įskaitant rinkmenas, priklausančias operacinės sistemos bazinei medijos infrastruktūrai. Ji apima tik
Windows Media Player
rinkmenas, t. y. tokias, kurias pati
Microsoft
techniniuose dokumentuose atskiria nuo kitų rinkmenų (žr. šio sprendimo 916 ir 1164 punktus). Primintina, kad
Windows XP Embedded
pavyzdys įrodo, jog
Windows Media Player
pašalinimas iš operacinės sistemos nepadaro žalos kitoms šios sistemos funkcijoms (žr. šio sprendimo 1165 punktą).
Reikia pridurti, kad nuo 1998 m. birželio mėn. iki 1999 m. gegužės mėn.
Microsoft
siūlydavo duomenų srautams pritaikytą leistuvę kaip atskirą taikomąją programą ir tai neturėjo įtakos operacinės sistemos
Windows
veikimui. Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 936 punkte,
Microsoft
per posėdį pripažino, kad techniškai nuo 1999 m. gegužės mėn. ji galėjo ir toliau tiekti savo medijos leistuvę neįdiegdama jos į operacinę sistemą
Windows 98 Second Edition
.
Trečia, iš šio sprendimo 1219–1221 punktuose pateiktų samprotavimų matyti, kad
Microsoft
teiginys, jog ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė iš esmės prieštaringa ir jos negalima įgyvendinti, yra nepagrįstas. Šis teiginys grindžiamas klaidinga prielaida, kad šioje korekcinėje priemonėje reikalaujama
Windows
versija yra prastesnė jos operacinės sistemos versija. Kaip Komisija teisingai pažymi rašytiniuose pareiškimuose, nors akivaizdu, kad pašalinus
Windows Media Player
iš
Windows
tokia operacinė sistema nebegalėtų teikti šios leistuvės funkcijų, iš to vis dėlto neišplaukia, kad minėta versija yra prastesnė arba kad visais kitais atžvilgiais ji yra ne tokia veiksminga kaip su šia leistuve susieta operacinės sistemos versija. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad
Microsoft
nustatytą reikalavimą tiekti „visiškai veikiančią“ AK klientų operacinės sistemos
Windows
versiją be
Windows Media Player
(ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punktas) reikia aiškinti atsižvelgiant į teiginį ginčijamo sprendimo 1012 konstatuojamojoje dalyje, kad „nesusieta su
(Windows Media Player)
Windows
versija turi būti tokia pat veiksminga kaip ir susieta su
(Windows Media Player)
Windows
versija, turint omenyje, kad
(Windows Media Player)
leistuvės funkcija pagal apibrėžimą nėra nesusietos
Windows
versijos dalis“.
Pirmosios instancijos teismas taip pat mano, kad toli gražu nebūdama neproporcinga ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė yra tinkama, siekiant nutraukti nagrinėjamą piktnaudžiavimą ir išspręsti nustatytas konkurencijos problemas, sukeliant kuo mažiau nepatogumų
Microsoft
ir jos komerciniam modeliui.
Šios priemonės įgyvendinimas nereikalauja techniškai keisti dabartinės
Microsoft
praktikos; ja siekiama tik sukurti ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte apibrėžtą
Windows
versiją.
Konkrečiai tariant,
Microsoft
išsaugo teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
su
Windows Media Player
. Šiuo klausimu primintina, kad Komisija siekia tik suteikti vartotojams galimybę įsigyti šią operacinę sistemą be tos medijos leistuvės.
Reikia pridurti, kad nagrinėjama korekcinė priemonė, kaip teisingai pažymi Komisija, nedaro neigiamos įtakos
Microsoft
galėjimui prekiauti savo medijos leistuve ir nedraudžia siūlyti ją parsisiųsti internetu.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas mano, kad dėl 974 punkte nurodytų priežasčių Komisija galėjo pagrįstai galvoti, jog pagal JAV susitarimą
Microsoft
pritaikytų priemonių nepakanka nagrinėjamam piktnaudžiavimui nutraukti ir nustatytoms konkurencijos problemoms išspręsti.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Todėl reikia atmesti prašymus panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jie susiję su probleminiu
Windows
ir
Windows Media Player
susieto pardavimo klausimu.
D —
Dėl problemos, susijusios su nepriklausomu už priežiūrą atsakingu asmeniu
1. Ginčijamas sprendimas
Pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnio pirmąją pastraipą
Microsoft
įpareigojama nutraukti 2 straipsnyje nustatytus piktnaudžiavimo veiksmus, laikydamasi to paties sprendimo 5 ir 6 straipsniuose nustatytų sąlygų.
Microsoft
taip pat turi susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, turinčių identišką ar panašų tikslą arba poveikį kaip piktnaudžiavimo praktika (4 straipsnio antroji pastraipa).
Korekcinė priemonė ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatytam atsisakymui pateikti su suderinamumu susijusią informaciją yra šio sprendimo 5 straipsnyje
Microsoft
nustatyta pareiga per 120 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos atskleisti šią informaciją bet kuriai bendrovei, norinčiai kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, ir leisti šioms bendrovėms naudotis šia informacija protingomis bei nediskriminuojančiomis sąlygomis kuriant bei platinant darbo grupės serverių operacines sistemas.
Microsoft
taip pat įpareigojama užtikrinti, kad suteikta su suderinamumu susijusi informacija prireikus bus laiku atnaujinta. Galiausiai ginčijamo sprendimo 5 straipsniu
Microsoft
įpareigojama per 120 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos sukurti mechanizmą, leidžiantį suinteresuotosioms bendrovėms gauti naudingos informacijos apie su suderinamumu susijusios informacijos turinį ir naudojimo sąlygas.
Nustatant korekcinę priemonę dėl piktnaudžiavimo AK klientų operacinės sistemos
Windows
ir
Windows Media Player
susietu pardavimu, ginčijamo sprendimo 6 straipsniu
Microsoft
įpareigojama per 90 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos pateikti savo AK klientų operacinės sistemos
Windows
visiškai veikiančią versiją be
Windows Media Player
, išsaugodama teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą
Windows
su
Windows Media Player
.
Be to, ginčijamo sprendimo 7 straipsnis numato mechanizmą, kuris padėtų Komisijai stebėti, ar
Microsoft
laikosi ginčijamo sprendimo, ir apimtų nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimą. Remiantis šiuo straipsniu, šį mechanizmą per 30 dienų nuo pranešimo apie ginčijamą sprendimą dienos turi pasiūlyti
Microsoft
, turint omenyje, kad tuo atveju, jei Komisija manytų, kad
Microsoft
pasiūlytas mechanizmas yra netinkamas, ji „galėtų nustatyti tokį mechanizmą sprendimu“.
Ginčijamo sprendimo 1043–1048 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsamiai aprašo ankstesniame punkte minėtą stebėjimo mechanizmą ir skelbia „principus, kuriais turi vadovautis
Microsoft
(teikdama savo siūlymą dėl nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimo)“ (ginčijamo sprendimo 1044 konstatuojamoji dalis).
Taigi ginčijamo sprendimo 1045 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad už priežiūrą atsakingam asmeniui „iš esmės pavedama“ teikti nuomones trečiųjų asmenų ar Komisijos prašymu arba savo iniciatyva dėl „klausimo, ar
Microsoft
tam tikrais atžvilgiais pažeidė su <…> (ginčijamu) sprendimu ir visais svarbiais klausimais dėl jo veiksmingo įgyvendinimo susijusias pareigas“.
Ginčijamo sprendimo 1046–1047 konstatuojamosiose dalyse Komisija patikslina už priežiūrą atsakingo asmens užduotis kiekvieno iš dviejų nagrinėjamų piktnaudžiavimų atžvilgiu (žr. 1261 punktą).
Ginčijamo sprendimo 1048 konstatuojamojoje dalyje Komisija paskelbė principus, į kuriuos
Microsoft
turi atsižvelgti teikdama siūlymą dėl už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimo. Pirma, ji nurodo, kad pastarąjį iš
Microsoft
sudaryto asmenų sąrašo skiria Komisija.
Microsoft
turi numatyti procedūrą, leidžiančią Komisijai pačiai paskirti už priežiūrą atsakingą asmenį, jei ji mano, kad nė vienas iš pasiūlytų asmenų negali atlikti šių funkcijų. Antra, Komisija nurodo, kad už priežiūrą atsakingas asmuo turi būti nepriklausomas nuo
Microsoft
ir kad „visos nuostatos turi užtikrinti, kad (jam) nekyla ir nekils interesų konflikto“. Už priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti kvalifikaciją, reikalingą gerai vykdyti įgaliojimus, ir galimybę paskirti ekspertus tam tikroms konkrečioms užduotims atlikti. Trečia, Komisija nurodo, jog šios nuostatos turi užtikrinti, kad už priežiūrą atsakingam asmeniui „būtų teikiama pagalba, informacija, dokumentai, kad jis turėtų prieigą prie
Microsoft
patalpų ir personalo visur, kur tik to gali pagrįstai prireikti vykdant jo įgaliojimus“. Ketvirta, Komisija mano, kad už priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti prieigą prie atitinkamų
Microsoft
produktų šaltinio kodo. Galiausiai, penkta, ji nurodo, kad „visos su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusios sąnaudos, įskaitant atitinkamą atlyginimą už vykdomas užduotis, tenka
Microsoft
“.
2. Šalių argumentai
Microsoft
mano, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje jai nustatyta pareiga paskirti nepriklausomą už priežiūrą atsakingą asmenį yra neteisėta, nes Komisija neturi teisės, pirma, perleisti privačiam asmeniui vykdymo įgaliojimų, kurie jai suteikti pagal Reglamentą Nr. 17, ir, antra, įpareigoti ją padengti visas su ginčijamo sprendimo laikymusi susijusias stebėjimo sąnaudas, įskaitant atlyginimą nepriklausomam už priežiūrą atsakingam asmeniui.
Pirmiausia
Microsoft
ginčija, kad jos prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį yra nesavalaikis. Be kita ko, Komisija negali remtis tuo, kad ji galėtų nustatyti stebėjimo mechanizmą atskiru sprendimu tuo atveju, jei jos netenkintų
Microsoft
pasiūlymas, ir todėl pastaroji galėtų reikalauti panaikinti šį sprendimą.
Be to,
Microsoft
nurodo, kad iš ginčijamo sprendimo 1043–1048 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, jog šiuo atveju už priežiūrą atsakingam asmeniui suteikiami paprastai Komisijai tenkantys tyrimo ir vykdymo įgaliojimai. Ji pažymi, kad nors pagrindinis už priežiūrą atsakingo asmens uždavinys – teikti nuomones apie ginčijamo sprendimo laikymąsi, jis taip pat gali nagrinėti priemones, kurių ėmėsi
Microsoft
, siekdama laikytis šio sprendimo.
Microsoft
pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 1317 išnašoje pažymėta, jog „už priežiūrą atsakingas asmuo turėtų ne tik reaguoti, bet ir vaidinti aktyvų vaidmenį, kontroliuojant, kaip
