CELEX: 62004CJ0053
Direktiv 1999/70/EG
Klausulerna 1 b och 5 i ramavtalet om visstidsarbete
Uppkomst av tillsvidareanställning när bestämmelser om på varandra följande anställningskontrakt åsidosätts
Möjlighet att göra undantag för anställningskontrakt som har ingåtts med offentliga arbetsgivare

1       Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausulerna 1 b och 5 i ramavtalet om visstidsarbete av den 18 mars 1999
(nedan kallat ramavtalet), vilket är bilagt rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete
undertecknat av EFF, UNICE och CEEP (EGT L 175, s. 43).
2       Begäran har framställts i ett mål mellan Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino och deras arbetsgivare Azienda Ospedaliera
Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (San Martino-sjukhuset i Genua och de anslutna universitetsklinikerna,
nedan kallat sjukhuset) rörande det faktum att sjukhuset inte förnyade Cristiano Marrosus och Gianluca Sardinos anställningskontrakt.

Tillämpliga bestämmelser

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3       Enligt klausul 1 i ramavtalet är syftet med detsamma
”a)      att förbättra kvaliteten på visstidsarbete genom att garantera att principen om icke-diskriminering tillämpas, och
b)      upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningskontrakt
eller anställningsförhållanden.”
4       I klausul 2.1 i ramavtalet föreskrivs följande:
”Detta avtal gäller visstidsanställda som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande, enligt definitionerna
i lagar, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat.”
5       I klausul 5 i ramavtalet föreskrivs följande:
”1.      För att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden,
så skall medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lagstiftning, kollektivavtal eller
praxis, och/eller arbetsmarknadens parter, där det inte finns likvärdiga lagliga åtgärder för att förhindra missbruk, på ett
sätt som tar hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till kategorier av arbetstagare, införa en eller fler av
följande åtgärder:
a)      Bestämmelser om objektiva grunder för förnyad visstidsanställning.
b)      Bestämmelser om en övre sammanlagd tidsgräns för flera på varandra följande visstidsanställningar.
c)      Bestämmelser om hur många gånger en visstidsanställning får förnyas.
2.      Medlemsstaterna [skall], efter samråd med arbetsmarknadens parter, och/eller arbetsmarknadens parter, där så är lämpligt,
fastställa under vilka förutsättningar visstidsanställningar
a)      skall betraktas som ’på varandra följande’,
b)      skall betraktas som tillsvidareanställningar.”
6       Enligt artikel 2 första stycket i direktiv 1999/70 var medlemsstaterna skyldiga att sätta i kraft de lagar och andra författningar
som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 10 juli 2001.

Den nationella lagstiftningen
7       Den nationella lagstiftaren har genom lag nr 422 av den 29 december 2000 om bestämmelser för fullgörandet av de skyldigheter
som följer av Italiens medlemskap i Europeiska gemenskaperna – gemenskapslag 2000 (ordinarie tillägg till GURI nr 16 av den
20 januari 2001, nedan kallad lag nr 422/2000) gett regeringen i uppdrag att utfärda de lagstiftningsdekret som krävs för
att införliva de gemenskapsdirektiv som avses i bilagorna A och B till denna lag. I bilaga B nämns bland annat direktiv 1999/70.
8       I artikel 2.1 b i lag nr 422/2000 anges särskilt att ”för att förhindra brist på överensstämmelse med de bestämmelser som
gäller för enskilda branscher som berörs av den lagstiftning som skall genomföras skall ändringar och tillägg om nödvändigt
göras i denna lagstiftning …”. I artikel 2.1 f i samma lag anges att ”lagstiftningsdekreten skall säkerställa att de antagna
bestämmelserna, på de områden som behandlas i de direktiv som skall genomföras, är fullt förenliga med föreskrifterna i dessa
direktiv …” .
9       Den 6 september 2001 antog den italienska regeringen, med stöd av artikel 2.1 f i lag nr 422/2000, lagstiftningsdekret nr
368 om genomförande av direktiv 1999/70/EG om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFF, UNICE och CEEP (GURI nr 235
av den 9 oktober 2001, s. 4, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 368/2001).
