CELEX: 62006CJ0055
Telekommunikationer
Förordning (EG) nr 2887/2000
Tillträde till accessnät
Principen om kostnadsorientering
Kostnader
Ränta på investerat kapital
Avskrivning av anläggningstillgångar
Värdering av lokala infrastrukturer för telekommunikation
Nukostnader och historiska kostnader
Grund för beräkningen
Faktiska kostnader
Historiska kostnader och framåtblickande kostnader
Underlag till styrkande av kostnaderna
Analytiska kostnadsmodeller ’nedifrån och upp’ och ’uppifrån och ned’
Detaljerade nationella bestämmelser
De nationella regleringsmyndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning
Domstolsprövning
Medlemsstaternas processuella autonomi
Likvärdighets- och effektivitetsprinciperna
Möjligheten för berättigade att få beslut om godkännande av den anmälda operatörens avgifter prövade av domstol
Bevisbörda
Tillsynsförfarande och domstolsförfarande

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1.4, 3.3 och 4.1–4.3 i Europaparlamentets och rådets förordning
(EG) nr 2887/2000 av den 18 december 2000 om tillträde till accessnät (EGT L 336, s. 4).
Begäran har framställts i ett mål mellan Arcor AG & Co. KG (nedan kallat Arcor) och Bundesrepublik Deutschland rörande ett
beslut om delvis godkännande av Deutsche Telekom AG:s (nedan kallat Deutsche Telekom) avgifter för tillträde till accessnätet.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapslagstiftningen
Förordning (EG) nr 2887/2000
I skälen 5, 6, 11 och 13–15 anges följande:
”(5)      Tillhandahållandet av nya optikfiberbaserade accessnät med hög kapacitet direkt till större användare är en speciell marknad
som tack vare nyinvesteringar är stadd i utveckling under konkurrensutsatta förhållanden. Därför behandlas i denna förordning
tillträde till metallbaserade accessnät, utan att nationella skyldigheter i fråga om andra former av tillträde till lokal
infrastruktur påverkas.
(6)      Det skulle inte vara ekonomiskt försvarbart för nytillkomna operatörer att fullständigt och inom rimlig tid dubblera den nuvarande
innehavarens infrastruktur av metallbaserade accessnät. För närvarande erbjuder alternativ infrastruktur såsom kabeltelevision,
satelliter och trådlösa accessnät i allmänhet inte samma funktionalitet eller täckning, även om förhållandena i medlemsstaterna
kan skilja sig från varandra.
…
(11)      Kostnads- och prissättningsbestämmelserna för accessnät och tillhörande faciliteter bör vara klara och tydliga, icke-diskriminerande
och objektiva för att garantera rättvisa villkor. Genom bestämmelser om priser bör det säkerställas att leverantören av accessnät
har möjlighet att täcka sina relevanta kostnader i detta hänseende och därutöver få skälig avkastning för att kunna säkerställa
en långsiktig utveckling och förbättring av accessnätens infrastruktur. Prissättningsbestämmelserna för accessnät bör främja
en sund och hållbar konkurrens med beaktande av behovet av investeringar i alternativa infrastrukturer och säkerställa att
det inte förekommer någon snedvridning av konkurrensen, särskilt inte genom att en anmäld operatör pressar marginalerna mellan
priserna för grossister respektive slutkunder. I detta hänseende anses det viktigt att samråd sker med konkurrensmyndigheterna.
…
(13)      I sin rekommendation 2000/417/EG av den 25 maj 2000 om tillträde till accessnät (LLUB) för att skapa ett konkurrenskraftigt
och komplett utbud av elektroniska kommunikationstjänster, däribland bredbandiga multimedietjänster och snabba Internettjänster
[(EGT L 156, s 44)] och i sitt meddelande av den 26 april 2000 [(EGT C 272, s. 55)], lade kommissionen fram detaljerade riktlinjer
för att bistå de nationella regleringsmyndigheterna när de skall utöva en sund reglering av olika former av tillträde till
accessnät.
(14) I enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i EG‑fördraget kan målet att uppnå en harmoniserad ram för tillträde
till accessnät i syfte att få till stånd ett konkurrensutsatt utbud av en billig kommunikationsinfrastruktur av världsklass
och ett vittomfattande utbud av tjänster till alla företag och medborgare i gemenskapen inte uppnås av medlemsstaterna i tid
på ett säkert och harmoniserat sätt, och det kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. I enlighet med proportionalitetsprincipen,
som den kommer till uttryck i den artikeln, går bestämmelserna i denna förordning därför inte utöver vad som är nödvändigt
för att uppnå det målet. De kan antas utan att de påverkar de nationella bestämmelser som står i överensstämmelse med gemenskapslagstiftningen
och genom vilka utförliga åtgärder fastställs …
(15)      Denna förordning kompletterar regelverket för telekommunikationer, särskilt direktiv 97/33/EG och 98/10/EG …”
Artikel 1 i förordningen, som har rubriken ”Syfte och tillämpningsområde”, har följande lydelse:
”1.      Denna förordning syftar till att intensifiera konkurrensen och stimulera det tekniska nyskapandet på den lokala marknaden
för tillträde genom att fastställa harmoniserade villkor för tillträde till accessnät för att på så vis främja ett konkurrensutsatt
och vittomfattande utbud av elektroniska kommunikationstjänster.
2.      Denna förordning skall tillämpas på tillträde till … i artikel 2 a definierade anmälda operatörers accessnät och tillhörande
faciliteter.
...
4.      Denna förordning påverkar inte medlemsstaternas rättigheter att i enlighet med gemenskapslagstiftningen behålla eller införa
bestämmelser med mer detaljerade föreskrifter än i denna förordning och/eller som inte omfattas av denna förordning bl.a.
när det gäller andra typer av tillträde till lokala infrastrukturer.”
Enligt artikel 2 i förordningen avses med
”a)      anmäld operatör: varje operatör av fasta allmänt tillgängliga telefonnät som av sina nationella regleringsmyndigheter har
anmälts ha ett betydande inflytande på marknaden när det gäller att tillhandahålla fasta allmänt tillgängliga telefonnät och
tjänster enligt bilaga I avsnitt 1 i direktiv 97/33/EG eller direktiv 98/10/EG,
b)       berättigade: en tredje part som fått vederbörligt tillstånd enligt direktiv 97/13/EG eller som har rätt att tillhandahålla
kommunikationstjänster enligt nationell lagstiftning, och som är berättigad till tillträde till accessnät,
c)       accessnät: den fysiska förbindelse i form av en tvinnad parkabel av metall som förbinder nätanslutningspunkten i en abonnents
lokaler med korskopplingen eller en likvärdig facilitet i det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet.
…”
I artikel 3.2 och 3.3 i förordning nr 2887/2000, som har rubriken ”Tillhandahållande av tillträde till accessnätet”, föreskrivs
följande:
”2.      Anmälda operatörer skall från den 31 december 2000 bevilja rimliga framställningar från de berättigade om tillträde till deras
accessnät och tillhörande faciliteter på villkor som är klara och tydliga, rättvisa och icke-diskriminerande. Ansökningar
får avslås endast på grundval av objektiva kriterier som hör samman med teknisk genomförbarhet eller nödvändigheten av att
bevara nätverksintegriteten. Om tillträde vägras kan den förfördelade parten begära att fallet tas upp inom det tvistlösningsförfarande
som anges i artikel 4.5. Anmälda operatörer skall erbjuda berättigade tillträde till faciliteter som motsvarar dem som de
tillhandahåller sig själva eller sina associerade företag och på samma villkor och med samma tidsfrister.
3.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 4.4 skall anmälda operatörer fastställa avgifterna för tillträdet till accessnäten
och tillhörande faciliteter på grundval av kostnaderna.”
I artikel 4 i förordningen, som har rubriken ”Den nationella regleringsmyndighetens tillsyn”, föreskrivs följande:
”1.      Den nationella regleringsmyndigheten skall se till att avgifterna för tillträde till accessnätet befrämjar en sund och stabil
konkurrens.
2.      Den nationella regleringsmyndigheten skall ha behörighet att
a)      framtvinga ändringar i referensanbudet för tillträde till accessnätet och tillhörande faciliteter, även i fråga om avgifter,
om sådana ändringar är motiverade, och
b)      kräva att anmälda operatörer lämnar information som är relevant för tillämpningen av denna förordning.
3.      Den nationella regleringsmyndigheten får i berättigade fall ingripa på eget initiativ för att säkerställa icke-diskriminering,
sund konkurrens, ekonomisk effektivitet och maximala fördelar för användarna.
4.      När den nationella regleringsmyndigheten beslutar att marknaden för accessnätet är tillräckligt konkurrensutsatt, skall de
anmälda operatörerna befrias från kravet i artikel 3.3 på att fastställa avgifter på grundval av kostnaderna.
5.      Tvister mellan företag rörande frågor som finns upptagna i denna förordning skall behandlas inom de nationella tvistlösningsförfaranden
som antagits i enlighet med direktiv 97/33/EG och skall lösas utan dröjsmål … rättvist och öppet.”
Det tidigare gällande regelverket på teleområdet
–       Direktiv 90/387/EEG
Rådets direktiv 90/387/EEG av den 28 juni 1990 om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahålla
öppna nät (EGT L 192, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 9, s. 212), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och
rådets direktiv 97/51/EG av den 6 oktober 1997 (EGT L 295, s. 23) (nedan kallat direktiv 90/387), var tillämpligt vid tidpunkten
för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen. Enligt artikel 1.1 gäller direktivet harmoniseringen av villkoren
för öppen och effektiv tillgång till och användning av allmänt tillgängliga telenät och, i tillämpliga delar, allmänt tillgängliga
teletjänster.
Enligt artikel 2.8 i direktivet har begreppet ”villkor för tillhandahållande av öppna nät” följande betydelse:
”[V]illkor … som styr en öppen och effektiv tillgång till allmänna telenät och, i tillämpliga fall, allmänt tillgängliga teletjänster
samt effektiv användning av dessa nät och tjänster.
Utan att det påverkar deras tillämpning från fall till fall kan villkoren för tillhandahållande av öppna nät omfatta harmoniserade
villkor med avseende på
–        tekniska gränssnitt, inbegripet definition och införing av nätanslutningspunkter, där så behövs,
–        användningsförhållanden,
–        taxeprinciper,
–        tillgång till frekvenser och nummer/adresser/namn, där så krävs i enlighet med referensramen i bilagan.”
I artikel 3.1 i direktiv 90/387 föreskrivs följande:
”Villkor för tillhandahållande av öppna nät måste överensstämma med ett antal grundläggande principer som anges här nedan,
nämligen att
–        de måste baseras på objektiva kriterier,
–        de måste vara öppna och publiceras på ett lämpligt sätt,
–        de måste garantera likformighet vid anslutning och får i enlighet med gemenskapsrätten inte vara diskriminerande.”
I artikel 5a.3 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att det på nationell nivå finns lämpliga möjligheter för en part som påverkas av ett beslut
som har fattats av den nationella regleringsmyndigheten, att överklaga hos ett av parterna oberoende organ.”
Det finns en bilaga till direktiv 90/387, som har rubriken ”Referensram för tillämpningen av villkor för tillhandahållande
av öppna nät”. Punkt 3 i den bilagan, vilken avser harmoniserade taxeprinciper, har följande lydelse:
”Taxeprinciperna måste överensstämma med de principer som fastställs i artikel 3.1.
Dessa principer innebär framför allt följande:
–        Taxor måste baseras på objektiva kriterier och, tills konkurrensen blir så effektiv att den håller ner priserna för användarna,
i princip vara kostnadsorienterade, på det villkoret att fastställandet av den faktiska taxenivån fortsätter att vara föremål
för nationell lagstiftning och inte lyder under villkoren för tillhandahållande av öppna nät. Om en organisation inte längre
har en stark ställning på den relevanta marknaden kan kravet på kostnadsorientering åsidosättas av den behöriga nationella
regleringsmyndigheten. Ett av målen bör vara utformning av effektiva taxeprinciper inom hela gemenskapen, samtidigt som ett
allmänt utbud av tjänster garanteras för alla.
–        Taxorna måste ge möjlighet till insyn och offentliggöras på lämpligt sätt.
–        För att ge användare möjlighet att välja mellan de individuella tjänsterna samt där tekniken så medger, måste taxor vara tillräckligt
specificerade i enlighet med konkurrensreglerna i fördraget. I synnerhet skall tilläggsfunktioner som införs för att tillhandahålla
speciella extra tjänster i allmänhet debiteras oberoende av övriga inkluderade funktioner och överföringen som sådan.
