CELEX: 62009CJ0338
Slobodné poskytovanie služieb
Sloboda usadiť sa
Pravidlá hospodárskej súťaže
Kabotážna preprava
Vnútroštátna autobusová linková preprava osôb
Žiadosť o prevádzkovanie linky
Koncesia
Povolenie
Podmienky
Umiestnenie sídla alebo stálej organizačnej zložky na vnútroštátnom území
Zníženie príjmov ohrozujúce výnosnosť prevádzkovania už povolenej linky

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu relevantných ustanovení práva Únie v oblasti slobody usadiť sa, slobodného
poskytovania služieb a hospodárskej súťaže uplatňovaných v oblasti dopravy.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Yellow Cab Verkehrsbetriebs GmbH (ďalej len „Yellow Cab“), so sídlom
v Mníchove (Nemecko), a Landeshauptmann von Wien (premiér spolkovej krajiny Viedeň) vo veci zamietnutia žiadosti tejto spoločnosti
týkajúcej sa vydania povolenia na prevádzkovanie pravidelnej autobusovej linky prepravujúcej osoby na území mesta Viedeň (Rakúsko).

Právny rámec

Právna úprava Únie
Na základe článku 71 ods. 1 písm. a) ES, teraz článok 91 ods. 1 písm. a) ZFEÚ, ktorý oprávňoval Radu Európskej Únie zaviesť
v konaní upravenom v tomto ustanovení spoločné pravidlá medzinárodnej dopravy do členského štátu alebo z členského štátu,
alebo pri prechode cez územie jedného alebo viacerých členských štátov, Rada prijala nariadenie (EHS) č. 684/92 zo 16. marca
1992 o spoločných pravidlách pre medzinárodnú prepravu osôb autokarmi a autobusmi (Ú. v. ES L 74, s. 1; Mim. vyd. 06/001,
s. 306), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 11/98 z 11. decembra 1997 (Ú. v. ES L 4, 1998, s. 1; Mim. vyd. 06/003,
s. 62, ďalej len „nariadenie č. 684/92“).
Článok 7 nariadenia č. 684/92 s názvom „Postup schvaľovania“ v odseku 4 stanovuje:
„Povolenie sa udelí:
…
d)      ak sa ukáže, že príslušná doprava by priamo neohrozila existenciu už povolenej pravidelnej dopravy, s výnimkou prípadov, v ktorých
príslušnú pravidelnú dopravu vykonáva len jeden dopravca alebo skupina dopravcov;
e)      ak sa zdá, že vykonávanie dopravy zahrnutej v žiadosti nie je zamerané len na najlukratívnejšie dopravné služby existujúce
na príslušných spojoch;
…“
Na základe článku 71 ods. 1 písm. b) ES, teraz článok 91 ods. 1 písm. b) ZFEÚ, ktorý oprávňoval Radu stanoviť podmienky, za
ktorých môžu prepravcovia, ktorí nemajú sídlo na území členského štátu, v tomto členskom štáte uskutočňovať vnútroštátnu dopravu,
Rada prijala nariadenie (ES) č. 12/98 z 11. decembra 1997, ktorým sa stanovujú podmienky, za ktorých môžu dopravcovia, ktorí
nemajú bydlisko/sídlo v určitom členskom štáte vykonávať vnútroštátnu cestnú osobnú dopravu v členskom štáte (Ú. v. ES L 4,
1998, s. 10; Mim. vyd. 07/003, s. 501), ktorého článok 1 stanovuje:
„Každý dopravca vykonávajúci cestnú osobnú dopravu v prenájme alebo za úhradu, ktorý je držiteľom licencie spoločenstva uvedenej
v článku 3a nariadenia Rady (EHS) č. 684/92..., má povolené za podmienok stanovených v tomto nariadení a bez diskriminácie
z dôvodu štátnej príslušnosti dopravcu alebo miesta, kde je usadený, dočasne vykonávať vnútroštátnu cestnú osobnú dopravu
v prenájme alebo za úhradu v inom členskom štáte, ďalej len ‚hostiteľský členský štát‘ bez toho, aby musel mať sídlo, alebo
inú prevádzkareň.
Takéto vnútroštátne dopravné služby sú ďalej uvádzané ako ‚kabotážna preprava‘.“
Článok 2 tohto nariadenia znie:
„Na účely tohto nariadenia:
1.      ‚Pravidelná doprava‘ znamená dopravu, ktorá zabezpečuje prepravu cestujúcich v stanovených intervaloch po stanovených trasách,
pričom k nastupovaniu a vystupovaniu cestujúcich dochádza na vopred určených zastávkach. Pravidelná doprava je prístupná pre
všetkých, a v prípade potreby podlieha povinnej rezervácii.
