CELEX: 62005CJ0278
Darbinieku aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā
Direktīva 80/897/EEK
Transpozīcija
8. pants
Uzņēmumu vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmas
Vecuma pabalsti
Iegūto tiesību aizsardzība
Aizsardzības apjoms
Dalībvalsts atbildība par nepareizu direktīvas transpozīciju
Nosacījumi

Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 8. pantu Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvā 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (OV L 283, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).
2. Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp Robinsas [ Robins ] kundzi un 835 citām personām, kas piedalās divās privātajās uzņēmumu pensiju programmās (turpmāk tekstā visi kopā – “prasītāji pamata prāvā”), un Secretary of State for Work and Pensions  (Darba un pensiju valsts sekretārs), kas Apvienotajā Karalistē ir atbildīgs par nodarbinātības un pensiju jautājumiem, saistībā ar viņu vecuma pabalsta tiesību samazināšanu viņu darba devēja maksātnespējas dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesību akti
3. Direktīvas 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz tām darbinieku prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām.”
4. Direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“1. Šajā direktīvā darba devēju uzskata par maksātnespējīgu, ja:
a) ir iesniegts pieprasījums sākt attiecīgās dalībvalsts normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētu procesu saistībā ar darba devēja mantu, lai kopīgi apmierinātu kreditoru prasījumus, dodot iespēju ņemt vērā prasījumus, kas minēti 1. panta 1. punktā,
un
b) kompetentā iestāde saskaņā ar minētajiem normatīvajiem un administratīvajiem aktiem ir:
– vai nu nolēmusi sākt procesu,
– vai noteikusi, ka darba devēja uzņēmums ir slēgts galīgi un ka pieejamā manta nav pietiekama, lai garantētu [attaisnotu] procesa sākšanu.
2. Šī direktīva neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darbinieks”, “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.”
5. Saskaņā ar Direktīvas 3. pantu dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai, ievērojot 4. pantu, garantiju iestādes apmierinātu neapmaksātos darbinieku prasījumus, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām un kas saistīti ar atbilstošu darba samaksu par laikposmu pirms noteikta datuma. Pēc dalībvalstu izvēles šis datums ir viens no minētā 3. panta 2. punktā paredzētajiem datumiem.
6. Saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. un 2. punktu dalībvalstīm ir tiesības ierobežot 3. pantā minētās garantiju iestāžu maksāšanas saistības, nosakot ilgāko laikposmu, par kuru ir jāapmierina neapmaksātie prasījumi un kurš atkarībā no gadījuma var būt trīs mēnešu, astoņpadsmit mēnešu vai astoņu nedēļu darba samaksas saņemšanas laikposms.
7. Atbilstoši 7. pantam “dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka gadījumā, ja darba devējs pirms savas maksātnespējas atzīšanas [iestāšanās] nav veicis [atbilstošas] obligātās iemaksas darbinieku apdrošināšanas institūcijām saskaņā ar [dalībvalstu normatīvajos aktos noteiktajām] valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām, tad tas nelabvēlīgi neskar darbinieku tiesības uz pabalstiem no šīm apdrošināšanas institūcijām, ciktāl darbinieku iemaksas bija atskaitītas no izmaksātās atlīdzības”.
8. Saskaņā ar 8. pantu “dalībvalstis nodrošina, ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi, lai aizsargātu darbinieku intereses un to personu intereses, kas jau ir atlaistas no darba devēja uzņēmuma dienā, kad darba devējs kļūst maksātnespējīgs [darba devēja maksātnespējas iestāšanās dienā], attiecībā uz viņu tiesībām uz tūlītēju vai gaidāmo vecuma pabalstu [iegūtajām vai iegūstamajām tiesībām uz vecuma pabalstu], to skaitā apgādnieka zaudējuma pabalstu, saskaņā ar uzņēmumu vai starpuzņēmumu [papildu] pensiju programmām, kuras nav saistītas ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām [ārpus dalībvalstu normatīvajos aktos noteiktajām sociālā nodrošinājuma sistēmām]”.
9. Atbilstoši 9. pantā noteiktajam Direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli piemērot vai ieviest normatīvus vai administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem.
Atbilstošās valsts tiesību normas
Garantijas attiecībā uz iemaksu veikšanu pensiju programmās
10. Saskaņā ar Employment Rights Act 1996  un Pension Schemes Act 1993  (turpmāk tekstā – “ PSA 1993 ”) Redundancy Payments Directorate [Atlaišanas pabalstu direktorāts] Secretary of State for Trade and Industry  [Tirdzniecības un rūpniecības valsts sekretāra] vārdā veic maksājumus no National Insurance Fund  (Valsts apdrošināšanas fonds, turpmāk tekstā – “ NIF ”), lai saglabātu bijušo darbinieku tiesības viņu darba devēja maksātnespējas gadījumā. Līdz ar to tas darbinieku vietā iestājas kā kreditors pret šo darba devēju uzsāktajā kopīgajā procedūrā.