–        Taxorna får ej vara diskriminerande och skall garantera likformig behandling utom när det gäller begränsningar som är förenliga
med gemenskapslagstiftningen.
Varje debitering för tillgång till nätresurser eller nättjänster måste överensstämma med ovan angivna principer och med konkurrensreglerna
i fördraget och måste också ta hänsyn till principen om en rättvis fördelning av de totala kostnaderna för de använda resurserna
och behovet av en rimlig avkastning och, när så är lämpligt, finansieringen av samhällsomfattande tjänster i enlighet med
direktivet om samtrafik.
Det kan fastställas olika taxor, i synnerhet för att hänsyn ska kunna tas till överskottstrafiken under högtrafikperioder
och bristen på trafik under lågtrafikperioder, förutsatt att taxedifferenserna kan rättfärdigas kommersiellt och inte strider
mot ovannämnda principer.”
–       Direktiv 97/33/EG
I skäl 10 i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/33/EG av den 30 juni 1997 om samtrafik inom telekommunikation i syfte
att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät
(EGT L 199, s. 32), vilke[t] var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, anges
följande:
”Prissättningen för samtrafik är en nyckelfaktor för att bestämma strukturen och intensiteten på konkurrensen under omvandlingsprocessen
mot en avreglerad marknad. Organisationer med betydande inflytande på marknaden måste kunna visa att deras samtrafikavgifter
fastställs på grundval av objektiva kriterier, följer principerna om öppenhet och kostnadsorientering och är tillräckligt
väl åtskilda i fråga om de nätresurser respektive tjänstekomponenter som erbjuds. Offentliggörande av en förteckning över
samtrafiktjänster, avgifter och villkor, ökar den nödvändiga insynen och icke-diskrimineringen. Det bör vara möjligt att använda
flexibla metoder för att ta ut avgifter för samtrafik, däri inbegripet kapacitetsbaserade avgifter. Avgiftsnivån bör främja
produktivitet och uppmuntra till en effektiv och uthållig närvaro på marknaden, och den bör inte ligga under en gräns som
på grundval av realomkostnader beräknas med hjälp av metoder för beräkning av långsiktig marginalkostnad, kostnadsallokering
och -fördelning, och inte heller över en gräns som bestäms av priset för att tillhandahålla den berörda uppkopplingen fristående.
Avgifter för samtrafik som grundar sig på en prisnivå som är nära förbunden med en långsiktig marginalkostnad för tillhandahållande
av tillgång till samtrafik är lämpliga för att främja en snabb utveckling av en öppen och konkurrensinriktad marknad.”
Enligt artikel 1 i direktiv 97/33 fastslås i direktivet ett regelverk för att inom gemenskapen säkerställa samtrafik mellan
telenät och särskilt samverkan mellan tjänster och i syfte att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster i en miljö med öppna,
konkurrensutsatta marknader.
Enligt artikel 2 i direktivet förstås med ”samtrafik” den fysiska och logiska sammankopplingen av telenät som används av samma
eller en annan organisation för att göra det möjligt för en organisations användare att kommunicera med samma eller en annan
organisations användare eller för att få tillgång till tjänster som erbjuds av en annan organisation.
I artikel 7 i direktivet, vilken har rubriken ”Principer för samtrafiksavgifter och kostnadsredovisningssystem”, föreskrivs
följande:
”…
2. Avgifterna för samtrafik skall följa principerna om öpp[enh]et och kostnadsorientering. Bevisbördan för att avgifterna
härrör från verkliga kostnader som inkluderar en rimlig avkastningsgrad på investerat kapital skall ligga hos den organisation
som tillhandahåller samtrafik med sin utrustning …
3. Nationella regleringsmyndigheter skall säkerställa att ett referensanbud om samtrafik offentliggörs enligt artikel 14.1.
Detta referensanbud skall innehålla en beskrivning av den offererade samtrafiken uppdelad i komponenter enligt marknadens
behov och därmed sammanhängande villkor inklusive taxor.
Olika taxor och villkor för samtrafik får fastställas för olika kategorier av organisationer som har tillstånd att tillhandahålla
telenät och teletjänster, där sådana skillnader objektivt kan motiveras på grundval av den typ av samtrafik som tillhandahålls
och/eller de aktuella nationella villkoren för tillståndsgivning. Den nationella regleringsmyndighete[n] skall säkerställa
att sådana skillnader inte leder till en snedvridning av konkurrensen och i synnerhet att organisationen tillämpar lämpliga
taxor och villkor för samtrafiken när den tillhandahåller samtrafik för sina egna tjänster eller för de tjänster som tillhandahålls
av dess dotterbolag eller partner …
Den nationella regleringsmyndigheten skall ha möjlighet att ändra referensanbudet om samtrafik när detta är motiverat.
Bilaga IV innehåller en förteckning över komponenter så att samtrafiksavgifter, taxestrukturer och poster i taxan kan utarbetas
vidare. Om en organisation gör ändringar i det offentliggjorda referensanbudet om samtrafik, kan de justeringar som krävs
av den nationella regleringsmyndigheten få retroaktiv verkan från och med det datum när ändringen infördes.
…
5. … kommissionen [skall] fastställa rekommendationer för kostnadsredovisningssystem och särredovisning i samband med samtrafik.
De nationella regleringsmyndigheterna skall säkerställa att organisationernas kostnadsredovisningssystem är lämpliga för att
uppfylla kraven i denna artikel och att de dokumenteras tillräckligt detaljerat i enlighet med bilaga 5.
De nationella regleringsmyndigheterna skall säkerställa att en beskrivning av kostnadsredovisningssystemet som visar de huvudkategorier
i vilka kostnader har förts samman, samt de regler som används för att allokera kostnader till samtrafik görs tillgängliga
på begäran. Den nationella regleringsmyndigheten eller något annat behörigt organ som är fristående från teleorganisationen
och godkän[t] av den nationella regleringsmyndigheten skall kontrollera att kostnadsredovisningssystemet efterlevs. En redogörelse
för efterlevnaden skall offentliggöras varje år.
…”
Bilaga 4 till direktiv 97/33, vilken har rubriken ”Förteckning över komponenterna i avgifterna för samtrafik”, har följande
lydelse:
”Samtrafikavgifter avser de faktiska avgifter som de hopkopplade parterna betalar.
Taxestrukturen hänför sig till de breda kategorier som samtrafikavgifterna kan indelas i, t.ex. följande:
–        Avgifter för att täcka genomförandet av den fysiska hopkopplingen, baserat på kostnaderna för att tillhandahålla de särskilda
samtrafiktjänster som efterfrågas (särskild utrustning och resurser, kompatibilitetsprov m.m.).
–        Hyresavgifter för att täcka den fortgående användningen av utrustning och resurser (underhåll av samtrafik m.m.).
–        Rörliga avgifter för kompletterande tjänster och tilläggstjänster (tillgång till nummerupplysning, telefonisttjänster, insamling
av data, debitering, fakturering, kopplade och avancerade tjänster m.m.).
–        Trafikrelaterade kostnader som uppkommer vid överföring av trafik till eller från det hopkopplade nätet (t.ex. kostnader för
koppling och överföring), som kan tas ut per minut och/eller på grundval av den ökade nätkapacitet som behövs.
Delar av taxan kan hänföra sig till de individuella priser som fastställs för varje nätkomponent eller tjänst som tillhandahålls
till den hopkopplade parten.
Taxor och avgifter för samtrafik skall följa principerna för kostnadsorientering och öppenhet, i enlighet med artikel 7.2.
…”
I bilaga 5 till direktiv 97/33, vilken har rubriken ”Kostnadsredovisningssystem för samtrafik”, anges exempel på några av
de komponenter som kan ingå i redovisningssystemet. I denna bilaga anges följande:
”I artikel 7.5 krävs det att detaljer i kostnadsredovisningssystemet skall redovisas och förteckningen nedan anger som exempel
några komponenter som ett sådant redovisningssystem kan innehålla.
Syftet med att offentliggöra denna information är att sörja för öppenhet i beräkningen av samtrafikavgifter, så att andra
marknadsaktörer skall kunna förvissa sig om att avgifterna har beräknats på ett rimligt och korrekt sätt.
Detta mål skall beaktas av den nationella regleringsmyndigheten och av de berörda organisationerna när de bestämmer hur detaljerad
den offentliggjorda informationen skall vara.
Förteckningen nedan anger de komponenter som skall ingå i den information som offentliggörs.
1)      Använd kostnadsstandard
t.ex. full fördelning av kostnader, långsiktiga genomsnittliga tillkommande kostnader, marginalkostnader, fristående kostnader,
gemensamma direkt hänförbara kostnader osv.,
inklusive använd kostnadsbas,
dvs. historiska kostnader (baserade på faktiska utgifter för utrustning och system) eller framtida kostnader[*] (baserade
på beräknade återanskaffningskostnader för utrustning eller system). [* I överensstämmelse med gängse terminologi nedan kallade
framåtblickande kostnader. Övers. anm.]
2)       Kostnadskomponenter i taxan för samtrafik
Identifiering av alla enskilda kostnadskomponenter som tillsammans utgör avgiften för samtrafik, inbegripet vinstkomponenten.
3)       Detaljeringsgrad i och metoder för kostnadsfördelning, särskilt behandlingen av samkostnader
Uppgifter om detaljeringsgraden för analys av direkta kostnader och den detaljeringsgrad och metod i enlighet med vilka samkostnader
inkluderas i samtrafikavgifterna.
4)       Redovisningspraxis
Dvs. den redovisningspraxis som används för behandlingen av kostnader, däribland
–        avskrivningstiden för större poster bland de fasta tillgångarna (t.ex. mark, byggnader, utrustning m.m.),
–        behandlingen av andra större utgiftsposter som intäkter kontra kapitalkostnader (t.ex. mjukvara till datorer och datorsystem,
forskning och utveckling, utveckling av nya marknader, direkt och indirekt byggande, reparation och underhåll, finansiella
kostnader m.m.).
…”
–       Direktiv 98/10/EG
Europaparlamentets och rådets direktiv 98/10/EG av den 26 februari 1998 om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni
och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö (EGT L 101, s. 24), vilket var tillämpligt
vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, har enligt artikel 1 till syfte att harmonisera
villkoren för öppen och effektiv tillgång till och användning av fasta allmänt tillgängliga telefonnät och fasta allmänt tillgängliga
telefonitjänster på öppna och konkurrensutsatta marknader i enlighet med principerna om tillhandahållande av öppna nät.
I artikel 17 i direktivet, som har rubriken ”Taxeprinciper”, föreskrivs följande:
”…
2.      Taxorna för användning av det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet och de fasta allmänt tillgängliga telefonitjänsterna
skall följa de grundläggande principer om kostnadsorientering som anges i bilaga[n] … till direktiv 90/387/EEG.
3.      Utan att det påverkar bestämmelserna i artikel 7.3 i direktiv 97/33/EG om samtrafik skall taxorna för tillgång till och användning
av det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet vara oberoende av vilken typ av tillämpning som användarna genomför, såvida
den inte kräver andra typer av tjänster eller tilläggstjänster.
…”
I artikel 18.1 och 18.2 i direktiv 98/10, som har rubriken ”Principer för kostnadsredovisning”, föreskrivs följande:
”1.      När en organisation är ålagd att tillse att dess taxor följer principerna om kostnadsorientering i enlighet med artikel 17,
skall medlemsstaterna säkerställa att sådana organisationer använder sig av system för kostnadsredovisning som lämpar sig
för tillämpningen av artikel 17, samt att ett behörigt organ som är fristående från dessa organisationer kontrollerar att
systemen efterlevs. De nationella tillsynsmyndigheterna skall se till att en rapport om hur redovisningssystemet efterlevs
offentliggörs årligen.
2.      De nationella tillsynsmyndigheterna skall säkerställa att de på begäran ges tillgång till en beskrivning av de system för
kostnadsredovisning som avses i punkt 1, av vilken det framgår under vilka huvudkategorier kostnaderna bokförs och vilka regler
som styr redovisningen av kostnaderna för taltelefonitjänster. De nationella tillsynsmyndigheterna skall på begäran informera
kommissionen om de system för kostnadsredovisning som används av de berörda organisationerna.”
–       Rekommendation 98/195/EG
Den 8 januari 1998 antog kommissionen rekommendation 98/195/EG om samtrafik på en avreglerad telekommunikationsmarknad (Del
1 – Prissättning vid samtrafik) (EGT L 73, s. 42).