Microsoft
laikosi įpareigojimų“. Taigi ginčijamu sprendimu siekiama nustatyti nepriklausomą tyrimo ir vykdymo priemonių šaltinį.
Tačiau, remiantis Reglamento Nr. 17 11 ir 14 straipsniais ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose, įgyvendinimo 18–21 straipsniais, tyrimo ir vykdymo įgaliojimai pagal šias taisykles tenka tik Komisijai ir nacionalinėms konkurencijos tarnyboms. Nė vienas iš šių reglamentų neleidžia Komisijai perduoti savo įgaliojimų trečiosioms šalims ir juo labiau privatiems asmenims.
Microsoft
priduria, kad perduodama savo įgaliojimus Komisija pažeidė teismų praktikoje pripažįstamą įmonių teisę į gynybą.
Dublike
Microsoft
patikslina, jog ji visiškai neprieštarauja, kad nepriklausomas už priežiūrą atsakingas asmuo patarinėtų Komisijai techniniais klausimais. Tačiau ji mano, kad pastaroji turėtų tam skirti savo ekspertą.
Antra,
Microsoft
pažymi, kad pagal ginčijamo sprendimo 7 straipsnį kartu su šio sprendimo 1048 konstatuojamosios dalies v punktu ji įpareigojama padengti „visas su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusias sąnaudas, įskaitant atitinkamą atlyginimą už vykdomas užduotis“. Tačiau, remiantis konkurencijos taisyklėmis, Komisija gali skirti atitinkamai įmonei tik vienkartines ar reguliariai mokamas baudas ir negali nustatyti kitų piniginių prievolių.
Microsoft
mano, kad Komisija negali remtis savo įgaliojimais nurodyti įmonei nutraukti pažeidimą, pateisindama faktą, kad ji nurodo jai padengti su už priežiūrą atsakingu asmeniu susijusias sąnaudas. Tokios piniginės prievolės nustatymas teisiškai nepagrįstas nei pagal Reglamentą Nr. 17, nei pagal Reglamentą Nr. 1/2003, nei pagal kokį nors kitą dokumentą.
Komisija visų pirma tvirtina, kad argumentai, kuriuos
Microsoft
pateikia dėl už priežiūrą atsakingo asmens, nepriimtini, nes yra nesavalaikiai, hipotetiniai ir jų nepakanka tam, kad būtų panaikintas ginčijamo sprendimo 7 straipsnis. Ji primena, jog pagal šį straipsnį
Microsoft
turi pasiūlyti stebėjimo mechanizmą, numatant, kad Komisija gali nustatyti tokį mechanizmą sprendimu tuo atveju, jei mano, kad
Microsoft
pasiūlytas mechanizmas netinkamas. Ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 1044–1048 konstatuojamosiose dalyse skelbiami principai, kuriais
Microsoft
turi vadovautis teikdama šį pasiūlymą, tačiau dauguma šių principų nėra numatyti ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje. Konkrečiai tariant, šiame straipsnyje nėra numatytos konkrečios už priežiūrą atsakingo asmens funkcijos ir jo atlyginimo „šaltinis“. Taigi
Microsoft
gali laisvai pasiūlyti asmenį, kuris turėtų siauresnius įgaliojimus negu numatyta ginčijamame sprendime, bei įvairias atlyginimo sąlygas. Komisija vėliau galėtų šiuos pasiūlymus atmesti ir sprendimu nustatyti kitaip surašytus įgaliojimus. Toks sprendimas būtų ne ginčijamą sprendimą patvirtinantis aktas, o aktas, kurį galima ginčyti.
Be to, Komisija nurodo, kad
Microsoft
argumentai nepagrįsti.
Pirma, Komisija teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 1044–1048 konstatuojamųjų dalių nematyti, jog ji perdavė pagal EB 81 ir EB 82 straipsnius turimus įgaliojimus. Ji tvirtina, kad ginčijamame sprendime, kalbant apie „informacijos rinkimą“, numatytas tik „konsensuso mechanizmas“, leidžiantis greitai išspręsti daugumą techninių klausimų, kurių gali kilti įgyvendinant korekcines priemones. Ji pripažįsta, kad ginčijamo sprendimo 1048 konstatuojamojoje dalyje ir 1317 išnašoje numatyta nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens galimybė teikti
Microsoft
klausimus ir gauti prieigą prie atitinkamų produktų dokumentų ir šaltinio kodo, tačiau tvirtina, kad niekas pastarajai nedraudžia įgaliojimo projekte nurodyti, kad ji gali neatsakyti į tokius klausimus arba nesuteikti prieigos prie prašomos informacijos. Atsižvelgdama į tokį atsisakymą Komisija nagrinėtų tikslingumą veikti remiantis Reglamento Nr. 1/2003 V skirsniu bei išsaugotų visišką diskreciją tyrimo įgaliojimų panaudojimo atžvilgiu.
Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą Komisija nurodo, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnis grindžiamas Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir kad jame „nurodyti“ minėtu straipsniu suteikiami įgaliojimai priimti sprendimą, reikalaujantį, kad įmonės nutrauktų pažeidimą.
Antra, Komisija teigia, kad
Microsoft
įpareigojimas padengti už priežiūrą atsakingo asmens veiklos sąnaudas akivaizdžiai nėra susijęs su Reglamente Nr. 17 ir Reglamente Nr. 1/2003 nustatytomis sankcijomis. Ji tvirtina, kad jei ginčijamo sprendimo 7 straipsnį reikėtų suprasti kaip įpareigojantį atlyginti nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens veiklos sąnaudas, šios pareigos teisinis pagrindas būtų Reglamento Nr. 17 3 straipsnis. Ji paaiškina, kad remiantis šiuo straipsniu priimtame sprendime gali būti arba nurodyta imtis tam tikrų nepagrįstai neatliktų veiksmų, arba uždrausta tęsti tam tikrą veiklą, veiksmus ar sudaryti situacijas, kurie prieštarauja Sutarčiai, ir kad tai gali būti susiję su tikromis asmens, kurio atžvilgiu priimtas sprendimas, sąnaudomis. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 1044 konstatuojamąją dalį, ji pažymi, kad patvirtinus korekcines priemones reikia veiksmingai kontroliuoti, kaip laikomasi pareigų, kurios
Microsoft
nustatytos ginčijamu sprendimu.
3. Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Microsoft
siekia ginčijamo sprendimo 7 straipsnio panaikinimo nurodydama, kad neteisėtai perduodama trečiajai šaliai tyrimo ir vykdymo įgaliojimus Komisija viršijo savo kompetenciją pagal EB 82 straipsnį ir Reglamentą Nr. 17. Įmonei nustatytas įpareigojimas sukurti stebėjimo mechanizmą, pvz., koks numatytas ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje, ir mokėti atlyginimą Komisijos trečiajai šaliai, kuriai ši institucija pavedė padėti prižiūrėti, kaip laikomasi sprendime dėl pažeidimo nurodytų korekcinių priemonių, neturi jokio teisinio pagrindo Bendrijos teisėje.
Komisija mano, kad šis prašymas dėl panaikinimo yra nesavalaikis ir todėl nepriimtinas, nes ginčijamo sprendimo 7 straipsnis nenustato
Microsoft
jokios pareigos, o tik ragina ją pateikti pasiūlymą dėl galimo stebėjimo mechanizmo sukūrimo. Bet kuriuo atveju šiame straipsnyje nenumatytas joks įgaliojimų perdavimas. Komisija tvirtina, kad šis stebėjimo mechanizmas bei
Microsoft
įpareigojimas padengti nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens atlyginimo sąnaudas grindžiami Reglamento Nr. 17 3 straipsniu, leidžiančiu jai nurodyti atitinkamoms įmonėms nutraukti nustatytą pažeidimą.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnio teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į akto priėmimo metu egzistavusias faktines ir teisines aplinkybes. Pažymėtina, kad tuo metu galiojo Reglamentas Nr. 17, o jį pakeitęs Reglamentas Nr. 1/2003 įsigaliojo tik nuo 2004 m. gegužės 1 dienos.
Taip pat reikia priminti, kad tuo metu, kai buvo priimamas ginčijamas sprendimas, tarp Komisijos tyrimo ir vykdymo įgaliojimų, kiek tai svarbu prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį požiūriu, buvo įgaliojimai įpareigoti atitinkamas įmones nutraukti Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalyje numatytą pažeidimą, prašyti pateikti šio reglamento 11 straipsnyje numatytą informaciją, tyrimo įgaliojimai, numatyti to paties reglamento 14 straipsnyje, bei aptariamo reglamento 16 straipsnyje numatyti įgaliojimai nustatyti įmonėms reguliariai mokamas baudas, siekiant priversti jas nutraukti konstatuotą pažeidimą.
Pirmosios instancijos teismas visų pirma mano, kad reikia atmesti Komisijos argumentą, jog prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį nesavalaikis, nes šiuo straipsniu
Microsoft
tik raginama pateikti pasiūlymą, kol Komisija priims galutinį sprendimą dėl stebėjimo mechanizmo patvirtinimo. Tai, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje raginama pateikti pasiūlymą, negali pakeisti šio straipsnio privalomumo ir Komisijos teisės reikalauti nutraukti pažeidimą.
Jeigu Komisija sprendimu nustato, kad įmonė pažeidė EB 82 straipsnį, pastaroji privalo kuo greičiau imtis visų priemonių, būtinų suderinti savo veiksmus su šia nuostata, net nesant šiame sprendime Komisijos nustatytų specialių priemonių. Jei tokiame sprendime numatytos korekcinės priemonės, atitinkama įmonė privalo jas įgyvendinti – padengdama visas su jų įgyvendinimu susijusias išlaidas – nes kitaip, remiantis Reglamento Nr. 17 16 straipsniu, ji būtų įpareigota reguliariai mokėti baudą (žr. šio sprendimo 1259 punktą).
Iš ginčijamo sprendimo 7 straipsnio ir ypač iš
Microsoft
nustatyto 30 dienų termino išplaukia, kad šioje nuostatoje nustatyta būtent tokia privaloma priemonė. Nors, nesant atitinkamo
Microsoft
pasiūlymo, pirma galima reakcija būtų numatytoji 7 straipsnio antrojoje pastraipoje, t. y. stebėjimo mechanizmo nustatymas sprendimu, tai nereiškia, kad dėl pareigos pateikti pasiūlymą nesilaikymo
Microsoft
negali būti nustatyta reguliariai mokama bauda. Nustatytos priemonės privalomumo negali paneigti paprasta aplinkybė, kad Komisija pasilieka teisę pati nustatyti tokį mechanizmą tuo atveju, jei ji manytų, kad
Microsoft
pasiūlytas mechanizmas netinkamas. Tokios specialios sprendime dėl EB 82 straipsnio pažeidimo nutraukimo nustatytos priemonės neįgyvendinimas sudaro atskirą Bendrijos teisės, šiuo atveju Reglamento Nr. 17 3 straipsnio, pažeidimą.
Tokio vertinimo negali paneigti Komisijos argumentas, kad
Microsoft
būtų galėjusi pateikti kitokį pasiūlymą, labiau atitinkantį jos pačios nuomonę apie tai, dėl ko Komisija turėjo teisę ją įpareigoti. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką akto rezoliucinė dalis neatskiriama nuo motyvuojamosios dalies ir prireikus turi būti aiškinama atsižvelgiant į motyvus, kuriais vadovaujantis jis buvo priimtas (1997 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
TWD prieš Komisiją
,