10     I artikel 1.1 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 föreskrivs att ”ett anställningsavtal kan ingås på viss tid av tekniska skäl
eller om det är nödvändigt på grund av tillverkning eller organisation eller för att ersätta personal”.
11     Enligt artikel 4.1 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 kan anställningsavtalets giltighetstid förlängas en gång när det ursprungliga
avtalet avser en kortare period än tre år ”under förutsättning att förlängningen sker på objektiva grunder och avser samma
arbete som det ursprungliga avtalet om visstidsanställning”. I sådana fall får avtalets sammanlagda giltighetstid inte överstiga
tre år.
12     I artikel 5 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 (med rubriken ”Utgång av fristen och sanktioner. Avtal som följer på varandra”)
föreskrivs följande:
”1. Om anställningsförhållandet fortsätter efter utgången av den tid som fastställts inledningsvis eller förlängts efter hand
enligt artikel 4 har arbetstagaren rätt till ett lönetillägg om 20 procent för varje dag som anställningsförhållandet fortsätter
till och med den tionde dagen efter utgången av denna tid och om 40 procent för varje ytterligare dag.
2. Om anställningsförhållandet fortsätter efter den tjugonde dagen vid en avtalstid understigande sex månader eller efter
den trettionde dagen i övriga fall, anses avtalet gälla tills vidare vid utgången av dessa frister.
3. Om arbetstagaren återanställs på viss tid enligt artikel 1 inom tio dagar från den dag då ett avtal med en avtalstid på
eller understigande sex månader löper ut eller inom tjugo dagar från den dag då ett avtal med en avtalstid överstigande sex
månader löper ut, anses det andra avtalet gälla tills vidare.
4. När fråga är om två på varandra följande visstidsanställningar, det vill säga avtal som följer på varandra utan avbrott,
anses anställningsförhållandet gälla tills vidare från den dag då det första avtalet ingicks.”
13     Artikel 10 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 innehåller en lista över fall i vilka det inte är möjligt att tillämpa de nya
bestämmelserna om avtal om visstidsanställning. Inget av dessa fall avser offentliga arbetsgivare.
14     Enligt den hänskjutande domstolen trädde lagstiftningsdekret nr 368/2001 i kraft den 21 september 2001. I artikel 11.1 i nämnda
lagstiftningsdekret preciseras att ”alla oförenliga bestämmelser i lag till vilka det inte uttryckligen hänvisas i detta lagstiftningsdekret
upphävs … från det att lagstiftningsdekretet träder i kraft”. I artikel 11.3 anges att ”enskilda anställningsavtal som ingåtts
med stöd av tidigare gällande lagstiftning fortsätter att gälla till dess att de löper ut”.
15     I artikel 36 i lagstiftningsdekret nr 165 av den 30 mars 2001 om allmänna bestämmelser avseende organisationen av arbetet
för offentliga arbetsgivare (ordinarie tillägg till GURI nr 106 av den 9 maj 2001, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 165/2001)
anges dessutom följande:
”1. Offentliga arbetsgivare får, med iakttagande av bestämmelserna ovan om rekrytering av personal, använda de flexibla avtalsformer
för rekrytering och anställning av personal som föreskrivs i civillagen och i lagar om anställningsförhållanden i företag.
Avtal om visstidsanställning, avtal om utbildning och arbete, andra utbildningsförhållanden och tillfälligt arbete regleras
i nationella kollektivavtal …
2. Under alla förhållanden kan offentliga arbetsgivares åsidosättande av tvingande bestämmelser om rekrytering eller anställning
av arbetstagare inte medföra att en tillsvidareanställning uppkommer hos dessa arbetsgivare. Detta påverkar dock inte arbetsgivarnas
ansvar eller de sanktioner som kan vidtas mot dem. Den berörde arbetstagaren har rätt till ersättning för skada till följd
av att han har utfört arbete i strid med tvingande bestämmelser. Arbetsgivarna skall återkräva de belopp som betalats ut som
sådan ersättning från de ansvariga cheferna när åsidosättandet har skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet.”
