CELEX: 61995CJ0235
Socialpolitik
Skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens
Rådets direktiv 80/987/EEG
Artikel 4
Direkt effekt
Möjligheten att gentemot enskilda göra gällande nationella bestämmelser som fastställer en övre gräns för betalningsansvaret när kommissionen inte har underrättats om dessa bestämmelser

Domskäl
1 Cour d'appel de Douai har genom beslut av den 27 januari 1995, som rättats genom beslut av den 31 maj 1995 och inkommit till domstolens kansli den 6 juli 1995, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt två frågor om tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121, nedan kallat direktivet).
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan François Dumon, tidigare anställd vid Établissements Pierre Gilson (nedan kallat Gilson), och AGS Assedic Pas-de-Calais, i egenskap av företrädare för Association pour la gestion du régime d'assurances des créances des salariés (fransk lönegarantiinstitution, nedan kallad AGS). Tvisten rör en övre gräns för lönegaranti, som har tillämpats på den förstnämndes fordringar i samband med Gilsons konkurs.
Gemenskapsrätt
3 Enligt artikel 1.1 i direktivet är detta tillämpligt på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot arbetsgivare som är insolventa. Insolvensbegreppet definieras i artikel 2.1.
4 Enligt artikel 3.1 skall medlemsstaterna, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum.
5 I enlighet med artikel 4.1 får medlemsstaterna välja att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar enligt artikel 3. Medlemsstaterna får bland annat enligt artikel 4.3 fastställa en övre gräns för betalningsansvaret för arbetstagarnas utestående fordringar i syfte att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen för direktivet. Om medlemsstaterna utnyttjar denna möjlighet skall de till kommissionen meddela vilka metoder de valt för att fastställa denna gräns.
6 Enligt artikel 11.1 skulle medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktivet inom 36 månader efter dagen för anmälan och genast underrätta kommissionen om detta. Dessutom skulle medlemsstaterna i enlighet med artikel 11.2 till kommissionen överlämna texterna till de lagar och andra författningar som de antagit inom det område som omfattas av direktivet.
Nationell rätt
7 Den franska arbetslagen (code du travail) innehåller ett antal bestämmelser, tillkomna före direktivet, som syftar till att garantera betalning av lön då ett företag blir föremål för ackord efter ett ackordsförfarande eller försätts i konkurs av domstol samt till att begränsa betalningsansvaret för de institutioner som inrättats för att täcka risken att arbetsgivaren blir insolvent (lag nr 73-1194 av den 27 september 1973, ändrad och kompletterad genom lag nr 85-98 av den 25 januari 1985, och lag nr 75-1251 av den 27 december 1975).
8 Enligt artikel L 143-11-1 i arbetslagen skall varje arbetsgivare som är näringsidkare eller utgör en privaträttslig juridisk person, oavsett om den är näringsidkare eller ej, med en eller flera anställda försäkra dessa mot risken för att deras utestående fordringar enligt anställningsavtalet inte betalas i händelse av att ett ackordsförfarande inleds.
9 I artikel L 143-11-4 föreskrivs att försäkringssystemet i artikel L 143-11-1 skall förvaltas av en organisation som skall bildas av de mest representativa nationella arbetsgivarorganisationerna och godkännas av arbetsmarknadsministern.
10 För detta ändamål bildades AGS, som består av Conseil national du patronat français, Confédération des petites et moyennes entreprises och Confédération nationale de la mutualité de la coopération et du crédit agricole. Ett avtal om förvaltningen ingicks mellan dessa organisationer och Union nationale interprofessionnelle pour l'emploi dans l'industrie et le commerce (nedan kallat Unedic) och godkändes av arbetsmarknadsministern. Unedic och arbetsgivarorganisationerna inom industri- och handelssektorerna, s.k. Assedics, har av AGS givits i uppdrag att uppbära de avgifter genom vilka detta garantisystem finansieras och att ställa nödvändiga medel till konkursförvaltarnas förfogande.
11 Enligt artikel L 143-11-8 är de i artikel L 143-11-4 nämnda institutionernas ansvar för den anställdes samtliga fordringar begränsat till ett eller flera belopp, vilka fastställs i dekret på grundval av det månatliga maximibelopp som ligger till grund för beräkningen av belopp som skall betalas till det arbetslöshetsförsäkringssystem som avses i bok III avdelning V kapitel I avsnitt II i arbetslagen.
