CELEX: 61981CJ0283
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Corte suprema di Cassazione
Taliansko

Corte
suprema di Cassazione (Taliansko) uznesením z 27. marca 1981
doručeným 31. októbra 1981 položil Súdnemu dvoru podľa článku 177
Zmluvy EHS prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu tretieho odseku
článku 177 Zmluvy EHS.
Táto
otázka bola položená v súvislosti so sporom medzi spoločnosťami
dovážajúcimi vlnu a talianskym ministerstvom zdravotníctva kvôli
zaplateniu pevného poplatku za právo zdravotnej prehliadky dovážanej
vlny z krajín, ktoré nie sú členmi Spoločenstva. Tieto spoločnosti
sa odvolávali na nariadenie č. 827/68 z 28. júna 1968
o spoločnej organizácii trhu s určitými výrobkami uvedenými
v prílohe II Zmluvy (Ú. v. ES L 151, s. 16; Mim. vyd. 03/001,
s. 140), pričom toto nariadenie v článku 2 ods. 2
zakazuje členským štátom vyberať poplatky, ktoré majú rovnaký účinok ako
clo, z dovážaných výrobkov „živočíšneho pôvodu“, inde
nevymenovaných, uvedených pod colnou položkou 05.15 Spoločného colného
sadzobníka. Ministerstvo zdravotníctva namietalo proti tejto
argumentácii, že vlna nie je zahrnutá v prílohe II Zmluvy,
a preto nepodlieha spoločnej organizácii poľnohospodárskych trhov.
Ministerstvo
zdravotníctva na základe týchto okolností dospelo k záveru, že
odpoveď na otázku týkajúcu sa výkladu aktu prijatého inštitúciami
Spoločenstva je tak samozrejmá, že nie sú pochybnosti o jej
výklade, a teda netreba položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru.
Zainteresované spoločnosti však tvrdia, že Corte suprema di Cassazione,
proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, sa podľa článku 177 tretieho odseku nemôže vyhnúť
povinnosti predložiť návrh na rozhodnutie o položenej
otázke výkladu Súdnemu dvoru.
Na
základe týchto protichodných názorov sa Corte suprema di Cassazione
obrátil na Súdny dvor s touto prejudiciálnou otázkou:
„Ukladá
tretí odsek článku 177 Zmluvy, v ktorom sa uvádza, že vnútroštátny
súd, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok
podľa vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa
v spore pred týmto súdom položí otázka takej povahy, akú majú
otázky vymenované v prvom odseku tohto článku, povinnosť tomuto
súdu podať prejudiciálny návrh, ktorá mu neumožňuje akékoľvek posúdenie
opodstatnenosti položenej otázky alebo podriaďuje túto povinnosť,
a v akom rozsahu, existencii rozumnej pochybnosti
o výklade?“
Na
vyriešenie takto postaveného problému je potrebné zobrať do úvahy
systematiku článku 177, ktorý priznáva Súdnemu dvoru právomoc rozhodovať
okrem iného o výklade Zmluvy a aktov inštitúcií Spoločenstva.
Podľa
druhého odseku tohto článku každý súd niektorého z členských
štátov „môže“, ak sa domnieva, že rozhodnutie o určitej otázke
výkladu je potrebné pre vydanie jeho rozsudku, požiadať Súdny dvor, aby
rozhodol o tejto otázke. Podľa tretieho odseku, keď je otázka
výkladu položená vo veci prejednávanej vnútroštátnym súdom, proti
ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, tento súd „je povinný“ obrátiť sa na Súdny dvor.
Táto
povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor patrí do rámca spolupráce zriadenej
na zabezpečenie správneho uplatňovania a jednotného výkladu práva
Spoločenstva vo všetkých členských štátoch jednotlivými
vnútroštátnymi súdmi, sudcami poverenými uplatňovaním práva Spoločenstva
a Súdnym dvorom. Článok 177 tretí odsek smeruje najmä k tomu,
aby sa v rámci Spoločenstva zabránilo rozdielnej judikatúre
o otázkach práva Spoločenstva. Ak sa položí otázka výkladu podľa
článku 177, treba teda dosah tejto povinnosti posúdiť podľa týchto
cieľov v závislosti od jednotlivých kompetencií vnútroštátnych
súdov a Súdneho dvora.
V tejto
súvislosti treba spresniť komunitárny zmysel výrazu „ak sa položí
takáto otázka“ na stanovenie podmienok, kedy vnútroštátny súd, proti
ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor.
V tomto
ohľade treba v prvom rade poznamenať, že článok 177 nepredstavuje
ďalší opravný prostriedok pre účastníkov konania pred vnútroštátnym
súdom. Nepostačuje teda tvrdenie niektorého z účastníkov konania,
že zo sporu vyplýva otázka výkladu práva Spoločenstva, na to, aby bol
dotknutý súd povinný usúdiť, že ide o otázku položenú v zmysle
článku 177. Naproti tomu prináleží vnútroštátnemu súdu obrátiť sa na
Súdny dvor prípadne i bez návrhu.
V druhom
rade zo vzťahu medzi druhým a tretím odsekom článku 177 vyplýva,
že súdy, na ktoré sa vzťahuje tretí odsek, majú rovnakú právomoc
posúdenia ako všetky ostatné vnútroštátne súdy vo veci zistenia, či
rozhodnutie o otázke práva Spoločenstva je potrebné na vydanie ich
rozhodnutia. Tieto súdy teda nie sú povinné postúpiť im položenú otázku
výkladu práva Spoločenstva, ak otázka nie je relevantná, to znamená
v prípadoch, keď odpoveď na túto otázku, nech by bola akákoľvek,