C-355/95 P, Rink. p. I-2549
, 21 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-91/01, Rink. p. I-4355
, 49 punktas; 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pollmeier Malchow prieš Komisiją
,
T 137/02, Rink. p. II-3541
, 60 punktas).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad, atsižvelgiant į Komisijos numatytas už priežiūrą atsakingo asmens užduotis, trumpai aprašytas 1261 punkte, bei į jai pagal Reglamento Nr. 17 3 ir 16 straipsnius suteiktus įgaliojimus, ginčijamo sprendimo 7 straipsnis numato, kad jeigu per nustatytą 30 dienų laikotarpį
Microsoft
nepateiktų ginčijamo sprendimo 1045–1048 konstatuojamosiose dalyse nurodytus principus atitinkančio pasiūlymo, ji pažeistų šį sprendimą ir galėtų būti įpareigota reguliariai mokėti baudą pagal Reglamento Nr. 17 16 straipsnį. Iš to išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnis daro tiesioginį poveikį
Microsoft
teisinei padėčiai, todėl prašymas panaikinti šią nuostatą negali būti laikomas nesavalaikiu arba spekuliatyviu, kaip teigia Komisija.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia išnagrinėti klausimą, ar ginčijamo sprendimo 7 straipsnio teisinis pagrindas gali būti Reglamentas Nr. 17, ar vis dėlto, kaip teigia
Microsoft
, nurodydama sutikti su nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, turinčio nagrinėjamus įgaliojimus ir vykdančio nagrinėjamą užduotį, patvirtinimu, Komisija viršijo savo tyrimo ir vykdymo įgaliojimus.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog iš ginčijamo sprendimo 1043–1048 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens užduotims visų pirma priklauso:
—
jo „pagrindinė funkcija“ – teikti nuomones dėl klausimo, ar
Microsoft
tam tikrais konkrečiais atvejais pažeidė pareigas, tenkančias jai pagal ginčijamą sprendimą (įskaitant pareigą teisingai įgyvendinti korekcines priemones),
—
šios nuomonės teikiamos arba trečiosios šalies, arba Komisijos prašymu, arba paties už priežiūrą atsakingo asmens iniciatyva,
—
šiuo klausimu numatyta, kad už priežiūrą atsakingas asmuo turėtų ne tik reaguoti, bet ir vaidinti aktyvų vaidmenį kontroliuojant, kaip
Microsoft
laikosi įpareigojimų (ginčijamo sprendimo 1317 išnaša),
—
nagrinėjamo neteisėto atsisakymo klausimu už priežiūrą atsakingas asmuo turi įvertinti, ar
Microsoft
atskleidė išsamią ir teisingą informaciją, ar ji suteikia prieigą prie specifikacijų ir leidžia jomis naudotis protingomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis ir ar informacija atskleidžiama laiku,
—
piktnaudžiavimo susietu pardavimu klausimu už priežiūrą atsakingas asmuo turi patarti Komisijai, ar trečiųjų asmenų skundai dėl
Microsoft
įpareigojimų nesilaikymo techniniu požiūriu pagrįsti, ypač ar
Windows
versija be
Windows Media Player
neveikia blogiau negu su šia leistuve susietos
Windows
versijos, kuriomis
Microsoft
ir toliau prekiauja. Už priežiūrą atsakingas asmuo taip pat turi išnagrinėti, ar
Microsoft
neapsunkina konkuruojančių medijos leistuvių veikimo, pasirinktinai, netinkamai arba pavėluotai atskleisdama
Windows API
.
Ginčijamo sprendimo 1048 konstatuojamojoje dalyje Komisija skelbia šiuos principus, kuriais
Microsoft
turi vadovautis, teikdama savo pasiūlymą dėl nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimo pagal šio sprendimo 7 straipsnį:
—
nepriklausomą už priežiūrą atsakingą asmenį iš
Microsoft
sudaryto asmenų sąrašo skiria Komisija (1048 konstatuojamosios dalies i punktas),
—
už priežiūrą atsakingas asmuo turi būti nepriklausomas nuo
Microsoft
ir visos nuostatos turi užtikrinti, kad jam nekyla ir nekils interesų konfliktas; už priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti kvalifikaciją, reikalingą gerai vykdyti įgaliojimus, ir turėti galimybę paskirti ekspertus tam tikroms konkrečioms užduotims atlikti (1048 konstatuojamosios dalies ii punktas),
—
šios nuostatos turi užtikrinti, kad už priežiūrą atsakingam asmeniui būtų teikiama pagalba, informacija, dokumentai, kad jis turėtų prieigą prie
Microsoft
patalpų ir personalo visur, kur tik to gali pagrįstai prireikti vykdant jo įgaliojimus (1048 konstatuojamosios dalies iii punktas),
—
už priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti prieigą prie pagrindinių
Microsoft
produktų šaltinio kodo (bet kokie ginčai dėl
Microsoft
atskleistų specifikacijų teisingumo ir išsamumo gali būti sprendžiami tik patikrinant techninius dokumentus, atsižvelgiant į
Microsoft
produktų šaltinio kodą) (1048 konstatuojamosios dalies iv punktas),
—
visos su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusios sąnaudos, įskaitant atitinkamą atlyginimą už vykdomas užduotis, tenka
Microsoft
(1048 konstatuojamosios dalies v punktas).
Iš to išplaukia, kad, Komisijos nuomone, nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens užduotys – vertinti ir tikrinti korekcinių priemonių įgyvendinimą, prireikus prieinant prie pirmesnio punkto trečioje ir ketvirtoje įtraukose nurodytų išteklių, jam veikiant visiškai nepriklausomai ir net savo iniciatyva.
Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose aiškiai pripažino, kad neturi teisės perduoti trečiajai šaliai jai suteiktų pagal Reglamentą Nr. 17 tyrimo ir vykdymo įgaliojimų. Ji ginčija, kad ginčijamame sprendime numatytas stebėjimo mechanizmas numato tokį įgaliojimų perdavimą.
Tačiau, kaip pripažino ir
Microsoft
, Komisija turi teisę kontroliuoti, kaip atitinkama įmonė įgyvendina sprendime dėl pažeidimo nustatytas korekcines priemones, ir įsitikinti, kad kitos priemonės, skirtos nutraukti antikonkurencinį poveikį, buvo įvykdytos visiškai ir laiku. Šiais tikslais ji gali naudotis savo tyrimo įgaliojimais, numatytais Reglamento Nr. 17 14 straipsnyje, ir prireikus kreiptis į nepriklausomą ekspertą tam, kad jis paaiškintų techninius klausimus.
Be to, neginčytina, kad jei Komisija nuspręstų pasikviesti nepriklausomą ekspertą, ji galėtų jam pateikti informaciją ir dokumentus, gautus vykdant tyrimo įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį.
Remiantis šio reglamento 11 straipsnio 4 dalimi ir 14 straipsnio 3 dalimi, įmonės privalo pateikti Komisijos prašomą informaciją ir leisti atlikti jos nurodytus patikrinimus. Tačiau prireikus Bendrijos teismas vykdytų tokių prašymų ir patikrinimų teisminę kontrolę.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad nustatydama stebėjimo mechanizmą, apimantį nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, pvz., numatyto ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje ir įgalioto vykdyti šio sprendimo 1048 straipsnio iii ir v punktuose nurodytas funkcijas, paskyrimą, Komisija stipriai peržengė situacijos ribas, kai ji skiria savo nepriklausomą ekspertą, turintį ją konsultuoti atliekant tyrimą dėl ginčijamo sprendimo 4, 5 ir 6 straipsniuose numatytų korekcinių priemonių įgyvendinimo.
Ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje Komisija reikalauja paskirti trečiąjį asmenį, kuris, vykdydamas savo funkcijas, būtų nepriklausomas ne tik nuo
Microsoft
, bet ir nuo jos pačios, nes įgyvendindamas savo įgaliojimus šis trečiasis asmuo turi veikti savo iniciatyva ir trečiųjų šalių prašymu. Kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 1043 konstatuojamojoje dalyje, šis reikalavimas viršija paprastą įpareigojimą pranešti apie
Microsoft
veiksmus.
Be to, numatytas nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens vaidmuo neapsiriboja vien klausimų uždavimu
Microsoft
ir atsakymų su patarimais dėl korekcinių priemonių vykdymo pateikimu Komisijai. Dėl
Microsoft
pareigos leisti už priežiūrą atsakingam asmeniui nepriklausomai nuo Komisijos naudotis informacija ir dokumentais, patekti į jos patalpas, bendrauti su įmonės darbuotojais bei susipažinti su atitinkamų
Microsoft
produktų šaltinio kodais Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad kontroliuojant su korekcinėmis priemonėmis susijusią
Microsoft
veiklą nenustatytas joks už priežiūrą atsakingo asmens veiklos laiko apribojimas. Šiuo klausimu konstatuotina, jog iš ginčijamo sprendimo 1002 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad, Komisijos nuomone, pareiga atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją „ateityje“ turi būti taikoma būsimoms
Microsoft
produktų kartoms.
Iš to išplaukia, kad, vykdydama savo įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, Komisija negali priversti
Microsoft
perduoti nepriklausomam už priežiūrą atsakingam asmeniui įgaliojimų, kurių ji pati neturi teisės suteikti trečiajai šaliai. Tai reiškia, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnio antroji pastraipa neturi teisinio pagrindo, ypač kiek joje numatytas tyrimo įgaliojimų, kuriuos pagal Reglamentą Nr. 17 gali vykdyti tik ji, perdavimas nepriklausomam už priežiūrą atsakingam asmeniui.
Be to, jeigu, kaip teigia Komisija, ji siekė sukurti tik „konsensuso mechanizmą“, visiškai nereikėjo nustatyti tokio mechanizmo ginčijamo sprendimo 7 dalyje.
Galiausiai Komisija veikia viršydama savo įgaliojimus, ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje kartu su šio sprendimo 1048 konstatuojamosios dalies v punktu įpareigodama
Microsoft
padengti visas su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusias sąnaudas, įskaitant jo atlyginimą bei užduočių vykdymo sąnaudas.
Nė viena Reglamento Nr. 17 nuostata nesuteikia Komisijai teisės nustatyti įmonėms pareigą padengti sąnaudas, kurių ji pati patiria stebėdama, kaip vykdomos korekcinės priemonės.
Kaip institucija, atsakinga už Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymą, Komisija privalo savarankiškai, objektyviai ir nešališkai užtikrinti sprendimų dėl pažeidimo vykdymą. Šiuo atžvilgiu tai, kad veiksmingas Bendrijos teisės įgyvendinimas priklausytų arba jam turėtų įtakos įmonės, kurios atžvilgiu priimamas sprendimas, noras ar galėjimas padengti tokias sąnaudas, nebūtų suderinama su jos atsakomybe.
Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad Komisija neturi neribotos diskrecijos, nustatydama korekcines priemones, skirtinas įmonės pažeidimui nutraukti. Taikant Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, proporcingumo principas reikalauja, jog našta, nustatoma įmonėms, kad jos nutrauktų pažeidimą, neviršytų to, kas tinkama ir būtina numatytam tikslui pasiekti, t. y. atkurti teisėtumą pažeistų teisės normų atžvilgiu (107 punkte minėto sprendimo
Magill
93 punktas).
Jei Komisija nėra kompetentinga, remdamasi Reglamento Nr. 17 3 straipsniu, savo sprendimu nustatyti EB 82 straipsnį pažeidusiai įmonei korekcinių priemonių, įskaitant su jomis susijusias sąnaudas, viršijančių būtinas ir tinkamas ribas, ji juo labiau negali įpareigoti šios įmonės padengti sąnaudų, kurių patiria ji pati, įgyvendindama savo funkcijas tyrimo ir vykdymo srityse.
Išdėstyti argumentai parodo, kad Reglamentas Nr. 17 negali būti ginčijamo sprendimo 7 straipsnio teisinis pagrindas ir todėl šis straipsnis viršija Komisijos kompetenciją tyrimo ir vykdymo srityse pagal Reglamentą Nr. 17, kiek juo, viena vertus,
Microsoft
įpareigojama pateikti pasiūlymą dėl mechanizmo, apimančio nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, turinčio įgaliojimus nepriklausomai nuo Komisijos naudotis teikiama pagalba, informacija, dokumentais, patekti į jos patalpas, bendrauti su įmonės darbuotojais bei susipažinti su atitinkamų
Microsoft
produktų šaltinio kodu, paskyrimą, ir, antra vertus, numatoma
Microsoft
pareiga padengti visas sąnaudas, susijusias su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu, įskaitant jo atlyginimą. Todėl Komisija negali pasilikti teisės nustatyti tokį mechanizmą sprendimu tuo atveju, jei manytų, kad
Microsoft
pasiūlytas mechanizmas netinkamas.
Iš to išplaukia, kad reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį, kaip nurodyta ankstesniame punkte.
II —
Dėl prašymų panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį
A —
Ginčijamas sprendimas
Už abu ginčijamame sprendime nustatytus piktnaudžiavimo atvejus buvo skirta 497196304 eurų bauda (ginčijamo sprendimo 3 straipsnis).
Baudos klausimą Komisija išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 1054–1080 konstatuojamosiose dalyse.
Pirmiausia Komisija nurodo, kad atsižvelgė į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies nuostatas (ginčijamo straipsnio 1054 konstatuojamoji dalis), ir primena, kad nustatydama baudos dydį ji privalo atsižvelgti į pažeidimo sunkumą, trukmę ir įvairias sunkinančias ar lengvinančias aplinkybes (ginčijamo sprendimo 1055 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija atmeta argumentus, kuriuos
Microsoft
pateikė per administracinę procedūrą, pagrįsdama savo nuomonę, kad šioje byloje bauda iš viso neturėjo būti skirta (ginčijamo sprendimo 1056–1058 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu ji pirmiausia nurodo, jog iš ginčijamo sprendimo teisiniu požiūriu pakankamai aiškiai išplaukia, kad
Microsoft
tyčia arba dėl neatsargumo pažeidė EB 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (ginčijamo sprendimo 1057 konstatuojamoji dalis). Antra, ji neigia sukūrusi „naują teisės normą“ ir mano, kad
Microsoft
turėjo suprasti, jog pažeidžia minėtas nuostatas (ta pati konstatuojamoji dalis). Trečia, ji atmeta
Microsoft
argumentą, kad piktnaudžiavimas susietu pardavimu negalėjo prasidėti 1999 m., nes kai kurios medijos skaitymo funkcijos į operacinę sistemą
Windows
buvo diegiamos nuo 1992 m. (ta pati konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija paaiškina, kaip ji apskaičiavo baudą (ginčijamo sprendimo 1059–1079 konstatuojamosios dalys).
Pirmiausia, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, Komisija nustatė pagrindinį baudos dydį (ginčijamo sprendimo 1059–1078 konstatuojamosios dalys).
Dėl pažeidimo sunkumo ji primena, kad vertindama šį veiksnį ji turi atsižvelgti į šio pažeidimo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 1060 konstatuojamoji dalis).
Dėl pažeidimo pobūdžio ginčijamo sprendimo 1061–1068 konstatuojamosiose dalyse Komisija pažymi, kad:
—
Teisingumo Teismas ne kartą yra pripažinęs neteisėtais dominuojančių įmonių atsisakymus tiekti ir vykdomą susietą pardavimą;
—
Microsoft
užima dominuojančia padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje ir turi daugiau kaip 90 % rinkos,
—
šiai ir kitoms dviem ginčijamame sprendime nustatytoms rinkoms būdingas stiprus tiesioginis ir netiesioginis tinklo poveikis,
—
šiomis aplinkybėmis
Microsoft
pritaikė sverto efekto strategiją, o tai sudaro du atskirus pažeidimus,
—
piktnaudžiavimo atsisakymu pateikti informaciją atveju
Microsoft
elgėsi pagal bendrą elgesio modelį, kuriuo buvo siekiama sukurti ir gauti naudos iš išimtinių AK klientų operacinės sistemos ir darbo grupės serverių operacinės sistemos ryšių ir kuris reiškia ankstesnės praktikos, teikiant daugiau informacijos, nutraukimą,
—
toks piktnaudžiavimas leidžia
Microsoft
užimti dominuojančią padėtį „labai svarbioje“ darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje,
—
šios rinkos užkariavimas gali daryti neigiamą poveikį konkurencijai,
—
dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu kartu su
Microsoft
AK klientų operacine sistema paplinta jos leistuvė
Windows Media Player
, o tai sulaiko kompiuterinės įrangos gamintojus nuo išankstinio trečiųjų medijos leistuvių įdiegimo AK klientams ir turi neigiamos įtakos konkurencijai duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje,
—
be to, toks piktnaudžiavimas daro didelį poveikį konkurencijai informacijos teikimo internetu ir medijos programinės įrangos sektoriuose,
—
galiausiai dominavimas duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje gali atverti kelią į kitas susijusias rinkas, iš kurių kai kurios yra labai pelningos.
Atsižvelgdama į ankstesniame punkte nurodytus samprotavimus, Komisija mano, kad pagal savo pobūdį šis pažeidimas laikytinas „labai sunkiu“ (ginčijamo sprendimo 1068 konstatuojamoji dalis).
Dėl pažeidimo poveikio rinkai Komisija konstatuoja, kad „
Microsoft
bendro elgesio modelis, pasireiškiantis dominuojančios padėties AK klientų operacinių sistemų rinkoje suteikiamo sverto panaudojimu konkurencijai panaikinti, labai veikia darbo grupės serverių operacinių sistemų ir duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkas“ (ginčijamo sprendimo 1069 konstatuojamoji dalis).
Šią išvadą ji pagrindžia tuo, kad:
—
piktnaudžiavimas atsisakymu pateikti informaciją jau leido
Microsoft
užimti dominuojančią padėtį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje ir gali joje panaikinti konkurenciją (ginčijamo sprendimo 1070 konstatuojamoji dalis),
—
piktnaudžiavimas susietu pardavimu jau leido
Microsoft
užimti pirmaujančią poziciją duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje, ir iš ginčijamame sprendime esančių įrodymų išplaukia, jog „rinka galbūt jau pasviro (
Windows Media Player
) naudai“ (ginčijamo sprendimo 1071 konstatuojamoji dalis).
Dėl nagrinėjamos geografinės prekės rinkos dydžio Komisija nurodo, kad trys ginčijamame sprendime nustatytos rinkos apima visą EEE (ginčijamo sprendimo 1073 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 1074 konstatuojamojoje dalyje iš šios analizės Komisija daro išvadą, kad
Microsoft
padarė labai sunkų pažeidimą pagal EB 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį, už kurį numatyta didesnė kaip 20 milijonų eurų baudą. Atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, kitoje konstatuojamojoje dalyje ji nustato pradinį 165732101 euro baudos dydį, nuo kurio bus skaičiuojama bauda (toliau – pradinis baudos dydis arba pradinė bauda).
Ginčijamo sprendimo 1076 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad atsižvelgiant į didelį
Microsoft
ekonominį pajėgumą ir siekiant pakankamo atgrasančio poveikio reikia padvigubinti pradinę baudą iki 331464203 eurų.
Kita vertus, dėl pažeidimo trukmės Komisija konstatavo, kad piktnaudžiavimas atsisakymu pateikti informaciją prasidėjo 1998 m. spalio mėn. ir dar nesibaigė, o piktnaudžiavimas susietu pardavimu prasidėjo 1999 m. gegužės mėn. ir taip pat dar nesibaigė (ginčijamo sprendimo 1077 konstatuojamoji dalis). Todėl ji mano, kad bendra
Microsoft
vykdomo pažeidimo trukmė yra penkeri metai ir penki mėnesiai, o tai atitinka ilgalaikį pažeidimą (ta pati konstatuojamoji dalis). Taigi ji 50 % padidino ankstesniame punkte nurodytą sumą ir nustatė 497196304 eurų pagrindinę baudą (ginčijamo sprendimo 1078 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija mano, kad nėra jokių sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių, į kurias reikėtų atsižvelgti šioje byloje (ginčijamo sprendimo 1079 konstatuojamoji dalis). Todėl ji nustatė 497196304 eurų galutinę baudą (ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamoji dalis).
B —
Šalių argumentai
Visų pirma
Microsoft
mano, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatyta bauda yra visiškai nepagrįsta nesant EB 82 straipsnio pažeidimo.
Be to,
Microsoft
tvirtina, kad ši bauda yra per didelė ir neproporcinga ir todėl ji turi būti panaikinta arba iš esmės sumažinta.
Šiuo klausimu ji pirmiausia teigia, kad neteisinga skirti jai baudą, kai pažeidimas, kuriuo ji kaltinama, išplaukia iš „naujo teisės aiškinimo“. Pagrįsdama šį teiginį, ji pateikia kai kurias ištraukas iš konkurencijos bylose padarytų Komisijos spaudos pranešimų (2001 m. balandžio 20 d. spaudos pranešimas IP/01/584 ir 2004 m. birželio 2 d. spaudos pranešimas IP/04/705) bei primena jos praktiką neskirti baudų bylose naujais arba sudėtingais klausimais. Ji taip pat pažymi, kad kai kuriose bylose Komisija yra nubaudusi suinteresuotas įmones tik simbolinėmis baudomis, atsižvelgdama į tai, kad iš ankstesnės sprendimų praktikos jos negalėjo aiškiai suprasti, jog savo veiksmais pažeidžia konkurencijos taisykles.
Microsoft
teigia, kad šioje byloje Komisijos taikomi principai labai skiriasi nuo teismų praktikoje nustatytų principų ir kad jie išplaukia iš to, jog „per penkerius bylos nagrinėjimo metus Komisijos keliamos teorijos iš esmės keitėsi“.
Dėl piktnaudžiavimo atsisakymu pateikti konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis
Microsoft
nurodo, kad Komisija nė karto šios informacijos konkrečiai neapibrėžė. Be to, ji primena, kad
Sun
neprašė suteikti su jos intelektinės nuosavybės teisėmis susijusios licencijos siekiant kurti EEE darbo grupės serverių operacines sistemas. Galiausiai ji teigia, kad Komisija užima visiškai naują poziciją, reikalaudama suteikti vertingų intelektinės nuosavybės teisių licenciją ir siekdama palengvinti tiesiogiai su serverių operacine sistema
Windows
konkuruojančių produktų kūrimą.
Microsoft
tvirtina, jog atsižvelgdama į šiuos veiksnius ji galėjo pagrįstai manyti, kad šiuo atveju nėra Teisingumo Teismo reikalaujamų ypatingų aplinkybių.
Dėl piktnaudžiavimo, kurį sudaro tai, kad AK klientų operacinės sistemos
Windows
pardavimas priklauso nuo to, ar kartu įgyjama
Windows Media Player
,
Microsoft
visų pirma pažymi, kad Komisijos požiūris dėl susijusio pardavimo pirmajame panešime apie kaltinimus net nebuvo paminėtas. Be to, ji nurodo, kad šioje byloje Komisija pirmą kartą išreiškė nuomonę, jog tobulinant produktą, t. y. įdiegiant į jį „patobulintą“ funkciją – šiuo atveju duomenų srautams pritaikytą medijos funkciją – ir nesiūlant kartu už tą pačią kainą produkto be šios funkcijos, pažeidžiamas EB 82 straipsnis.
Antra,
Microsoft
tvirtina, kad jai skirta per didelė bauda. Pagrįsdama ši teiginį, ji pateikia tris argumentų grupes.
Pirma, ji teigia, kad pradinė baudos suma yra nepagrįsta. Ji mano, kad 165732101 euro baudos nustatymas yra subjektyvus ir netinkamai motyvuotas. Be to, ji ginčija Komisijos teiginio, kad padarė „labai sunkų“ pažeidimą, pagrįstumą. Šiuo klausimu ji pažymi, kad Komisijai reikėjo daugiau kaip penkerių metų tam, kad padarytų išvadą apie jos veiksmų neteisėtumą, ir dar daugiau laiko nuspręsti, kokios korekcinės priemonės tinka šiuo atveju. Galiausiai ji tvirtina, jog negalėjo numatyti, kad ji savo veiksmais pažeidžia konkurencijos taisykles, ir juo labiau, kad juos galima laikyti „labai sunkiu“ pažeidimu.
Dublike
Microsoft
ginčija Komisijos teiginį, pagal kurį atitinkami piktnaudžiavimai daro didelį poveikį nagrinėjamoms rinkoms.
Microsoft
dublike taip pat tvirtina, kad, nustatydama pradinę baudą, Komisija atsižvelgė ne tik į „piktnaudžiavimų paveiktus produktus“. Iš tikrųjų ji rėmėsi
Microsoft
bendra apyvarta serverių operacinių sistemų rinkoje. Tačiau tik mažiau kaip ketvirtadalį
Microsoft
iš šių sistemų gautų pajamų galima laikyti gautomis Komisijos apibrėžtoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Antra,
Microsoft
mano, kad Komisija neturėjo teisės dvigubinti pradinės baudos, remdamasi jos „dideliu ekonominiu pajėgumu“ ir būtinybe užtikrinti pakankamą atgrasantį poveikį. Ji pažymi, kad Komisija nekaltina jos teisės pažeidimu, o M. Monti, tuometinis už konkurenciją atsakingas Komisijos narys, net gyrė jos pastangas sudaryti šioje byloje taikos sutartį ir kolektyvo profesionalumą. Ji priduria, kad Komisija negali remtis būtinybe atgrasinti kitas įmones daryti panašius pažeidimus. Galiausiai ji tvirtina, kad pagrindinės baudos dydis grindžiamas apyvarta ir pelnu, kuriuos ji pasiekė visame pasaulyje, ir kad tie patys rodikliai buvo naudojami grindžiant padarytą padidinimą atsižvelgiant į atgrasantį poveikį (ginčijamo sprendimo 1342 išnaša), o tai reiškia, kad „į tą patį kriterijų buvo atsižvelgta du kartus“. Kiti ginčijamo sprendimo 1342 išnašoje minėti kriterijai visiškai nepateisina pradinės baudos padvigubinimo.
Trečia,
Microsoft
mano, kad padvigubintos pradinės baudos padidinimas dar 50 %, atsižvelgus į pažeidimo trukmę, yra per didelis. Ji visų pirma kritikuoja tą faktą, kad Komisija neatsižvelgė į priemones, kurių buvo imtasi sprendžiant jos per diskusijas ir pranešimuose apie kaltinimus iškeltas problemas, ir į prisiimtus įsipareigojimus pagal JAV susitarimą. Be to,
Microsoft
kaltina Komisiją neatsižvelgus į administracinės procedūros trukmę ir mano, kad jos negalima kaltinti nenoru susitarti su Komisija. Ji priduria, kad negalėjo anksčiau nutraukti tariamo piktnaudžiavimo, nes „Komisijos teorijos per pastaruosius metus labai pasikeitė“.
Komisija mano, kad pagrindinis
Microsoft
teiginys atmestinas, nes ji neįrodė, kad Komisija neteisingai nusprendė buvus EB 82 straipsnio pažeidimą.
Komisija taip pat ginčija papildomą
Microsoft
argumentą.
Šiuo klausimu Komisija visų pirma teigia, kad bauda pagrįsta.
Pirma, ji nurodo, kad netaiko šioje byloje jokių naujų teisės taisyklių.
Dėl nagrinėjamo piktnaudžiavimo atsisakymu ji tvirtina atsižvelgusi į tą faktą, kad įmanoma, jog kalbama ir apie „intelektinės nuosavybės teises“. Todėl, remdamasi teismo sprendimais, koks, pvz., yra 107 punkte minėtas sprendimas
Magill
, didžiąją ginčijamo sprendimo dalį ji skyrė įrodinėjimui, kad tam tikromis ypatingomis aplinkybėmis atsisakymas suteikti licenciją intelektinės nuosavybės teisėms gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Ji priduria: kadangi Direktyvos 91/250 konstatuojamosiose dalyse aiškiai pažymima, jog su suderinamumu susijusios informacijos nepateikimas gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi,
Microsoft
negali pagrįstai teigti, kad nesuvokė pažeidžianti EB 82 straipsnį.
Be to, Komisija primena, kad, jos nuomone, ji jau atmetė
Microsoft
argumentus dėl
Sun
prašymo apimties ir jau pažymėjo, jog teismų praktikoje nepaneigiama galimybė, kad autoriaus produktai ir būsimieji licencijos turėtojo produktai gali konkuruoti tarpusavyje. Triplike ji priduria jau pirmajame pranešime apie kaltinimus nurodžiusi „tam tikrą
Microsoft
slepiamą informaciją“ ir primena, kad pastaroji puikiai suvokė atsisakanti suteikti konkurentams prieigą prie ginčijamame sprendime nurodytos su suderinamumu susijusios informacijos.
Kalbėdama apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu Komisija pripažįsta, kad ši byla gali skirtis nuo ankstesnių bylų dėl susieto pardavimo tuo, kad ginčijamame sprendime ji įvertino realų šių veiksmų poveikį. Ji mano, kad iš to vis dėlto nematyti, jog ji sukūrė naują teoriją, ir tvirtina, kad tokie konstatavimai remiasi gerai žinomais teisiniais ir ekonominiais principais.
Antra, Komisija nurodo, jog, atsižvelgiant į turimus svarbius finansinius ir teisinius išteklius,
Microsoft
galėjo numatyti, kad jos veiksmai, t. y. naudojimasis dominuojančia padėtimi vienoje rinkoje tam, kad užkariautų kitą, gali būti laikomas piktnaudžiavimu. Ji pabrėžia, kad Bendrijos teismas visuomet atmesdavo argumentą, jog bauda neskirtina, jeigu atitinkama įmonė negalėjo žinoti, kad pažeidžia konkurencijos taisykles. Galiausiai ji mano, kad
Microsoft
negali remtis aplinkybe, jog kitoje byloje įmonei nebuvo skirta baudą.
Komisija taip teigia, kad bauda nėra per didelė, be kita ko, pažymėdama, kad ji sudaro vos 1,62 %
Microsoft
pasaulinės apyvartos per 2003 m. birželio 30 d. pasibaigusius ūkinius metus.
Pirma, Komisija nurodo, kad ji turi diskreciją nustatydama baudos dydį ir kad neprivalo taikyti tikslių matematinių formulių. Ji priduria, kad pareiga motyvuoti nereikalauja, kad savo sprendime ji nurodytų su baudų apskaičiavimo metodu susijusius skaičius. Be to, ji pažymi, kad remdamasi Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėmis (
OL C 9, 1998 m., p. 3
, toliau – baudų nustatymo metodo gairės) ji įvertino pažeidimo sunkumą, atsižvelgdama į jo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai ir į geografinį rinkos dydį.
Komisija tvirtina, kad nustatė pagrindinę baudą remdamasi ne
Microsoft
pasauline apyvarta, o apyvarta, kurią pastaroji pasiekė EEE AK klientų ir darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkose. Atsiliepimo į ieškinį 217 išnašoje ji patikslina, kad pagrindinė bauda sudaro 7,5 % šios apyvartos. Iš to ji daro išvadą, jog
Microsoft
teiginys, kad ji du kartus atsižvelgė į vieną veiksnį, yra nepagrįstas. Atsakydama į
Microsoft
teiginį, pagal kurį ji atsižvelgė į bendrą apyvartą serverių operacinių sistemų rinkoje, Komisija pažymi, kad rėmėsi skaičiais, kuriuos
Microsoft
pateikė jai atsakyme į prašymą pateikti informacijos, dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į 2004 m. kovo 9 d.
Microsoft
laišką (tripliko D.16 priedas).
Antra, Komisija tvirtina, kad ji turėjo teisę padvigubinti pagrindinę baudą. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ši suma sudarytų mažiau kaip 1 % paskutinių ūkinių metų
Microsoft
apyvartos ir todėl bauda nebūtų pakankamai atgrasanti. Ji nurodo, jog nustatė šį padidinimo koeficientą atsižvelgdama į tai, kad didelės įmonės paprastai turi žinių, kurios padeda joms geriau išmanyti konkurencijos teisės reikalavimus ir pasekmes negu mažesnės įmonės.
Komisija taip pat pažymi, jog iš teismų praktikos išplaukia, kad atgrasymo tikslas, kurio Komisija turi teisę siekti nustatydama baudos dydį, yra užtikrinti, kad įmonės laikytųsi Sutartyje įtvirtintų jų veiklai Bendrijoje ir EEE taikomų konkurencijos taisyklių (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
,
T-224/00, Rink. p. II-2597
, 110 ir 111 punktai). Iš to išplaukia, kad už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą skirtos baudos atgrasantis poveikis negali būti nustatomas remiantis vien išskirtine nubaustos įmonės padėtimi. Reikėtų ne tik atgrasinti šią įmonę kartoti tą patį pažeidimą arba daryti kitus konkurencijos taisyklių pažeidimus, bet ir atgrasinti kitas „panašaus dydžio ir išteklių“ įmones vykdyti panašius pažeidimus.
Be to, Komisija pabrėžia netvirtinusi, kad
Microsoft
trukdė jos tyrimui ir kad ji neatsižvelgė į jokią sunkinančią aplinkybę
Microsoft
atžvilgiu.
Trečia, Komisija neigia, kad baudos už sunkų pažeidimą padidinimas dar 50 %, kurį ji atliko atsižvelgdama į pažeidimo trukmę, yra per didelis. Komisija tvirtina, jog vadovavosi naujausia teismų praktika, pagal kurią bauda už ilgalaikius pažeidimus didinama 10 % už kiekvienus pažeidimo metus.
Ji mano, kad
Microsoft
negali remtis priemonėmis, kurių ji ėmėsi spręsdama Komisijos arba JAV susitarime iškeltas problemas, nes šios priemonės neturi reikšmės apskaičiuojant pažeidimo trukmę. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 241, 242 ir 270–279 konstatuojamąsias dalis, ji teigia, kad šiomis priemonėmis pažeidimas nebuvo nutrauktas.