12 Enligt artikel D 143-2 i arbetslagen kan det garantibelopp som avses i artikel L 143-11-8 i arbetslagen högst uppgå till ett belopp motsvarande 13 gånger det månatliga maximibelopp som ligger till grund för beräkningen av belopp som skall betalas till arbetslöshetsförsäkringssystemet, när fordringarna följer av lag eller annan författning eller av klausuler i kollektivavtal och har sin grund i ett anställningsavtal som slutits mer än sex månader före ackordsbeslutet (nedan kallat 13-gränsen). Denna gräns, vilken den 1 juli 1995 uppgick till 679 120 FF, skall beräknas den dag då arbetstagarens lön förfaller till betalning, dock senast den dag då domstolen fastställer ackordsförslaget eller försätter företaget i konkurs. I övriga fall är garantin begränsad till ett belopp motsvarande fyra gånger det månatliga maximibelopp som ligger till grund för beräkningen av belopp som skall betalas till arbetslöshetsförsäkringssystemet (nedan kallat 4-gränsen). Den 1 juli 1995 uppgick denna gräns till 208 960 FF.
Tvisten vid den nationella domstolen
13 Genom ett anställningsavtal ingått den 1 april 1977 anställdes François Dumon av Gilson som handelsresande med ensamrätt att representera företaget.
14 Genom beslut av den 22 augusti 1989 försatte Tribunal de commerce de Lille Gilson i konkurs och utsåg advokaten Froment som förvaltare i konkursen. Den 15 september 1989 sades François Dumon upp på grund av bolagets ekonomiska situation, varefter hans anställning upphörde den 8 december 1989.
15 François Dumon vände sig till Conseil de prud'hommes de Tourcoing och yrkade fastställande av fordringens exakta belopp samt av att AGS, företrätt av Assedic Pas-de-Calais, var betalningspliktigt för beloppet. François Dumon ifrågasatte AGS beslut att begränsa garantin till 4-gränsen trots att han hade gjort gällande att den i samma artikel föreskrivna 13-gränsen var tillämplig på honom. Enligt François Dumon följde hans fordringar, i enlighet med artikel D 143-2, av lag eller kollektivavtal och hade sin grund i ett anställningsavtal som hade slutits mer än sex månader före konkursbeslutet.
16 AGS hävdade med stöd av artikel D 143-2 i arbetslagen att François Dumons fordran varken följde av lag eller annan författning eller av kollektivavtal, utan av ett anställningsavtal. AGS ansåg därför att 4-gränsen var tillämplig.
17 I dom av den 27 januari 1992 fastställde Conseil de prud'hommes de Tourcoing att François Dumons fordran följde av lag, i synnerhet av artikel L 751-1 i arbetslagen, i vilken kraven för att få bedriva yrkesmässig verksamhet som handelsresande anges, och av avtalsklausuler, nämligen artikel 5 i det rikstäckande kollektivavtalet för handelsresande. Fordringen kunde därför göras gällande mot AGS upp till 13-gränsen och inte endast upp till 4-gränsen. Conseil de prud'hommes fastställde således att François Dumons fordran gentemot Gilson uppgick till 470 522 FF och att det belopp som återstod att betala, efter avdrag för de belopp som AGS redan hade betalat, uppgick till 380 840 FF.
18 AGS, företrätt av Assedic Pas-de-Calais, överklagade den 13 mars 1992 domen till Cour d'appel de Douai och gjorde gällande att det inte var 13-gränsen utan 4-gränsen som var tillämplig i François Dumons fall samt att denne inte längre hade någon fordran gentemot AGS på grund av de förskott som hade utbetalats.
19 François Dumon yrkade för sin del att överrätten skulle fastställa Conseil de prud'hommes de Tourcoings dom. I andra hand gjorde han gällande att artikel D 143-2 i den franska arbetslagen inte var förenlig med artikel 4.3 i direktivet vilken borde ha direkt effekt på grund av att den är precis och ovillkorlig.
Tolkningsfrågorna
20 Cour d'appel de Douai fastställde Conseil de prud'hommes' dom såvitt avser förekomsten och storleken av François Dumons fordringar i Gilsons konkurs. Eftersom överrätten var osäker på hur direktivet skulle tolkas med avseende på de i nationell rätt föreskrivna garantibegränsningarna, beslutade den likväl att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
"1) Är artikel 4 i direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens allmängiltig och bindande, och skall den således ha direkt effekt i den nationella rätten?
2) I artikel D 143-2 i den franska arbetslagen stadgas att det garantibelopp som avses i artikel L 143-11-8 i den franska arbetslagen högst kan uppgå till ett belopp motsvarande 13 gånger det månatliga maximibelopp som ligger till grund för beräkningen av avgiften till arbetslöshetsförsäkringssystemet, när fordringarna följer av lag eller annan författning eller av klausuler i kollektivavtal och har uppkommit till följd av anställningsavtal som har ingåtts mer än sex månader före beslutet att inleda ett ackordsförfarande, samt att garantibeloppet i alla andra fall är begränsat till ett belopp motsvarande fyra gånger det ovannämnda maximibeloppet. Är förstnämnda artikel förenlig med direktivet av den 20 oktober 1980, när kommissionen inte har underrättats om bestämmelsen i enlighet med kraven i artikel 11 i detta direktiv?"
Den andra frågan
21 Den nationella domstolen vill genom sin andra fråga, vilken bör undersökas först, i huvudsak få klarhet i huruvida artiklarna 4.3 och 11 i direktivet hindrar att bestämmelser som i likhet med artikel D 143-2 i den franska arbetslagen fastställer en övre gräns för betalningsansvaret för arbetstagarnas utestående fordringar tillämpas när medlemsstaten inte har meddelat kommissionen vilka metoder som den valt för att fastställa denna gräns.
22 I detta avseende kan inledningsvis konstateras att den franska regeringen i sina yttranden till domstolen har uppgett att den år 1984 respektive år 1986 via generalsekretariatet vid ministeriekommittén för frågor rörande det europeiska ekonomiska samarbetet och via Frankrikes ständiga representation vid Europeiska gemenskaperna tillställde kommissionen två rapporter om de nationella bestämmelsernas överensstämmelse med direktivet. Dessa handlingar innehöll, enligt den franska regeringen, detaljerad information om metoderna för att fastställa den allmänna övre gränsen för lönegaranti i de franska reglerna, varvid hänvisning gjordes till bland annat bestämmelserna om begränsning av den garanti som AGS ansvarar för samt angavs hur maximibeloppen enligt garantin fastställdes. Närmare bestämt utgör, enligt den franska regeringen, den möjlighet som medlemsstaterna ges i artikel 4 i direktivet motsvarigheten till bestämmelser som funnits i fransk rätt sedan år 1976. De franska myndigheterna tillställde därför kommissionen endast en jämförelsetabell över gemenskapsbestämmelserna och de franska bestämmelserna.
23 Den franska regeringen har därför uppmanat domstolen att fastställa att den har iakttagit sin meddelandeskyldighet enligt direktivet.
24 Kommissionen har för sin del gjort gällande att den franska lagstiftningen har använts som modell vid utarbetandet av direktivet och att den redan år 1979 kunde ta del av metoderna för fastställande av den övre gränsen genom de skriftliga upplysningar som den franska delegationen hade skickat till rådet. Kommissionen anser sig därför ha erhållit de uppgifter som avses i artikel 4.3 i direktivet från Republiken Frankrike, även om någon formell anmälan inte har skett efter att direktivet antogs.
25 Det skall i detta sammanhang erinras om att det i ett förfarande enligt artikel 177 i fördraget, vilken bygger på en klar åtskillnad mellan de nationella domstolarnas och EG-domstolens funktioner, är den nationella domstolen som är behörig att bedöma de faktiska omständigheterna i målet (se av denna innebörd dom av den 16 mars 1978 i mål 104/77, Oehlschläger, REG 1978, s. 791, punkt 4, och av den 15 november 1979 i mål 36/79, Denkavit Futtermittel, REG 1979, s. 3439, punkt 12). EG-domstolen är således endast behörig att uttala sig om tolkningen eller giltigheten av en gemenskapsrättsakt utifrån de faktiska omständigheter som angivits av den nationella domstolen (dom av den 2 juni 1994 i mål C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, REG 1994, s. I-2305, punkt 16, och av den 20 mars 1997 i mål C-352/95, Phytheron International, REG 1997, s. I-1729, punkt 11).
26 Såsom domstolen har konstaterat i punkt 14 i domen i det ovannämnda målet Phytheron International skulle dessutom en ändring av tolkningsfrågornas föremål vara oförenlig med den roll som domstolen har givits genom artikel 177 i fördraget samt med domstolens skyldighet att säkerställa att medlemsstaternas regeringar och berörda parter ges möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen, med beaktande av att berörda parter enligt denna bestämmelse endast delges beslut om hänskjutande.
27 Det ankommer därför på den nationella domstolen att kontrollera huruvida de nya uppgifter som har framkommit i förfarandet vid domstolen har betydelse, eller till och med är avgörande, för utgången i det nationella målet.
28 Vad gäller det svar som skall ges på den andra frågan, skall först erinras om att medlemsstaterna, om de har utnyttjat den möjlighet som ges i artikel 4.3 första stycket och har fastställt en övre gräns för betalningsansvaret för arbetstagarnas utestående fordringar, enligt artikel 4.3 andra stycket i direktivet är skyldiga att meddela kommissionen vilka metoder som de valt för att fastställa denna gräns.
29 Av denna bestämmelse framgår emellertid inte att meddelandeskyldigheten är förenad med något förfarande för gemenskapskontroll av de metoder som medlemsstaten har valt eller att medlemsstaternas utnyttjande av möjligheten att fastställa en övre gräns är beroende av kommissionens uttryckliga eller tysta godkännande.
30 Vidare kan man vare sig av lydelsen av eller ändamålet med den förevarande bestämmelsen dra slutsatsen att åsidosättande av den meddelandeskyldighet som åligger medlemsstaterna i sig skulle medföra att de övre gränser som antagits på detta sätt blir rättsstridiga (för ett fall rörande en analog bestämmelse, se dom av den 13 juli 1989 i mål 380/87, Enichem Base m.fl., REG 1989, s. 2491, punkt 22).
31 Det förefaller således som om syftet med meddelandeskyldigheten i artikel 4.3 andra stycket endast är att ge kommissionen kännedom om huruvida medlemsstaterna har utnyttjat den möjlighet som ges i det föregående stycket och, i förekommande fall, om på vilket sätt detta har skett.
32 I artikel 11.2 i direktivet åläggs medlemsstaterna att meddela kommissionen vilka lagar och andra författningar som de antar inom det område som omfattas av direktivet. Av bestämmelsen framgår klart att den rör förhållandet mellan medlemsstaterna och kommissionen och att den inte ger enskilda någon rättighet som skulle kunna kränkas av att en medlemsstat åsidosätter sin skyldighet att i förväg meddela kommissionen vilka metoder som den valt för att fastställa en sådan övre gräns som avses i artikel 4.3.
33 Den andra frågan skall således besvaras så, att artikel 4.3 och artikel 11 i direktivet inte hindrar att bestämmelser som i likhet med artikel D 143-2 i den franska arbetslagen fastställer en övre gräns för betalningsansvaret för arbetstagarnas utestående fordringar tillämpas när medlemsstaten inte har meddelat kommissionen vilka metoder som den valt för att fastställa denna gräns.
Den första frågan
34 Den nationella domstolen vill genom sin första fråga få klarhet i huruvida artikel 4 i direktivet är allmängiltig och bindande och enskilda således kan åberopa artikeln vid nationell domstol.
35 Med hänsyn till svaret på den andra frågan saknas skäl att gå in på den första frågan.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
36 De kostnader som har förorsakats den franska regeringen och kommissionen, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 27 januari 1995, rättat genom beslut av den 31 maj 1995, har ställts av Cour d'appel de Douai - följande dom:
Artiklarna 4.3 och 11 i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens hindrar inte att bestämmelser som fastställer en övre gräns för betalningsansvaret för arbetstagarnas utestående fordringar tillämpas när medlemsstaten inte har meddelat kommissionen vilka metoder som den valt för att fastställa denna gräns.