11. PSA 1993  124. pants atļauj pārskaitīt “atbilstošās iemaksas” pensiju programmā no NIF , ja maksātnespējīgais darba devējs nav veicis iemaksas pilnā apjomā.
12. PSA 1993  124. panta 2. punktā definētās “atbilstošās iemaksas” ir iemaksas,
– kas jāmaksā darba devējam no saviem līdzekļiem vai
– kas maksājamas darbinieka vārdā, ja vien darba devējs faktiski ir atskaitījis no darba algas attiecīgo summu kā darbinieka iemaksu.
13. PSA 1993  124. panta 3. punktā ir noteikts, ka to iemaksu summa, kas jāmaksā darba devējam no saviem līdzekļiem, ir mazākā no šādām summām:
– darba devēja maksātnespējas iestāšanās dienā nesamaksātā summa, kas bija maksājama par divpadsmit mēnešu laikposmu pirms šā datuma;
– ja programmas pabalsti tiek aprēķināti uz dalībnieka darba algas pamata, summa, ko aktuārs apstiprinājis kā summu, kas nepieciešama, lai segtu programmas saistības pie likvidācijas pret sabiedrības darbiniekiem vai attiecībā uz tiem, un
– 10 % no kopējās darbiniekiem samaksātā vai maksājamā atalgojuma summas divpadsmit mēnešu laikposmā pirms maksātnespējas iestāšanās dienas.
14. PSA 1993  124. panta 5. punktā ir noteikts, ka summa, ko var pieprasīt kā darbinieka vārdā nesamaksātas iemaksas, atbilst summām, kas atskaitītas no darba algas divpadsmit mēnešu laikposmā pirms maksātnespējas iestāšanās dienas.
15. PSA 1993  177. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka valsts sekretāra veiktie maksājumi tiek finansēti no NIF  un 127. pants reglamentē subrogāciju.
Pensions Compensation Board  un Fraud Compensation Scheme
16. Pensions Act 1995 , kurā grozījumi izdarīti ar Welfare Reform and Pensions Act 1999  (turpmāk tekstā – “ PA 1995 ”), 81.–86. pants paredzēja iespēju iesniegt prasību par kompensācijas saņemšanu attiecībā uz pensiju pabalstiem no Pensions Compensation Board  gadījumos, kad darba devējs bija pasludināts par maksātnespējīgu un programmas aktīvi bija samazināti ar negodīgumu ( dishonesty ) saistītā likumpārkāpuma izdarīšanas rezultātā, tostarp ar krāpšanas nodomu ( intention to defraud ).
17. No 2005. gada septembra šī Pensions Compensation Board  kompensācijas piešķiršanas sistēma tika aizstāta – arī attiecībā uz aktīvu nepietiekamību krāpšanas dēļ – ar Fraud Compensation Scheme  atbilstoši Pensions Act 2004  (turpmāk tekstā – “ PA 2004 ”) 182.–189. pantam.
Tiesību izpirkums vispārējā pensiju programmā
18. Saskaņā ar PSA 1993  55. pantu, kurā grozījumi izdarīti ar PA 1995  141. pantu, kā arī Occupational Pension Schemes (Contracting‑out) (Amount Required for Restoring State Scheme Rights and Miscellaneous Amendment) Regulations 1998  ( SI 1998/1397 ) to programmu dalībnieki, kas atbilst zināmiem nosacījumiem, var atjaunot visas savas tiesības vai to daļu vispārējā pensiju programmā, ja dalības programmas likvidācijas process ticis uzsākts ne agrāk kā 1997. gada 6. aprīlī un ja šai programmai trūkst līdzekļu.
Programmas finanšu līdzekļu turēšana pie neatkarīgā pārvaldītāja
19. Income and Corporation Taxes Act 1988  592. pants ļauj darba devējiem un darba ņēmējiem saņ emt nodokļa samazinājumus par summām, kas iemaksātas pensiju programmās, ja programmas aktīvi tiek turēti pie neatkarīga pārvaldītāja un līdz ar to maksātnespējas gadījumā uz tiem nevar pretendēt citi kreditori. Parasti papildu pensiju programmas ievēroja šo pienākumu piešķirtā nodokļu samazinājuma dēļ.