Skutočnosť, že sa prevádzkové podmienky dopravy môžu upraviť, nemá vplyv na jej klasifikáciu ako pravidelnej dopravy.
2.      ‚Špeciálna pravidelná doprava‘ znamená pravidelnú dopravu, ktorá zabezpečuje prepravu špecifikovaných kategórií cestujúcich
s vylúčením ostatných cestujúcich v stanovených intervaloch po stanovených trasách, pričom k nastupovaniu a vystupovaniu cestujúcich
dochádza na vopred určených zastávkach.
Špeciálna pravidelná doprava zahŕňa:
a)      prepravu pracovníkov medzi bydliskom a pracoviskom;
b)      prepravu žiakov a študentov do vzdelávacích zariadení a z nich;
c)      prepravu vojakov a ich rodín medzi ich domovom a kasárňami.
Skutočnosť, že sa špeciálna doprava môže meniť podľa potrieb užívateľov, nemá vplyv na jej klasifikáciu ako pravidelnej dopravy.
3.      ‚Príležitostná doprava‘ znamená dopravu, ktorá nezodpovedá definícii pravidelnej dopravy, vrátane špeciálnej pravidelnej dopravy,
a ktorej hlavnou charakteristikou je to, že prepravuje skupiny cestujúcich vytvorené z podnetu zákazníka alebo samotného dopravcu.
Táto doprava neprestáva byť príležitostnou dopravou len preto, že sa vykonáva v určitých intervaloch.
…“
Článok 3 tohto nariadenia znie:
„Kabotážna preprava je povolená pre nasledujúcu dopravu:
1.      špeciálnu pravidelnú dopravu za predpokladu, že sa uskutočňuje na základe zmluvy medzi organizátorom a dopravcom;
2.      príležitostnú dopravu;
3.      pravidelnú dopravu za predpokladu, že ju vykonáva dopravca, ktorý nemá bydlisko/sídlo v hostiteľskom členskom štáte v prípade
pravidelnej medzinárodnej dopravy v súlade s nariadením (EHS) č. 684/92.
Kabotážna doprava sa nemôže vykonávať nezávisle na takejto medzinárodnej doprave.
Mestská a predmestská doprava je vyňatá z rozsahu pôsobnosti tohto bodu.
‚Mestská a predmestská doprava‘ znamená dopravné služby, ktoré plnia potreby mestských centier alebo mestských aglomerácií
a dopravné potreby medzi nimi a priľahlými oblasťami.“
Nariadenia č. 684/92 a č. 12/98 budú s účinnosťou od 4. decembra 2011 zrušené a nahradené nariadením Európskeho parlamentu
a Rady (ES) č. 1073/2009 z 21. októbra 2009 o spoločných pravidlách prístupu na medzinárodný trh autokarovej a autobusovej
dopravy a o zmene a doplnení nariadenia (ES) č. 561/2006 (Ú. v. EÚ L 300, s. 88). Preto nariadenia č. 684/92 a č. 12/98 sú
uplatniteľné z hľadiska
ratione temporis
na skutkové okolnosti veci samej.
Nariadenie Rady (EHS) č. 1191/69 z 26. júna 1969 o postupe členských štátov, ktorý sa týka záväzkov obsiahnutých v koncepcii
služieb vo verejnom záujme v oblasti železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej dopravy (Ú. v. ES L 156, s. 1; Mim. vyd.
07/001, s. 19), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 1893/91 z 20. júna 1991 (Ú. v. ES L 169, s. 1; Mim. vyd. 07/001,
s. 314, ďalej len „nariadenie č. 1191/69“), ktoré je uplatniteľné z hľadiska
ratione temporis
na skutkové okolnosti veci samej, obsahuje v článku 2 ods. 1 túto definíciu:
„Pod ‚záväzkami služieb vo verejnom záujme‘ sa rozumejú záväzky, ktoré by uvedený dopravný podnik neprijal alebo by ich neprijal
v rovnakej miere, či za tých istých podmienok, keby realizoval svoje vlastné obchodné záujmy.“
Nariadenie č. 1191/69 bolo od 3. decembra 2009 zrušené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 z 23. októbra
2007 o službách vo verejnom záujme v železničnej a cestnej osobnej doprave, ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 1191/69
a (EHS) č. 1107/70 (Ú. v. EÚ L 315, s. 1). Článok 2 písm. e) tohto nariadenia obsahuje definíciu pojmu „záväzok vyplývajúci
zo služieb vo verejnom záujme“, ktorá sa obsahovo v podstate zhoduje s definíciou v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1191/69.