nemôže mať nijaký vplyv na vyriešenie sporu.
Naopak,
ak skonštatujú, že použitie práva Spoločenstva je potrebné na
vyriešenie sporu, o ktorom konajú, článok 177 im ukladá povinnosť
obrátiť sa na Súdny dvor s každou otázkou výkladu, ktorá sa
vyskytne.
Corte
suprema di cassazione sa svojou otázkou pýta, či za určitých okolností
môže povinnosť uvedená v článku 177 treťom odseku podliehať
obmedzeniam.
V tejto
súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku
v spojených veciach z 27. marca 1963 (Da Costa, 28 až
30/62, Zb. s. 75), „že hoci článok 177 tretí odsek bezvýhradne
vyžaduje od vnútroštátnych súdov, proti ktorých rozhodnutiam nie je
prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva, predložiť
Súdnemu dvoru akúkoľvek im položenú otázku výkladu, výklad podaný Súdnym
dvorom podľa článku 177 ich môže tejto povinnosti zbaviť, najmä
v prípade, keď položená otázka je identická s otázkou, ktorá
už bola predmetom rozhodnutia v obdobnej veci“.
Rovnaký
účinok môže vo vzťahu k obmedzeniam povinnosti formulovanej
v článku 177 treťom odseku vyplynúť z ustálenej judikatúry
Súdneho dvora, ktorá rieši sporný právny problém, a to bez ohľadu
na povahu konania, ktoré viedlo k tomuto rozhodnutiu, a aj bez
úplnej zhodnosti sporných otázok.
Je
zrejmé, že vo všetkých týchto prípadoch majú vnútroštátne súdy vrátane
súdov upravených v článku 177 treťom odseku úplnú slobodu obrátiť
sa na Súdny dvor, ak usúdia, že je to vhodné.
Napokon
správne uplatňovanie práva Spoločenstva sa môže javiť také jednoznačné,
že nepripúšťa nijaké rozumné pochybnosti o spôsobe riešenia
položenej otázky. Predtým, než vnútroštátny súd rozhodne, že je to tak
aj v prípade položenej otázky, musí sa presvedčiť, že táto
jednoznačnosť sa bude rovnako javiť aj súdom ostatných členských štátov,
ako aj Súdnemu dvoru. Iba ak sú splnené tieto podmienky, vnútroštátny
súd nemusí položiť otázku Súdnemu dvoru a môže ju sám vyriešiť.
V každom
prípade však treba existenciu tejto možnosti posúdiť na základe
charakteristík práva Spoločenstva a osobitných ťažkostí spojených
s jeho výkladom.
Predovšetkým
treba vziať do úvahy skutočnosť, že texty práva Spoločenstva sú
vypracované vo viacerých jazykoch a že všetky jazykové znenia sú
záväzné, takže výklad ustanovenia práva Spoločenstva teda vyžaduje
porovnanie rôznych jazykových verzií.
Ďalej
treba poznamenať, že aj v prípade jasného súladu jazykových verzií
právo Spoločenstva používa jemu vlastnú terminológiu. Treba zdôrazniť,
že právne pojmy nemajú nevyhnutne rovnaký obsah v práve
Spoločenstva a v rôznych vnútroštátnych právach.
Napokon
každé ustanovenie práva Spoločenstva treba zaradiť do jeho kontextu
a vykladať vo svetle súhrnu ustanovení tohto práva, jeho cieľov
a stavu jeho vývoja k dátumu, keď sa má toto ustanovenie
uplatniť.
Na
základe týchto úvah je potrebné odpovedať Corte suprema di cassazione
tak, že článok 177 tretí odsek sa má vykladať v tom zmysle, že súd,
proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa
v spore pred týmto súdom položí otázka týkajúca sa práva
Spoločenstva, s výnimkou prípadov, keď skonštatuje, že položená
otázka nie je relevantná alebo že Súdny dvor už podal výklad sporného
ustanovenia Spoločenstva, alebo že správne uplatnenie práva Spoločenstva
je také jednoznačné, že neexistujú o tom nijaké rozumné
pochybnosti, pričom existenciu tejto možnosti treba posúdiť na základe
charakteristík práva Spoločenstva, osobitných ťažkostí spojených
s jeho výkladom a nebezpečenstva rozdielnej judikatúry
v rámci Spoločenstva.

O trovách
Vlády
Talianskej republiky a Holandského kráľovstva a Komisia
Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im
vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu
dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred
Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázke položenej rozhodnutím Corte
suprema di cassazione z 27. marca 1981 takto:
Článok
177 tretí odsek Zmluvy EHS sa má vykladať v tom zmysle, že súd,
proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa
v spore pred týmto súdom položí otázka týkajúca sa práva
Spoločenstva, s výnimkou prípadov, keď skonštatuje, že položená
otázka nie je relevantná alebo že Súdny dvor už podal výklad sporného
ustanovenia Spoločenstva, alebo že správne uplatnenie práva Spoločenstva
je také jednoznačné, že neexistujú o tom nijaké rozumné
pochybnosti, pričom existenciu tejto možnosti treba posúdiť na základe
charakteristík práva Spoločenstva, osobitných ťažkostí spojených
s jeho výkladom a nebezpečenstva rozdielnej judikatúry
v rámci Spoločenstva.
Mertens de Wilmars
Bosco
Touffait
Due
Pescatore      Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Koopmans
Everling      Chloros
Grévisse
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. októbra 1982.
Tajomník

Predseda
P. Heim

J. Mertens de Wilmars
*
Jazyk konania: taliančina.