20. No 2006. gada 6. aprīļa vairs netiek prasīts turēt programmas aktīvus pie neatkarīga pārvaldītāja, lai saņemtu nodokļu samazinājumu. Tomēr saskaņā ar PA 2004 , kas stājās spēkā 2005. gada 23. septembrī, 252. panta 2. punktu pensiju programmām jābūt organizētām neatkarīga pārvaldītāja formā, lai pārvaldniekiem būtu tiesības saņemt maksājumus programmas finansēšanai.
“Minimum Funding Requirement” ( MFR ) un darba devēja parāds
21. Saskaņā ar PA 1995  56. pantu uzņēmumu pensiju programmām, izņemot noteiktas programmas, ir jānodrošina, ka to aktīvu vērtība nav mazāka par viņu saistību summu, kas aprēķināta, pamatojoties uz “Minimum Funding Requirement”.
22. PA 1995  75. pants un Occupational Pension Schemes  ( Deficiency on Winding Up etc. ) Regulations 1996  ( SI 1996/3128 ), kurā grozījumi izdarīti ar Occupational Pension Schemes  ( Minimum Funding Requirement and Miscellaneous Amendments ) Regulations 2002  ( SI 2002/380 ) (turpmāk tekstā kopā – “noteikumi par aktīvu nepietiekamību”), noteic, ka gadījumā, ja uzņēmuma ar darba algu saistītu pensiju programma, uz kuru attiecas 75. pants, tiek likvidēta vai darba devējs kļūst maksātnespējīgs minētā panta izpratnē un ja attiecīgajā dienā tās aktīvi nav pietiekami tās saistību izpildei, starpībai atbilstoša summa tiek uzskatīta par darba devēja parādu programmas pārvaldniekiem, kas ļauj šiem pārvaldniekiem celt prasību par parāda piedziņu.
23. No 2005. gada 6. aprīļa PA 1995  75. pants ir grozīts ar PA 2004  271. pantu un noteikumi par aktīvu nepietiekamību ir aizstāti ar Occupational Pension Schemes  ( Employer Debt ) Regulations 2005  ( SI 2005/678 ), kurā savukārt grozījumi izdarīti ar Occupational Pension Schemes  ( Employer Debt etc. ) ( Amendment ) Regulations 2005  ( SI 2005/2224 ). Tomēr iepriekšējie noteikumi būtībā ir palikuši negrozīti.
24. Turklāt noteiktas iemaksas, kas jāmaksā darba devējam uzņēmuma pensiju programmā vai valsts programmā, ir prioritārie prasījumi, kas ietilpst Insolvency Act 1986  6. pielikumā paredzētajā 4. kategorijā, tostarp:
– darbinieku iemaksas uzņēmuma pensiju programmā, kas ir atskaitītas no darba algas četru mēnešu laikposmā pirms maksātnespējas iestāšanās dienas, bet ko darba devējs vēl nav pārskaitījis programmai; un
– iemaksas, kas jāmaksā darba devējam uzņēmuma pensiju programmā atbilstoši “contracting‑out” [iespēja izvēlēties nevis piedalīties State Earnings Pension Scheme  ( SERPS ), kas ir obligātā papildu pensiju programma, bet gan uzņēmuma pensiju programmā] divpadsmit mēnešu laikposmā pirms maksātnespējas iestāšanās dienas, ja šīs iemaksas atbilst noteikumiem par minimālo garantēto pensiju ( PSA 1993  8. panta 2. punkts) vai aizsargātajām tiesībām ( PSA 1993  10. pants) šajā programmā.
Pamata prāva
25. Prasītāji pamata prāvā ir sabiedrības ASW Limited , attiecībā uz kuru atbilstoši 2003. gada 24. aprīļa rīkojumam ir uzsākta likvidācijas procedūra tiesā, bijušie darbinieki.
26. Viņi piedalījās šīs sabiedrības finansētajās pensiju programmās, proti, ASW Pension Plan  un ASW Sheerness Steel Group Pension Fund  (turpmāk tekstā – “pensiju programmas”).