16     Den hänskjutande domstolen har anfört att Corte costituzionale (Italiens författningsdomstol) i dom nr 89 av den 13 mars 2003
fastställde att artikel 36.2 första meningen i lagstiftningsdekret nr 165/2001 är förenlig med de konstitutionella principerna
om likabehandling och god förvaltning i artikel 3 respektive artikel 97 i den italienska grundlagen. Den grundläggande principen
enligt vilken tillträde till anställning hos offentliga arbetsgivare regleras genom uttagningsprov (artikel 97 tredje stycket
i nämnda grundlag) rättfärdigar enligt Corte costituzionale att arbetstagare inom den privata och den offentliga sektorn behandlas
olika i samband med rättsstridigt agerande vid ingåendet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
17     Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino arbetade som kökstekniker vid sjukhuset. Till grund för anställningarna låg flera på
varandra följande visstidsanställningskontrakt. De senaste kontrakten hade ingåtts under januari månad år 2002 för en period
av sex månader.
18     Rekryteringen av Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino skedde på grundval av en förteckning över godkända sökande som sjukhuset
hade upprättat i ett allmänt uttagningsprov som organiserades år 1998 i syfte att visstidsanställa ”kökstekniker”. Cristiano
Marrosu och Gianluca Sardino fanns med i förteckningen över godkända sökande.
19     Sjukhuset förnyade inte de sista visstidsanställningskontrakten, vilka löpte ut under juli månad år 2002. Sjukhuset delgav
Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino sitt formella beslut om uppsägning när de inställde sig på arbetsplatsen efter anställningstidens
slut.
20     Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino överklagade uppsägningsbesluten till Tribunale di Genova och yrkade att den nationella
domstolen, med stöd av lagstiftningsdekret nr 368/2001, dels skulle fastställa att tillsvidareanställningar hade uppkommit
i samband med ingåendet av de anställningskontrakt som var i kraft när lagstiftningsdekretet trädde i kraft, dels förplikta
sjukhuset att betala ut utestående lön och utge skadestånd.
21     Den hänskjutande domstolen konstaterade att åtta dagar hade gått mellan den tidpunkt då de näst sista anställningskontrakten
löpte ut och den tidpunkt då de sista anställningskontrakten ingicks. Detta gällde för både Cristiano Marrosu och Gianluca
Sardino. I artikel 5.3 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 föreskrivs emellertid att om arbetstagaren återanställs på viss tid
”inom tio dagar från den dag då ett avtal med en avtalstid på eller understigande sex månader löper ut” så skall det andra
avtalet automatiskt anses gälla tills vidare.
22     Sjukhuset har gjort gällande att artikel 5 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 inte är tillämplig i förevarande fall, eftersom
offentliga arbetsgivare enligt artikel 36 i lagstiftningsdekret nr 165/2001 inte får ingå avtal om tillsvidareanställning.
23     Den hänskjutande domstolen har påpekat att det, med undantag för sådan yrkesutbildning och sådana anställningsförhållanden
som avses i klausul 2.2 i ramavtalet, inte anges i nämnda avtal att verksamhetsområden kan undantas från dess tillämpningsområde.
I förevarande fall är inget av de ovannämnda undantagen aktuellt. I lag nr 422/2000, i vilken regeringen getts behörighet
att genomföra direktiv 1999/70, föreskrivs inte heller någon begränsning med avseende på offentliga arbetsgivare. Lagstiftningsdekret
nr 368/2001 innehåller helt enkelt inte någon begränsning av detta slag. Lagstiftningsdekret nr 368/2001 antogs efter lagstiftningsdekret
nr 165/2001 och upphävde uttryckligen ”alla oförenliga bestämmelser i lag till vilka det inte uttryckligen hänvisas i detta
lagstiftningsdekret”.
24     Den hänskjutande domstolen frågar sig om artikel 36.2 första meningen i lagstiftningsdekret nr 165/2001 är förenlig med gemenskapsrätten
med tanke på att det i denna artikel, i fråga om följderna när tvingande bestämmelser om på varandra följande visstidsanställningskontrakt
åsidosätts, görs tydlig åtskillnad beroende på om kontrakten ingåtts av offentliga eller privata arbetsgivare. Den hänskjutande
domstolen har påpekat att skyddet genom ersättning, vilket är allmänt förekommande inom den interna rättsordningen, med hänsyn
till bland annat de frågor avseende bevisbördan för skadan som de berörda arbetstagarna konfronteras med, inte är jämförbart
med det skydd som återfåendet av den tidigare anställningen innebär. Den sistnämnda sortens skydd svarar bättre mot kravet
på att förebygga sådant missbruk som en arbetsgivare skulle kunna göra sig skyldig till genom att ingå på varandra följande
visstidsanställningskontrakt.
