CELEX: 62004CJ0466
Sociálne zabezpečenie
Liečebné náklady, ktoré vznikli v inom členskom štáte
Cestovné, ubytovacie a stravovacie výdavky
Článok 22 nariadenia (EHS) č. 1408/71

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 22 a 36 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971
o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov,
ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35), v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom
nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3, ďalej len „nariadenie
č. 1408/71“), ako aj výkladu článkov 10 ES, 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES, 87 ES a 249 ES.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorý vznikol z dôvodu, že Servicio Cántabro de Salud (verejný zdravotnícky systém Kantábrijského
autonómneho spoločenstva, ďalej len „SCS“) odmietol prevziať cestovné, ubytovacie a stravovacie výdavky vynaložené pánom Aceredom
Herrerom, španielskym štátnym príslušníkom, na nemocničnú liečbu, ktorá mu bola poskytnutá vo Francúzsku, ako aj výdavky vynaložené
jeho rodinným príslušníkom, ktorý ho sprevádzal.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Článok 22 nariadenia č. 1408/71 pod názvom „Pobyt mimo príslušného štátu – návrat do miesta bydliska v inom členskom štáte
alebo jeho zmena do iného členského štátu počas choroby alebo materstva – potreba odchodu do iného členského štátu za vhodným
ošetrením“ uvádza:
„1.      Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na
dávky, pričom ak je to vhodné, zohľadnia sa ustanovenia článku 18:
a)      ktorej stav si vyžaduje okamžité dávky počas pobytu na území iného členského štátu
alebo
...
c)      ktorá má povolenie príslušnej inštitúcie odísť na územie iného členského štátu, aby tam dostala ošetrenie primerané jej stavu,
má nárok na:
i)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu... v súlade s ustanoveniami právnych predpisov,
ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa však spravuje
právnymi predpismi príslušného štátu;
ii)      peňažné dávky poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje...
2.      …
Povolenie požadované podľa odseku 1 písm. c) nemožno odmietnuť, ak takéto ošetrenie patrí medzi dávky, ktoré stanovujú právne
predpisy členského štátu, na území ktorého má dotknutá osoba bydlisko, a keď nemôže byť dotknutej osobe poskytnuté takéto
ošetrenie v čase zvyčajne potrebnom pre obdržanie tejto starostlivosti na území členského štátu, kde má bydlisko, s ohľadom
na jej súčasný zdravotný stav alebo pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia.
...“
Článok 23 nariadenia č. 1408/71 znie takto:
„1.      Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy ustanovujú, že výpočet peňažných dávok má vychádzať z priemerného
zárobku alebo priemerného príspevku, určí takýto priemerný zárobok alebo príspevok výlučne na základe zárobku dosiahnutého
alebo príspevku zaplateného počas dôb dosiahnutých podľa uvedených právnych predpisov.
2.      Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorej právne predpisy ustanovujú, že výpočet peňažných dávok má vychádzať z paušálneho
zárobku, zohľadní výlučne paušálny zárobok alebo, ak je to vhodné, priemer paušálnych zárobkov za doby dosiahnuté podľa uvedených
právnych predpisov.
3.      Príslušná inštitúcia členského štátu, podľa právnych predpisov ktorého sa výška peňažných dávok mení podľa počtu rodinných
príslušníkov, zohľadňuje aj rodinných príslušníkov dotknutej osoby, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu tak,
akoby mali bydlisko na území príslušného štátu.“
Článok 36 nariadenia č. 1408/71 uvádza:
„1.      Vecné dávky poskytované v súlade s ustanoveniami tejto kapitoly inštitúciou niektorého členského štátu v mene inštitúcie iného
členského štátu sa nahradia v celom rozsahu.
2.      Náhrada uvedená v odseku 1 sa určuje a uskutočňuje v súlade s postupom upraveným vykonávacím nariadením uvedeným v článku
98 na základe preukázania skutočných výdavkov alebo na základe paušálnych platieb.
V druhom prípade majú byť paušálne platby také, aby náhrada bola čo najbližšie skutočným výdavkom.