–       Rekommendation 98/322/EG
Kommissionen antog den 8 april 1998, med stöd av artikel 7.5 i direktiv 97/33, rekommendation 98/322/EG om samtrafik på en
avreglerad telekommunikationsmarknad (Del 2 – Särredovisning och kostnadsredovisning) (EGT L 141, s. 6).
–       Rekommendation 2000/417/EG
Kommissionen antog den 25 maj 2000 rekommendation 2000/417/EG om tillträde till accessnät (LLUB) – för att skapa ett konkurrenskraftigt
och komplett utbud av elektroniska kommunikationstjänster, däribland bredbandiga multimedietjänster och snabba Internettjänster
(EGT L 156, s. 44).
–       Meddelandet om tillträde till accessnät
Kommissionen offentliggjorde den 23 september 2000 ett meddelande om tillträde till accessnät (LLUB) för att skapa ett konkurrenskraftigt
och komplett utbud av elektroniska kommunikationstjänster, däribland bredbandiga multimedietjänster och snabba Internettjänster
(2000/K 272/10).
Det nya regelverket
Europaparlamentet och rådet antog den 7 mars 2002 fyra direktiv, vilka utgör det nya regelverket för elektroniska kommunikationer.
Det är fråga om följande direktiv: Direktiv 2002/19/EG om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät
och tillhörande faciliteter (tillträdesdirektiv) (EGT L 108, s. 7), direktiv 2002/20/EG om auktorisation för elektroniska
kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv) (EGT L 108, s. 21), direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt
regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) (EGT L 108, s. 33) och direktiv 2002/22/EG
om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster
(direktiv om samhällsomfattande tjänster) (EGT L 108, s. 51).
Genom artiklarna 26 och 28.1 andra stycket i direktiv 2002/21 upphävdes bland annat direktiven 90/387, 97/33 och 98/10 från
och med den 25 juli 2003.
Enligt artikel 19 i direktiven 2002/19 och 2002/20, artikel 29 i direktiv 2002/21 och artikel 39 i direktiv 2002/22 träder
direktiven i kraft samma dag som de offentliggörs i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
, vilket i detta fall var den 24 april 2002.

Den nationella lagstiftningen
Lagen om telekommunikationer
I 24 § i lagen av den 25 juli 1996 om telekommunikationer (Telekommunikationsgesetz) (BGBl. 1996 I, s. 1120) (nedan kallad
TKG 1996), i den lydelse som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen, föreskrivs följande:
”1.      Avgifterna skall fastställas på grundval av kostnaderna för att tillhandahålla en tjänst effektivt och uppfylla kraven i andra
stycket …
2.      Avgifterna får inte
1.       innehålla tillägg som endast kan införas på grund av en leverantörs dominerande ställning på den aktuella telemarknaden enligt
19 § lagen om förbud mot konkurrensbegränsningar,
2.       inbegripa sådana prisnedsättningar som begränsar andra företags konkurrensmöjligheter på en telemarknad, eller
3.       gynna vissa operatörer i förhållande till andra operatörer, som anlitar likvärdiga eller liknande teletjänster på den aktuella
telemarknaden,
såvida det inte visas att det finns sakliga skäl härför.”
I 27 § första stycket TKG 1996 föreskrivs att den nationella regleringsmyndigheten godkänner avgifter antingen på grundval
av kostnaden för att effektivt tillhandahålla varje tjänst eller på grundval av den nivå som myndigheten har fastställt för
den genomsnittliga procentuella utvecklingen av avgifterna för ett paket av flera tjänster. Enligt fjärde stycket i samma
bestämmelse är förbundsregeringen behörig att i förordning närmare reglera typerna av godkännanden och att fastställa de villkor
enligt vilka den nationella regleringsmyndigheten ska besluta om vilket av förfarandena i första stycket som ska tillämpas.
Förordningen om reglering av avgifter
Förordningen av den 1 oktober 1996 om reglering av avgifter på teleområdet (Telekommunikations-Entgeltregulierungsverordnung)
(BGBl. 1996 I, s. 1492) (nedan kallad TEntgV) innehåller bland annat följande bestämmelser:
”2 §
1.      Ett företag som har gjort en ansökan om godkännande av avgifter enligt 27 § första stycket [TKG 1996] ska i varje enskilt
fall ge in följande handlingar för den aktuella tjänsten:
1.       En detaljerad beskrivning av tjänsten inklusive uppgifter om dess kvalitet och ett utkast till de allmänna villkoren.
2.       Uppgifter om omsättningen för de föregående fem åren samt den förväntade omsättningen för året för ansökan och de därpå följande
fyra åren.
3.       Uppgifter om försäljningsvolymerna och, om möjligt, efterfrågepriselasticiteten för den tidsperiod som anges i punkt 2.
4.       Uppgifter om de olika kostnadernas utveckling enligt andra stycket (underlag till styrkande av kostnaderna) och utvecklingen
av marginalerna för de rörliga kostnaderna för den tidsperiod som anges i punkt 2.
5.       Uppgifter om de ekonomiska konsekvenserna för kunder, särskilt avseende efterfrågestrukturen beträffande privata kunder och
affärskunder samt för konkurrenter som mottar tjänsten som grossisttjänst.
6.       Vid tillämpning av differentierade avgifter, uppgifter av verkningarna för de användargrupper som berörs av avgiftsskillnaden
liksom en objektiv motivering av den planerade differentieringen.
2.      Underlag till styrkande av kostnaderna enligt första stycket punkt 4 omfattar de kostnader som direkt kan hänföras till tjänsten
(direkta kostnader) och de kostnader som inte direkt kan hänföras till tjänsten (samkostnader). Beträffande samkostnaderna
ska det anges och förklaras hur de hänför sig till respektive tjänst. Det ansökande företaget ska härvid beakta de kriterier
som fastställs i de direktiv som rådet har antagit med stöd av artikel 6 i rådets direktiv 90/387/EEG av den 28 juni 1990
om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahålla öppna nät … Underlag till styrkande av kostnaderna
enligt första meningen ska även innehålla följande uppgifter:
1.       Den metod som har använts för att fastställa kostnaderna.
2.       Storleken på personalkostnader, avskrivningar, räntekostnader för investerat kapital samt materialkostnader.
3.       Det uppnådda och det förväntade kapacitetsutnyttjandet under referensperioden.
4.       De mängder som legat till grund för beräkningen av kostnaderna för att tillhandahålla tjänsten, inbegripet därmed tillhörande
priser, och särskilt vilka delar av det allmänt tillgängliga telenätet som har tagits i anspråk för att tillhandahålla tjänsten
och kostnaderna för att utnyttja dessa delar.
3.       Den nationella regleringsmyndigheten får avslå en ansökan om godkännande av avgifter om företaget inte lägger fram samtliga
handlingar enligt första och andra styckena.
3 §
1.      Den nationella regleringsmyndigheten ska pröva de styrkande handlingar som har lagts fram av det ansökande företaget i syfte
att avgöra om, och i vilken utsträckning, de begärda avgifterna är fastställda på grundval av kostnaderna för att effektivt
tillhandahålla tjänster i den mening som avses i andra stycket.
2.       Kostnaderna för att effektivt tillhandahålla tjänster utgörs av de långsiktiga tilläggskostnaderna för att tillhandahålla
tjänsten och ett rimligt påslag för de samkostnader som är oberoende av tjänstens omfattning, inbegripet, i varje enskilt
fall, en rimlig ersättning för investerat kapital, i den utsträckning som dessa kostnader är nödvändiga för tillhandahållandet.
3.      Den nationella regleringsmyndigheten ska vid prövningen enligt första stycket dessutom särskilt jämföra priserna och kostnaderna
för de företag som i en konkurrenssituation erbjuder samma slags tjänster på liknande marknader. Härvid ska de särskilda förhållandena
på referensmarknaderna beaktas.
4.      De kostnader som har styrkts enligt 2 § andra stycket ska anses som kostnader som inte är nödvändiga för att effektivt tillhandahålla
tjänsterna, i den mån de överstiger kostnaderna för att effektivt tillhandahålla tjänster enligt andra stycket. Dessa utgifter,
liksom övriga neutrala utgifter, ska endast beaktas i samband med godkännandet av avgifterna om och i den mån det föreligger
en rättslig skyldighet att göra detta eller om det ansökande företaget lägger fram ett annat objektivt underlag till styrkande
av kostnaderna.”

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Deutsche Telekom är en anmäld operatör på det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet i den mening som avses i förordning
nr 2887/2000.
Arcor, tidigare Mannesmann Arcor AG & Co, är berättigat i den mening som avses i samma förordning. I denna egenskap tillhandahåller
Arcor bland annat ISDN-telefonanslutningar till slutkunder. Dessa anslutningar kan emellertid endast användas om Arcor har
tillträde till motsvarande accessnät i Deutsche Telekoms telefonnät.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att Arcor den 30 september 1998 ingick ett första avtal med Deutsche Telekom om tillträde
till det senare bolagets accessnät.
Arcor gav den 8 mars 1999 in ett klagomål mot Deutsche Telekom till kommissionen. Klagomålet grundade sig på artikel 86 i
EG‑fördraget (nu artikel 82 EG) och avsåg de priser som Deutsche Telekom fakturerade för tillgången till sina lokala nät.
Varje lokalt nät innehåller flera accessnät ut till abonnenterna.
I beslut av den 30 mars 2001, rättat genom beslut av den 17 april 2001, godkände den tyska regleringsmyndigheten, Bundesnetzagentur
(den federala myndigheten för elektricitets-, gas-, tele- och järnvägsnäten samt postväsendet), till viss del Deutsche Telekoms
avgifter för tillträde till accessnätet (månatlig avgift för användningen av linjen, engångsavgifter för upplåtelse och uppsägning)
från och med den 1 april 2001 för ett stort antal tillträdesvarianter till olika pris. Enligt beslutet om hänskjutande löpte
godkännandet avseende den månatliga avgiften ut den 31 mars 2003 och avseende övriga avgifter senast den 31 mars 2002.
Arcor väckte den 30 april 2001 talan vid behörig domstol och yrkade att beslutet om godkännande delvis skulle upphävas på
grund av att de avgifter som hade godkänts var för höga. Arcor gjorde bland annat gällande att accessnätets investeringsvärde
hade värderats felaktigt på grund av att den analytiska kostnadsmodellen och avskrivningsmetoden hade tillämpats och att andra
kostnader och avgifter inte hade beaktats. Enligt Arcor innebar denna värdering att avgifterna för tillträde till accessnätet
inte beräknades på grundval av kostnaderna för det existerande nätet, utan på grundval av de fiktiva kostnader som är förknippade
med att bygga upp ett nytt lokalt nät.
Genom kommissionens beslut 2003/707/EG av den 21 maj 2003 om ett förfarande enligt artikel 82 EG (ärendena COMP/C‑1/37.451,
37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (EUT L 263, s. 9) ålades Deutsche Telekom böter om 12,6 miljoner euro för överträdelser
av artikel 82 a EG. Deutsche Telekom hade överträtt den bestämmelsen genom att påföra sina konkurrenter och sina slutkunder
oskäliga månads- och upplåtelseavgifter för tillträdet till sitt accessnät, vilket på ett betydande sätt hindrat konkurrensen
på marknaden för tillträde till accessnätet.
Mot denna bakgrund beslutade Verwaltungsgericht Köln att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till
domstolen:
”1)       Ska artikel 1.4 i förordning … nr 2887/2000 förstås så, att villkoret i artikel 3.3 i den förordningen att avgifterna ska
fastställas på grundval av kostnaderna utgör minimikrav som innebär att medlemsstaternas nationella lagstiftning inte får
avvika från denna nivå till nackdel för de berättigade?
2)       Omfattar kravet enligt artikel 3.3 i förordning … nr 2887/2000 att avgifterna ska fastställas på grundval av kostnaderna även
kalkylränta och kalkylerade avskrivningar?
3)       Om den andra frågan ska besvaras jakande:
a)       Ska beräkningsgrunden för sådan ränta och sådana avskrivningar utgöras av anläggningstillgångarnas återanskaffningsvärde efter
avdrag för de avskrivningar som redan gjorts vid tidpunkten för värderingen, eller enbart av återanskaffningsvärdet, uttryckt
i aktuella dagspriser vid tidpunkten för värderingen?
b)       Måste de kostnader som görs gällande som beräkningsgrund för den beräknade räntan och de beräknade avskrivningarna, i synnerhet
de kostnader som inte direkt kan hänföras till tjänsten (samkostnader), i samtliga fall styrkas genom handlingar med ett begripligt
innehåll från den anmälda operatören?
c)       För det fall delfråga b helt eller delvis ska besvara nekande:
Kan kostnaderna i stället styrkas genom en värdering med hjälp av en analytisk kostnadsmodell?