25     Under dessa omständigheter beslutade Tribunale di Genova att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till
domstolen:
”Skall direktiv 1999/70/EG (artikel 1 samt klausulerna 1 b och 5 i ramavtalet) tolkas så att det utgör hinder för nationell
lagstiftning (som gällde före direktivets införlivande), i vilken åtskillnad görs mellan anställningskontrakt som har ingåtts
med offentliga arbetsgivare och anställningskontrakt som har ingåtts med privata arbetsgivare, genom att de förstnämnda kontrakten
undantas från det skydd som uppkomsten av en tillsvidareanställning innebär vid åsidosättande av tvingande regler om på varandra
följande visstidsanställningskontrakt?”

Prövning av tolkningsfrågan

Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
Synpunkter som har inkommit till domstolen
26     Enligt sjukhuset kan begäran om förhandsavgörande inte tas upp till sakprövning eftersom direktiv 1999/70 inte är direkt tillämpligt
i målet vid den nationella domstolen, beroende på att direktiv saknar direkt horisontell effekt, då sjukhuset varken lyder
under den italienska staten eller under något ministerium. Det rör sig om en oberoende inrättning med egna styrande vilka,
inom ramen för förvaltningen av sjukhuset, skall tillämpa bestämmelser i den nationella rätten, vilka inte kan ifrågasättas
eller frångås.
27     Den italienska regeringen anser inte heller att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning. Enligt den italienska
regeringen är begäran rent hypotetisk då det för den hänskjutande domstolen inte råder något tvivel om att artikel 5 i lagstiftningsdekret
nr 368/2001, vilken avviker från artikel 36 i lagstiftningsdekret nr 165/2001, är tillämplig på tvisten vid den nationella
domstolen, vilken ensam har behörighet att tolka bestämmelser i den interna rättsordningen.
28     Den italienska regeringen anser dessutom att nämnda begäran helt saknar relevans för lösningen på tvisten vid den nationella
domstolen då de första anställningsavtalen ingicks innan fristen för att införliva direktiv 1999/70 löpte ut den 10 juli 2001.
Domstolens bedömning
29     För det första, vad avser sjukhusets invändning om rättegångshinder, nöjer sig domstolen med att konstatera att det följer
av beslutet om hänskjutande att den nationella domstolen betraktar det som klarlagt att sjukhuset är en offentlig inrättning
som är knuten till den offentliga sektorn. Enligt fast rättspraxis kan ett direktiv inte bara åberopas gentemot statliga myndigheter
utan även gentemot organ eller enheter som är underställda staten, står under tillsyn av denna eller har särskilda befogenheter
utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda, såsom lokala myndigheter eller organ som,
oavsett sin rättsliga form, i enlighet med en av staten antagen rättsakt har fått i uppdrag att fullgöra en tjänst av allmänintresse
under statens tillsyn (dom av den 22 juni 1989 i mål 103/88, Fratelli Costanzo, REG 1989, s. 1839, punkt 31, svensk specialutgåva,
volym 10, s. 83, av den 12 juli 1990 i mål C-188/89, Foster m.fl., REG 1990, s. I-3313, punkt 19, svensk specialutgåva, volym
10, s. 479, och av den 5 februari 2004 i mål C-157/02, Rieser Internationale Transporte, REG 2004, s. I-1477, punkt 24).
30     Denna invändning om rättegångshinder kan därmed inte godtas.
31     För det andra, vad avser den italienska regeringens första invändning om rättegångshinder, konstaterar domstolen att det följer
av rättspraxis att domstolen, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande, inte är behörig att uttala sig om tolkningen
av de nationella rättsreglerna eller dessa rättsreglers förenlighet med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna (se bland annat
dom av den 19 mars 1964 i mål 75/63, Unger, REG 1964, s. 347, 365, och av den 8 september 2005 i mål C-40/04, Yonemoto, REG
2005, s. I-7755, punkt 27).