Galiausiai ji ginčija
Microsoft
argumentą dėl administracinės procedūros trukmės, be kita ko, pažymėdama, kad ši trukmė objektyviai pagrįsta bylos sudėtingumu ir būtinybe užtikrinti
Microsoft
teises į gynybą.
C —
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Nagrinėdamas šį prašymą Pirmosios instancijos teismas turi įvertinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnio teisėtumą ir prireikus, naudodamasis savo neribota jurisdikcija, panaikinti arba sumažinti pagal šį straipsnį
Microsoft
skirtą baudą.
Komisija skyrė
Microsoft
vieną baudą už du ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytus piktnaudžiavimo atvejus. Iš ginčijamo sprendimo 1061–1069 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad, pripažinusi du atskirus piktnaudžiavimo atvejus, Komisija vis dėlto mano, kad
Microsoft
padarė vieną pažeidimą t. y. pritaikė strategiją, pagal kurią AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima dominuojanti padėtis naudojama kaip svertas (ypač žr. ginčijamo sprendimo 1063 konstatuojamąją dalį).
Iš ginčijamo sprendimo 1054–1080 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad nors tai aiškiai nenurodoma ginčijamame sprendime, Komisija ketino apskaičiuoti baudos dydį, remdamasi gairėse nurodytu metodu.
Microsoft
visų pirma tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnį reikia panaikinti, nes, nesant EB 82 straipsnio pažeidimo, bauda neturi jokio pagrindo.
Šis argumentas atmestinas. Išnagrinėjus su suderinamumu susijusios informacijos pateikimo ir leidimo ja naudotis problemą bei AK klientų operacinės sistemos
Windows
ir
Windows Media Player
susieto pardavimo problemą matyti, jog Komisija teisingai konstatavo, kad taip elgdamasi
Microsoft
pažeidė EB 82 straipsnį.
Microsoft
papildomai teigia, kad bauda yra per didelė ir neproporcinga ir todėl turi būti panaikinta arba iš esmės sumažinta. Be kita ko, ji nurodo, kad du ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje minėti piktnaudžiavimo atvejai yra visiškai naujos piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi formos ir kad negalėjo numatyti, jog jos veiksmus, t. y., pirma, intelektinės nuosavybės teisių į sukurtą labai vertingą technologiją įgyvendinimą ir, antra, esamo produkto techninį tobulinimą, Komisija laikys EB 82 straipsnio pažeidimu.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad papildomi
Microsoft
argumentai nepagrįsti ir kad ji neįrodė, jog Komisija klaidingai įvertino pažeidimo sunkumą ir trukmę arba suklydo nustatydama baudos dydį.
Šiuo klausimu primintina, kad nagrinėdamas pirmąjį probleminį klausimą Pirmosios instancijos teismas patvirtino Komisijos vertinimo pagrįstumą, pagal kurį
Microsoft
atsisakymas – remiantis prielaida, kad taip atsisakoma suteikti trečiajai šaliai licenciją intelektinės nuosavybės teisėms – laikytinas piktnaudžiavimu, nes, pirma, jis padarytas ypatingomis aplinkybėmis, pvz., numatytomis teismų praktikoje ir leidžiančiomis, remiantis viešuoju interesu išsaugoti veiksmingą konkurenciją rinkoje, apriboti išimtinės intelektinės teisės turėtojo teises, ir, antra, jis nėra objektyviai pateisinamas.
Taip pat reikia priminti, jog nagrinėdamas antrąjį probleminį klausimą Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad tai, jog dėl
Microsoft
veiksmų AK klientų operacinė sistema
Windows
tiekiama, tik kai kartu įsigyjama programinė įranga
Windows Media Player
, įvykdo sąlygas, būtinas piktnaudžiavimui EB82 straipsnio prasme konstatuoti, ir tai nėra objektyviai pateisinama.
Pirma, kalbant apie
Microsoft
argumentą, jog du ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyti piktnaudžiavimo atvejai išplaukia iš „naujo teisės aiškinimo“ (žr. šio sprendimo 1299–1302 punktus), pakanka konstatuoti, kad, nagrinėdamas pirmuosius du probleminius klausimus, Pirmosios instancijos teismas jau yra nustatęs, jog jis nepagrįstas. Iš šio nagrinėjimo išplaukia, kad Komisija šioje byloje netaikė jokių naujų teisės taisyklių.
Be to, dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatyto piktnaudžiavimo atvejo jau buvo nurodyta, jog susiklostant faktinėms aplinkybėms 107 punkte minėtame sprendime
Magill
Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, kad intelektinės nuosavybės teisės turėtojo atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu tai daro dominuojanti įmonė, savaime negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, tačiau ypatingomis aplinkybėmis turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti piktnaudžiavimą.
Be to,
Microsoft
teiginys, kad negalėjo žinoti, jog jai inkriminuojamais veiksmais pažeidžiamos konkurencijos taisyklės, sunkiai dera su jos pozicija per administracinę procedūrą.
Microsoft
tvirtino, kad jeigu Komisija konstatuotų, jog nagrinėjamas atsisakymas laikytinas piktnaudžiavimu, tai pažeistų „autorių teisių ir konkurencijos politikos pusiausvyrą“, pasiektą Direktyvoje 91/250 (ginčijamo sprendimo 743 konstatuojamoji dalis). Reikia pridurti, jog šios direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „šios direktyvos nuostatos nepažeidžia konkurencijos taisyklių taikymo pagal (EB 81 ir EB 82 straipsnius), jei dominuojantis tiekėjas atsisako pateikti informaciją, būtina suderinamumui, kaip apibrėžta šioje direktyvoje“.
Iš to išplaukia, jog Komisija teisingai mano, kad
Microsoft
turėjo žinoti, kad nagrinėjamu atsisakymu gali būti pažeistos konkurencijos taisyklės.
Tas pats pasakytina apie ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatytą piktnaudžiavimo atvejį, nes argumentai dėl tariamo naujos teorijos taikymo jau buvo atmesti nagrinėjant antrąjį probleminį klausimą (žr., be kita ko, 859 ir 863–868 konstatuojamąsias dalis). Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 1057 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai nurodė, jog nagrinėjo šį susijusį pardavimą ir padarė išvadą apie piktnaudžiavimą juo, remdamasi nusistovėjusia praktika ir visų pirma bylomis
Hilti
ir
Tetra Pak II
.
Argumentas, kad piktnaudžiavimas susietu pardavimu nebuvo paminėtas pirmajame pranešime apie kaltinimus, nagrinėjant klausimą, ar Komisija taiko naują teisinę teoriją, nėra svarbus.
Teiginiui, kad, ginčijamas sprendimas yra pirmas sprendimas, kai produkto pagerinimą, įdiegiant į jį „patobulintą“ funkciją, Komisija laiko piktnaudžiavimu, negali būti pritarta. Kaip konstatuota 936, 937 ir 1221 punktuose, nagrinėta integracija nebuvo nulemta techninio pobūdžio priežasčių. Be to, dėl 935 punkte nurodytų motyvų šis teiginys nepaneigia Komisijos vertinimo apie dviejų atskirų produktų buvimą, o tai, remiantis 859 punkte minėta teismų praktika, yra vienas iš piktnaudžiavimo susietu pardavimu nustatymo kriterijų.
Iš to išplaukia, jog
Microsoft
negalėjo pagrįstai teigti, kad Komisija neturėjo jai skirti baudos arba skirti tik simbolinę baudą.
Antra,
Microsoft
argumentas, kad bauda yra per didelė, taip pat atmestinas. Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija teisingai įvertino pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Pirma, dėl pažeidimo sunkumo reikia priminti, kad abu nagrinėjami piktnaudžiavimo atvejai sudaro pažeidimą, kurį
Microsoft
padarė taikydama sverto efekto strategiją, t. y. pasinaudodama AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima dominuojančia padėtimi ir siekdama užimti ją kitose gretimose rinkose, šiuo atveju – darbo grupės serverių operacinių sistemų ir duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkose.
inčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatyto pažeidimo sunkumą Komisija visų pirma vertina atsižvelgdama į jo pobūdį (ginčijamo sprendimo 1064 ir 1065 konstatuojamosios dalys), konkrečią įtaką rinkai (ginčijamo sprendimo 1069 ir 1070 konstatuojamosios dalys), atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 1073 konstatuojamoji dalis). Ji kvalifikuoja šį piktnaudžiavimą kaip „labai sunkų“ pažeidimą ir todėl kaip pažeidimą, už kurį galimą nubausti didesne kaip 20 milijonų eurų bauda.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad ankstesniame punkte nurodyti Komisijos argumentai pateisina pažeidimo kvalifikavimą kaip „labai sunkaus“.
Microsoft
argumentai negali paneigti šio vertinimo.
Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu pabrėžia, jog kai kurie bylos medžiagoje esantys
Microsoft
vidaus dokumentai patvirtina, kad ji naudojo AK klientų operacinių sistemų rinkoje turimą dominuojančią padėtį kaip svertą, siekdama sustiprinti savo padėtį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 774 konstatuojamojoje dalyje Komisija cituoja ištrauką iš
Microsoft
aukštas pareigas užimančio darbuotojo D. Bayer elektroninio laiško, nusiųsto kitam
Microsoft
aukštas pareigas užimančiam darbuotojui T. Madigan, kuriame pirmasis teigia, kad „(
Microsoft
) turi labai didelį pranašumą įmonių informatikos rinkoje <…> dėl sverto, kurį jai suteikia
Windows
dominavimas darbo kompiuteriuose“.
Kitoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia kitą ištrauką iš šių aukštas pareigas užimančių
Microsoft
darbuotojų elektroninių laiškų, kuri įrodo, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos užkariavimas buvo laikomas tokios pačios sverto efekto strategijos įgyvendinimo internete priemone. Šioje ištraukoje teigiama:
„Dominavimo užtikrinimas interneto serverio infrastruktūroje nėra paprastas dalykas, (tačiau) mes galėtume tai padaryti per įmonių tinklus, jei mums pavyktų dominuoti juose (o tai, manau, įmanoma).“
Be to, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 778 konstatuojamojoje dalyje, iš
Microsoft
prezidento B. Gates 1997 m. vasario mėn. kalbos ištraukos išplaukia, kad,
Microsoft
vadovų nuomone, suderinamumas yra tik šios sverto efekto strategijos priemonė. Šioje ištraukoje sakoma:
„Mes stengiamės naudoti mūsų serverių kontrolę, siekdami kurti naujus protokolus ir visų pirma pašalinti
Sun
ir
Oracle
<…>. Nežinau, ar mums tai pavyks, bet mes tai bandome daryti.“