Vilka krav på metod och på innehållet i övrigt måste detta alternativ för värdering uppfylla?
d)       Har den nationella regleringsmyndigheten inom ramen för sina befogenheter enligt artikel 4.1–4.3 i förordning … nr 2887/2000
vid prövningen av huruvida avgifterna är fastställda på grundval av kostnaderna ett utrymme för skönsmässig bedömning som
endast i begränsad utsträckning är underkastat domstolsprövning?
e)       För det fall delfråga d ska besvaras jakande:
Omfattar utrymmet för skönsmässig bedömning särskilt metoden för beräkningen av kostnaderna och frågan hur kalkylränta ska
fastställas (på lånat kapital och/eller eget kapital) och frågan hur rimliga avskrivningstider ska bestämmas?
Vilka är gränserna för utrymmet för skönsmässiga bedömning?
f)       Bidrar kraven på att avgifterna ska fastställas på grundval av kostnaderna åtminstone även till att skydda konkurrenternas
rättigheter i egenskap av berättigade, på så sätt att dessa konkurrenter kan få till stånd en domstolsprövning av tillträdeskostnader
som inte är fastställda på grundval av kostnaderna?
g)       Ska det förhållandet att det inte är möjligt att styrka kostnaderna vara till nackdel för den anmälda operatören (bevisbörda),
när kostnaderna helt eller delvis inte kan fastställas under tillsynsförfarandet enligt artikel 4 i förordning … nr 2887/2000
eller under det efterföljande domstolsförfarandet?
h)       För det fall delfrågorna f och g ska besvaras jakande:
Har den anmälda operatören även bevisbördan för att avgifterna är fastställda på grundval av kostnaderna när en konkurrent,
i egenskap av berättigad, överklagar ett beslut om godkännande som har meddelats av den nationella regleringsmyndigheten enligt
nationell rätt och anför att de godkända tillträdesavgifterna är för höga, eftersom de inte är fastställda på grundval av
kostnaderna?”

Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har genom sina frågor begärt att domstolen ska tolka flera bestämmelser i förordning nr 2887/2000
och särskilt de som rör principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att tolkningsfrågorna ger upphov till fyra skilda problem.
Det första problemet rör definitionen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval
av kostnaderna, i den mening som avses i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000.
Det andra problemet rör tillämpningsområdet för principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på
grundval av kostnaderna mot bakgrund av bestämmelserna i artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000.
Det tredje problemet rör de nationella regleringsmyndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen av principen
att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna.
Det fjärde och sista problemet rör förfarandet och särskilt frågan om domstolsprövning av tillämpningen av den ovannämnda
principen.
Det är med denna utgångspunkt som de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt ska besvaras.

Den andra tolkningsfrågan och delfrågorna a–c i den tredje tolkningsfrågan: Definitionen av principen att avgifterna för tillträde
till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna
Den hänskjutande domstolen har inte uttryckligen begärt att domstolen ska definiera principen om kostnadsorientering av avgifterna
för tillträde till accessnätet och tillhörande faciliteter, i den mening som avses i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000,
men har i den andra frågan begärt att EG‑domstolen ska ange vilka kostnader som ska beaktas för att fastställa avgifterna
för tillträde till accessnätet. I den tredje frågan har den hänskjutande domstolen begärt att EG‑domstolen ska slå fast vilken
som är beräkningsgrunden för dessa kostnader (delfråga a) och vad som gäller beträffande underlaget till styrkande av kostnaderna
(delfrågorna b och c).
Innan dessa frågor besvaras ska det konstateras att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas
på grundval av kostnaderna inte definieras i förordning nr 2887/2000.
Av lydelsen i artikel 3.3 i förordningen framgår att den bestämmelsen endast innehåller ett allmänt stadgande att anmälda
operatörer ska fastställa avgifterna för tillträdet till accessnäten och tillhörande faciliteter på grundval av kostnaderna.
Mot denna bakgrund ska det undersökas huruvida det i de direktiv som ingår i det tidigare gällande regelverket på teleområdet,
i synnerhet direktiven 97/33 och 98/10, finns något angett om principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska
fastställas på grundval av kostnaderna. Dessa direktiv är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen och det är dessa
direktiv som förordning nr 2887/2000 enligt dess skäl 15 syftar till att komplettera.
Domstolen konstaterar, ur en allmän synvinkel, att principen om kostnadsorientering återfinns i flera direktiv som utgör det
tidigare gällande regelverket på teleområdet, såsom i direktiven 97/33 och 98/10.
I artikel 7.2 i direktiv 97/33, vilken inte avser avgifterna för tillträde utan avgifterna för samtrafik, anges att de sistnämnda
avgifterna ska följa principerna om öppenhet och kostnadsorientering.
I artikel 17.2 i direktiv 98/10 föreskrivs att avgifterna för användning av det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet och
de fasta allmänt tillgängliga telefonitjänsterna ska följa de grundläggande principer om kostnadsorientering som anges i bilagan
till direktiv 90/387.
I punkt 3 andra stycket i den ovannämnda bilagan föreskrivs att avgifterna ska baseras på objektiva kriterier och i princip
vara kostnadsorienterade.
Domstolen konstaterar emellertid att direktiven 97/33 och 98/10 inte innehåller någon definition av principen om kostnadsorientering,
med undantag för att vissa kostnader har specificerats vid några tillfällen i rättspraxis (se dom av den 6 december 2001 i
mål C‑146/00, kommissionen mot Frankrike, REG 2001, s. I‑9767, av den 25 november 2004 i mål C‑109/03, KPN Telecom, REG 2004,
s. I‑11273, och av den 13 juli 2006 i mål C‑438/04, Mobistar, REG 2006, s. I‑6675).
Av vad som anförts ovan följer således att det i gemenskapsrätten allmänt föreskrivs att principen att avgifterna ska fastställas
på grundval av kostnaderna, eller priserna, ska tillämpas på olika områden inom telesektorn, utan att dess innehåll preciseras
på respektive område, det vill säga samtrafik, taltelefoni och accessnät.
Vid definitionen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna ska
det därför tas hänsyn inte endast till principens lydelse, utan även till det sammanhang i vilket den ingår och de mål som
eftersträvas med det regelverk där den stadgas.
Enligt skäl 7 i förordning nr 2887/2000 gör tillträde till accessnät det möjligt för nytillkomna operatörer att konkurrera
med anmälda operatörer när det gäller att erbjuda dataöverföringstjänster med hög bithastighet för kontinuerlig Internetuppkoppling
och för multimedietillämpningar som grundar sig på teknologin för digitala abonnentledningar och taltelefonitjänster.
Enligt artikel 1.1 i förordning nr 2887/2000 syftar förordningen till att intensifiera konkurrensen genom att fastställa harmoniserade
villkor för tillträde till accessnät för att på så vis främja ett konkurrensutsatt och vittomfattande utbud av elektroniska
kommunikationstjänster.
I den förordningen föreskrivs emellertid inte, för att uppnå detta syfte, en princip enligt vilken avgifterna för tillträde
till accessnätet ska fastställas fritt på en konkurrensutsatt marknad, i enlighet med reglerna om utbud och efterfrågan.
Det framgår av lydelsen i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 att avgifterna fastställs av den anmälda operatören på grundval
av dennes kostnader och inte genom fri konkurrens.
I artikel 4.4 i den förordningen föreskrivs att när den nationella regleringsmyndigheten beslutar att marknaden för accessnätet
är tillräckligt konkurrensutsatt, ska de anmälda operatörerna befrias från kravet att fastställa avgifter på grundval av kostnaderna.
Detta resonemang återkommer även i artikel 1.6 i rekommendation 2000/417, till vilken det hänvisas i skäl 13 i förordning
nr 2887/2000. Här har kommissionen preciserat att så länge som konkurrensnivån i accessnätet inte räcker till för att förebygga
oskälig prissättning av tillträdet, rekommenderar den att priserna för tillträdet sätts enligt principen om kostnadsorientering.
Av detta följer att den princip för fastställande av avgifterna som föreskrivs i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 inte
är underkastad reglerna på en konkurrensutsatt marknad som styrs av reglerna om utbud och efterfrågan. De anmälda operatörerna
är enligt denna princip skyldiga att fastställa avgifterna för tillträde till accessnätet på grundval av kostnaderna under
en viss tidsperiod och i syfte att gradvis öppna upp den aktuella marknaden för konkurrens.
För det andra följer det av skäl 11 i förordning nr 2887/2000, jämfört med artikel 3.3 i samma förordning, att avgifterna
för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i den betydelsen att reglerna om fastställande av
avgifter ska göra det möjligt för leverantören av accessnät – i det föreliggande fallet den anmälda operatören, Deutsche Telekom
– att täcka de relevanta kostnader som denne redan burit.
Det följer således av dessa bestämmelser att regeln om fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 innebär
att den anmälda operatören är skyldig att vid fastställandet av avgifterna för tillträde till accessnätet beakta kvantitativa
kostnadskomponenter, vilka är hänförliga till de kostnader som denne har haft för att bygga upp accessnätet.
För det tredje ska avgifterna för tillträde till accessnätet enligt skäl 11 i förordning nr 2887/2000 fastställas så, att
den anmälda operatören får skälig avkastning för att säkerställa en långsiktig utveckling och en förbättring av accessnätens
infrastruktur.
När det gäller tillträde till accessnätet innebär den princip som föreskrivs i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 att den
anmälda operatören får ta ut en ersättning från andra teleoperatörer som gör det möjligt för denne att åtminstone säkerställa
att den lokala infrastrukturen fungerar väl, när tillträde ges till denna.
Av vad som anförts ovan följer att den i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 angivna principen att avgifterna för tillträde
till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna ska förstås så, att den innebär en skyldighet för anmälda operatörer
att, mot bakgrund av det gradvisa öppnandet av telemarknaden för konkurrens, fastställa avgifterna för tillträde till accessnätet
på grundval av de kostnader som de haft för att bygga upp accessnätet, samtidigt som de får skälig avkastning på dessa avgifter,
så att en långsiktig utveckling och en modernisering av de befintliga infrastrukturerna för telekommunikationer kan säkerställas.
Den andra tolkningsfrågan: Kostnader
Domstolen konstaterar inledningsvis att det inte finns någon bestämmelse i förordning nr 2887/2000 i vilken det anges vilka
kostnader som ska beaktas när en anmäld operatör föreslår avgifter för tillträde till accessnätet.
Såsom angetts i punkt 67 i förevarande dom följer det emellertid av skäl 11 i förordning nr 2887/2000, jämfört med artikel 3.3
i samma förordning, att den anmälda operatören ska föreslå avgifter för tillträde till accessnätet som grundar sig på de kostnader
som denne redan haft för att bygga upp det lokala nätet och som, genom den ersättning som tas ut, säkerställer att detta nät
är ekonomiskt lönsamt.
Av dessa bestämmelser följer att den anmälda operatören, genom de avgifter för tillträde till accessnätet som föreslås andra
teleoperatörer, bland annat vältrar över kostnaderna för gjorda investeringar. Vid fastställandet av avgifterna för tillträde
till accessnätet ska det således tas hänsyn till de kostnader som den anmälda operatören har haft i samband med de investeringar
som gjorts för att bygga upp lokal infrastruktur.
Denna slutsats bekräftas för det första av bilaga 4 till direktiv 97/33, i vilken det ges exempel på de kostnadskomponenter
som kan ingå samtrafikavgifter, det vill säga de faktiska avgifter som de hopkopplade parterna betalar. I den bilagan nämns
bland annat avgifter för att täcka genomförandet av den fysiska hopkopplingen, hyresavgifter för att täcka den fortgående
användningen av utrustning och resurser, rörliga avgifter för kompletterande tjänster och tilläggstjänster och trafikrelaterade
kostnader.
För det andra finns det i bilaga 5 till samma direktiv en förteckning med exempel på de kostnader som ska beaktas vid fastställandet
av samtrafikavgifterna, och vilka är hänförliga till gjorda investeringar, såsom bland annat de kostnader som avser utgifter
för utrustning och system för samtrafik.
Det är mot denna bakgrund som den hänskjutande domstolen har frågat domstolen huruvida kalkylränta och kalkylerade avskrivningar
ingår bland de kostnader som ska beaktas när avgifterna för tillträde till accessnätet fastställs i enlighet med den i artikel 3.3
i förordning nr 2887/2000 angivna principen.