32     Det skall emellertid erinras om att det enligt fast rättspraxis, inom ramen för det samarbete mellan domstolen och de nationella
domstolarna som har inrättats genom samma artikel i EG-fördraget, uteslutande ankommer på de nationella domstolarna, vid vilka
tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna
i varje enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som
ställs till domstolen. Följaktligen är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har
ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten (se bland annat dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman, REG 1995,
s. I-4921, punkt 59, och av den 10 november 2005 i mål C-316/04, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, REG 2005, s. I-9759,
punkt 29).
33     Endast i undantagsfall ankommer det på domstolen att – för att pröva sin egen behörighet – undersöka de omständigheter som
har föranlett den nationella domstolen att begära ett förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december
1981 i mål 244/80, Foglia, REG 1981, s. 3045, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243). Domstolen har endast möjlighet
att underlåta att besvara en tolkningsfråga från en nationell domstol när det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten
inte har något samband med omständigheterna eller föremålet för talan i målet vid den nationella domstolen, när frågan är
hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till de uppgifter om omständigheterna i målet och om relevant nationell rätt
som krävs för att den skall kunna ge ett användbart svar på de frågor som har ställts till den (se bland annat domarna i de
ovannämnda målen Bosman, punkt 61, och Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, punkt 30).
34     I förevarande fall kan emellertid tolkningen av direktiv 1999/70 inte anses sakna samband med omständigheterna eller föremålet
för talan i målet vid den nationella domstolen. Frågan kan inte heller anses vara hypotetisk. Syftet med den tolkning som
begärts av den hänskjutande domstolen är nämligen just att göra det möjligt för domstolen att besvara en fråga om en nationell
rättsregels förenlighet med detta direktiv.
35     Denna invändning om rättegångshinder kan därmed inte heller godtas.
36     För det tredje, vad avser den italienska regeringens andra invändning om rättegångshinder, nöjer sig domstolen med att konstatera
att det följer av direktiv 1999/70, vars tidsfrist för införlivande löpte ut den 10 juli 2001, att direktivet syftar till
att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden
och att bestämmelserna i direktivet huvudsakligen gäller förnyande av visstidsanställningskontrakt och villkoren för sådana
förnyanden. Förnyandet av de kontrakt som är aktuella i målet vid den nationella domstolen skedde emellertid den 10 respektive
den 11 januari 2002, det vill säga efter det datum då direktivet skulle ha införlivats med den nationella rätten. Under dessa
omständigheter kan det inte med framgång göras gällande att tolkningen av direktivet helt saknar relevans för en lösning på
tvisten vid den nationella domstolen.
37     Av det ovan anförda följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.

Prövning i sak
38     Genom sin fråga önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om ramavtalet skall tolkas så, att det utgör hinder för nationell
lagstiftning enligt vilken det är uteslutet att en offentlig arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt
eller visstidsanställningsförhållanden medför att dessa anställningskontrakt och anställningsförhållanden omvandlas till tillsvidareanställningskontrakt
eller tillsvidareanställningsförhållanden, trots att en sådan omvandling föreskrivs i fråga om anställningskontrakt och anställningsförhållanden
som har ingåtts med privata arbetsgivare.
39     För att domstolen skall kunna tillhandahålla ett svar på denna fråga skall det först och främst påpekas att direktiv 1999/70
och ramavtalet, i motsats till vad som gjordes gällande av den italienska regeringen vid förhandlingen, även är tillämpliga
på tidsbegränsade anställningsavtal och anställningsförhållanden mellan arbetstagare och myndigheter eller andra organ inom
den offentliga sektorn (dom av den 4 juli 2006 i mål C-212/04, Adeneler m.fl., REG 2006, s. I‑0000, punkt 54).
40     Ingenting i dessa två rättsakter tyder nämligen på att de endast skulle vara tillämpliga på avtal om tidsbegränsad anställning
mellan arbetstagare och arbetsgivare inom den privata sektorn (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 55).