3.      Dva alebo viac členských štátov alebo príslušných orgánov týchto štátov môže zabezpečiť iné metódy úhrady alebo vzdať sa všetkých
úhrad medzi inštitúciami, ktoré podliehajú ich právomoci.“
Článok 59 nariadenia č. 1408/71 nazvaný „Náklady na dopravu osoby, ktorá utrpela pracovný úraz alebo trpí chorobou z povolania“,
ktorý sa nachádza v kapitole venovanej pracovným úrazom a chorobám z povolania, znie takto:
„1.      Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy upravujú úhradu nákladov na dopravu osoby, ktorá utrpela pracovný
úraz alebo trpí chorobou z povolania, do miesta bydliska alebo do nemocnice, uhrádza takéto náklady do zodpovedajúceho miesta
na území iného členského štátu, kde má osoba bydlisko, za predpokladu, že táto inštitúcia vopred dala povolenie na takýto
prevoz, pričom riadne zohľadnila dôvody na jeho opodstatnenie. Takéto povolenie sa nevyžaduje v prípade cezhraničných pracovníkov.
2.      Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy upravujú náklady na prevoz tela osoby usmrtenej pri pracovnom
úraze na miesto pohrebu, hradí náklady na takýto prevoz do zodpovedajúceho miesta na území iného členského štátu, kde mala
osoba bydlisko v čase úrazu.
Podľa článkov 18 a 24 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup na vykonávanie nariadenia
č. 1408/71 (Ú. v. ES L 74, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 83), v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97
(ďalej len „nariadenie č. 574/72“) je poberanie peňažných dávok podľa článku 22 ods. 1 písm. c) bodu ii) nariadenia č. 1408/71
vo všeobecnosti podmienené predložením „oznámenia o prerušení práce alebo, ak to ustanovujú právne predpisy, ktoré uplatňuje
príslušná inštitúcia alebo inštitúcia miesta bydliska, potvrdenia o práceneschopnosti, ktoré danej osobe vydal ošetrujúci
lekár“.
Ako vyplýva z rozhodnutia správnej komisie Európskych spoločenstiev pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov č. 153
(94/604/ES) zo 7. októbra 1993 o vzoroch formulárov potrebných na uplatnenie nariadení č. 1408/71 a č. 574/72 (E 001, E 103
– E 127) [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 244, 1994, s. 22), formulár E 112 je potvrdením vyžadovaným na uplatnenie článku 22 ods. 1 písm. c) bodu i)
nariadenia č. 1408/71.

Vnútroštátna právna úprava
V čase nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 1408/71 v Španielsku, teda 1. januára 1986, bola otázka zdravotnej starostlivosti
poskytovanej službami mimo vnútroštátneho zdravotníckeho systému upravená článkom 18 dekrétu č. 2766/1967 zo 16. novembra
1967 o úprave zdravotnej starostlivosti a organizácie lekárskych služieb všeobecného systému sociálneho zabezpečenia (BOE
č. 354 z 28. novembra 1967, s. 16425).
Tento článok v podstate stanovoval, že poistenec, ktorý sa rozhodne obrátiť na iné systémy, než ktoré mu určila príslušná
inštitúcia, nemá v zásade právo na náhradu vynaložených nákladov (ods. 1). Právo na náhradu nákladov bolo výnimočne stanovené
buď vtedy, ak dotknutá inštitúcia „bezdôvodne“ odmietla poskytnúť poistencovi starostlivosť vyžadovanú jeho zdravotným stavom
(ods. 3), alebo vtedy, ak si využitie týchto služieb mimo vnútroštátneho zdravotníckeho systému vyžiadala „naliehavá potreba
životne dôležitej starostlivosti“ (ods. 4).
Podľa údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom výdavky nahraditeľné v prípadoch uvedených v článku 18 ods. 3 a 4 dekrétu č. 2766/1967
zahŕňali, na základe vnútroštátnej judikatúry a správnej praxe orgánov zodpovedných za vnútroštátny zdravotnícky systém, cestovné,
ubytovacie a stravovacie výdavky vynaložené poistencom a prípadne osobou, ktorá ho musela sprevádzať z dôvodu jeho zdravotného
stavu.
Vnútroštátny súd upresňuje, že v čase nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 1408/71 v Španielsku sa nárok na náhradu týchto
výdavkov rozšíril na prípady uvedené v článku 22 ods. 1 písm. a) a c) tohto nariadenia z dôvodu, že prvý z týchto prípadov
je porovnateľný s prípadom uvedeným v článku 18 ods. 4 dekrétu č. 2766/1967 a druhý s prípadom uvedeným v odseku 3 tohto článku.
Uvedený článok 18 bol zrušený a nahradený článkom 5 kráľovského dekrétu č. 63/1995 z 20. januára 1995 o poskytovaní starostlivosti
v rámci vnútroštátneho zdravotníckeho systému (BOE č. 35 z 10. februára 1995, s. 4538).
Podľa tohto článku 5 je odteraz možné prevziať výdavky súvisiace so zdravotnou starostlivosťou poskytovanou mimo štruktúry
vnútroštátneho zdravotného systému len „v prípade, keď bola naliehavá, okamžitá a životne dôležitá starostlivosť poskytnutá
mimo vnútroštátneho zdravotníckeho systému“ a pokiaľ sa preukáže „že nebolo možné v primeranom čase využiť služby tohto systému
a že nedošlo k obchádzaniu alebo zneužitiu tejto výnimky“ (ods. 3).
Podľa údajov obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania spôsobila zmena právnej úpravy spomínaná v predchádzajúcom
bode zánik práva, predtým stanoveného v článku 18 ods. 3 dekrétu č. 2766/1967, na náhradu zdravotných výdavkov v prípade,
keď príslušná inštitúcia neodôvodnene odmietla poskytnúť dotknutej osobe starostlivosť. V dôsledku toho nemá od tejto zmeny
prípad uvedený v článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71, ktorý bol porovnateľný s týmto prípadom, žiadnu spojitosť
s vnútroštátnou právnou úpravou náhrady cestovných, ubytovacích a stravovacích výdavkov súvisiacich s nemocničnou starostlivosťou
v inom členskom štáte. Náhrada takých výdavkov je naopak stále možná v prípade uvedenom v článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia
č. 1408/71 z dôvodu porovnateľnosti tohto prípadu s prípadom uvedeným v článku 5 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 63/1995.

Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pán Acereda Herrera je poistencom vnútroštátneho zdravotníckeho systému ako samostatne zárobkovo činná osoba.
V júli 2002 bol ako naliehavý prípad prijatý do nemocnice patriacej do SCS, kde mu diagnostikovali vážnu chorobu. Túto chorobu
mu v tejto nemocnici liečili.
Keďže sa pán Acereda Herrera domnieval, že táto liečba je vzhľadom na jeho zdravotný stav nedostatočná, požiadal 19. augusta
2002 príslušnú inštitúciu o formulár E 112, aby sa mohol liečiť v nemocnici vo Francúzsku.
Dňa 17. januára 2003 mu bol vydaný uvedený formulár s dobou platnosti jedného roka. SCS prevzal náklady na nemocničnú starostlivosť
poskytnutú vo Francúzsku.
V rámci tejto liečby odišiel pán Acereda Herrera niekoľkokrát do Francúzska, v sprievode svojho rodinného príslušníka z dôvodu
krehkosti svojho zdravotného stavu. Požiadal SCS o náhradu cestovných, ubytovacích a stravovacích výdavkov vzniknutých v dôsledku
týchto ciest. Celková výška týchto výdavkov dosiahla 19 594 eur.
SCS túto žiadosť zamietol. Pán Acereda Herrera podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Juzgado de lo Social n°1 de Santander,
ktorý túto žalobu zamietol rozsudkom zo 17. novembra 2003.
Pán Acereda Herrera podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Tribunal Superior de Justicia de Cantabria.
Keďže Tribunal Superior de Justicia de Cantabria mal pochybnosti, pokiaľ ide o výklad práva Spoločenstva, rozhodol prerušiť
konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Majú sa článok 22 ods. 1 písm. c), článok 22 ods. 2 a článok 36 nariadenia... č. 1408/1971... vykladať tak, že poistenec,
ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas na odchod na územie iného členského štátu, aby tam dostal primeranú starostlivosť,
má nárok na to, aby mu inštitúcia, ktorá mu poskytla súhlas, nahradila cestovné, ubytovacie a stravovacie výdavky na území
členského štátu, do ktorého odchádza?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: existuje v práve Spoločenstva nejaké pravidlo alebo kritérium, na základe ktorého
je potrebné určiť výdavky, ktoré možno nahradiť, ako aj ich výšku?
3.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku: je skutočnosť, že členský štát rozvíja ustanovenia nariadenia Spoločenstva tým,
že prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy prijíma dodatočné pravidlá, ktoré dopĺňajú obsah nariadenia a zavádzajú rozdielnu
úpravu prípadov, na ktoré sa v nariadení vzťahuje rovnaký právny režim, a odrádza tak občanov od využitia určitých možností
a práv, ktoré im priznáva právna úprava Spoločenstva, zlučiteľná s deľbou právomocí medzi členské štáty a inštitúcie Spoločenstva
stanovenou v Zmluve, a najmä s jej článkom 10..., ako aj s právnou povahou nariadení Spoločenstva podľa článku 249 ES...?
Konkrétne: je skutočnosť, že Španielske kráľovstvo ponecháva v platnosti ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré priznávajú
poistencom v rámci systému sociálneho zabezpečenia práva na dodatočné dávky vo vzťahu k dávkam, ktoré im priznáva článok 22
vyššie uvedeného nariadenia, pričom však robia rozdiel medzi rôznymi prípadmi obsiahnutými v tomto nariadení, takže dodatočné
dávky sa poskytujú vo všetkých prípadoch s výnimkou prípadu uvedeného v odseku 1 písm. c) bez toho, aby existovalo objektívne,
primerané a rozumné odôvodnenie takéhoto rozlišovania, zlučiteľná so Zmluvou a s nariadením [č. 1408/71]?
4.      V každom prípade:
a)      Je také vnútroštátne ustanovenie, akým je... článok 5 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 63/1995, ktorý ruší článok 18 ods. 3 dekrétu
č. 2766/1967 a odstraňuje možnosť poistenca španielskeho verejného systému sociálneho zabezpečenia získať náhradu výdavkov
na zdravotnú starostlivosť poskytnutú zdravotníckymi zariadeniami alebo odborníkmi so sídlom na španielskom území, pokiaľ
mu verejný systém nemôže poskytnúť starostlivosť, na ktorú má nárok, v primeranom čase s ohľadom na jeho aktuálny zdravotný
stav a pravdepodobný priebeh choroby, aj keď riadiaci orgán systému sociálneho zabezpečenia je v takom prípade povinný poskytnúť
poistencovi súhlas s tým, aby sa nechal liečiť zdravotníckymi zariadeniami a odborníkmi so sídlom na území iných členských
štátov, ako je Španielsko, zlučiteľné so zákazom akejkoľvek diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, stanoveným v článku
12 ES?
b)      Je také vnútroštátne ustanovenie, akým je... článok 5 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 63/1995, ktorý ruší článok 18 ods. 3 dekrétu
č. 2766/1967 a odstraňuje možnosť poistenca španielskeho verejného systému sociálneho zabezpečenia získať náhradu výdavkov
na zdravotnú starostlivosť poskytnutú zdravotníckymi zariadeniami alebo odborníkmi so sídlom na španielskom území, pokiaľ
mu verejný systém nemôže poskytnúť starostlivosť, na ktorú má nárok, v primeranom čase s ohľadom na jeho aktuálny zdravotný
stav a pravdepodobný priebeh choroby, aj keď riadiaci orgán systému sociálneho zabezpečenia je v takom prípade povinný poskytnúť
poistencovi súhlas s tým, aby sa nechal liečiť zdravotníckymi zariadeniami a odborníkmi so sídlom na území iných členských
štátov, ako je Španielsko, zlučiteľné s voľným pohybom služieb, ktorý je zaručený článkom 49 ES a nasl.?
c)      Je také vnútroštátne ustanovenie, akým je... článok 5 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 63/1995, ktorý ruší článok 18 ods. 3 dekrétu
č. 2766/1967 a odstraňuje možnosť poistenca španielskeho verejného systému sociálneho zabezpečenia získať náhradu výdavkov
na zdravotnú starostlivosť poskytnutú zdravotníckymi zariadeniami alebo odborníkmi so sídlom na španielskom území, pokiaľ
mu verejný systém nemôže poskytnúť starostlivosť, na ktorú má nárok, v primeranom čase s ohľadom na jeho aktuálny zdravotný
stav a pravdepodobný priebeh choroby, aj keď riadiaci orgán systému sociálneho zabezpečenia je v takom prípade povinný poskytnúť
poistencovi súhlas s tým, aby sa nechal liečiť zdravotníckymi zariadeniami a odborníkmi so sídlom na území iných členských
štátov, ako je Španielsko, zlučiteľné s ustanoveniami článkov 81 ES, 82 ES a 87 ES o hospodárskej súťaži?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvých dvoch otázkach
Svojou prvou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či sa článok 22 ods. 1 písm. c) a odsek 2, ako aj článok 36
nariadenia č. 1408/71 majú vykladať tak, že poistenec, ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas odísť do iného členského
štátu, aby tam dostal starostlivosť primeranú svojmu stavu, má nárok na to, aby mu táto inštitúcia nahradila cestovné, ubytovacie
a stravovacie výdavky súvisiace s touto cestou na liečebné účely.
Ako zdôraznila fínska vláda vo svojich písomných pripomienkach, článok 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 taxatívne
uvádza kategórie dávok, ktorých sa môže domáhať poistenec, ktorému bol poskytnutý súhlas príslušnou inštitúciou.
Uvedený článok priznáva takému poistencovi právo jednak na „vecné dávky“ poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou
členského štátu pobytu v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje táto posledná uvedená inštitúcia [bod
i)], jednak na „peňažné dávky“ poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje,
s výnimkou prípadnej dohody medzi touto inštitúciou a inštitúciou členského štátu pobytu, ktorá stanovuje poskytovanie týchto
dávok touto poslednou uvedenou inštitúciou v mene prvej uvedenej inštitúcie v súlade s ustanoveniami právnych predpisov príslušného
členského štátu [bod ii)].
Ako potvrdzuje znenie článku 22 ods. 2 druhého pododseku nariadenia č. 1408/71, jediným cieľom odseku 1 písm. c) bodu i) toho
istého článku je priznať poistencovi, ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas, prístup k „starostlivosti“ v inom členskom
štáte za rovnako výhodných podmienok spoluúčasti, ako majú pacienti, ktorí podliehajú právnej úprave tohto posledného uvedeného
štátu (pozri rozsudky z 12. júla 2001, Vanbraekel a i., C‑368/98, Zb. s. I‑5363, bod 32; z 23. októbra 2003, Inizan, C‑56/01,
Zb. s. I‑12403, bod 21, a zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 135).
Ako zdôraznili španielska vláda, Írsko, ako aj cyperská vláda, fínska vláda a vláda Spojeného kráľovstva vo svojich písomných
pripomienkach, povinnosť príslušnej inštitúcie podľa článku 22 ods. 1 písm. c) bodu i) nariadenia č. 1408/71 sa teda vzťahuje
výlučne na výdavky spojené so zdravotnou starostlivosťou, ktorú poistenec získal v členskom štáte pobytu, a to, pokiaľ ide
o starostlivosť, ktorá je tak ako vo veci samej nemocničného charakteru, na náklady samotných lekárskych výkonov, ako aj na
výdavky s nimi neoddeliteľne spojené, ktoré súvisia s pobytom a stravovaním v nemocničnom zariadení (pozri rozsudok Watts,
už citovaný, bod 136).
Základnou vlastnosťou „vecných dávok“ v zmysle nariadenia č. 1408/71 je totiž to, že „majú pokryť náklady na starostlivosť
poskytnutú poistencovi“ predovšetkým vo forme prevzatia alebo nahradenia „liečebných nákladov“ vzniknutých v dôsledku jeho
stavu (pozri v kontexte právneho režimu týkajúceho sa sociálneho poistenia proti riziku odkázanosti rozsudok z 5. marca 1998,
Molenaar, C‑160/96, Zb. s. I‑843, body 32 a 34; pozri aj rozsudok Watts, už citovaný, bod 137).
Pojem „peňažné dávky“ v zmysle článku 22 ods. 1 písm. c) bodu ii) nariadenia č. 1408/71 sa má v práve Spoločenstva takisto
vykladať autonómne (pozri v tejto súvislosti rozsudok Molenaar, už citovaný, body 31 a 33 až 36).
Tento pojem zahŕňa najmä dávky určené na náhradu straty príjmov, ktorá súvisí s práceneschopnosťou (pozri v tomto zmysle rozsudok
Molenaar, už citovaný, bod 31) a môže mať vplyv na životnú úroveň dotknutej osoby a jej prípadných rodinných príslušníkov,
ako vyplýva jednak z odkazu v článku 23 nariadenia č. 1408/71 na spôsob výpočtu založeného na príjmoch dotknutej osoby, ktoré
sa môžu líšiť v závislosti od počtu jej rodinných príslušníkov, a jednak z článkov 18 a 24 nariadenia č. 574/72, ktoré poberanie
peňažných dávok podľa článku 22 ods. 1 písm. c) bodu ii) nariadenia č. 1408/71 vo všeobecnosti podmieňujú predložením oznámenia
o prerušení práce alebo, ak to ustanovujú právne predpisy, ktoré uplatňuje príslušná inštitúcia, potvrdenia o práceneschopnosti
vydaného ošetrujúcim lekárom.
Súdny dvor okrem toho v už citovanom rozsudku Molenaar označil za „peňažnú dávku“ príspevok na závislé osoby, potom čo uviedol,
po prvé, že vyplácanie tohto príspevku má periodický charakter a nie je podmienené ani predchádzajúcim vznikom určitých výdavkov,
a

fortiori
ani predložením dokladov o vzniknutých výdavkoch, po druhé, že výška uvedeného príspevku je fixná a nezávislá od výdavkov
skutočne vynaložených príjemcom na zabezpečenie jeho bežných životných potrieb, a po tretie, že príjemca má veľkú slobodu
pri používaní čiastok, ktoré sa mu takto pridelili (bod 34). S ohľadom na tieto znaky Súdny dvor rozhodol, že dotknutý príspevok
je finančnou pomocou, ktorá umožňuje celkové zlepšenie životnej úrovne závislých osôb takým spôsobom, že im nahrádza dodatočné
náklady vzniknuté v dôsledku stavu, v ktorom sa nachádzajú (bod 35).
Z analýzy uvedenej v predchádzajúcich dvoch bodoch vyplýva, že pojem „peňažné dávky“ sa vzťahuje na dávky periodického charakteru
spočívajúce v zabezpečení náhradného príjmu alebo finančnej podpory určených na zachovanie celkovej životnej úrovne chorej
osoby a jej prípadných rodinných príslušníkov. Tento pojem sa naopak nevzťahuje na prevzatie už uskutočnených výdavkov, akými
sú vedľajšie náklady, o ktoré ide vo veci samej.
Okrem toho je potrebné uviesť, že podľa ustálenej judikatúry je cieľom článku 22 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 umožniť poistencovi,
ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas odísť do iného členského štátu na účely získania starostlivosti primeranej jeho
zdravotnému stavu, aby poberal vecné nemocenské dávky v mene príslušnej inštitúcie v súlade s právnymi predpismi štátu, v ktorom
sa dávky poskytujú. Predmetom tohto článku, vykladaného vo svetle jeho cieľa, však nie je upraviť „náhradu členskými štátmi
výdavkov, ktoré vznikli v súvislosti so starostlivosťou poskytnutou v inom členskom štáte, podľa sadzieb platných v príslušnom
štáte“ (rozsudky z 28. apríla 1998, Kohll, C‑158/96, Zb. s. I‑1931, bod 27, a Vanbraekel a i., už citovaný, bod 36).
Peňažné dávky, ktorých poskytovanie príslušnou inštitúciou podľa ustanovení ňou uplatňovanej právnej úpravy stanovuje článok
22 ods. 1 písm. c) bod ii) nariadenia č. 1408/71, nemožno teda chápať tak, že zahŕňajú náhradu takých výdavkov, o aké ide
vo veci samej, ktoré vznikli z dôvodu starostlivosti získanej v inom členskom štáte.
Ako vyplýva z názvu oddielu, v ktorom sa nachádza článok 36 nariadenia č. 1408/71, tento článok sa týka len otázky náhrad
medzi inštitúciami. Ako poznamenala vo svojich písomných pripomienkach cyperská vláda, tento článok nepriznáva práva poistencom.
Ešte je potrebné uviesť, ako to urobila španielska vláda, že pokiaľ ide o upresnenie právneho režimu iných než vecných alebo
peňažných dávok, nariadenie č. 1408/71 obsahuje na tento účel výslovné ustanovenia, ako vyplýva z článku 59 tohto nariadenia
v kapitole venovanej pracovným úrazom a chorobám z povolania, ktorá sa týka „nákladov na dopravu osoby, ktorá utrpela pracovný
úraz alebo trpí chorobou z povolania“.
Nakoniec je potrebné zdôrazniť, že vyššie uvedený výklad treba chápať tak, že nemá vplyv na riešenie, ktoré by vyplývalo z prípadnej
možnosti uplatniť článok 49 ES. Tomuto článku totiž odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá by vylučovala prevzatie vedľajších
nákladov vynaložených pacientom, ktorému bol poskytnutý súhlas odísť do iného členského štátu, aby tam mohol podstúpiť nemocničnú
liečbu, pokiaľ stanovuje prevzatie tých nákladov v prípade, že liečba sa poskytuje v zariadení patriacom do predmetného vnútroštátneho
systému (pozri v tomto zmysle rozsudok Watts, už citovaný, bod 139).
Vzhľadom na vyššie uvedené je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 22 ods. 1 písm. c) a odsek 2, ako aj článok
36 nariadenia č. 1408/71 sa majú vykladať tak, že nepriznávajú poistencovi, ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas odísť
do iného členského štátu, aby tam dostal nemocničnú starostlivosť primeranú svojmu zdravotnému stavu, nárok na to, aby mu
táto inštitúcia nahradila cestovné, ubytovacie a stravovacie výdavky vynaložené na území tohto členského štátu ním samým a osobou,
ktorá ho sprevádzala, s výnimkou ubytovacích a stravovacích výdavkov poistenca v nemocničnom zariadení.
Vzhľadom na túto odpoveď nie je potrebné preskúmať druhú otázku.

O tretej otázke
Svojou treťou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či právu Spoločenstva, predovšetkým článkom 10 ES a 249 ES,
ako aj článku 22 nariadenia č. 1408/71 odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje nárok na dodatočné dávky nad rámec dávok
stanovených v článku 22 nariadenia č. 1408/71 v prípadoch uvedených v odseku 1 písm. a) tohto článku, ale nie v prípadoch
uvedených v písmene c) toho istého odseku.
V tejto súvislosti, bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k porovnateľnosti situácií uvedených v písmene a) a v písmene c)
ods. 1 uvedeného článku 22, je potrebné uviesť, že na dotknuté dodatočné dávky sa tento článok 22 nevzťahuje. Za týchto okolností,
ako uviedli Írsko, ako aj poľská vláda a vláda Spojeného kráľovstva vo svojich písomných pripomienkach, takú právnu úpravu,
o akú ide vo veci samej, nemožno považovať za úpravu zasahujúcu do práva na vecné dávky a peňažné dávky, ktoré článok 22 ods. 1
písm. c) nariadenia č. 1408/71 priznáva poistencovi, ktorému príslušná inštitúcia podľa tohto ustanovenia poskytla súhlas
odísť do iného členského štátu na liečebné účely.
Z toho vyplýva, že uvedená právna úprava neporušuje povinnosti vyplývajúce z článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71
a nebráni tak priamemu účinku tohto ustanovenia.
Táto právna úprava neohrozuje zásadu lojálnej spolupráce uvedenú v článku 10 ES.
Vzhľadom na vyššie uvedené je na tretiu otázku potrebné odpovedať tak, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje nárok
na dodatočné dávky nad rámec dávok stanovených v článku 22 nariadenia č. 1408/71, v prípade uvedenom v písmene a) tohto odseku
1, ale nie v prípade uvedenom v jeho písmene c), nebráni priamemu účinku tohto článku a neporušuje zásadu lojálnej spolupráce
vyplývajúcu z článku 10 ES.

O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či taká zmena, k akej došlo vo vnútroštátnej právnej úprave
v roku 1995, podľa ktorej sa poistenec, ktorému vnútroštátny zdravotnícky systém nemôže poskytnúť v primeranom čase starostlivosť
vyžadovanú jeho zdravotným stavom, nemôže domáhať prevzatia nákladov súvisiacich so zdravotnou starostlivosťou poskytnutou
odborníkmi so sídlom v Španielsku, ktorí však nepatria do uvedeného systému, aj keď španielske orgány sú za podmienok stanovených
v článku 22 nariadenia č. 1408/71 povinné poskytnúť poistencovi súhlas odísť do iného členského štátu, aby sa tam nechal liečiť
na ich náklady, je v súlade s článkami 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES a 87 ES.
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry prináleží len vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý
musí prevziať zodpovednosť za prijaté súdne rozhodnutie, aby s ohľadom na konkrétne okolnosti veci posúdil tak nevyhnutnosť
prejudiciálneho rozhodnutia pre vydanie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položí Súdnemu dvoru (pozri najmä
rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59, a z 13. júla 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Zb. s. I‑6049,
bod 20).
Súdny dvor však prišiel k záveru, že nemôže rozhodovať o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom, pokiaľ je zjavné,
že výklad alebo posúdenie platnosti predpisu Spoločenstva, o ktoré žiada vnútroštátny súd, nemajú žiadny vzťah k existencii
alebo predmetu sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo tiež pokiaľ Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové
alebo právne skutočnosti potrebné pre užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri rozsudky Bosman, už citovaný,
bod 61, a Idéal tourisme, už citovaný, bod 20).
Prejudiciálna otázka totiž nesmeruje k formulácii poradných stanovísk o všeobecných alebo hypotetických otázkach, ale je odôvodnená
potrebou spojenou s účinným vyriešením sporu (pozri rozsudok z 12. marca 1998, Djabali, C‑314/96, Zb. s. I‑1149, bod 19).
Ako v tomto prípade vyplýva zo znenia štvrtej otázky a dôvodov uvedených vnútroštátnym súdom na podporu tejto otázky, táto
otázka smeruje k tomu, aby Súdny dvor posúdil prípadnú existenciu diskriminácie na ujmu španielskeho poistenca, ktorému vnútroštátny
systém nebol schopný poskytnúť lekársku starostlivosť v primeranom čase a ktorý sa obrátil na španielskeho súkromného poskytovateľa
starostlivosti, ktorá spočíva v tom, že taký poistenec už nemá od zmeny právnej úpravy, k akej došlo v roku 1995, podľa vnútroštátneho
práva nárok na prevzatie zdravotných nákladov vynaložených u takého poskytovateľa s výnimkou lekársky naliehavého prípadu,
zatiaľ čo poistenec, ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas, aby dostal liečbu v inom členskom štáte, má podľa článku
22 nariadenia č. 1408/71 na prevzatie takých nákladov nárok.
Je však potrebné konštatovať, ako to robia španielska vláda a vláda Spojeného kráľovstva vo svojich písomných pripomienkach,
že táto otázka nemá vzťah k predmetu konania vo veci samej, ktoré sa zaoberá tým, či možno nahradiť cestovné, ubytovacie a stravovacie
výdavky vynaložené poistencom a osobou, ktorá ho sprevádzala, v inom členskom štáte, aby tam dostal so súhlasom príslušnej
inštitúcie nemocničnú starostlivosť.
Na štvrtú otázku teda nie je potrebné odpovedať.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 22 ods. 1 písm. c) a odsek 2, ako aj článok 36 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov
sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú
v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, sa majú
vykladať tak, že nepriznávajú poistencovi, ktorému príslušná inštitúcia poskytla súhlas odísť do iného členského štátu, aby
tam dostal nemocničnú starostlivosť primeranú svojmu zdravotnému stavu, nárok na to, aby mu táto inštitúcia nahradila cestovné,
ubytovacie a stravovacie výdavky vynaložené na území tohto členského štátu ním samým a osobou, ktorá ho sprevádzala, s výnimkou
ubytovacích a stravovacích výdavkov poistenca v nemocničnom zariadení.
2.
Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje nárok na dodatočné dávky nad rámec dávok stanovených v článku 22 nariadenia č. 1408/71,
v prípade uvedenom v písmene a) tohto odseku 1, ale nie v prípade uvedenom v jeho písmene c), nebráni priamemu účinku tohto
článku a neporušuje zásadu lojálnej spolupráce vyplývajúcu z článku 10 ES.
Podpisy
*
Jazyk konania: španielčina.