27. Šīm pensiju programmām ir šādas īpašības, kas raksturo visas privātās pensiju programmas, kuras pamatojas uz pēdējo darba algu:
– pabalstus, kas saukti par “pabalstiem uz pēdējās darba algas pamata”, aprēķina, pamatojoties uz pensijas tiesību uzkrājuma likmi, kā arī uz katra dalībnieka pēdējo darba algu un darba stāžu sabiedrībā;
– dalībnieki maksā iemaksu, kas atbilst noteiktai procentuālajai likmei no viņu darba algas, un darba devējam tā ir jāmaksā pēc tādas likmes, kas ļauj uzturēt un izmaksāt pabalstus; šīs programmas tiek sauktas par “līdzsvarotu izmaksu” programmām;
– darba devēja sabiedrība, kas finansē šīs programmas, ir tiesīga paziņot par iemaksu veikšanu pārtraukšanu un ierosināt programmu likvidāciju;
– no pensiju programmu likvidācijas procesa sākšanas brīža sāk piemērot PA 1995  75. panta noteikumus, kas attiecas uz atbilstoši tiesību aktiem nosakāmo sabiedrības parādu pret šīm programmām.
28. Pensiju programmas tika izbeigtas 2002. gada jūlijā un ir likvidācijas procesā. To pārvaldniekiem tagad ir jāizmanto šo programmu aktīvi, lai nodrošinātu pabalstu izmaksu dalībniekiem, ievērojot noteiktās prioritārās kategorijas, kas definētas pensiju programmas reglamentējošajos noteikumos, ņemot vērā ar tiesību aktiem izdarītos grozījumus. Programmu aktīvus vispirms izmanto, lai nodrošinātu atbilstošu pabalstu izmaksu tiem dalībniekiem, kas jau bija sākuši saņemt pensiju attiecīgo programmu likvidēšanas sākuma datumā, un pēc tam – atkarībā no aktīvu pietiekamības – lai nodrošinātu atbilstošu pabalstu izmaksu dalībniekiem, kas vēl nebija sākuši saņemt pensiju attiecīgo programmu likvidēšanas sākuma datumā.
29. Jaunākie pensiju programmas aktuāru veiktie vērtējumi liecina par to, ka nepietiks aktīvu, lai izmaksātu visus pabalstus, kas pienākas visiem dalībniekiem, un līdz ar to pabalsti dalībniekiem, kas vēl nav pensionējušies, tiks samazināti.
30. Uzskatot, ka Apvienotajā Karalistē spēkā esošais tiesiskais regulējums nenodrošina viņiem Direktīvas 8. pantā noteikto aizsardzības līmeni, prasītāji pamata prāvā cēla prasību par nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu pret Apvienotās Karalistes valdību, kuru pārstāv Secretary of State for Work and Pensions .
31. High Court of Justice  ( England & Wales ), Chancery Division , kurā izskatīšanai iesniegta šī lieta, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
1) Vai Direktīvas [..] 8. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas uzliek dalībvalstīm pienākumu, izmantojot visus vajadzīgos līdzekļus, nodrošināt, lai darbinieku iegūtās tiesības saskaņā ar uzņēmumu vai starpuzņēmumu pēdējās algas papildu pensiju programmām gadījumā, ja darbinieka privātais darba devējs kļūst maksātnespējīgs un šādas programmas finanšu līdzekļi nav pietiekami, lai finansētu šādus pabalstus, pilnībā finansētu dalībvalsts?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai 8. panta prasības ir pienācīgi ieviestas ar iepriekš minēto tiesisko regulējumu, kas ir spēkā Apvienotajā Karalistē?
3) Ja Apvienotās Karalistes tiesību aktu normas neatbilst 8. pantam, kādi kritēriji jāizmanto valsts tiesai, lai izvērtētu, vai attiecīgā Kopienu tiesībās noteikto pienākumu neizpilde ir pietiekami būtisks pārkāpums, lai iestātos atbildība par zaudējumu atlīdzību? It īpaši, vai neizpilde vien ir pietiekama, lai tiktu atzīts pietiekami būtisks pārkāpums, vai arī dalībvalstij ir acīmredzami un būtiski jāpārkāpj savas likumdošanas kompetences robežas, vai arī jāpiemēro citi kritēriji un, ja tā, tad kādi?
Par pirmo jautājumu
32. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja darba devējs kļuvis maksātnespējīgs un uzņēmumu vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmu līdzekļi nav pietiekami, iegūtās tiesības uz vecuma pabalstiem ir jāfinansē, pirmkārt, pašām dalībvalstīm un, otrkārt, pilnā apjomā.
Tiesai iesniegtie apsvērumi
33. Prasītāji pamata prāvā apgalvo, ka Direktīvas sistēma un tās 8. panta teksts uzliek dalībvalstīm pienākumu sasniegt konkrētu rezultātu. Tātad nepieciešamības gadījumā tām ir jāfinansē iegūtās tiesības pilnā apjomā.
34. Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, Īrija, Nīderlandes Karaliste un Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka Direktīvas 8. pants neprasa dalībvalstīm garantēt darbinieku iegūtās tiesības pilnā apjomā. Tas atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību.