Den hänskjutande domstolen har i sin fråga hänvisat till kalkylränta och kalkylerade avskrivningar i allmänhet. Det framgår
emellertid av beslutet att begära förhandsavgörande, av omständigheterna i målet vid den nationella domstolen och av de yttranden
som avgetts vid domstolen att det ska prövas huruvida ränta på investerat kapital och avskrivningar av de anläggningstillgångar
som har använts för att bygga upp lokal infrastruktur för telekommunikationer ingår bland dessa kostnader.
Ränta på investerat kapital utgör en kostnad som det ska tas hänsyn till vid fastställandet av avgifterna för tillträde till
accessnätet i enlighet med den i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 angivna principen. Denna kostnad utgörs av den inkomst
som kapitalet skulle ha gett om det inte hade investerats i accessnätet.
Det förhåller sig på samma sätt med räntor på lån, vilka utgör kostnaden för den skuldsättning som behövts för att kunna göra
investeringarna för att bygga upp accessnätet.
Beträffande avskrivningarna av de anläggningstillgångar som har använts för att bygga upp det lokala nätet, konstaterar domstolen
att beaktandet av dessa avskrivningar gör det möjligt att förstå hur mycket anläggningstillgångarnas verkliga värde har minskat,
och detta beaktande utgör en kostnad för den anmälda operatören.
Dessa avskrivningar hänför sig närmare bestämt till de investeringar som den anmälda operatören gjort för att bygga upp accessnätet.
De utgör följaktligen en del av driftskostnaderna som ska beaktas, i enlighet med den princip om fastställande av avgifterna
som föreskrivs i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000.
Detta bekräftas dessutom av bilaga 5 i direktiv 97/33, i vilken det föreskrivs att bland de komponenter som kan ingå i redovisningssystemet
finns bland annat redovisningspraxis som används för behandlingen av kostnader som omfattar avskrivningstiden för större poster
bland de fasta tillgångarna.
Ett liknande resonemang finns i rekommendation 98/322. I rekommendationens bilaga om riktlinjer för tillämpning av särredovisning
hänvisas det i punkt 4 till operatörernas rörelsekostnader, bland vilka kostnaderna för avskrivningar ingår.
I punkt 4 i bilagan till rekommendation 98/322 nämns även kostnadsallokeringsprocessen, vilken finns beskriven i punkt 3 i
samma bilaga. Det preciseras att kostnadsallokeringsprocessen avser både rörelsekostnader och kapitalkostnader. Avskrivningar
anges i detta avseende uttryckligen som en kategori av rörelsekostnader.
Av ovan angivna överväganden följer att den andra tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Ränta på investerat kapital
och avskrivningarna av de anläggningstillgångar som har använts för att bygga upp accessnätet ingår bland de kostnader som
ska beaktas i enlighet med principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna
i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000.
Delfråga a i den tredje tolkningsfrågan: Grunden för beräkningen av kostnaderna
Den hänskjutande domstolen har begärt att EG‑domstolen ska avgöra frågan huruvida grunden för beräkningen av de kostnader
som ska beaktas vid fastställandet av avgifterna för tillträde till accessnätet utgörs av tillgångarnas återanskaffningsvärde
efter avdrag för de avskrivningar som redan gjorts vid tidpunkten för värderingen eller enbart av återanskaffningsvärdet,
uttryckt i aktuella dagspriser vid tidpunkten för värderingen.
Den hänskjutande domstolen undrar om beräkningen av kostnaderna ska grunda sig på de kostnader som en annan operatör än den
anmälda operatören skulle ha för att bygga upp en ny lokal infrastruktur för tillhandahållande av likvärdiga teletjänster
(nedan kallade nukostnader) eller på de kostnader som den anmälda operatören faktiskt har haft med beaktande av redan gjorda
avskrivningar (nedan kallade historiska kostnader).
Domstolen konstaterar att det i förordning nr 2887/2000 inte finns något angett om grunden för beräkningen av de kostnader
som ska beaktas vid fastställandet av avgifterna för tillträde till accessnätet.
Det ska därför undersökas om det finns något angett om grunden för beräkningen av kostnaderna i direktiven 97/33 och 98/10,
vilka förordning nr 2887/2000 avser att komplettera.
Deutsche Telekom, den tyska regeringen och Bundesrepublik Deutschland, i egenskap av part i målet vid den nationella domstolen,
har hävdat att det tydligt framgår att gemenskapslagstiftaren har valt en beräkningsmetod grundad på nukostnaderna, trots
att det inte finns några angivelser i förordning nr 2887/2000 och i de direktiv som utgör det tidigare gällande regelverket
på teleområdet och som är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen.
Detta framgår för det första av punkt 6 i rekommendation 98/195, i vilken det anges att vid verksamhetsbaserad allokering
ska nukostnader snarare än historiska kostnader beaktas. Det anges även i samma punkt att de nationella regleringsmyndigheterna
bör fastställa tidsgränser för när de anmälda operatörerna senast ska ha infört nya kostnadsredovisningssystem grundade på
nukostnader i de fall sådana system inte redan införts.
För det andra anges det i punkt 4 i rekommendation 98/322 att beräkningen av nättillgångarnas långsiktiga värde eller nuvärde
för en effektiv operatör är en nyckelaspekt i ett system med redovisning av nukostnader.
Vad som angetts i de föregående punkterna bekräftas, för det tredje, av rekommendation 2000/417. I artikel 1.6 i den rekommendationen
anges att det vid fastställandet av avgifterna för tillträde till accessnätet i enlighet med principen om kostnadsorientering
som huvudregel ska tas hänsyn till nukostnaderna, det vill säga kostnaderna för att bygga upp en effektiv, modern och likvärdig
infrastruktur och tillhandahålla sådana tjänster i dag.
Ett liknande resonemang finns, för det fjärde, i meddelande 2000/C 272/10. I punkt 6 i det meddelandet, vilken har rubriken
”De nationella tillsyns- och konkurrensmyndigheternas skyldigheter”, hänvisas det till ett prissättningssystem grundat på
nukostnaderna.
Domstolen anser att denna argumentation ska bemötas på följande sätt. I rekommendation 2000/417, vilken till skillnad från
övriga av de ovannämnda rekommendationerna särskilt avser tillträdet till accessnätet, hänvisas det till såväl direktiv 97/33
som till direktiv 98/10. Även om rekommendationer inte har några tvingande verkningar är de nationella domstolarna skyldiga
att ta hänsyn till rekommendationer vid lösningen av den tvist som de har att avgöra. Detta gäller särskilt när rekommendationerna
innebär att tolkningen av nationella bestämmelser som antagits för att genomföra dem blir tydligare, eller när de har till
syfte att komplettera tvingande gemenskapsrättsliga bestämmelser (se dom av den 13 december 1989 i mål C‑322/88, Grimaldi,
REG 1989, s. 4407, punkt 18, svensk specialutgåva, volym 10, s. 287, och av den 11 september 2003 i mål C‑207/01, Altair Chimica
SpA, REG 2003, s. I‑8875, punkt 41). I artikel 1.6 i rekommendation 2000/417 anges som princip ett framåtblickande förhållningssätt
grundat på nukostnader. Enligt artikel 1.6 ska detta förhållningssätt uppmuntra till rättvis och uthållig konkurrens och leda
till alternativa incitament att investera.
Det framgår emellertid tydligt av samma bestämmelse att ett annat förhållningssätt, i synnerhet för att undvika en snedvridning
av konkurrensen på grund av de historiska kostnaderna, inte är uteslutet. Den nationella regleringsmyndigheten har således
möjlighet att beakta varje särskild konkurrenssituation.
Deutsche Telekom, den tyska regeringen och Bundesrepublik Deutschland, i egenskap av part i målet vid den nationella domstolen,
har hävdat att om det är så, att det inte framgår av det regelverk som är tillämpligt i målet vid den nationella domstolen
att beräkningen av kostnaderna ska grunda sig på nukostnaderna, leder ekonomiska överväganden som är specifika för telesektorn
i vart fall till att en beräkningsmetod som uteslutande grundar sig på nukostnaderna tillämpas. Detta visar den praxis som
följs i vissa medlemsstater.
Med hänsyn till den tekniska utvecklingen på teleområdet finner domstolen att det inte kan uteslutas att nukostnaderna för
vissa investeringar, särskilt sådana som har samband med utrustningen för det nät som byggs upp, i vissa fall kan vara lägre
än de historiska kostnaderna.
Möjligheten för den anmälda operatören att uteslutande grunda beräkningen av kostnaderna på återanskaffningsvärdet av sina
investeringar innebär således att denne kan välja de kostnader som gör det möjligt att fastställa avgifterna för tillträde
till accessnätet på den högsta nivån, utan att beakta uppgifter om avgifter och priser som gynnar de berättigade. Den anmälda
operatören skulle således kunna kringgå reglerna om kostnadsorientering av avgifterna för tillträde till accessnätet.
Domstolen konstaterar därför att inte heller en beräkningsmetod som uteslutande grundar sig på nukostnaderna är den mest lämpliga
metoden vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna.
Arcor har hävdat att de historiska kostnaderna, och inte nukostnaderna, ska ligga till grund för beräkningen. Om nukostnaderna
användes som grund för beräkningen skulle nämligen den berättigade, i den mening som avses i förordning nr 2887/2000, vara
skyldig att till den anmälda operatören betala en ersättning som är alltför hög med hänsyn till den lokala infrastrukturens
ålder. Det kan inte heller uteslutas att nätet redan är avskrivet.
Domstolen erinrar för det första om att tillträde till accessnätet gör det möjligt för nya teleoperatörer, vilka saknar egen
infrastruktur, att konkurrera med anmälda operatörer genom att använda dessa operatörers infrastrukturer. Såsom det anges
i skäl 6 i förordning nr 2887/2000 skulle det vara omöjligt att snabbt öppna upp telebranschen för konkurrens om varje operatör
var tvungen att bygga upp sin egen infrastruktur.
Det är just i syfte att undvika en ny snedvridning av konkurrensen på grund av att andra operatörer än de anmälda operatörerna
saknar nät som det i förordning nr 2887/2000 finns föreskrifter om tillträde till accessnätet.
Domstolen erinrar för det andra om att enligt regeln om fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000
ska leverantören av accessnätet få täckning för sina relevanta kostnader och skälig avkastning för att kunna säkerställa en
långsiktig utveckling och förbättring av accessnätens infrastruktur.
Om beräkningen av kostnaderna vid tillämpningen av regeln om fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000
uteslutande grundade sig på historiska kostnader, i enlighet med vad som har påståtts av Arcor, skulle detta, beroende på
nätets ålder, kunna leda till att ett nästintill avskrivet nät beaktades, vilket skulle leda till en mycket låg avgift. Detta
skulle leda till att den anmälda operatören drabbades av omotiverade nackdelar.
Den anmälda operatören skulle vara skyldig att öppna sitt nät för konkurrenterna och följaktligen förlora en del av sina kunder.
Den ersättning som den anmälda operatören skulle få för tillträdet till accessnätet skulle inte ge denne möjlighet att göra
en rimlig vinst, utan att förglömma att denne enligt skäl 11 i förordning nr 2887/2000 är skyldig att säkerställa en långsiktig
utveckling och förbättring av accessnätens infrastruktur.
Det ska tilläggas att kostnaderna för underhåll och modernisering av den lokala infrastrukturen i vart fall beräknas på grundval
av det faktiska värdet på den anmälda operatörens anläggningstillgångar.
Av detta följer att beräkningen av de kostnader som ska beaktas vid fastställandet av avgifterna för tillträdet till accessnätet
inte uteslutande kan grunda sig på de historiska kostnaderna, eftersom den anmälda operatören då skulle drabbas av omotiverade
nackdelar i förhållande till den berättigade, vilket är vad förordning nr 2887/2000 söker undvika. Ändamålet med förordning
nr 2887/2000 är nämligen att göra det möjligt för de berättigade och den anmälda operatören att samtidigt vara verksamma på
marknaden i syfte att skapa normal konkurrens på medellång sikt.
Av ovan anförda överväganden följer att det inte finns någonting i förordning nr 2887/2000 eller i de relevanta direktiven
i det tidigare gällande regelverket som talar till förmån för en beräkningsmetod som uteslutande grundar sig på nukostnaderna,
eller en beräkningsmetod som uteslutande grundar sig på de historiska kostnaderna. Det följer även av det ovan anförda att
en användning av uteslutande den ena eller den andra beräkningsgrunden kan äventyra ändamålet med förordningen, vilket är
att intensifiera konkurrensen genom att fastställa harmoniserade villkor för tillträde till accessnät för att på så vis främja
ett konkurrensutsatt och vittomfattande utbud av elektroniska kommunikationstjänster.
