CELEX: 62002CJ0365
Direktīva 83/183/EEK
Dzīvesvietas maiņa no vienas dalībvalsts uz otru
Pirms automašīnas reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas uzlikts nodoklis

Ar 2002. gada 10. oktobra rīkojumu, kas Tiesā iesniegts tā paša gada 14. oktobrī,
Korkein hallinto-oikeus
(Somijas Augstākā administratīvā tiesa) atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt Padomes
1983. gada 28. marta Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai
ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 64. lpp.), 1. pantu.
Šis jautājums tika uzdots saistībā ar prāvu starp Lindforsas kundzi un Somijas iestādēm par transportlīdzekļa nodokli, ko
paredz Somijas tiesību akti un ko viņai lika samaksāt pēc viņas dzīvesvietas maiņas uz Somiju.

Atbilstošās tiesību normas

Attiecīgie Direktīvas 83/183 noteikumi
Direktīvas 83/183 1. pants nosaka:
"1. Ievērojot turpmāk minētos noteikumus, turpmāk minētajos gadījumos dalībvalstis piešķir atbrīvojumu no apgrozījuma nodokļiem,
akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem, kurus parasti piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no citas
dalībvalsts.
2. Šī direktīva neattiecas uz īpašiem un/vai periodiskiem nodokļiem, kas saistīti ar šo lietu izmantošanu valstī, piemēram,
uz nodokļiem par automašīnas reģistrāciju, ceļu nodokļiem un samaksu par televīziju."

Somijas tiesību akti
Attiecīgās valsts tiesību normas ir atrodamas 1994. gada 29. decembra
autoverolaki
(1482/1994) (likums par transportlīdzekļu nodokli) 1999. gadā spēkā esošajā redakcijā (turpmāk tekstā – "Likums par transportlīdzekļu
nodokli").
Likuma par transportlīdzekļu nodokli 1. panta 1. punkts paredz, ka transportlīdzekļa nodoklis (turpmāk tekstā saukts arī –
"
autovero
") "valstij ir maksājams [..] pirms privātā transporta reģistrācijas vai lietošanas uzsākšanas Somijā".
Saskaņā ar šī paša likuma 2. pantu, "ar lietošanas uzsākšanu Somijā saprot transporta līdzekļa lietošanas uzsākšanu tās teritorijā
pat tad, ja šis transporta līdzeklis nav reģistrēts Somijā". Šī tiesību norma nosaka arī to, ka "nodoklis tomēr nav uzliekams
par transporta līdzekļa, kas reģistrēts citā valstī, nevis Somijā, lietošanu, ko uz laiku līdz sešiem mēnešiem savām vajadzībām,
tikai savai personiskai lietošanai valstī ievedusi fiziska persona, kuras pastāvīgā dzīvesvieta ir cita valsts, nevis Somija
[..]".
Saskaņā ar Likuma par transportlīdzekļu nodokli 4. panta 1. punktu, "transportlīdzekļa nodokļa parādnieks ir transportlīdzekļa
importētājs vai ražotājs, ja transportlīdzeklis ir ražots Somijā". Tāpat šī likuma 5. pants precizē to, ka "transportlīdzekļa
nodokļa maksātājam ir jāmaksā arī pievienotās vērtības nodoklis, kas piemērojams transportlīdzekļa nodoklim."
Pamata lietas faktu rašanās laikā attiecīgā likuma 6. panta 1. punkts par transportlīdzekļu nodokli noteica:
"Maksājamais nodoklis, kas vienāds ar transportlīdzekļa apliekamo vērtību, tiek samazināts par FIM 4 600. Nodokļa summa jebkurā
gadījumā ir vienāda ar vismaz 50 % no apliekamās transportlīdzekļa vērtības."
Saskaņā ar attiecīgā likuma 7. panta 1. punktu, ievestam lietotam transportlīdzeklim uzliek tādu pašu nodokli kā jaunam transportlīdzeklim,
tomēr šis nodoklis tiek proporcionāli samazināts, ievērojot laika posmu (to aprēķinot mēnešos), kurā transportlīdzeklis ir
lietots.
Saskaņā ar tā paša likuma 25. panta 1. punktu, "nodokļa atvieglojums, kas nepārsniedz FIM 80 000, ir piešķirams apliekamajam
transportlīdzeklim, kas tiek izmantots personīgām vajadzībām un ievests sakarā ar dzīvesvietas maiņu uz Somiju," ievērojot
šajā tiesību aktā paredzētos nosacījumus.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
Lindforsa, kas iepriekš dzīvojusi citās dalībvalstīs, ir pārcēlusies uz Somiju uz pastāvīgu dzīvi un sakarā ar dzīvesvietas
maiņu 1999. gada 4. augustā ievedusi personīgo transportlīdzekli, kas bija daļa no viņas personīgajām lietām un kura lietošana
tika uzsākta Nīderlandē 1995. gadā, pēc tam, kad viņa to bija nopirkusi Vācijā.
1999. gada 4. augusta nodokļa uzlikšanas paziņojumā
Hangon tullikamari
(Hanko Nodokļu birojs) (Somija) Lindforsai apstiprināja atvieglojumu FIM 80 000 apmērā un noteica
autovero
, kas bija FIM 16 556, kam vēl tika pieskaitīts pievienotās vērtības nodoklis FIM 3 642 apmērā, kopā FIM 20 198 (apmēram EUR
3 400).
Lindforsa pret pieņemto lēmumu cēla prasību
Helsingin hallinto‑oikeus
(Helsinku Administratīvajā tiesā) (Somija). Viņa uzskata, ka
autovero
ir patēriņa nodoklis, kura ieturēšana ir aizliegta, pamatojoties uz Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktu.
Šī prasība tika noraidīta.
Helsingin hallinto‑oikeus
nosprieda: kā transportlīdzekļa nodoklis tas ir saistīts ar reģistrēšanu vai lietošanas uzsākšanu, un tādējādi
autovero
ir uzskatāms par īpašu nodokli saistībā ar lietas izmantošanu valstī Direktīvas 83/183 1. panta 2. punkta izpratnē un tam
šī direktīva nav piemērojama.
Lindforsa prasīja atļauju
Korkein hallingto‑oikeus
iesniegt apelāciju pret
Helsingin hallinto‑oikeus
pieņemto lēmumu.