41     Såsom framgår av ordalydelsen av klausul 2.1 i ramavtalet har ramavtalet tvärtom ett vitt tillämpningsområde som omfattar
”visstidsanställda som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande, enligt definitionerna i lagar, kollektivavtal
eller praxis i varje medlemsstat”. Definitionen av begreppet ”visstidsanställd” i den mening som avses i klausul 3.1 i ramavtalet
omfattar dessutom alla arbetstagare, utan att någon skillnad görs beroende på om arbetstagaren är anställd av en offentlig
eller en privat arbetsgivare (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 56).
42     Klausul 2.2 i samma ramavtal, enligt vilken medlemsstaterna och/eller arbetsmarknadens parter har rätt att från ramavtalets
tillämpningsområde undanta ”inledande yrkesutbildning och lärlingsutbildning” liksom anställningsavtal eller anställningsförhållanden
”som har ingåtts inom ramen för särskild offentlig eller offentligt finansierad utbildning, integrering och program för yrkesomskolning”,
innebär vidare inte på något sätt att ramavtalet inte är tillämpligt på tidsbegränsade anställningsavtal eller anställningsförhållanden
som gäller i förhållande till en offentlig arbetsgivare (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 57).
43     Det skall även erinras om att syftet med ramavtalet, såsom anges i klausul 1 b i avtalet, är att upprätta ett ramverk för
att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningskontrakt eller anställningsförhållanden.
44     I detta syfte åläggs medlemsstaterna i klausul 5.1 i ramavtalet att i sina rättsordningar införa minst en av de åtgärder som
finns uppräknade i nämnda klausul 5.1 a–c, om den berörda medlemsstaten inte redan har likvärdiga lagbestämmelser för att
effektivt förhindra missbruk vid användandet av på varandra följande avtal om tidsbegränsad anställning (se domen i det ovannämnda
målet Adeneler m.fl., punkt 65).
45     Det skall emellertid noteras att medlemsstaterna, såsom framgår av den ovannämnda bestämmelsens lydelse, har rätt att, i den
mån som det är objektivt befogat, ta hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till de aktuella kategorierna av
arbetstagare.
46     I och för sig ges medlemsstaterna, i klausul 5.2 i ramavtalet, inte uttryckligen samma rätt med avseende på fastställandet
av de villkor under vilka visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden skall betraktas som tillsvidareanställningar.
47     Då det i ramavtalet varken föreskrivs någon allmän skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva att avtal om tidsbegränsad
anställning skall övergå i avtal om tillsvidareanställning, eller några exakta villkor för när förstnämnda typ av avtal får
användas (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 91), har medlemsstaterna emellertid ett visst utrymme för skönsmässig
bedömning på detta område.
48     Av detta följer att klausul 5 i ramavtalet i sig inte hindrar medlemsstaterna från att behandla missbruk av på varandra följande
visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden olika beroende på om kontrakten eller anställningarna
har ingåtts med privata eller offentliga arbetsgivare.
49     Såsom framgår av punkt 105 i domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl. är emellertid nationella bestämmelser, av det slag
som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen, enligt vilka på varandra följande visstidsanställningskontrakt inte
kan omvandlas till tillsvidareanställning när det är fråga om anställning inom den offentliga sektorn, endast förenliga med
ramavtalet om den berörda medlemsstatens nationella rättsordning inom den aktuella sektorn innehåller en annan effektiv åtgärd
för att förhindra och, i förekommande fall, beivra missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
50     Vad avser det sistnämnda villkoret erinrar domstolen om att medlemsstaterna enligt klausul 5.1 i ramavtalet är skyldiga att
med effektiv och tvingande verkan införa minst en av de i bestämmelsen uppräknade åtgärderna som syftar till att förhindra
missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, såvida
den nationella rätten inte redan innehåller likvärdiga åtgärder.
51     Om det i gemenskapsrätten, såsom i det aktuella fallet, inte föreskrivs några särskilda bestämmelser om påföljder för fall
där missbruk icke desto mindre har konstaterats, ankommer det dessutom på de nationella myndigheterna att vidta lämpliga åtgärder
med hänsyn till situationen. Åtgärderna skall inte bara vara proportionerliga, utan även tillräckligt effektiva och avskräckande
för att säkerställa att de bestämmelser som har antagits med stöd av ramavtalet får full verkan (domen i det ovannämnda målet
Adeneler m.fl., punkt 94).