Oberoende av den hänvisning till nukostnader och historiska kostnader som har gjorts av den hänskjutande domstolen ska det
mot denna bakgrund undersökas huruvida det finns något annat angett om grunden för beräkningen av kostnaderna i direktiven
97/33 och 98/10, vilka förordning nr 2887/2000 avser att komplettera.
Domstolen konstaterar att det i skäl 10 i direktiv 97/33 anges att avgiftsnivån bör främja produktivitet och uppmuntra till
en effektiv och uthållig närvaro på marknaden, och att den inte bör ligga under en gräns som på grundval av faktiska kostnader
beräknas med hjälp av metoder för beräkning av långsiktig marginalkostnad, kostnadsallokering och -fördelning, och inte heller
över en gräns som bestäms av priset för att tillhandahålla den berörda uppkopplingen fristående.
Ett liknande synsätt finns även i artikel 7.2 i samma direktiv, i vilken det föreskrivs att avgifterna för samtrafik ska följa
principerna om öppenhet och kostnadsorientering och att bevisbördan för att avgifterna härrör från verkliga kostnader som
inkluderar en rimlig avkastningsgrad på investerat kapital ska ligga hos den organisation som tillhandahåller samtrafik med
sin utrustning.
På samma sätt kvalificeras samtrafikavgifter i bilaga 4 till direktiv 97/33 som de faktiska avgifter som de hopkopplade parterna
betalar.
I bilaga 5 till direktiv 97/33 har gemenskapslagstiftaren hänvisat till ”använd kostnadsstandard”. När det är fråga om att
fastställa beräkningsmetoden för kostnaderna hänvisas det i den bilagan till ”historiska kostnader”, vilka grundar sig på
faktiska utgifter för utrustning och system, eller ”framåtblickande kostnader”, vilka grundas på beräknade återanskaffningskostnader
för utrustning eller system.
Det följer av ovannämnda bestämmelser att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval
av kostnaderna innebär att de faktiska kostnaderna ska beaktas, det vill säga de kostnader som den anmälda operatören redan
har betalat och de framåtblickande kostnaderna, vilka grundar sig på återanskaffningskostnaden för nätet eller för vissa delar
av detta.
När det inte finns några särskilda gemenskapsbestämmelser är antagandet av de närmare föreskrifterna för att fastställa den
beräkningsgrund enligt vilken avskrivningarna ska beaktas en fråga som omfattas av de nationella regleringsmyndigheternas
skön.
I enlighet med bestämmelserna i direktiv 97/33, vilket även är tillämpligt på accessnät enligt förordning nr 2887/2000, kan
således beräkningsmetoden för kostnaderna samtidigt grunda sig på de kostnader som den anmälda operatören redan har betalat,
vilket förutsätter att anskaffningsvärdet används som referens, och på de framåtblickande kostnaderna, vilket inte utesluter
att kostnadernas nuvärde används som referens.
Det är mot denna bakgrund som de nationella regleringsmyndigheterna ska beräkna de faktiska kostnader som ska beaktas vid
tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna.
Det följer av ovan angivna överväganden att delfråga a i den tredje tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. De nationella
regleringsmyndigheterna ska när de fastställer grunden för beräkningen av den anmälda operatörens kostnader, med tillämpningen
av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3 i förordning
nr 2887/2000, beakta de faktiska kostnaderna, det vill säga den anmälda operatörens historiska kostnader och de framåtblickande
kostnaderna. De sistnämnda kostnaderna ska, i förekommande fall, grundar sig på en uppskattning av återanskaffningskostnaden
för nätet eller för vissa delar av detta.
Delfrågorna b och c i den tredje tolkningsfrågan: Underlag till styrkande av kostnaderna
Den hänskjutande domstolen har i delfråga b i den tredje tolkningsfrågan begärt att domstolen ska avgöra huruvida de kostnader
som ska beaktas vid tillämpningen av principen för fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 måste
styrkas med fullständiga och begripliga redovisningshandlingar.
För det fall denna fråga ska besvaras nekande undrar den hänskjutande domstolen, i delfråga c i den tredje tolkningsfrågan,
om kostnaderna kan styrkas genom en värdering som grundar sig på en analytisk kostnadsmodell ”nedifrån och upp” eller ”uppifrån
och ned”. Den hänskjutande domstolen har även begärt att domstolen särskilt ska avgöra vilka krav som ställs på metoden vid
en sådan värdering.
–       Delfråga b i den tredje tolkningsfrågan: Redovisningshandlingar
Domstolen konstaterar att det inte finns några bestämmelser i förordning nr 2887/2000 eller i direktiven 97/33 och 98/10 om
att de kostnader som ska beaktas vid tillämpningen av principen för fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000
ska styrkas genom fullständiga och begripliga redovisningshandlingar.
Arcor har emellertid hävdat att det framgår av bilaga 5 till direktiv 97/33 att gemenskapslagstiftaren velat anta ett kostnadsredovisningssystem
grundat på utförliga handlingar för att undvika att den anmälda operatören kringgår systemet genom att ge in redovisningshandlingar
som är ofullständiga eller obegripliga. Detta skulle enligt Arcor innebära att de nationella regleringsmyndigheterna använde
sig av teoretiska modeller för kostnadsredovisning.
Även om det antas att det skulle vara på detta sätt kan en skyldighet att i samtliga fall styrka de kostnader som ska beaktas
vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna med
fullständiga och begripliga handlingar inte utläsas enbart ur bilaga 5 till direktiv 97/33, eftersom det inte finns någon
uttrycklig bestämmelse med denna innebörd.
Domstolen konstaterar i detta hänseende att det föreskrivs i artikel 4.2 b i förordning nr 2887/2000 att den nationella regleringsmyndigheten
är behörig att kräva att anmälda operatörer lämnar information som är relevant för tillämpningen av förordningen.
De nationella regleringsmyndigheterna får med stöd av den bestämmelsen begära in information, och detta gäller även handlingar
som styrker de kostnader som ska beaktas vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska
fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000.
Av det ovan anförda följer att delfråga b i den tredje tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Den nationella regleringsmyndigheten
får med stöd av artikel 4.2 b i förordning nr 2887/2000 begära att den anmälda operatören lämnar myndigheten relevant information
om de handlingar som styrker de kostnader som beaktats vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet
ska fastställas på grundval av kostnaderna. I gemenskapsrätten finns det ingen bestämmelse som föreskriver vilka redovisningshandlingar
som ska kontrolleras, och de nationella regleringsmyndigheterna är därför ensamma behöriga att pröva huruvida de handlingar
som lagts fram är de mest lämpliga med hänsyn till kraven på kostnadsredovisning.
–       Delfråga c i den tredje tolkningsfrågan: Analytiska kostnadsmodeller
Domstolen erinrar inledningsvis om att en analytisk kostnadsmodell ”nedifrån och upp”, även kallad ”bottom-up”-modell, innebär
att nuvärdet av de investeringar som krävs för att bygga upp ett nytt nät används. Denna modell grundar sig på de kostnader
som en operatör skulle ha för att förvärva och driva sitt eget nät. En analytisk kostnadsmodell ”uppifrån och ned”, även kallad
”top-down”-modell, grundar sig däremot på de kostnader som den anmälda operatören faktiskt har haft.
Domstolen konstaterar att det varken i förordning nr 2887/2000 eller i direktiven 97/33 och 98/10 finns några konkreta och
samstämmiga angivelser om den fråga som har ställts av den hänskjutande domstolen.
I femte skälet i rekommendation 98/322 anges att även om ekonomiska ”nedifrån och upp”-modeller blir alltmer sofistikerade,
är de fortfarande ofullständiga, varför en kombination av både ”uppifrån och ned”- och ”nedifrån och upp”‑modeller rekommenderas
för en överskådlig framtid.
Det framgår således av såväl förordning nr 2887/2000 som det tidigare gällande regelverket på teleområdet, vilket är tillämpligt
i målet vid den nationella domstolen, att det inte finns några uppgifter som gör det möjligt att avgöra huruvida gemenskapslagstiftaren
har uttalat sig i riktning för en analytisk kostnadsmodell enligt ”nedifrån och upp”-metoden eller för en analytisk kostnadsmodell
enligt ”uppifrån och ned”-metoden.
Domstolen konstaterar att i avsaknad av ytterligare preciseringar överlåter gemenskapsrätten åt de nationella regleringsmyndigheterna
att, i enlighet med tillämplig rätt, välja de metoder för kostnadsredovisning som de anser vara de mest lämpliga beroende
på omständigheterna.
Mot denna bakgrund saknas det anledning att besvara den hänskjutande domstolens följdfråga angående de metodkrav som gäller
för beräkningen enligt en ”uppifrån och ned”- eller en ”nedifrån och upp”-modell.
Delfråga c i den tredje tolkningsfrågan ska således besvaras enligt följande. Gemenskapsrätten utesluter inte att de nationella
regleringsmyndigheterna vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval
av kostnaderna fastställer kostnaderna på grundval av en analytisk kostnadsmodell ”uppifrån och ned” eller ”nedifrån och upp”,
när det inte finns några fullständiga och begripliga redovisningshandlingar.

Den första tolkningsfrågan: Tillämpningsområdet för principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas
på grundval av kostnaderna
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000
ska förstås så, att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3
i den förordningen utgör ett minimikrav från vilket medlemsstaternas nationella lagstiftning inte får avvika till nackdel
för de berättigade.
Enligt artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 påverkar inte förordningen medlemsstaternas rättigheter att i enlighet med gemenskapslagstiftningen
behålla eller införa bestämmelser med mer detaljerade föreskrifter än dem som finns i förordningen och/eller som inte omfattas
av förordningen, bland annat när det gäller andra typer av tillträde till lokala infrastrukturer.
Det erinras om att artikel 3.3 i förordningen endast innehåller ett allmänt stadgande om att anmälda operatörer ska fastställa
avgifterna för tillträdet till accessnäten på grundval av kostnaderna, utan någon ytterligare precisering.
Med hänsyn till de ovannämnda bestämmelserna i förordning nr 2887/2000 och de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella
domstolen, konstaterar domstolen att den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida
detaljerade nationella bestämmelser, vilka har antagits i enlighet med bestämmelserna i artikel 1.4 i förordningen, kan medföra
att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3 i förordningen
inte är tillämplig.
Enligt artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 ges medlemsstaterna möjlighet att behålla eller införa bestämmelser med mer detaljerade
föreskrifter än de bestämmelser som finns i förordningen. Detta gäller särskilt bestämmelserna om principen att avgifterna
för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna.
En sådan bestämmelse kan emellertid inte tolkas så, att den ger medlemsstaterna rätt att åsidosätta principen att avgifterna
för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna genom bibehållandet eller införandet av nationella
bestämmelser.
Det framgår av lydelsen i artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 att den berörda medlemsstaten kan komplettera de relevanta
bestämmelserna i förordningen med detaljerade nationella bestämmelser, i det föreliggande fallet bestämmelserna om principen
att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna, men att den inte kan åsidosätta
bestämmelserna i förordningen.
Den rätt som den berörda medlemsstaten har enligt artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 är följden av att, såsom det har angetts
ovan i punkterna 48 och 49 i förevarande dom, principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval
av kostnaderna inte definieras i förordningen.
Följaktligen innebär rätten enligt artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 att behålla eller införa bestämmelser med mer detaljerade
föreskrifter att det är tillåtet för medlemsstaterna att i sin nationella lagstiftning föreskriva bestämmelser som konkretiserar
principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna, under förutsättning att
de iakttar de begränsningar som gäller enligt ovannämnda artikel 1.4.
Domstolen erinrar dessutom om att förordningen har antagits i enlighet med subsidiaritetsprincipen i fördraget, vilket anges
i skäl 14 i förordningen. Det är endast i detta sammanhang som det uttryckligen anges att medlemsstaterna har kvar möjligheten
att fastställa specifika regler på området i fråga.
Det ska förtydligas att ingen av de parter som har avgett yttranden till domstolen har anfört argumentet att bestämmelserna
i artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 innebär att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas
på grundval av kostnaderna inte är tillämplig på grund av att de nationella bestämmelser som är tillämpliga i målet vid den
nationella domstolen, det vill säga 24 § TKG 1996 och 2 och 3 §§ TEntgV, utgör en detaljerad tillämpning av denna princip.