Korkein hallingto‑oikeus
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
"Vai Direktīvas 83/183 [..] 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka transportlīdzekļa nodoklis (
autovero
) Likuma par transportlīdzekļu nodokli (
autoverlaki
) izpratnē, kuru paredzēts uzlikt no citas dalībvalsts Somijā ievestiem transportlīdzekļiem dzīvesvietas maiņas gadījumos,
ir patēriņa nodoklis Direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē vai arī īpašs nodoklis par šīs lietas izmantošanu valstī 1. panta
2. punkta izpratnē?"

Par prejudiciālo jautājumu

Ievada piezīmes
Savā 2002. gada 19. septembra spriedumā (C-101/00,
Recueil 2002
, I-7487. lpp., 61. un 80. punkts) lietā
Tulliasamies
un
Siilin
Tiesa jau ir nospriedusi, ka
autovero
ir diskriminējošs iekšējs nodoklis un aizliegts ar EKL 90. pantu tiktāl, ciktāl attiecīgā nodokļa apmērs ievestam lietotam
transportlīdzeklim pārsniedz atlikušo nodokļa summu, kas iekļauta tāda līdzīga lietota transportlīdzekļa vērtībā, kas jau
reģistrēts Somijas teritorijā.
Prejudiciālais jautājums attiecas vienīgi uz tāda nodokļa kā
autovero
ieturēšanas likumību – neatkarīgi no tā aprēķināšanas metodes vai tā summas – gadījumos, kad dzīvesvieta tiek mainīta no
vienas dalībvalsts uz otru.