Vnútroštátna právna úprava
§ 1 rakúskeho zákona upravujúceho prepravu linkovými autobusmi (Kraftfahrliniengesetz, BGBl. I, 203/1999), v znení uplatniteľnom
na spor vo veci samej (BGBl. I, 153/2006, ďalej len „KflG“), s názvom „Definície, obsah a pôsobnosť licencií“ stanovuje:
„1.      Autobusovou linkovou prepravou sa rozumie pravidelná preprava osôb autobusom podnikmi prepravujúcimi osoby autobusmi na určitom
dopravnom spojení, pričom cestujúci nastupujú a vystupujú na vopred stanovených zastávkach. Bez ohľadu na prípadnú povinnosť
rezervácie miesta je autobusová linková preprava prístupná pre každého.
...
3.      Na prevádzkovanie vnútroštátnej a medzinárodnej autobusovej linkovej prepravy je potrebná koncesia vydaná podľa odseku 1,
na prevádzkovanie autobusovej linkovej prepravy, ktorej konečné zastávky sa nachádzajú na štátnom území členských štátov...
alebo zmluvných strán Dohody o Európskom hospodárskom priestore alebo Švajčiarska je potrebné povolenie rovnocenné koncesii.“
§ 2 KflG s názvom „Povinnosť podať žiadosť o koncesiu a povolenie, obsah žiadosti o koncesiu“ stanovuje, že na vydanie koncesie
alebo povolenia sa vyžaduje, aby dopravca podal žiadosť priamo na príslušný orgán a upresňuje, aké údaje musí táto žiadosť
obsahovať, pokiaľ ide o identitu a miesto usadenia sa žiadateľa, jeho bezúhonnosť, odbornú spôsobilosť, finančnú bonitu, trasu
požadovanej linky, požadovanú dĺžku platnosti koncesie, výšku cestovného a vybavenie používaných vozidiel.
§ 3 tohto zákona s názvom „Dozorné orgány“ v odseku 1 stanovuje, že Landeshauptmann (premiér spolkovej krajiny) má právomoc
udeliť koncesiu uvedenú v § 1 KflG.
§ 7 tohto zákona s názvom „Podmienky udelenia licencie a dôvody jej zamietnutia“ v odseku 1 stanovuje:
„Koncesia sa má vydať v prípadoch, keď:
1.      žiadateľ o koncesiu alebo prípadne prevádzkovateľ podľa § 10 ods. 5 je spoľahlivý a odborne fundovaný a má navyše zodpovedajúcu
finančnú bonitu;
2.      žiadateľ o koncesiu ako fyzická osoba má rakúske štátne občianstvo a podnik (§ 1 ods. 2 bod 2) má sídlo v tuzemsku. Štátni
príslušníci iných členských štátov... alebo inej zmluvnej strany Dohody o Európskom hospodárskom priestore a podniky z týchto
štátov, ktorí majú aj sídlo alebo stále obchodné zastúpenie v tuzemsku, sú postavení na roveň rakúskym žiadateľom o koncesiu;
3.      spôsob prevádzkovania linky zabezpečuje účelné a hospodárne uspokojenie potreby príslušnej prepravy a
4.      udelenie koncesie neodporuje ani iným verejným záujmom. Dôvod neudelenia existuje najmä vtedy, keď
…
b)      autobusová linková preprava, o ktorej povolenie sa žiada, môže ohroziť plnenie dopravných úloh dopravným podnikom, do ktorého
dopravnej oblasti (§ 14 ods. 1 až 3) požadovaná linka celkom alebo čiastočne zasahuje, alebo
c)      autobusová linková preprava, o ktorej povolenie sa žiada, zasahuje do organizácie prepravy, ktorá lepšie zodpovedá verejným
potrebám zabezpečovaným dopravnými podnikmi v dopravnej oblasti (§ 14 ods. 4), do ktorej požadovaná linka celkom alebo čiastočne
patrí, a jeden z týchto podnikov uskutoční nevyhnutné zlepšenie dopravných služieb v priebehu primeranej lehoty stanovenej
dozorným orgánom, ktorá nesmie byť dlhšia ako šesť mesiacov.“
§ 14 KflG s názvom „Dopravná oblasť“ znie takto:
„1.      Dopravná oblasť uvedená v § 7 ods. 1 bode 4 písm. b) siaha do takej vzdialenosti, do akej môže požadovaná linková preprava
ohrozovať verejnú dopravu, na ktorú už bola udelená koncesia.