Det har däremot hävdats att den princip för fastställande av avgifter som det är fråga om i målet vid den nationella domstolen
måste konkretiseras av nationella bestämmelserna som antas av medlemsstaterna inom utrymmet för deras skönsmässiga bedömning
på området. Det har gjorts gällande att utrymmet för skönsmässig bedömning, under alla omständigheter, inte har överskridits
i det föreliggande fallet.
Mot denna bakgrund uppkommer frågan huruvida de nationella bestämmelser som det är fråga om i målet vid den nationella domstolen,
såsom 24 § TKG 1996 och 2 och 3 §§ TEntgV, utgör detaljerade bestämmelser i den mening som avses i artikel 1.4 i förordning
nr 2887/2000.
Det framgår av en genomläsning av de ovannämnda nationella bestämmelserna att det utan tvekan är fråga om detaljerade bestämmelser
i den mening som avses i artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000.
Dessa nationella bestämmelser innebär ett genomförande i enlighet med gemenskapsrätten av principen att avgifterna för tillträde
till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna, i form av specialbestämmelser om bland annat avgifter och de
handlingar som det företag som har gjort en ansökan om godkännande av avgifter ska lägga fram.
Av det ovan anförda följer att den första tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Den möjlighet som medlemsstaterna
har enligt artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 att anta detaljerade nationella bestämmelser medför inte att principen att
avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3 i förordningen inte är
tillämplig.

Delfråga e i den tredje tolkningsfrågan: De nationella regleringsmyndigheternas utrymme för skönsmässig bedömning vid tillämpningen
av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna
I artikel 4 i förordning nr 2887/2000, vilken har rubriken ”Den nationella regleringsmyndighetens tillsyn”, föreskrivs i den
första punkten att den nationella regleringsmyndigheten ska se till att avgifterna för tillträde till accessnätet befrämjar
en sund och stabil konkurrens.
I artikel 4.2 föreskrivs att den nationella regleringsmyndigheten är behörig att framtvinga ändringar i referensanbudet för
tillträde till accessnätet och tillhörande faciliteter, även i fråga om avgifter, om sådana ändringar är motiverade, och kräva
att anmälda operatörer lämnar information som är relevant för tillämpningen av förordningen.
Det följer av dessa bestämmelser att de nationella regleringsmyndigheterna har ett omfattande utrymme för skönsmässig bedömning
när det gäller att förordna om det som hänför sig till fastställandet av avgifterna och att de kan ändra priserna och således
de föreslagna avgifterna.
I enlighet med artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 ska storleken på avgifterna för tillträde till accessnätet fastställas
på grundval av de faktiska kostnaderna, det vill säga den anmälda operatörens historiska kostnader och framåtblickande kostnader.
Av detta följer att det betydande utrymme för skönsmässig bedömning som förordning nr 2887/2000 ger de nationella regleringsmyndigheterna
i fråga om avgifterna för tillträde till accessnätet även omfattar beräkningen av den anmälda operatörens kostnader.
Domstolen konstaterar således att den vidsträckta befogenhet som de nationella regleringsmyndigheterna har enligt artikel 4.2
i förordning nr 2887/2000 även omfattar beaktade kostnader (såsom ränta på investerat kapital och avskrivningar av anläggningstillgångar),
grunden för beräkningen av dessa kostnader och kostnadsredovisningsmodellerna.
Det ska dessutom preciseras att det även följer av artikel 4.2 i förordningen att de nationella regleringsmyndigheterna, inom
gränserna för det utrymme för skönsmässig bedömning som de tillerkänns genom den bestämmelsen, är behöriga att skynda på kontrollen
av avgifterna för tillträde till accessnätet, på så sätt att de kan begära information om bland annat de kostnader som har
använts vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna.
Av detta följer att de nationella regleringsmyndigheterna enligt förordning nr 2887/2000 inte enbart ges en vidsträckt befogenhet,
utan även lämpliga medel för att på det mest effektiva sättet granska tillämpningen av artikel 3.3 i förordningen.
Delfråga e i den tredje tolkningsfrågan ska således besvaras enligt följande. De nationella regleringsmyndigheterna har enligt
bestämmelserna i artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 2887/2000 en vidsträckt befogenhet att, vid granskningen av de anmälda
operatörernas avgifter för tillträde till deras accessnät i förhållande till principen om fastställandet av avgifterna i artikel 3.3
i den förordningen, bedöma de olika delarna av dessa avgifter, vilket innefattar rätten att ändra priserna och därigenom de
föreslagna avgifterna. Denna vidsträckta befogenhet omfattar även de kostnader som de anmälda operatörerna har haft (såsom
ränta på investerat kapital och avskrivningar av anläggningstillgångar), grunden för beräkningen av dessa kostnader och kostnadsredovisningsmodellerna.

Delfrågorna d och f–h i den tredje tolkningsfrågan: Förfarandet vid tillämpningen av principen att avgifterna för tillträde
till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna
Den hänskjutande domstolen har för det första begärt att domstolen ska avgöra vilken omfattning som domstolsprövningen av
de nationella regleringsmyndigheternas beslut angående tillämpningen av principen för fastställande av avgifter i artikel 3.3
i förordning nr 2887/2000 har.
Den hänskjutande domstolen har för det andra begärt att domstolen ska ta ställning i frågan om möjligheten för teleoperatörer
som tillhör den kategori av operatörer som i förordning nr 2887/2000 benämns berättigade, det vill säga konkurrerande tredje
parter i telebranschen, att få de nationella regleringsmyndigheternas beslut om godkännande av de anmälda operatörernas avgifter
för tillträde till accessnätet prövade i domstol.
För det tredje uppkommer frågan vem som, i ett domstolsförfarande eller i ett tillsynsförfarande enligt artikel 4 i förordning
nr 2887/2000, har bevisbördan för att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval
av kostnaderna i artikel 3.3 i förordningen har följts.
Delfråga d i den tredje tolkningsfrågan: Omfattningen av domstolsprövningen
Domstolen konstaterar att varken förordning nr 2887/2000 eller de direktiv som utgör det tidigare gällande regelverket på
teleområdet avser att harmonisera de nationella bestämmelserna om de tillämpliga domstolsförfarandena. Dessa rättsakter avser
inte heller att harmonisera omfattningen av domstolsprövningen.
Den tyska regeringen, Bundesrepublik Deutschland, i egenskap av part i målet vid den nationella domstolen, och Deutsche Telekom
har anfört att enligt rättspraxis är domstolsprövningen på områden där gemenskapsinstitutionerna enligt gemenskapsrätten tillerkänns
ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning på grund av de komplicerade ekonomiska bedömningar som dessa har att göra,
begränsad till en kontroll av huruvida åtgärden i fråga är behäftad med ett uppenbart fel eller innebär maktmissbruk, eller
om institutionen uppenbart har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning (se bland annat dom av den
21 januari 1999 i mål C‑120/97, Upjohn, REG 1999, s. I‑223, punkt 34, och av den 9 juni 2005 i de förenade målen C‑211/03,
C‑299/03 och C‑316/03–C‑318/03, HLH Warenvertrieb och Orthica, REG 2005, s. I‑5141, punkt 75).
Genom att analogt tillämpa denna rättspraxis i målet vid den nationella domstolen har det gjorts gällande att de bedömningar
som de nationella regleringsmyndigheterna gör av tillämpningen av principen för fastställande av avgifter i artikel 3.3 i
förordning nr 2887/2000 utgör komplicerade ekonomiska bedömningar och att följaktligen även den nationella domstolens kontroll
borde vara begränsad. De bedömningar som det är fråga om är de nationella regleringsmyndigheternas bedömningar av vilka kostnader
som ska tas i beaktande, hur dessa kostnader ska beräknas och hur dessa kostnader redovisningsmässigt ska styrkas i det fall
det görs en fiktiv värdering av den lokala infrastrukturen för telekommunikationer.
Det framgår av rättspraxis att i avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter på området ska det i varje medlemsstats rättsordning
anges vilka domstolar som är behöriga och vilka förfaranden för att väcka talan som är avsedda att tillvarata de rättigheter
som för enskilda följer av gemenskapsrätten. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som avser
liknande talan som grundar sig på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt
svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (se dom av den 17 juni 2004 i mål C‑30/02,
Recheio – Cash & Carry, REG 2004, s. I‑6051, punkt 17, och av den 7 juni 2007 i de förenade målen C‑222/05–C‑225/05, van der
Weerd m.fl., REG 2007, s. I‑4233, punkt 28 och där angiven rättspraxis).
Domstolen konstaterar att det framgår av skäl 11 och artiklarna 3.2, 3.3 och 4.3 i förordning nr 2887/2000 att de nationella
regleringsmyndigheterna ska säkerställa att avgifterna för tillträde till accessnätet är klara, tydliga och icke‑diskriminerande.
Detta har hävdats av Arcor och även, ur en mer allmän synvinkel, av den litauiska regeringen.
Det ankommer således på den nationella domstolen att säkerställa att de skyldigheter som följer av förordning nr 2887/2000
i fråga om tillträde till accessnätet på villkor som är förenliga med principen för fastställande av avgifter i artikel 3.3
i förordningen, och i enlighet med de ovannämnda kraven på klarhet, tydlighet och icke-diskriminering, iakttas.
Av detta följer att det inte finns någon föreskrift i gemenskapsrätten enligt vilken medlemsstaterna är skyldiga att föreskriva
en särskild form av domstolsprövning av de beslut som de nationella regleringsmyndigheterna fattar om de anmälda operatörernas
avgifter för tillträde till accessnätet.
Av ovan anförda överväganden följer att delfråga d i den tredje tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. I fråga om domstolsprövning
av de nationella tillsynsmyndigheternas beslut om godkännande av de anmälda operatörernas avgifter för tillträde till accessnätet
ankommer det på medlemsstaterna att, med utövande av sin processuella autonomi, bestämma vilka domstolar som är behöriga,
vilka slags mål de får pröva och de närmare föreskrifterna för domstolsprövningen. Medlemsstaterna ska härvid iaktta principerna
om ett likvärdigt och effektivt domstolsskydd. Den nationella domstolen ska mot denna bakgrund säkerställa att de skyldigheter
som följer av förordning nr 2887/2000 i fråga om tillträde till accessnätet på villkor som är förenliga med principen för
fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordningen faktiskt iakttas och att avgifterna för tillträde till accessnätet
är klara, tydliga och icke-diskriminerande.
Delfråga f i den tredje tolkningsfrågan: Rätt till domstolsprövning av de nationella regleringsmyndigheternas beslut om de
anmälda operatörernas avgifter för tillträde till accessnätet
I delfråga f i den tredje tolkningsfrågan har den hänskjutande domstolen begärt att domstolen ska pröva huruvida berättigade,
i den mening som avses i förordning nr 2887/2000, på grundval av kraven om kostnadsorientering kan angripa de nationella regleringsmyndigheternas
beslut att godkänna de anmälda operatörernas avgifter för tillträde till accessnätet.
För att besvara denna fråga ska det regelverk i vilket artikel 3.3 i förordning nr 2887/2000 ingår undersökas.
Enligt artikel 5a.3 i direktiv 90/387/EEG ska medlemsstaterna säkerställa att det på nationell nivå finns lämpliga möjligheter
för en part som påverkas av ett beslut som har fattats av den nationella regleringsmyndigheten att överklaga hos ett av parterna
oberoende organ.
Den bestämmelsen är ett uttryck för principen om ett effektivt domstolsskydd, vilken ingår bland gemenskapsrättens allmänna
principer och vilken har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Den har stadfästs i artiklarna 6
och 13 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom
den 4 november 1950. Enligt principen om ett effektivt domstolsskydd åligger det medlemsstaternas domstolar att säkerställa
det rättsliga skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten (se analogt dom av den 21 februari 2008 i mål C‑426/05,
Tele2 Telecommunication, REG 2008, s. I‑0000, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
Ett beslut som den nationella regleringsmyndigheten fattar med stöd av artikel 4 i förordning nr 2887/2000 omfattas av tillämpningsområdet
för direktiv 90/387. Artikel 5a.3 i det direktivet innebär därför ett krav på att det i den nationella rätten ska finnas lämpliga
möjligheter för ”en part som påverkas” av beslutet att överklaga hos ett av parterna oberoende organ. Denna rätt gäller såväl
den till vilket den nationella regleringsmyndighetens beslut är riktat som berättigade i den mening som avses i förordning
nr 2887/2000.