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Lindforsa norāda, ka
autovero
ir patēriņa nodoklis, kuru ietur sakarā ar transportlīdzekļa importu Somijas teritorijā. Šādam nodoklim būtu piemērojams
atbrīvojums, kas paredzēts Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā.
Fakts, ka
autovero
ir patēriņa nodoklis minētā noteikuma izpratnē, saskaņā ar Lindforsas minēto, izriet ne tikai no šī nodokļa rakstura, bet
netiešā veidā arī no Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/183EEK par Kopienās piemērojamiem atbrīvojumiem no nodokļiem,
ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 59. lpp.), kā arī no Padomes Direktīvas
98/C 108/12 projekta par nodokļu režīma noteikšanu privātajam mototransportam, ko galīgi ieved citā dalībvalstī dzīvesvietas
maiņas gadījumā vai kurus izmanto uz laiku citā, nevis tajā dalībvalstī, kur tie reģistrēti (OV 1998, C 108, 75. lpp., un
grozītais projekts – OV 1999, C 145, 6. lpp.).
Somijas, Dānijas un Grieķijas valdības vērš uzmanību uz to, ka
autovero
nav pielīdzināms nodoklim, kuru parasti uzliek personīgo lietu galīgas ievešanas gadījumā no citām dalībvalstīm, ko veic
privātpersona, Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkta izpratnē. Faktiski noteicošais apstāklis tā maksāšanai ir transportlīdzekļa
izmantošana Somijā uz publiskiem ceļiem, pat ja parasti šis nodoklis tiek uzlikts reģistrēšanas gadījumā. Šajā gadījumā
autovero
kā īpašs nodoklis saistībā ar izmantošanu vai reģistrēšanu acīmredzami ir izslēgts no attiecīgās direktīvas 1. panta 2. punkta
piemērojamības.
Komisija atzīmē, ka Direktīvas 83/183 1. panta 2. punkts no tā piemērojamības izslēdz "nodokļus [nodevas] par automašīnas
reģistrāciju". Pretēji nodokļiem, kuru mērķis ir publisko administratīvo iestāžu finansēšanas nodrošināšana, "nodevas" ir
kompensācija par sabiedrisko iestāžu sniegtajiem pakalpojumiem. Saskaņā ar Komisijas viedokli
autovero
nav "nodeva", kas uzliekama sakarā ar reģistrāciju, bet gan patēriņa nodoklis, kura ieturēšana dzīvesvietas maiņas gadījumā
ir aizliegta ar attiecīgās direktīvas 1. panta 1. punktu. Šis aizliegums attiecas uz nodokļiem, kuru izcelsme ir saistīta
ar lietu ievešanu dzīvesvietas maiņas gadījumā.
Komisija aizstāv viedokli, ka nodoklis jau ir iekasēts transportlīdzekļa reģistrēšanas brīdī un uzsākot tā lietošanu izcelsmes
dalībvalstī. Tādā gadījumā, ja dalībvalsts, uz kuru pārceļas, no jauna uz šāda pamata var uzlikt nodokli, tiek apdraudēta
[personu] brīva pārvietošanās. Direktīvas 83/183 noteikumi būtu interpretējami kontekstā ar pamattiesībām uz pilsoņu brīvu
pārvietošanos Savienībā, kas noteiktas EKL 18. pantā.