52     Även om formerna för att genomföra sådana bestämmelser följer av medlemsstaternas nationella rättsordningar enligt principen
om medlemsstaternas processuella autonomi, får bestämmelserna emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som reglerar
liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva
rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (se bland annat dom av den 14 december 1995 i mål C-312/93,
Peterbroeck, REG 1995, s. I‑4599, punkt 12, och domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 95).
53     Av detta följer att när missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt föreligger skall det
finnas bestämmelser som innebär effektiva och likvärdiga garantier för arbetstagarnas skydd, vilka kan tillämpas för att beivra
missbruket i behörig ordning och undanröja följderna av åsidosättandet av gemenskapsrätten. Enligt artikel 2 första stycket
i direktiv 1999/70 skall medlemsstaterna nämligen ”vidta alla nödvändiga åtgärder för att när som helst kunna garantera de
resultat som åläggs genom detta direktiv” (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 102).
54     Det är inte domstolens uppgift att uttala sig om tolkningen av den nationella rätten. Detta ankommer uteslutande på den hänskjutande
domstolen, vilken i förevarande fall måste ta ställning till huruvida de relevanta nationella bestämmelserna uppfyller de
krav som domstolen erinrar om i de föregående tre punkterna. Domstolen kan emellertid när den avger ett förhandsavgörande
i förekommande fall bidra med preciseringar för att vägleda den nationella domstolen vid dennas tolkning (se dom av den 21
februari 2006 i mål C-255/02, Halifax m.fl., REG 2006, s. I-0000, punkterna 76 och 77).
55     Det skall noteras att nationella bestämmelser som de aktuella, vilka innehåller tvingande föreskrifter avseende tidsgränsen
för och förnyandet av visstidsanställningskontrakt samt avseende rätten till ersättning för skada som arbetstagare har lidit
till följd av offentliga arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden,
vid första anblicken tycks uppfylla de krav som domstolen erinrar om i punkterna 51–53 i förevarande dom.
56     Det åligger emellertid den hänskjutande domstolen att bedöma i vilken mån som tillämpningsvillkoren för och det effektiva
genomförandet av artikel 36.2 första meningen i lagstiftningsdekret nr 165/2001 gör artikeln till en lämplig åtgärd för att
förhindra och, i förekommande fall, beivra offentliga arbetsgivares missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningsavtal
och visstidsanställningsförhållanden.
57     Med hänsyn till ovannämnda överväganden är svaret på den ställda frågan att ramavtalet skall tolkas så, att det i princip
inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det är uteslutet att en offentlig arbetsgivares missbruk av på
varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden medför att dessa anställningskontrakt
och anställningsförhållanden omvandlas till tillsvidareanställningskontrakt eller tillsvidareanställningsförhållanden, trots
att en sådan omvandling föreskrivs i fråga om anställningskontrakt och anställningsförhållanden som har ingåtts med privata
arbetsgivare, när dessa bestämmelser innehåller en annan effektiv åtgärd för att förhindra och, i förekommande fall, beivra
missbruk av offentliga arbetsgivare vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.

Rättegångskostnader
58     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
Ramavtalet om visstidsarbete av den 18 mars 1999, vilket är bilagt rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet
om visstidsarbete undertecknat av EFF, UNICE och CEEP, skall tolkas så, att det i princip inte utgör hinder för nationell
lagstiftning enligt vilken det är uteslutet att en offentlig arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt
eller visstidsanställningsförhållanden medför att dessa anställningskontrakt och anställningsförhållanden omvandlas till tillsvidareanställningskontrakt
eller tillsvidareanställningsförhållanden, trots att en sådan omvandling föreskrivs i fråga om anställningskontrakt och anställningsförhållanden
som har ingåtts med privata arbetsgivare, när dessa bestämmelser innehåller en annan effektiv åtgärd för att förhindra och,
i förekommande fall, beivra missbruk av offentliga arbetsgivare vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.