Tiesas atbilde
35. Jāatzīst, ka Direktīvas 8. panta teksts tiktāl, ciktāl tajā ir vispārīgā veidā norādīts, ka dalībvalstis “nodrošina, ka tiek veikti vajadzīgie pasākumi”, neuzliek šīm valstīm pienākumu pašām finansēt tiesības uz pabalstiem, kam ir jābūt aizsargātām atbilstoši Direktīvai.
36. Izmantotais formulējums atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību attiecībā uz pasākumiem, kas jāparedz, lai nodrošinātu šo aizsardzību.
37. Līdz ar to dalībvalsts var paredzēt, piemēram, nevis finansēšanu no publiskajām iestādēm, bet drīzāk apdrošināšanas pienākumu uz darba devēju rēķina vai garantiju iestādes izveidošanu, saistībā ar ko dalībvalsts noteiktu sīki izklāstītus finansēšanas noteikumus.
38. Attiecībā uz Direktīvā prasīto aizsardzības līmeni ir jāatgādina, ka atbilstoši tās preambulas pirmajam apsvērumam pasākumi, kas jāparedz, lai nodrošinātu darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, ir jāparedz, “ņemot vērā nepieciešamību līdzsvarot ekonomisko un sociālo attīstību Kopienā”.
39. Tātad Direktīva sliecas saskaņot darbinieku intereses ar nepieciešamību nodrošināt līdzsvarotu ekonomisko un sociālo attīstību.
40. Tās mērķis ir saskaņā ar Kopienu tiesībām nodrošināt darbinieku minimālo aizsardzību darba devēja maksātnespējas gadījumā (1991. gada 19. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90 Francovich  u.c., Recueil , I‑5357. lpp., 3. punkts), atbilstoši tās 9. pantam neierobežojot labvēlīgākus noteikumus, ko dalībvalstis var piemērot vai ieviest.
41. Aizsardzības līmenis, ko Direktīva prasa nodrošināt attiecībā uz katru ar to izveidotu konkrētu garantiju, ir jānosaka, ievērojot attiecīgā noteikuma formulējumu, kas nepieciešamības gadījumā ir jāinterpretē, ņemot vērā tās preambulas apsvērumus.
42. Attiecībā uz garantiju, kas saistīta ar tiesībām uz vecuma pabalstiem papildu pensiju programmu ietvaros, Direktīvas 8. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka tas prasa garantēt attiecīgās tiesības pilnā apjomā.
43. Patiešām, līdzīgi Direktīvas 7. pantam, kas attiecas uz dalībvalstu normatīvajos aktos noteiktajām sociālā nodrošinājuma sistēmām, un pretstatā šīs pašas direktīvas 3. un 4. pantam, kas attiecas uz nesamaksātajiem darba samaksas parādiem, minētais 8. pants tieši neparedz iespēju dalībvalstīm ierobežot aizsardzības līmeni.
44. Tas vien, ka nav tiešas norādes šai sakarā, tomēr nevar liecināt – neatkarīgi no attiecīgā noteikuma formulējuma – par Kopienu likumdevēja nodomu uzlikt pienākumu garantēt tiesības uz pabalstiem pilnā apjomā.
45. Šajā sakarā ir jāatzīst, ka, tā kā Direktīvas 8. pants vispārīgā veidā prasa tikai pieņemt pasākumus, kas vajadzīgi attiecīgo personu “interešu aizsardzībai”, tas attiecībā uz aizsardzības līmeņa noteikšanu piešķir dalībvalstīm ievērojamu rīcības brīvību, kas izslēdz pienākumu sniegt pilna apjoma garantiju.
46. Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja darba devējs kļuvis maksātnespējīgs un uzņēmumu vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmu līdzekļi nav pietiekami, iegūtās tiesības uz vecuma pabalstiem nav obligāti jāfinansē pašām dalībvalstīm un tās nav obligāti jāfinansē pilnā apjomā.
Par otro jautājumu
47. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 8. pants pieļauj tādu aizsardzības sistēmu kā pamata prāvā aplūkojamā.
Tiesai iesniegtie apsvērumi
48. Prasītāji pamata prāvā uzskata, ka aplūkojamās valsts sistēmas piemērošanas rezultātā tiesības uz pabalstiem var samazināties par 80 %. Šāda sistēma liegtu Direktīvas 8. pantam jebkādu praktisko nozīmi. Pieņemtie noteikumi nenodrošinātu pienācīgu Direktīvas transpozīciju.