Tiesas atbilde
Vispirms, kā to norāda Lindforsa un Komisija, būtu jāizvērtē, vai attiecībā uz
autovero
ir piemērojams Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkts. Šajā sakarā ir jāizceļ tas, ka nodokļa nosaukums kā tāds valsts tiesībās
nav noteicošais, lai novērtētu, vai attiecīgajam nodoklim šis noteikums ir piemērojams.
Lasot kopā Likuma par transportlīdzekļu nodokli 1. un 2. pantu, kļūst skaidrs, ka
autovero
ir iekasējams pirms privātās automašīnas reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas Somijā. No lietas materiāliem, jo īpaši no
šī likuma 2. panta, kā arī no Somijas un Lindforsas apsvērumiem izriet, ka, neskatoties uz ievešanu uz laiku, transportlīdzekļa
izmantošana Somijas ceļu tīklā paredz attiecīgā nodokļa ieturēšanu. Tāpat šī valdība paskaidro, ka noteicošais apstāklis
autovero
ieturēšanai ir fakts, ka transportlīdzeklis tiek lietots, lai pārvietotos, pat ja parasti nodoklis tiek uzlikts reģistrēšanas
brīdī. Tāpat Lindforsa apstiprina, ka Likums par transportlīdzekļu nodokli balstās uz principu, ka visa veida transportlīdzekļu
izmantošana, lai cik neliela tā būtu, paredz ieturēt nodokli.
Šādos apstākļos tāds nodoklis kā
autovero
nav atzīstams par nodokli, kas saistīts ar ievešanu, kam piemērojams Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums.
Faktiski iemesls, kāpēc šis nodoklis ir iekasējams, ir transportlīdzekļa izmantošana Somijas teritorijā, kas obligāti nav
saistīta ar ievešanas procedūru (šajā sakarā skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01
Weigel
, Krājumā vēl nav publicēts, 47. punkts).
No tā izriet, ka uz tāda veida nodokli kā
autovero
neattiecas Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētais nodokļa atbrīvojums.
Šo secinājumu apstiprina Direktīvas 83/183 1. panta 2. punkts. Faktiski, tā kā
autovero
ir iekasējams, pamatojoties uz to, ka transportlīdzeklis tiek lietots Somijā, tādi nodokļi kā šis pamata lietā ir "īpašie
nodokļi, kas saistīti ar [..] lietu ievešanu valstī" minētās direktīvas izpratnē.
Lindforsa savu argumentāciju nevar balstīt uz Direktīvas 83/183 piemērojamību; tā attiecas uz nodokļa atbrīvojuma piemērojamību
noteiktiem transportlīdzekļiem, kas ievesti uz laiku. Faktiski apstāklis, ka saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu Savienības
pilsonis, kas uz laiku Somijā ieved transportlīdzekli, ir atbrīvojams no
autovero
, neļauj secināt, ka šim nodoklim ir piemērojams Direktīvā 83/183 noteiktais nodokļa atbrīvojums, kas attiecas uz transportlīdzekļu
galīgu ievešanu.
Direktīvas 98/C 108/12 projekts neļauj interpretēt Direktīvu 83/183 tā, kā to dara Lindforsa un Komisija. Gluži otrādi, no
šī tiesību akta ceturtā, piektā un septītā apsvēruma izriet – kā to arī paredz minētā tiesību akta 1. pants, – ka direktīvas,
ar kuru dalībvalstīm aizliedz piemērot "nodokli par reģistrēšanu [vai] citus patēriņa nodokļus [..] privātajam mototransportam,
kas reģistrēts citā dalībvalstī un ko fiziska persona galīgi ievedusi teritorijā sakarā ar dzīvesvietas maiņu", pieņemšana
ir nepieciešama sakarā ar trūkumiem sistēmā, kas paredzēta šajā direktīvā; to savos secinājumos ir atzīmējis arī ģenerāladvokāts
Ticano [
Tizzano
] lietā
Weigel
(skat. iepriekš minētā sprieduma 52. punktu).
Protams, kā to atzīmē Komisija,
autovero
var negatīvi ietekmēt Savienības pilsoņu lēmumu īstenot savas tiesības brīvi pārvietoties, kas noteiktas EKL 18. pantā.
Pat ja formāli tiesnesis apelācijas tiesvedībā ir norobežojis savu jautājumu ar Direktīvas 83/183 1. panta interpretāciju,
šāds apstāklis nav šķērslis tam, lai Tiesa valsts tiesai sniegtu visus elementus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas var
būt nepieciešama iesniegtās lietas izspriešanā, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa, pasludinot spriedumu, uz to atsaucas vai neatsaucas
(šajā sakarā skat. spriedumus 1990. gada 12. decembra lietā C-241/89
SARPP
,
Recueil 1990
, I-4695. lpp., 8. punkts, kā arī 1994. gada 2. februāra spriedumu lietā C-315/92
Verband Sozialer Wettbewer
, saukta "Clinique",
Recueil 1994
, I-317. lpp., 7. punkts; 1999. gada 4. marta spriedums lietā C-87/97
Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola
,
Recueil 1999
, I-1301. lpp., 16. punkts, un iepriekš minētais spriedums
Weigel
, 44. punkts).