2.      Plnenie prepravných úloh je ohrozené vtedy, keď je dopravný podnik pri prevádzkovaní svojej verejnej dopravy podstatne poškodzovaný,
o takýto prípad ide vtedy, keď dopravný podnik utrpí v súvislosti s ohrozenou linkou zníženie príjmu, ktoré zjavne ohrozuje
výnosnosť jeho prevádzky.
3.      Ak dopravný podnik vyhlasuje, že došlo u neho k zníženiu príjmu, ktoré zjavne ohrozuje výnosnosť jeho prevádzky z dôvodu udelenia
novej koncesie alebo zmeny koncesie týkajúcej sa trasy, musí dozornému orgánu predložiť jemu známe údaje, ktoré tomuto orgánu
umožnia posúdiť účinky zníženia príjmov na výnosnosť dotknutej linky.
4.      Dopravnou oblasťou podľa § 7 ods. 1 bodu 4 písm. c) sa rozumie tá oblasť, v rámci ktorej požiadavky na prepravu uspokojuje
už existujúca autobusová linková preprava.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žiadosťou z 25. januára 2008 Yellow Cab požiadala Landeshauptmann von Wien, podľa KflG o udelenie koncesie na prevádzkovanie
autobusovej linkovej prepravy osôb po vopred určenej trase výlučne v rámci územia mesta Viedeň.
Na väčšej časti tejto trasy je už inou spoločnosťou prevádzkovaná iná autobusová linková preprava osôb na základe koncesie
vydanej 17. mája 2005.
Žiadosť Yellow Cab bola príslušným správnym orgánom zamietnutá v podstate z týchto dôvodov. Jednak Yellow Cab má sídlo v inom
členskom štáte a nemá sídlo, ani stále obchodné zastúpenie na rakúskom území, čo je v rozpore s § 7 ods. 1 bodom 2 KflG. Jednak
podnik, ktorý aktuálne prevádzkuje autobusovú linkovú prepravu osôb na rovnakej trase, o akú žiada Yellow Cab, bol posudzovaný
z hľadiska § 7 ods. 1 bodu 4 písm. b) KflG a zistilo sa, že ak sa udelí požadovaná koncesia, táto linka by už nemohla byť
prevádzkovaná za udržateľných ekonomických podmienok.
Yellow cab podala odvolanie na Unabhängiger Verwaltungssenat Wien, ktorý vyjadril pochybnosti o zlučiteľnosti spornej vnútroštátnej
úpravy s ustanoveniami Zmluvy ES v oblasti slobody usadiť sa, slobodného poskytovania služieb a hospodárskej súťaže.
V podstate tvrdí, že povinnosť mať sídlo alebo stále obchodné zastúpenie na rakúskom území, aby sa udelila koncesia na prevádzkovanie
pravidelnej autobusovej linkovej prepravy osôb predstavuje osobitnú prekážku len pre žiadateľov, ktorí nepochádzajú z Rakúska,
keďže rakúski žiadatelia, fyzické alebo právnické osoby, v zásade sú usadení na území Rakúskej republiky. Aj keď služba pravidelnej
linkovej prepravy osôb predstavuje verejný záujem, vnútroštátny súd pochybuje, že by z tohto hľadiska mala byť považovaná
za nutnú prekážku slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb v tak širokom rozsahu.
Okrem iného pokiaľ ide o podmienku, aby požadovaná nová linka ekonomicky neovplyvnila už existujúcu linkovú prepravu, vnútroštátny
súd sa domnieva, že príslušné ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy chráni pred hospodárskou súťažou podniky, ktoré zle
alebo nerentabilne prevádzkujú už povolené prepravné linky. Vnútroštátny súd uvádza, že vo veci samej podnik podávajúci žiadosť
ponúka za prakticky rovnakú autobusovú linkovú prepravu osôb jednoznačne nižšiu cenu v porovnaní s cenou, ktorú v súčasnosti
žiada konkurenčný podnik, ktorý už má koncesiu.
Napokon vnútroštátny súd uvádza, že ustanovenia Zmluvy upravujúce hospodársku súťaž sa v prvom rade vzťahujú na podniky, členské
štáty sa takisto majú zdržať akýchkoľvek opatrení, ktoré by mohli zrušiť praktický účinok pravidiel hospodárskej súťaže platných
pre podniky. Sporná vnútroštátna úprava by teda mala za následok, že sa podniku, ktorý môže ponúkať prepravu osôb pravidelnou
autobusovou linkou za nižšie ceny, zabráni vo vstupe na trh, pretože existuje významný verejný záujem na riadne fungujúcom
systéme linkovej prepravy osôb za výhodne ceny.
Vzhľadom na tieto úvahy rozhodol Unabhängiger Verwaltungssenat Wien prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
otázky:
„1.      Neodporuje slobode usadiť sa a slobodnému poskytovaniu služieb v zmysle článkov [49 ZFEÚ a nasl., ako aj 56 ZFEÚ a nasl.]
a právu v oblasti hospodárskej súťaže v zmysle článku [101 ZFEÚ a nasl.], ak vnútroštátny právny predpis ako podmienku na
vydanie povolenia na prevádzkovanie autobusovej linkovej prepravy, teda na prevádzkovanie prostriedkov verejnej hromadnej
dopravy, ktoré pravidelne chodia na určené zastávky podľa cestovného poriadku, stanovuje:
a)      že podnik podávajúci žiadosť musí mať už pred začatím prevádzkovania linky, a najneskôr v okamihu udelenia koncesie, sídlo
alebo organizačnú zložku v štáte, v ktorom sa nachádza orgán udeľujúci povolenie;
b)      že podnik podávajúci žiadosť musí mať najneskôr od okamihu začatia prevádzkovania linky sídlo alebo organizačnú zložku v štáte,
v ktorom sa nachádza orgán udeľujúci povolenie?
2.      Je v súlade so slobodou usadiť sa a so slobodným poskytovaním služieb v zmysle článkov [49 ZFEÚ a nasl., ako aj 56 ZFEÚ a nasl.]
a s právom v oblasti hospodárskej súťaže v zmysle článku [101 ZFEÚ a nasl.], že vnútroštátny právny predpis pre udelenie povolenia
na prevádzkovanie autobusovej linkovej prepravy, teda na prevádzkovanie prostriedkov verejnej hromadnej dopravy, ktoré pravidelne
chodia na určené zastávky podľa cestovného poriadku, stanovuje, že povolenie sa nevydá, keď v prípade začatia prevádzkovania
autobusovej linkovej prepravy, o povolenie ktorej sa žiada, by sa príjmy konkurenčného podniku, ktorý prevádzkuje čiastočne
alebo celkom rovnakú trasu, z ním prevádzkovanej trasy linky natoľko výrazne znížili, že pokračovanie v prevádzke na linke
konkurenčného podniku by už potom nebolo podľa hľadísk trhového hospodárstva rentabilné?“

O prejudiciálnych otázkach

Úvodné poznámky
Na úvod treba uviesť, že dve otázky vnútroštátneho súdu sa týkajú najmä práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže zakotveného
v článku 101 ZFEÚ a nasl.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že je síce nesporné, že články 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ sa samy osebe týkajú iba správania
podnikov a nie zákonov alebo iných právnych predpisov členských štátov, ale nič to nemení na skutočnosti, že tieto články
v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ zavádzajúcim povinnosť spolupráce ukladajú členským štátom povinnosť, aby neprijímali alebo
nezachovávali v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok
pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú na podniky (pozri rozsudky 9. septembra 2003, CIF, C‑198/01, Zb. s. I‑8055,
bod 45 a citovanú judikatúru, ako aj z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C‑94/04 a C‑202/04, Zb. s. I‑11421, bod 46).
Ako už Súdny dvor rozhodol, k porušeniu článku 4 ods. 3 ZEÚ a článku 101 ZFEÚ dôjde vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní
uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 101 ZFEÚ, alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú
právnu úpravu jej štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva
na súkromné hospodárske subjekty (pozri rozsudok CIF, už citovaný, bod 46 a citovanú judikatúru, ako aj rozsudok Cipolla a i.,
už citovaný, bod 47).
Treba však konštatovať, že vo veci samej sporná vnútroštátna úprava nespadá pod žiaden z týchto prípadov. Z toho vyplýva,
že nie je potrebné preskúmať predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania z hľadiska pravidiel Únie týkajúcich sa hospodárskej
súťaže.

O prvej otázke
Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia práva Únie upravujúce slobodné poskytovanie služieb a slobodu
usadiť majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského štátu, aká je sporná vo veci samej, ktorá na účely
vydania povolenia na prevádzkovanie autobusovej mestskej hromadnej prepravy osôb, ktorá pravidelne chodí na určené zastávky
podľa cestovného poriadku, vyžaduje, aby hospodárske subjekty žiadajúce o koncesiu, a to aj subjekty usadené v iných členských
štátoch, mali sídlo alebo inú organizačnú zložku na území tohto členského štátu.
Z hľadiska odpovede na túto otázku je potrebné zdôrazniť, že sloboda poskytovať služby v oblasti dopravy nie je upravená ustanovením
článku 56 ZFEÚ, ktorý sa týka slobodného poskytovania služieb vo všeobecnosti, ale je upravený osobitným ustanovením článku
58 ods. 1 ZFEÚ, podľa ktorého „slobodu poskytovať služby v oblasti dopravy upravujú ustanovenia hlavy o doprave“ (pozri v tomto
zmysle rozsudok z 13. júla 1989, Lambregts Transportbedrijf, 4/88, Zb. s. 2583, bod 9).
V dôsledku toho uplatňovanie zásad slobody poskytovania služieb musí byť vykonávané podľa Zmluvy uskutočňovaním spoločnej
dopravnej politiky (pozri rozsudok zo 7. novembra 1991, Pinaud Wieger, C‑17/90, Zb. s. I‑5253, bod 7).
Treba teda konštatovať, že prepravy sporné vo veci samej nepatria do pôsobnosti ustanovení, ktoré Rada prijala na základe
71 ods. 1 ES s cieľom liberalizovať dopravné služby.
Na jednej strane je totiž nepochybné, že plánované prevádzkovanie autobusovej linky zo strany Yellow Cab nie je kvalifikované
ako medzinárodná preprava a v dôsledku toho nespadá do pôsobnosti nariadenia č. 684/92. Na druhej strane pokiaľ ide o nariadenie
č. 12/98, treba uviesť, že nie sú splnené podmienky uplatnenia tohto nariadenia na vec samu, pretože služby pravidelnej prepravy
ponúkané spoločnosťou Yellow Cab nie sú vnútroštátnou časťou medzinárodnej pravidelnej linkovej prepravy v zmysle článku 3
bodu 3 tohto nariadenia a vzhľadom na to, že sú výlučne určené na poskytovanie na území mesta Viedeň, predstavujú mestské
alebo prímestské služby, ktoré podľa uvedeného ustanovenia nepatria do pôsobnosti citovaného nariadenia.
Za týchto okolností treba posúdiť spornú vnútroštátnu úpravu z hľadiska ustanovení Zmluvy ZEÚ v oblasti slobody usadiť sa,
ktoré sa priamo uplatňujú na dopravu a nie na základe tejto hlavy Zmluvy týkajúcej sa dopravy.
V tejto súvislosti treba uviesť, že povinnosť mať sídlo alebo inú organizačnú zložku na území hostiteľského členského štátu
logicky sama o sebe nepredstavuje prekážku alebo obmedzenie slobody usadiť sa. Ako totiž správne poznamenala rakúska vláda,
táto povinnosť žiadnym spôsobom neobmedzuje slobodu hospodárskych subjektov usadených v iných členských štátoch zriaďovať
pobočky alebo iné organizačné zložky na tomto území.
Preto je dôležité v situácii, o akú ide vo veci samej, skúmať, či podrobná úprava súvisiaca s požiadavkou mať sídlo alebo
inú organizačnú zložku na území hostiteľského členského štátu ako podmienka získania povolenia na prevádzkovanie pravidelnej
autobusovej linkovej prepravy osôb, môže predstavovať prekážku výkonu práva usadiť sa.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd odkazuje po prvé na situáciu, v ktorej zahraniční podnikateľ musí mať zriadené sídlo alebo
inú organizačnú zložku na území hostiteľského členského štátu už pred udelením povolenia na prevádzkovanie a po druhé na situáciu,
v ktorej musí túto požiadavku spĺňať po udelení povolenia a najneskôr v okamihu, keď začne prevádzkovať povolenú pravidelnú
linku.
Pokiaľ sa teda požaduje, aby hospodársky subjekt usadený v inom členskom štáte, ktorý chce získať povolenie na prevádzkovanie
pravidelnej autobusovej linkovej prepravy osôb v hostiteľskom členskom štáte, mal sídlo alebo inú organizačnú zložku na území
tohto členského štátu ešte pred udelením povolenia na prevádzkovanie tejto linky, tak to má odstrašujúci účinok. Primerane
obozretný hospodársky subjekt by totiž nebol ochotný vo väčšej miere investovať v prípade, že vôbec nie je isté, či mu bude
udelené povolenie.