Pažymėtina, kad B. Gates kalba buvo pasakyta 1997 m. vasario mėn., t. y. iki to laiko, kai
Microsoft
atmetė 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške pateiktą prašymą. Taigi Komisija teisingai nusprendė, kad ginčijamas atsisakymas yra bendros
Microsoft
strategijos, pagal kurią, pasinaudojusi AK klientų operacinių sistemų rinkoje turimą dominuojančia padėtimi, ji siekė sustiprinti savo konkurencinę padėtį gretimoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.
Be to, dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte minėto susieto
Windows Media Player
ir
Windows
pardavimo Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija taip pat teisingai įvertino pažeidimo sunkumo kriterijų, kvalifikavusi jį kaip „labai sunkų“.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, jog iš B. Gates skirto 1999 m. sausio mėn. A. J. Bay laiško (žr. 911 punktą) matyti, kad šis antras piktnaudžiavimo atvejis taip pat yra sverto efekto strategijos dalis.
Antra, ginčijamo sprendimo 1068 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai manė, kad pagal savo pobūdį šis piktnaudžiavimas yra labai sunkus EB 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio pažeidimas.
Pirmiausia Bendrijos teismas bylose
Hilti
ir
Tetra Pak II
susieto pardavimo praktiką yra aiškiai paskelbęs neteisėta, o inkriminuojami veiksmai atitinka šioje teismų praktikoje nustatytas sąlygas. Primintina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 859 ir 863–868 punktuose, Komisija šioje byloje netaikė naujos teisės teorijos, visų pirma nagrinėdama, ar yra įvykdyta konkurentų pašalinimo iš rinkos sąlyga.
Be to, ginčijamo sprendimo 1066 konstatuojamojoje dalyje Komisija labai teisingai pažymėjo, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo
Windows Media Player
paplito AK visame pasaulyje, o tai sulaiko kompiuterinės įrangos gamintojus nuo išankstinio konkuruojančių medijos leistuvių įdiegimo AK klientams ir turi neigiamos įtakos konkurencijai duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje (žr. šio sprendimo 1031–1058 punktus).
Galiausiai, kaip teisingai pabrėžia Komisija ginčijamo sprendimo 1067 konstatuojamojoje dalyje, nagrinėjamas susietas pardavimas daro didelį poveikį konkurencijai informacijos teikimo internetu ir medijos programinės įrangos sektoriuose, kurie yra labai svarbūs ir turi vystytis toliau. Kaip nurodyta šio sprendimo 1060–1075 punktuose, susieto pardavimo nulemtas
Windows Media Player
paplitimas skatina informacijos tiekėjus siųsti savo informaciją
Windows Media
formatais, o taikomųjų programų kūrėjus – kurti produktus taip, kad jie būtų grindžiami tam tikromis
Windows Media Player
funkcijomis, visiškai neatsižvelgiant į tai, kad konkuruojančių medijos leistuvių kokybė panaši arba net geresnė. Šio sprendimo 1076 punkte taip pat jau įrodyta, kad ginčijamo sprendimo 897–899 konstatuojamosiose dalyse Komisija labai teisingai konstatavo, jog susietas pardavimas daro įtaką kai kurioms gretimoms rinkoms.
Trečia, ginčijamo sprendimo 1069 ir1071 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai pažymėjo, kad nagrinėjamas susietas pardavimas turi didelės įtakos duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkai. Iš tikrųjų šis susietas pardavimas leidžia
Microsoft
su jos leistuve
Windows Media Player
užimti rinkoje pirmaujančią poziciją.
Ketvirta, nustatyta, kad duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka apima visą EEE (ginčijamo sprendimo 1073 konstatuojamoji dalis).
Iš šio sprendimo 1344–1358 punktų išplaukia, kad nustatydama baudą už pažeidimą Komisija minimaliu atskaitos tašku galėjo laikyti 20 milijonų eurų sumą.
Atsižvelgusi į pažeidimo pobūdį, jo įtaką nagrinėjamai prekių rinkai ir atitinkamą šių rinkų dydį, Komisija šioje byloje nustatė vieną 165732101 euro pradinę baudą už abu piktnaudžiavimo atvejus (ginčijamo sprendimo 1075 konstatuojamoji dalis). Pažymėtina, kad ginčijamame sprendime Komisija nepaaiškina, kaip apskaičiuota ši suma ir kokia jos dalis tenka konkrečiam piktnaudžiavimo atvejui. Tačiau skaitant kartu atsiliepimo į ieškinį išnašą 217 ir 2004 m. kovo 9 d.
Microsoft
laišką matyti, kad (žr. šio sprendimo 1319 punktą) pagrindinę baudą sudaro 7,5 % bendros AK klientų ir darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkose apyvartos, pasiektos EEE 2003 m. birželio 30 d. pasibaigusiais ūkiniais metais. Taigi, priešingai negu tvirtina
Microsoft
, negalima manyti, kad ši pradinė bauda buvo nustatyta subjektyviai.
Dėl
Microsoft
teiginio, jog 165732101 euro pradinės baudos nustatymas nėra motyvuotas, pažymėtina, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką pareiga motyvuoti nereikalauja, kad Komisija sprendime skaitmenine išraiška pateiktų duomenis apie baudų apskaičiavimo būdą (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
,
C-291/98 P, Rink. p. I-9991
, 76 ir 80 punktai ir sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, minėto 95 punkte, 464 punktas).
Microsoft
teiginiui, kad Komisija atsižvelgė į bendrai serverių operacinių sistemų rinkoje pasiektą apyvartą, t. y. didesnėje rinkoje nei ginčijamame sprendime nustatytoji antroji rinka, juo labiau negali būti pritarta. Komisija rėmėsi skaičiais, kuriuos jai 2004 m. kovo 9 d. laiške pateikė
Microsoft
(žr. šio sprendimo 1319 punktą), atsakydama į 2004 m. kovo 2 d. prašymą pateikti informacijos (tripliko D.16 priedas), kuriame buvo aiškiai kalbama apie tuo metu
Microsoft
dar kurtas darbo grupės serverių operacines sistemas
Windows
.
Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad, siekdama užtikrinti pakankamą baudos atgrasantį poveikį ir atsižvelgdama į didelį
Microsoft
ekonominį pajėgumą, Komisija teisingai padvigubino šią pradinę baudą. Viena vertus, kadangi labai tikėtina, kad jos užimama dominuojanti padėtis AK klientų operacinių sistemų rinkoje bent jau artimiausiu laiku bus išlaikyta, negalima atmesti galimybės, kad ši bendrovė turės kitų progų panaudoti sverto efekto strategiją gretimų rinkų atžvilgiu. Kita vertus, reikia pažymėti, kad dėl analogiško piktnaudžiavimo susietu pardavimu, t. y. dėl naršyklės
Internet Explorer
ir AK klientų operacinės sistemos
Windows
susieto pardavimo,
Microsoft
jau buvo iškelta bylą Jungtinėse Valstijose ir kad ateityje ji gali pakartoti to paties pobūdžio pažeidimą su kita taikomąja programine įranga.
Antra, kalbant apie pažeidimo trukmę, reikia atmesti
Microsoft
argumentą, pagal kurį bazinės baudos padidinimas 50 % yra per didelis. Kaip konstatavo Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjęs antrą probleminio klausimo, susijusio su atsisakymu pateikti su suderinamumu susijusią informaciją, dalį, Komisija teisingai mano, kad 1998 m. spalio 6 d. laišku buvo atsisakyta pateikti
Sun
prašomos informacijos. Iš to išplaukia, jog Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad nuo šios dienos
Microsoft
pažeidžia EB 82 straipsnį. Nustatyta, kad šis pažeidimas tęsėsi iki ginčijamo sprendimo priėmimo ir kad nuo 1999 m. gegužės mėn. šį pažeidimą papildė antras piktnaudžiavimas.
Trečia, Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje Komisija teisingai neatsižvelgė į sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes.
Iš to išplaukia, jog reikia atmesti
Microsoft
argumentą, kad bauda yra per didelė ir neproporcinga.
Todėl reikia atmesti kaip nepagrįstą tą ieškinio dalį, kurioje prašoma panaikinti baudą arba sumažinti jos dydį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Tačiau pagal 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šiuo atveju buvo atmesti
Microsoft
reikalavimai panaikinti visą ginčijamą sprendimą bei panaikinti baudą arba sumažinti jos dydį. Savo ruožtu buvo atmesti Komisijos reikalavimai atmesti visą ieškinį.
Kalbant apie pagrindinį procesą, šiomis aplinkybėmis reikia paskirstyti bylinėjimosi išlaidas.
Microsoft
padengia 80 % savo ir 80 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl
CompTIA
, ACT,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure ir kt.
bei
Exor
įstojimo į bylą. Komisija padengia 20 % savo ir 20 %
Microsoft
bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas išlaidas, kurias
Microsoft
patyrė dėl SIIA, FSFE,
Audiobanner.com
bei ECIS įstojimo į bylą.
Kalbant apie laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą,
Microsoft
padengia savo ir Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl
CompTIA
, ACT,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure ir kt
. bei
Exor
įstojimo į bylą.
CompTIA
, ACT,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure ir kt.
bei
Exor
padengia savo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurias jos patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą. Kadangi Komisija neprašė priteisti iš įstojusių į bylą šalių su jų įstojimu į bylą susijusių išlaidų, jos padengia tik savo patirtas išlaidas.
Microsoft
padengia SIIA, FSFE,
Audiobanner.com
bei ECIS bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurias jos patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (didžioji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2004 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimo dėl (EB) 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio taikymo prieš
Microsoft Corporation
(Byla Nr. COMP/C-3/37.792 –
Microsoft
) 7 straipsnį tiek, kiek juo:
—
Microsoft
įpareigojama pateikti pasiūlymą dėl mechanizmo, apimančio nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, turinčio įgaliojimus nepriklausomai nuo Komisijos naudotis teikiama pagalba, informacija, dokumentais, patekti į jos patalpas, bendrauti su įmonės darbuotojais bei susipažinti su atitinkamų
Microsoft
produktų šaltinio kodu, paskyrimą,
—
reikalaujama, kad pasiūlyme dėl minėto mechanizmo nustatymo būtų numatyta, jog
Microsoft
padengia visas sąnaudas, susijusias su nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu, įskaitant jo atlyginimą,
—
Komisijai suteikiama teisė sprendimu nustatyti pirmoje ir antroje įtraukose numatytą mechanizmą.

2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

3.
Microsoft
padengia 80 % savo ir 80 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl
The Computing Technology Industry Association, Inc.; Association for Competitive Technology, Inc.; TeamSystem SpA; Mamut ASA; DMDsecure.com BV; MPS Broadband AB; Pace Micro Technology plc; Quantel Ltd; Tandberg Television Ltd
ir
Exor AB
įstojimo į bylą.

4.
Microsoft
padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą byloje T-201/04 R, išskyrus tas išlaidas, kurias Komisija patyrė dėl
The Computing Technology Industry Association, Association for Competitive Technology, TeamSystem, Mamut, DMDsecure.com, MPS Broadband, Pace Micro Technology, Quantel, Tandberg Television
ir
Exor
įstojimo į bylą.

5.
Microsoft
padengia
Software & Information Industry Association, Free Software Foundation Europe, Audiobanner.com ir European Committee for Interoperable Systems (ECIS)
bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurias jos patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą.

6.
Komisija padengia 20 % savo ir 20 %
Microsoft
bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias
Microsoft
patyrė dėl
Software & Information Industry Association, Free Software Foundation Europe, Audiobanner.com
ir ECIS įstojimo į bylą.

7.
The Computing Technology Industry Association, Association for Competitive Technology, TeamSystem, Mamut, DMDsecure.com, MPS Broadband, Pace Micro Technology, Quantel, Tandberg Television
ir
Exor
padengia savo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurias patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą.

Vesterdorf
Jaeger
Pirrung
García-Valdecasas
Tiili
Azizi
Cooke
Meij
Forwood
Martins Ribeiro
Wiszniewska-Białecka
Vadapalas
Labucka
Paskelbta 2007 m. rugsėjo 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
B. Vesterdorf
Turinys

Bylos aplinkybės

Ginčijamas sprendimas

I — Atitinkamos prekės ir geografinės rinkos

II — Dominuojanti padėtis

III — Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi

A — Atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis

B — Susietas AK klientų operacinių sistemų
Windows
ir
Windows Media Player
pardavimas

IV — Bauda ir korekcinės priemonės

Procesas dėl Jungtinių Valstijų konkurencijos teisės pažeidimo

Procesas

Šalių reikalavimai

Dėl teisės

I — Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamą sprendimą

A — Preliminarios pastabos

1. Dėl Bendrijos teismo kontrolės apimties

2. Dėl kai kurių pridėtų dokumentų priimtinumo

B — Dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis problematikos

1. Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad šiuo atveju netenkinami Bendrijos teismo nustatyti kriterijai, kurie leistų priversti dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją

a) Įvadas

b) Dėl įvairių suderinamumo lygių ir ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytos korekcinės priemonės apimties

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

— Faktinė ir techninė informacija

— Dėl ginčijamame sprendime aptariamos informacijos pobūdžio

— Dėl ginčijamame sprendime Komisijos nurodomo suderinamumo lygio

— Dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto apimties

c) Dėl argumento, kad Microsoft komunikacijos protokolus saugo intelektinės nuosavybės teisė

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

d) Dėl konkrečių argumentų, pateikiamų grindžiant pirmą pagrindo dalį

i) Dėl aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti nagrinėjant inkriminuojamus veiksmus

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

ii) Dėl būtinojo su suderinamumu susijusios informacijos pobūdžio

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

— Dėl tariamos teisinės klaidos

— Dėl tariamos faktinės klaidos

iii) Dėl konkurencijos panaikinimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

— Dėl atitinkamos prekės rinkos apibrėžimo

— Dėl apskaičiuojant rinkos dalis taikytų metodų

— Dėl taikytino kriterijaus

— Dėl rinkos rodiklių ir konkurencinės situacijos vertinimo

iv) Dėl naujo produkto

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

v) Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

2. Dėl antros dalies, grind˛iamos tuo, kad
Sun
neprašė
Microsoft
perduoti technologijos, kurią Komisija įpareigojo atskleisti

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl Sun prašymo esmės

Dėl 1998 m. spalio 6 d. laiško apimties

Dėl 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške išdėstyto prašymo geografinių ribų

3. Dėl trečios dalies, kurioje nurodoma, kad Komisija netinkamai atsižvelgė į pareigas, tenkančias Bendrijoms pagal TRIPS sutartį

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

C — Dėl susieto AK klientų operacinių sistemų
Windows
ir
Windows Media Player
pardavimo problemos

1. Faktinė ir techninė informacija

2. Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pažeidimu

a) Dėl sąlygų, keliamų siekiant konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

b) Dėl dviejų atskirų produktų buvimo

Ginčijamas sprendimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

c) Dėl aplinkybės, jog vartotojai negali įsigyti susiejančio produkto be susieto produkto

Ginčijamas sprendimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

d) Dėl konkurencijos apribojimo

Ginčijamas sprendimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

e) Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo

Ginčijamas sprendimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

f) Dėl Bendrijų įsipareigojimų pagal TRIPS sutartį pažeidimo

Ginčijamas sprendimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

3. Dėl antrojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pa˛eidimu

a) Ginčijamas sprendimas

b) Šalių argumentai

c) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

D — Dėl problemos, susijusios su nepriklausomu už priežiūrą atsakingu asmeniu

1. Ginčijamas sprendimas

2. Šalių argumentai

3. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

II — Dėl prašymų panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį

A — Ginčijamas sprendimas

B — Šalių argumentai

C — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.