49. Apvienotā Karaliste uzskata, ka ar dažādiem šā sprieduma 10.–24. punktā izklāstītajiem pamata prāvā aplūkojamās sistēmas elementiem pietiek, lai nodrošinātu minimālo aizsardzības līmeni, kāds prasīts Direktīvas 8. pantā.
50. Tā piebilst, ka no 2005. gada 1. septembra saskaņā ar PA 2004  286. pantu un Financial Assistance Scheme Regulations 2005  ( SI 2005/1986 ) ir izveidota finanšu palīdzības programma Financial Assistance Scheme (turpmāk tekstā – “ FAS ”). Šī programma sniedz palīdzību noteiktiem pensiju programmu dalībniekiem darba devēja maksātnespējas gadījumā. Tā ir piemērojama uzņēmumu pensiju programmām, attiecībā uz kurām likvidācijas procedūra tikusi uzsākta laikposmā no 1997. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 5. aprīlim. Ar to tiek līdzfinansēti pensiju pabalsti, kamēr tie nesasniedz aptuveni 80% no paredzētās pensijas apmērā.
51. Īrija un Nīderlandes Karaliste arī uzskata, ka tādi noteikumi, kādus pieņēmusi Apvienotā Karaliste, veido pienācīgu Direktīvas transpozīciju.
52. Komisija norāda, ka attiecībā uz prasītājiem pamata prāvā esošā sistēma nav novērsusi būtiskus zaudējumus viņu tiesībās. Šī situācija ir grūti savienojama ar Direktīvas 8. pantā noteikto mērķi.
53. Ir grūti ar pietiekamu precizitāti identificēt aizsardzības līmeni, kādu prasa šis noteikums. Taču aizsardzības līmenis, ko bauda prasītāji pamata prāvā, nav pietiekams.
Tiesas atbilde
54. No lietas materiālos ietvertajām ziņām, kas nav apstrīdētas, izriet, ka divi prasītāji pamata prāvā saņems attiecīgi tikai 20 % un 49 % no tā pabalstu apmēra, uz ko viņiem bija tiesības.
55. Ņemot vērā, ka nepastāv pienākums garantēt tiesības uz pabalstiem pilnā apjomā, ir jānosaka Direktīvā prasītais minimālais aizsardzības līmenis.
56. Jāatzīst, ka atšķirībā no Direktīvas 3. un 4. panta, kuru formulējums –kaut arī atstāj dalībvalst īm zināmu rīcības brīvību – ļauj noteikt minimālo prasīto garantiju attiecībā uz nesamaksātajiem darba samaksas parādiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francovich  u.c., 18.–20. punkts), Direktīvas 8. pantā un nevienā cita tās noteikumā nav elementu, kas ļautu precīzi noteikt minimālo līmeni, kāds tiek prasīts tiesību uz pabalstiem aizsardzībai papildu pensiju programmu ietvaros.
57. Tomēr, ņemot vērā Kopienu likumdevēja skaidri izteikto gribu, ir jāatzīst, kas valsts tiesību normas, kuras noteiktās situācijās var izraisīt pabalstu garantijas samazināšanos līdz 20 % vai 49 % no tā pabalstu apmēra, uz kuru darbiniekam bija tiesības, t.i., vismaz par pusi no viņa tiesībām, nevar uzskatīt par atbilstošām Direktīvas 8. pantā izmantotā termina “aizsargāt” definīcijai.
58. Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši neapstrīdētiem datiem, ko Apvienotā Karaliste ir paziņojusi Komisijai, 2004. gadā:
– aptuveni 65 000 pensiju programmu dalībnieki ir cietuši zaudējumus, kas pārsniedz 20 % no paredzētās pabalstu summas;
– aptuveni 35 000 jeb 54 % no tiem ir cietuši zaudējumus, kas pārsniedz 50 % no minēto pabalstu summas.
59. Līdz ar to ir jāsecina, ka tāda sistēma, kāda ir ieviesta ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem, nenodrošina Direktīvā paredzēto aizsardzību un neveido tās 8. panta pienācīgu transpozīciju.
60. Šo secinājumu neatspēko tādas programmas kā FAS  izveidošana no 2005. gada 1. septembra, lai gan šī programma ir piemērojama likvidācijas procedūrām, kas uzsāktas laikposmā no 1997. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 5. aprīlim.
61. No lietas materiālos ietvertajām ziņām, kas nav apstrīdētas, izriet, ka FAS :
– neattiecas uz programmas dalībniekiem, kam 2004. gada 14. maijā vēl bija palikuši vairāk nekā trīs gadi līdz pensionēšanās dienai;
– sniedz atbalstu tikai aptuveni 11 000 no 85 000 attiecīgo programmu dalībniekiem, kas vēl nav pensionējušies, jeb 13 % no viņu kopējā skaita.
62. Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 8. pants nepieļauj tādu aizsardzības sistēmu kā pamata prāvā aplūkojamā.
Par trešo jautājumu
63. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 8. panta nepareizas transpozīcijas gadījumā, lai iestātos attiecīgās dalībvalsts atbildība, pietiek vien ar šā Kopienu tiesību pārkāpuma faktu vai arī ir jākonstatē, ka dalībvalsts ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas.
Tiesai iesniegtie apsvērumi
64. Prasītāji pamata prāvā norāda, ka, lai konstatētu pietiekami būtiska Kopienu tiesību pārkāpuma esamību, noteikt, ka dalībvalsts ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas 1996. gada 5. marta sprieduma apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame  ( Recueil , I‑1029. lpp., 55. punkts) izpratnē, ir nepieciešams tikai tad, ja dalībvalstij ir bijusi ievērojama rīcības brīvība.
65. Viņi apgalvo, ka šajā lietā Direktīvas 8. pants uzliek dalībvalstij skaidru pienākumu sasniegt konkrēto rezultātu. Apvienotajai Karalistei tātad neesot bijusi ievērojama rīcības brīvība.
66. Viņi piedāvā piemērot principu, kāds izklāstīts 1996. gada 23. maija spriedumā lietā C‑5/94 Hedley Lomas  ( Recueil , I‑2553. lpp., 28. punkts), 1996. gada 8. oktobra spriedumā apvienotajās lietās C‑178/94, C‑179/94 un no C‑188/94 līdz C‑190/94 Dillenkofer  u.c. ( Recueil , I‑4845. lpp., 25. punkts) un 2001. gada 18. janvāra spriedumā lietā C‑150/99 Stockholm Lindöpark  ( Recueil , I‑493. lpp., 40. punkts) un saskaņā ar kuru gadījumā, ja attiecīgajai dalībvalstij nebija jāizdara normatīvā izvēle un ja tās rīcības brīvība bija būtiski ierobežota vai pat neeksistēja, pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanai var pietikt vien ar Kopienu tiesību pārkāpumu kā tādu.
67. Tātad viņi uzskata, ka Direktīvas 8. panta nepareiza transpozīcija esot pietiekami būtisks pārkāpums, kas var būt pamats dalībvalsts atbildībai.
68. Apvienotā Karaliste, Īrija un Komisija apgalvo, ka dalībvalsts atbildība iestājas, tikai pastāvot iepriekš minētajā spriedumā lietā Brasserie du pêcheur  un Factortame  paredzētajam nosacījumam, proti, ka šī dalībvalsts ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas. Šis nosacījums pamata lietā nav izpildīts.
Tiesas atbilde
69. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Brasserie du pêcheur  un Factortame , 51. punkts, un lietā Hedley Lomas , 25. punkts; 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑424/97 Haim , Recueil , I‑5123. lpp., 36. punkts, un 2003. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑63/01 Evans , Recueil , I‑14447. lpp., 83. punkts) dalībvalsts atbildība par zaudējumiem, kas nodarīti privātpersonām ar Kopienu tiesību pārkāpumu, iestājas, ja:
– pārkāptā tiesību norma paredz piešķirt tiesības privātpersonām;
– pārkāpums ir pietiekami būtisks;
– pastāv tieša cēloņsakarība starp valsts izdarīto pienākuma pārkāpumu un cietušajām personām nodarīto kaitējumu.
70. Attiecībā uz nosacījumu, ka Kopienu tiesību pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam, tas nozīmē, ka dalībvalstij būtu acīmredzami un būtiski jāpārkāpj savas rīcības brīvības robežas, šai sakarā cita starpā ņemot vērā pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpi un rīcības brīvības, ko pārkāptais noteikums atstāj valsts iestādēm, apjomu (iepriekš minētais spriedums lietā Brasserie du pêcheur  un Factortame , 55. un 56. punkts).
71. Tomēr gadījumā, ja dalībvalstij nebija jāizdara normatīvā izvēle un ja tās rīcības brīvība bija būtiski ierobežota vai pat neeksistēja, pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanai var pietikt vien ar Kopienu tiesību pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums lietā Hedley Lomas , 28. punkts).
72. Tātad dalībvalsts rīcības brīvības apjoms ir svarīgs kritērijs, lai noteiktu pietiekami būtiska Kopienu tiesību pārkāpuma esamību.
73. Šī rīcības brīvība ir lielā mērā atkarīga no pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpes.