Treba dodať, že obmedzenie zapríčinené takouto požiadavkou zjavne nie je odôvodnené cieľmi, ktoré uvádza rakúska vláda a ktoré
sa týkajú potreby zabezpečiť rovnosť podmienok hospodárskej súťaže pri prevádzkovaní autobusových liniek a potreby zaručiť
dodržiavanie sociálneho a pracovného práva v Rakúsku.
V dôsledku toho takáto požiadavka je obmedzením, ktoré je v rozpore s pravidlami Únie v oblasti práva usadiť sa.
Naopak, požiadavka usadiť sa na rakúskom území nie je v rozpore s pravidlami práva Únie, ak sa uplatňuje po udelení povolenia
na prevádzkovanie a predtým než podnikateľ začne s prevádzkovaním linky.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej
právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá ako podmienku udelenia povolenia na prevádzkovanie autobusovej
linky verejnej mestskej prepravy osôb, ktorá pravidelne chodí na určené zastávky podľa cestovného poriadku, vyžaduje, aby
hospodárske subjekty žiadajúce o koncesiu usadené v iných členských štátoch mali sídlo alebo inú organizačnú zložku na území
tohto členského štátu ešte pred tým, ako im je udelené povolenie na prevádzkovanie tejto linky. Naopak, článok 49 ZFEÚ sa
má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje požiadavku usadiť sa, ak sa toto usadenie
požaduje po udelení tohto povolenia a pred tým, ako žiadateľ začne s prevádzkovaním uvedenej linky.

O druhej otázke
Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či ustanovenia práva Únie v oblasti slobodného poskytovania služieb a slobody usadiť
sa majú byť vykladané v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje, že povolenie
požadované na prevádzkovanie autobusovej mestskej linkovej prepravy osôb, ktorá pravidelne chodí na určené zastávky podľa
cestovného poriadku, musí byť zamietnuté, ak by sa príjmy konkurenčného podniku, ktorý už vlastní povolenie na prevádzkovanie
čiastočne alebo celkom rovnakej trasy, v dôsledku udelenia tohto povolenia natoľko výrazne znížili, že pokračovanie v prevádzke
na už schválenej linke by nebolo podľa hľadísk trhového hospodárstva viac rentabilné.
Vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 29 až 33 tohto rozsudku, treba túto otázku skúmať výhradne z hľadiska slobody usadiť sa.
Na úvod treba uviesť, že podľa údajov zo spisu sporné autobusové linky sú v podstate určené pre turistov, takže povinnosti
vyplývajúce z poskytovania služby prevádzkovania takýchto liniek nie sú zhodné s povinnosťami verejnej služby v zmysle definície
uvedenej v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1191/69.
V dôsledku toho uvedená právna úprava predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES bez ohľadu na údajnú
neexistenciu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti dotknutých poskytovateľov. Treba zdôrazniť, že vnútroštátna právna
úprava, o ktorú ide vo veci samej, ktorá vyžaduje získanie povolenia na účely prevádzkovania turistickej autobusovej linky
predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 49 ZFEÚ v rozsahu, v akom obmedzuje počet poskytovateľov služieb
bez ohľadu na údajnú neexistenciu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti dotknutých hospodárskych subjektov vykonávajúcich
dané povolanie (pozri analogicky rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07, Zb. s. I‑1721, body 36 a 39).
V dôsledku toho treba preskúmať, či sporná právna úprava môže byť objektívne odôvodnená.
Treba pripomenúť, ako vyplýva aj zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, že § 7 KflG s názvom „Podmienky udelenia licencie a dôvody
jej zamietnutia“ poukazuje v odseku 1 bode 4 na nezlučiteľnosť s verejnými záujmami ako kritéria zamietnutia udelenia povolenia
na prevádzkovanie a uvádza v písmenách b) a c) tohto ustanovenia situácie, v ktorých sa tento dôvod zamietnutia obzvlášť použije.
Zníženie príjmov podniku, ktorému už bolo udelené povolenie, zjavne ohrozujúce výnosnosť jeho prevádzky linkovej prepravy
je uvedené v § 14 tohto zákona s názvom „Dopravná oblasť“.
Treba konštatovať, že formulácia druhej otázky sa týka určujúcej úlohy kritéria založeného ba takomto znížení príjmu a nerentabilnosti
prevádzkovania dotknutého podniku z hľadiska trhového hospodárstva v prípade, že sa udelí povolenie novému subjektu.