Tātad, lai iesniedzējtiesa tādā gadījumā kā pamata lietā varētu novērtēt, vai
autovero
saskan ar prasībām, kas izriet no šī panta, ir jāizvērtē EKL 18. panta ietekme.
Šajā sakarā jau ir nospriests, ka EK līgums Savienības pilsoņiem garantē tikai to, ka viņu darbības pārcelšana uz citu dalībvalsti
no tās, kurā tie dzīvojuši pirms tam, ir neitrāla attiecībā uz nodokļiem. Ievērojot attiecīgajā nozarē esošās atšķirības dalībvalsts
tiesību aktos, šāda veida pārcelšanās atkarībā no gadījuma pilsonim var būt vairāk vai mazāk izdevīga netiešas aplikšanas
ar nodokli kontekstā. No tā izriet, ka principā iespējamais trūkums salīdzinājumā ar situāciju, kādā pilsonis īsteno savu
darbību pirms paredzamās pārcelšanās, nav pretrunā ar EKL 18. pantu ar nosacījumu, ka ar attiecīgajiem tiesību aktiem šim
pilsonim netiek radīta mazāk labvēlīga situācija nekā tiem, kam jau iepriekš šāda veida nodoklis ir ticis piemērots (skat.
iepriekš minēto
Weigel
spriedumu, 55. punktu).
No lietas materiāliem izriet, ka Likuma par transportlīdzekļu nodokli 25. panta 1. punkts paredz nodokļa atvieglojumu, kas
nepārsniedz FIM 80 000 (EUR 13 455), proti, Savienības pilsoņiem, kas īsteno savas tiesības brīvi pārvietoties, mainot savu
dzīvesvietu uz Somiju. Iesniedzējtiesai būtu jāuzņemas pārbaudīt, vai šī tiesību akta un citu iespējamo valsts tiesību aktu
piemērošana attiecībā uz minēto nodokli garantē to, ka Lindforsai nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem,
kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Somijā. Ja iesniedzējtiesa konstatēs, ka pastāv šāda mazāk labvēlīga situācija, tai jāuzņemas
izvērtēt, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu dzīvesvietas,
un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību (skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu
lietā C-224/98
D`Hoop
,
Recueil 2002
, I-6191. lpp., 36. punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:
Direktīvas 83/183 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas transportlīdzekļa īpašnieka dzīvesvietas maiņas no vienas dalībvalsts
uz otru gadījumā neiestājas pret to, ka Likumā par transportlīdzekļu nodokli paredzētais nodoklis ir iekasējams pirms transportlīdzekļa
reģistrēšanas vai lietošanas uzsākšanas tajā dalībvalstī, uz kuru dzīvesvieta ir mainīta. Tomēr, ievērojot no EKL 18. panta
izrietošās prasības, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesību piemērošana attiecībā uz minēto nodokli garantē to,
ka attiecīgajam īpašniekam nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem ar pastāvīgo dzīvesvietu attiecīgajā
valstī, un, vajadzības gadījumā, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no
attiecīgo personu dzīvesvietas, un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Somijas, Dānijas un Grieķijas valdībām, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai,
nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa,
un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta),
atbildot uz jautājumu, ko tai ar 2002. gada 10. oktobra rīkojumu uzdeva
Korkein hallingto‑oikeus
, nospriež:
1983. gada 28. marta Padomes Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu
galīgai ievešanai no dalībvalsts, 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas transportlīdzekļa īpašnieka dzīvesvietas maiņas
no vienas dalībvalsts uz otru gadījumā neiestājas pret to, ka
autoverlaki
(1482/1994) (Likumā par transportlīdzekļu nodokli) paredzētais nodoklis ir iekasējams pirms transportlīdzekļa reģistrēšanas
vai lietošanas uzsākšanas tajā dalībvalstī, uz kuru dzīvesvieta ir mainīta. Tomēr, ievērojot no EKL 18. panta izrietošās prasības,
iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesību piemērošana attiecībā uz minēto nodokli garantē to, ka attiecīgajam īpašniekam
nav radīta mazāk labvēlīga situācija salīdzinājumā ar pilsoņiem ar pastāvīgo dzīvesvietu attiecīgajā valstī, un, vajadzības
gadījumā, vai šī atšķirība attieksmē ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu dzīvesvietas,
un vai tā ir samērīga ar leģitīmo mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību.
Janns
Ross
fon Bārs
Silva de Lapuerta

Lēnartss
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.
Sekretārs

Pirmās palātas priekšsēdētājs
R. Grass

P. Janns
*
Tiesvedības valoda – somu.