Domstolen konstaterar med avseende på rätten för tredje parter att begära domstolsprövning att en berättigad, till vilken
beslutet från den nationella regleringsmyndigheten inte är riktat, ska anses som ”en part som påverkas”, när den berättigades
rättigheter potentiellt påverkas av beslutet på grund av dess innehåll eller på grund av den verksamhet som denna part bedriver
eller avser att bedriva (se analogt domen i det ovannämnda målet Tele2 Telecommunication, punkt 39).
Domstolen konstaterar att i målet vid den nationella domstolen är Arcor, som har ingått ett avtal om tillträde till accessnätet,
en part som påverkas i den mening som avses i artikel 5a.3 i direktiv 90/387/EEG, eftersom ett beslut från den nationella
regleringsmyndigheten om kraven på kostnadsorientering av avgifterna för tillträdet till accessnätet med nödvändighet påverkar
bolagets rättigheter i dess egenskap av avtalspart. Det ska emellertid preciseras att det inte krävs ett avtalsförhållande,
såsom det som föreligger i målet vid den nationella domstolen, för att ett sådant beslut potentiellt ska påverka den berättigades
rättigheter.
Av det ovan anförda följer att delfråga f i den tredje tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Nationella domstolar
är enligt artikel 4.1 i förordning nr 2887/2000, jämförd med artikel 5a.3 i direktiv 90/387, skyldiga att tolka och tillämpa
sina nationella processrättsliga regler om talerätt så, att det är möjligt att i domstol angripa ett beslut från den nationella
regleringsmyndigheten om godkännande av avgifterna för tillträde till accessnätet. Såväl det företag till vilket ett sådant
beslut är riktat som berättigade, i den mening som avses i förordningen, vars rättigheter potentiellt kan påverkas av beslutet
ska ha en sådan möjlighet.
Delfrågorna g och h i den tredje tolkningsfrågan: Bevisbördan
Den hänskjutande domstolen har i delfrågorna g och h i den tredje tolkningsfrågan begärt att domstolen ska avgöra vem som,
i ett tillsynsförfarande enligt artikel 4 i förordning nr 2887/2000 eller vid prövningen i domstol av den nationella regleringsmyndighetens
beslut om godkännande av den anmälda operatörens avgifter, har bevisbördan för att principen att avgifterna för tillträde
till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna har följts.
Domstolen konstaterar beträffande frågan vem som har bevisbördan för att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet
ska fastställas på grundval av kostnaderna har följts i tillsynsförfarandet enligt artikel 4 i förordning nr 2887/2000 att
det inte finns några bestämmelser om detta i förordningen eller i rekommendation 2000/417.
Det ska därför undersökas om det finns något angett rörande denna fråga i de direktiv som utgör det tidigare gällande regelverket
på teleområdet.
I artikel 7.2 i direktiv 97/33 föreskrivs att bevisbördan för att avgifterna härrör från verkliga kostnader som inbegriper
en rimlig avkastningsgrad på investerat kapital ska ligga hos den organisation som tillhandahåller samtrafik med sin utrustning.
Det finns således bestämmelser i det direktivet, vilka gör det möjligt att anse att det, i det administrativa förfarandet
för godkännande av avgifter, är den anmälda operatören som är skyldig att styrka de sifferuppgifter som ligger till grund
för dennes förslag till avgifter.
Vid sidan av denna otvetydiga bestämmelse i det tidigare gällande regelverket konstaterar domstolen även att den anmälda operatören
är skyldig att lägga fram sina avgifter för tillträde till accessnätet för den nationella regleringsmyndigheten för godkännande
och att den anmälda operatören är den enda som kan lämna upplysningar om kostnaderna för att bygga upp nätet.
Mot denna bakgrund och med hänsyn till att de uppgifter på vilka de föreslagna avgifterna grundar sig i första hand härrör
från den anmälda operatören, finner domstolen att det är den anmälda operatören som, i tillsynsförfarandet enligt artikel 4
i förordning nr 2887/2000, är skyldig att bevisa att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas
på grundval av kostnaderna har följts.
Vad domstolen har funnit i föregående punkt rör emellertid inte berättigade i den mening som avses i förordning nr 2887/2000.
Eftersom det inte finns någon bestämmelse i gemenskapsrätten om vem som har bevisbördan för att principen att avgifterna för
tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna har följts i tillsynsförfarandet, ankommer det på medlemsstaterna
att, i enlighet med sina egna processrättsliga regler, fastställa de bevisregler som är tillämpliga i tillsynsförfarandet
enligt artikel 4 i förordning nr 2887/2000, inbegripet hur bevisbördan ska fördelas mellan den nationella regleringsmyndighet
som har fattat beslutet om godkännande av den anmälda operatörens avgifter och den berättigade som har angripit det beslutet.
Domstolen konstaterar beträffande frågan vem som har bevisbördan för att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet
ska fastställas på grundval av kostnaderna har följts vid prövningen i domstol av den nationella regleringsmyndighetens beslut
om godkännande av den anmälda operatörens avgifter att det inte finns något angett om detta i förordning nr 2887/2000 eller
i det tidigare gällande regelverket på teleområdet.
Av detta följer att eftersom det inte finns någon bestämmelse i gemenskapsrätten om vem som har bevisbördan för att principen
om kostnadsorientering av avgifterna för tillträde till accessnätet har följts vid en sådan domstolsprövning, ankommer det
på medlemsstaterna att, i enlighet med sina egna processrättsliga regler, fastställa de bevisregler som är tillämpliga, inbegripet
hur bevisbördan ska fördelas mellan den nationella regleringsmyndighet som har fattat beslutet om godkännande av den anmälda
operatörens avgifter och den part som har angripit det beslutet.
Det ska preciseras att medlemsstaterna inte får utöva den ovannämnda behörighet som är förbehållen dem utan att iaktta de
gemenskapsrättsliga principerna om ett effektivt och likvärdigt domstolsskydd.
Det följer av rättspraxis att medlemsstaterna ska säkerställa att de bevisregler som tillämpas på en talan som rör en tvist
avseende åsidosättande av gemenskapsrätten för det första inte är mindre förmånliga än dem som avser en liknande talan som
grundar sig på nationell rätt och för det andra inte gör det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt för enskilda att utöva
de rättigheter som följer av gemenskapsrätten (se dom av den 3 februari 2000 i mål C‑228/98, Dounias, REG 2000, s. I‑577,
punkt 69 och där angiven rättspraxis).
Av vad som anförts ovan följer att delfrågorna g och h i den tredje tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Förordning
nr 2887/2000 ska tolkas så, att i ett förfarande för tillsyn av avgifterna för tillträde till accessnätet som genomförs av
en nationell regleringsmyndighet enligt artikel 4 i förordningen är det den anmälda operatören som ska bevisa att dennes avgifter
följer principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna. Det ankommer däremot
på medlemsstaterna att bestämma hur bevisbördan ska fördelas mellan den nationella regleringsmyndighet som har fattat beslutet
om godkännande av den anmälda operatörens avgifter och den berättigade som har angripit det beslutet. Det ankommer även på
medlemsstaterna att, i enlighet med sina processrättsliga regler och med iakttagande av de gemenskapsrättsliga principerna
om ett effektivt och likvärdigt domstolsskydd, bestämma hur bevisbördan ska fördelas vid en prövning i domstol av den nationella
regleringsmyndighetens beslut om godkännande av den anmälda operatörens avgifter för tillträde till accessnätet.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
1)
Ränta på investerat kapital och avskrivningarna av de anläggningstillgångar som har använts för att bygga upp accessnätet
ingår bland de kostnader som ska beaktas i enlighet med principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas
på grundval av kostnaderna i artikel 3.3 i Europaparlamentets och rådets förordning nr 2887/2000 av den 18 december 2000 om
tillträde till accessnät.
2)
De nationella regleringsmyndigheterna ska, när de fastställer grunden för beräkningen av den anmälda operatörens kostnader
med tillämpning av principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3
i förordning nr 2887/2000, beakta de faktiska kostnaderna, det vill säga den anmälda operatörens historiska kostnader och
de framåtblickande kostnaderna. De sistnämnda kostnaderna ska, i förekommande fall, grunda sig på en uppskattning av återanskaffningskostnaden
för nätet eller för vissa delar av detta.
3)
Den nationella regleringsmyndigheten får med stöd av artikel 4.2 b i förordning nr 2887/2000 begära att den anmälda operatören
ska lämna myndigheten relevant information om de handlingar som styrker de kostnader som beaktats vid tillämpningen av principen
att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna. I gemenskapsrätten finns det ingen
bestämmelse som föreskriver vilka redovisningshandlingar som ska kontrolleras, och de nationella regleringsmyndigheterna är
därför ensamma behöriga att pröva huruvida de handlingar som lagts fram är de mest lämpliga med hänsyn till kraven på kostnadsredovisning.
4)
Gemenskapsrätten utesluter inte att de nationella regleringsmyndigheterna vid tillämpningen av principen att avgifterna för
tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna fastställer kostnaderna på grundval av en analytisk
kostnadsmodell ”nedifrån och upp” eller ”uppifrån och ned”, när det inte finns några fullständiga och begripliga redovisningshandlingar.
5)
Den möjlighet som medlemsstaterna har enligt artikel 1.4 i förordning nr 2887/2000 att anta detaljerade nationella bestämmelser
medför inte att principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna i artikel 3.3
i förordningen inte är tillämplig.
6)
De nationella regleringsmyndigheterna har enligt bestämmelserna i artikel 4.1 och 4.2 i förordning nr 2887/2000 en vidsträckt
befogenhet att, vid granskningen av de anmälda operatörernas avgifter för tillträde till deras accessnät i förhållande till
principen om fastställandet av avgifterna i artikel 3.3 i den förordningen, bedöma de olika delarna av dessa avgifter, vilket
innefattar rätten att ändra priserna och därigenom de föreslagna avgifterna. Denna vidsträckta befogenhet omfattar även de
kostnader som de anmälda operatörerna har haft (såsom ränta på investerat kapital och avskrivningar av anläggningstillgångar),
grunden för beräkningen av dessa kostnader och kostnadsredovisningsmodellerna.
7)
I fråga om domstolsprövning av de nationella tillsynsmyndigheternas beslut om godkännande av de anmälda operatörernas avgifter
för tillträde till accessnätet ankommer det på medlemsstaterna att, med utövande av sin processuella autonomi, bestämma vilka
domstolar som är behöriga, vilka slags mål de får pröva och de närmare föreskrifterna för domstolsprövningen. Medlemsstaterna
ska härvid iaktta principerna om ett likvärdigt och effektivt domstolsskydd. Den nationella domstolen ska mot denna bakgrund
säkerställa att de skyldigheter som följer av förordning nr 2887/2000 i fråga om tillträde till accessnätet på villkor som
är förenliga med principen för fastställande av avgifter i artikel 3.3 i förordningen faktiskt iakttas och att avgifterna
för tillträde till accessnätet är klara, tydliga och icke‑diskriminerande.
8)
Nationella domstolar är enligt artikel 4.1 i förordning nr 2887/2000, jämförd med artikel 5a.3 i rådets direktiv 90/387/EEG
av den 28 juni 1990 om upprättandet av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahålla öppna nät, skyldiga att
tolka och tillämpa sina nationella processrättsliga regler om talerätt så, att det är möjligt att i domstol angripa ett beslut
från den nationella regleringsmyndigheten om godkännande av avgifterna för tillträde till accessnätet. Såväl det företag till
vilket ett sådant beslut är riktat som berättigade, i den mening som avses i förordningen, vars rättigheter potentiellt kan
påverkas av beslutet ska ha en sådan möjlighet.
9)
Förordning nr 2887/2000 ska tolkas så, att i ett förfarande för tillsyn av avgifterna för tillträde till accessnätet som genomförs
av en nationell regleringsmyndighet enligt artikel 4 i förordningen är det den anmälda operatören som ska bevisa att dennes
avgifter följer principen att avgifterna för tillträde till accessnätet ska fastställas på grundval av kostnaderna. Det ankommer
däremot på medlemsstaterna att bestämma hur bevisbördan ska fördelas mellan den nationella regleringsmyndighet som har fattat
beslutet om godkännande av den anmälda operatörens avgifter och den berättigade som har angripit det beslutet. Det ankommer
även på medlemsstaterna att, i enlighet med sina processrättsliga regler och med iakttagande av de gemenskapsrättsliga principerna
om ett effektivt och likvärdigt domstolsskydd, bestämma hur bevisbördan ska fördelas vid en prövning i domstol av den nationella
regleringsmyndighetens beslut om godkännande av den anmälda operatörens avgifter för tillträde till accessnätet.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.