Z tohto dôvodu Súdny dvor v rámci skúmania zohľadní nielen znenie príslušných ustanovení KflG, ale aj výklad tohto zákona
ako vyplýva z formulácie druhej otázky.
V tejto súvislosti, ako správne uvádza Komisia, prevádzkovanie takých autobusových liniek, o aké ide vo veci samej, môže spĺňať
všeobecný cieľ, akým je podpora cestovného ruchu, politika bezpečnosti cestnej premávky formou organizácie dopravy pre turistov
s určenými trasami alebo ochrana životného prostredia formou ponuky hromadnej dopravy ako alternatívy individuálnej dopravy.
Naopak, cieľ zabezpečenia výnosnosti konkurenčnej autobusovej linky ako čisto ekonomický dôvod podľa ustálenej judikatúry
nemôže byť naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ktorý by mohol odôvodniť obmedzenie základnej slobody zaručenej Zmluvou
(pozri rozsudok z 11. marca 2010, Attanasio Group, C‑384/08, Zb. s. I‑2055, bod 55 a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide predovšetkým o záujem, ktorý má zabrániť tomu, aby povolenie dopravnej služby bezprostredne ohrozilo existenciu
už povolených služieb, treba konštatovať, že takýto záujem iste môže v rámci nariadenia č. 684/92 odôvodniť zamietnutie takéhoto
povolenia, ako to vyplýva z článku 7 ods. 4 písm. d) tohto nariadenia. Toto ustanovenie sa však za okolností veci samej neuplatní,
pretože nie je prípustné, aby sa mimo tohto právneho rámca v prípade predloženia žiadosti o prevádzkovanie linkovej prepravy
na turistické účely cieľa, ktoré sú podobné cieľom uvedeným v tomto ustanovení, nemôžu odôvodniť obmedzenie slobody usadiť
sa.
Z hľadiska skúmania proporcionality treba pripomenúť, že režim predchádzajúceho správneho povolenia nemôže zlegitímniť svojvoľný
postup vnútroštátnych orgánov tak, že by zbavil ustanovenia Únie, najmä ustanovenia týkajúce sa takej základnej slobody, aká
je sporná vo veci samej, ich potrebného účinku. Režim predchádzajúceho povolenia tak musí byť na to, aby bol odôvodnený, hoci
predstavuje výnimku z takejto základnej slobody, založený na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách,
ktoré zabezpečujú, že je spôsobilý dostatočne ohraničiť výkon diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov (rozsudok Hartlauer,
už citovaný, bod 64 a citovaná judikatúra).
Ak sa teda vnútroštátna právna úprava vykladá v tom zmysle, že žiadosť o vydanie povolenia posudzuje vnútroštátna správa len
na základe tvrdení vlastníka povolenia o výnosnosti jeho prevádzky, hoci tento podnik je potenciálnym priamym konkurentom
podniku, ktorý žiada o vydanie nového povolenia, tento spôsob posúdenia je v rozpore s pravidlami Únie, pretože by mohol narušiť
objektivitu a nestrannosť prejednania príslušnej žiadosti o vydanie povolenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Hartlauer, už
citovaný, bod 69).
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni
vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nariaďuje zamietnuť udelenie povolenia na prevádzkovanie turistickej autobusovej linky
z dôvodu zníženia výnosnosti konkurenčného podniku, ktorý vlastní povolenie na prevádzkovanie čiastočne alebo celkom rovnakej
linky, ako je požadovaná linka, a to len na základe informácií predložených týmto konkurenčným podnikom.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá
ako podmienku udelenia povolenia na prevádzkovanie autobusovej linky verejnej mestskej prepravy osôb, ktorá pravidelne chodí
na určené zastávky podľa cestovného poriadku, vyžaduje, aby hospodárske subjekty žiadajúce o koncesiu usadené v iných členských
štátoch mali sídlo alebo inú organizačnú zložku na území tohto členského štátu ešte pred tým, ako im je udelené povolenie
na prevádzkovanie tejto linky. Naopak, článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave,
ktorá stanovuje požiadavku usadiť sa, ak sa toto usadenie požaduje po udelení tohto povolenia a pred tým, ako žiadateľ začne
s prevádzkovaním uvedenej linky.
2.
Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nariaďuje zamietnuť udelenie povolenia
na prevádzkovanie turistickej autobusovej linky z dôvodu zníženia výnosnosti konkurenčného podniku, ktorý vlastní povolenie
na prevádzkovanie čiastočne alebo celkom rovnakej linky, ako je požadovaná linka, a to len na základe informácií predložených
týmto konkurenčným podnikom.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.