74. Attiecībā uz Direktīvas 8. pantu no pirmā jautājuma vērtējuma izriet, ka šis noteikums, ņemot vērā tā formulējuma vispārīgumu, piešķir dalībvalstīm ievērojamu rīcības brīvību, lai noteiktu tiesību uz pabalstiem aizsardzības līmeni.
75. Līdz ar to dalībvalsts atbildība šā noteikuma nepareizas transpozīcijas dēļ var iestāties tikai tad, ja tiek konstatēts, ka šī valsts acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas.
76. Lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts, valsts tiesai, kas izskata prasību par zaudējumu atlīdzināšanu, ir jāņem vērā visi faktori, kas raksturo tās izskatāmo situāciju (2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑224/01 Köbler , Recueil , I‑10239. lpp., 54. punkts).
77. Šie faktori ietver ne tikai pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpi un rīcības brīvības, ko pārkāptais noteikums atstāj valsts iestādēm, apjomu, bet arī veiktās pienākumu neizpildes vai nodarītā kaitējuma tīšo vai netīšo raksturu, iespējamās kļūdas tiesību piemērošanā atvainojamību vai neatvainojamību, apstākli, ka Kopienu iestādes nostāja varēja veicināt Kopienu tiesībām pretēja valsts pasākuma vai prakses nepieņemšanu, pieņemšanu vai uzturēšanu spēkā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Brasserie du pêcheur  un Factortame , 56. punkts, un lietā Köbler , 55. punkts).
78. Šajā lietā iesniedzējtiesai būs jāņem vērā Direktīvas 8. panta skaidrības un precizitātes pakāpe attiecībā uz prasīto aizsardzības līmeni.
79. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka ne prasītājiem pamata prāvā, ne dalībvalstīm, kas sniegušas savus apsvērumus, ne arī Komisijai nav izdevies precīzi noteikt minimālo aizsardzības līmeni, ko, viņuprāt, prasot Direktīva, gadījumā, ja tiek pieņemts, ka tā neliek nodrošināt garantiju pilnā apjomā.
80. Turklāt, kā tas ir atzīts šā sprieduma 56. punktā, Direktīvas 8. pantā un nevienā cita tās noteikumā nav elementu, kas ļautu precīzi noteikt minimālo aizsardzības līmeni, kāds prasīts tiesību uz pabalstiem aizsardzībai.
81. Iesniedzējtiesa var arī ņemt vērā Komisijas 1995. gada 15. jūnija ziņojumu COM(95) 164, galīgā redakcija (nav publicēts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī ), par Direktīvas transpozīciju dalībvalstīs, kurš tika minēts Tiesai iesniegtajos apsvērumos un kurā Komisija ir secinājusi (52. lpp.): “dažādie [Apvienotās Karalistes pieņemtie] noteikumi šķiet atbilstoši [Direktīvas] 8. pantā paredzētajām prasībām”. Kā uz to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 98. punktā, šāds formulējums – lai cik tas būtu piesardzīgs – varēja nostiprināt attiecīgās dalībvalsts nostāju attiecībā uz Direktīvas transpozīciju.
82. Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 8. panta nepareizas transpozīcijas gadījumā, lai iestātos attiecīgās dalībvalsts atbildība, ir jākonstatē, ka dalībvalsts ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas.
Par lūgumu ierobežot šā sprieduma iedarbību laikā
83. Apvienotā Karaliste un Īrija ir lūgušas – gadījumā, ja Tiesa pieņemtu prasītājiem pamata prāvā labvēlīgu Direktīvas interpretāciju – ierobežot tās sprieduma iedarbību laikā, attiecinot to tikai uz procedūrām, kas uzsāktas pirms sprieduma pasludināšanas dienas.
84. Ņemot vērā atbildes uz trim uzdotajiem jautājumiem, nav jāapmierina šis lūgums.
Par tiesāšanās izdevumiem
85. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1) Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja darba devējs kļuvis maksātnespējīgs un uzņēmumu vai starpuzņēmumu papildu pensiju programmu līdzekļi nav pietiekami, iegūtās tiesības uz vecuma pabalstiem nav obligāti jāfinansē pašām dalībvalstīm un tās nav obligāti jāfinansē pilnā apjomā;
2) Direktīvas 80/987 8. pants nepieļauj tādu aizsardzības sistēmu kā pamata prāvā aplūkojamā;
3) Direktīvas 80/987 8. panta nepareizas transpozīcijas gadījumā, lai iestātos attiecīgās dalībvalsts atbildība, ir jākonstatē, ka dalībvalsts ir acīmredzami un būtiski pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas.