CELEX: 62003CJ0336
Forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg
direktiv 97/7/EF
aftaler om levering af tjenesteydelser i form af transport
begreb
aftaler om biludlejning

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv
97/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg (EFT L 144, s. 19, herefter
»direktivet«).
Denne anmodning er blevet fremsat under en sag mellem selskabet easyCar (UK) Ltd (herefter »selskabet easyCar«) og Office
of Fair Trading (herefter »OFT«) vedrørende vilkår og betingelser i biludlejningsaftaler, der tilbydes og indgås af selskabet
easyCar.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktivet har ifølge dets artikel 1 til formål at tilnærme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om aftaler
vedrørende fjernsalg indgået mellem forbrugere og leverandører.
Ifølge direktivets artikel 3, stk. 2, finder dets artikel 4, 5 og 6 samt artikel 7, stk. 1, ikke anvendelse på »[...] aftaler
om levering af tjenesteydelser i form af logi, transport, forplejning og fritidstilbud, når leverandøren ved aftalens indgåelse
påtager sig at levere sådanne ydelser på en forud fastlagt dato eller i et nærmere bestemt tidsrum [...]«.
Direktivets artikel 6, stk. 1, bestemmer, at forbrugeren ved en aftale vedrørende fjernsalg har en fortrydelsesret. Når fortrydelsesretten
gøres gældende, skal leverandøren i medfør af artikel 6, stk. 2, vederlagsfrit tilbagebetale de beløb, som forbrugeren har
indbetalt, bortset fra udgifterne i forbindelse med tilbagelevering af varerne.
De nationale bestemmelser
Direktivet er blevet gennemført i Det Forenede Kongeriges retsorden ved Consumer Protection (Distance Selling) Regulations
2000 (herefter »den nationale lov«).
Undtagelsen i direktivets artikel 3, stk. 2, er blevet gennemført ved den nationale lovs Regulation 6, stk. 2.
Fortrydelsesretten i direktivets artikel 6, stk. 1, er blevet gennemført ved den nationale lovs Regulation 10, og tilbagebetalingsforpligtelsen
i direktivets artikel 6, stk. 2, er gentaget i den nationale lovs Regulation 14.
Den nationale lovs Regulation 27 bemyndiger OFT til at indgive begæring om, at der meddeles påbud til enhver person, som efter
OFT’s opfattelse overtræder disse bestemmelser.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Selskabet easyCar udlejer biler uden fører. Selskabet udøver denne virksomhed i Det Forenede Kongerige og i flere andre medlemsstater.
Selskabets kunder kan kun reservere de udbudte udlejningsbiler via internettet. Ifølge de vilkår og betingelser i biludlejningsaftalerne,
der tilbydes og indgås af selskabet easyCar, kan forbrugeren ikke få tilbagebetalt indbetalte beløb, hvis aftalen ophæves,
undtagen »ved usædvanlige og uforudseelige begivenheder, som kunden ikke har indflydelse på, herunder bl.a. [...] alvorlig
sygdom hos føreren, der medfører, at denne ikke er i stand til at køre, naturkatastrofer [...], love eller begrænsninger fra
regeringer eller offentlige myndigheders side, krig, oprør, borgerlige uroligheder eller terrorhandlinger« eller »i andre
helt særlige tilfælde efter kundebestyrerens skøn«.
Ifølge OFT, der har modtaget flere klager fra forbrugere vedrørende de udlejningsaftaler, som disse har indgået med selskabet
easyCar, er vilkårene og betingelserne i disse aftaler i strid med den nationale lovs Regulations 10 og 14, der med henblik
på gennemførelsen af direktivet fastsætter, at forbrugeren har en fortrydelsesret med fuld tilbagebetaling af det beløb, som
forbrugeren har indbetalt, inden for en bestemt frist efter indgåelsen af aftalen.
Selskabet easyCar har anført, at de udlejningskontrakter, som det tilbyder, er omfattet af undtagelsen, der er fastsat for
så vidt angår »aftaler om levering af tjenesteydelser i form af [...] transport« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt
i den nationale lovs Regulation 6, stk. 2, og direktivets artikel 3, stk. 2, og at selskabet derfor ikke er underlagt kravene
i den nationale lovs artikel 10 og 14. OFT er derimod af den opfattelse, at biludlejning ikke kan betragtes som »tjenesteydelse
i form af transport«.
Selskabet easyCar og OFT har anlagt sager ved High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division. Selskabet easyCar
har anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at de udlejningsaftaler, som selskabet tilbyder, er omfattet af undtagelsen
fra fortrydelsesretten i den nationale lov, mens OFT har anlagt sag med påstand om, at der skal meddeles selskabet easyCar
pålæg om at ophøre med at tilsidesætte den nationale lov ved at nægte kunder fortrydelsesret og ret til tilbagebetaling af
indbetalte beløb.
Det er under disse omstændigheder, at High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, har udsat sagen og forelagt
Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Omfatter udtrykket »aftaler om levering af tjenesteydelser i form af [...] transport« i direktivets artikel 3, stk. 2, [...]
aftaler om levering af tjenesteydelser i form af biludlejning?«
Om begæringen om genåbning af den mundtlige forhandling
Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. december 2004 har selskabet easyCar fremsat begæring om genåbning
af den mundtlige forhandling.
Det bemærkes, at Domstolen i overensstemmelse med procesreglementets artikel 61 kan træffe bestemmelse om genåbning af den
mundtlige forhandling, såfremt den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller at sagen skal afgøres på grundlag af
et argument, som ikke har været drøftet af parterne (jf. dom af 10.2.2000, forenede sager C-270/97 og C-271/97, Deutsche Post,
Sml. I, s. 929, præmis 30, og af 18.6.2002, sag C-299/99, Philips, Sml. I, s. 5475, præmis 20).
Domstolen finder, at der i det foreliggende tilfælde ikke er grundlag for at genåbne den mundtlige forhandling. Begæringen
herom kan derfor ikke tages til følge.
Om det præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at det ikke er bestridt, at aftalerne indgået mellem selskabet easyCar og dets kunder
er aftaler vedrørende fjernsalg i den nationale lovs og direktivets forstand. Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret
nærmere bestemt oplyst, om tjenesteydelser i form af biludlejning er tjenesteydelser i form af transport i den forstand, hvori
udtrykket er anvendt i direktivets artikel 3, stk. 2.
Ifølge selskabet easyCar bør dette spørgsmål besvares bekræftende. Den spanske og franske regering, Det Forenede Kongeriges
regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har gjort den modsatte opfattelse gældende.
I denne forbindelse skal det straks fastslås, at hverken direktivet eller de dokumenter, der er relevante for fortolkningen
af direktivet, såsom forarbejderne, tilvejebringer klarhed vedrørende den præcise rækkevidde af begrebet »tjenesteydelser
i form af transport« i direktivets artikel 3, stk. 2. Af direktivets generelle opbygning fremgår ligeledes kun, at det har
til formål at give forbrugerne en udvidet beskyttelse ved at give dem visse rettigheder, herunder fortrydelsesretten, og at
artikel 3, stk. 2, foreskriver en undtagelse til disse rettigheder i fire beslægtede erhvervssektorer, herunder sektoren for
tjenesteydelser i form af transport.
Det fremgår at fast retspraksis, at fastlæggelsen af betydningen og rækkevidden af udtryk, som ikke er defineret i fællesskabsretten,
skal ske efter deres normale mening i sædvanlig sprogbrug, idet der tages hensyn til den generelle sammenhæng, hvori de anvendes,
og de mål, der forfølges med den lovgivning, som de udgør en del af (dom af 19.10.1995, sag C-128/94, Hönig, Sml. I, s. 3389,
præmis 9, og af 27.1.2000, sag C-164/98 P, DIR International Film m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 447, præmis 26). Når
disse begreber – som i hovedsagen – forekommer i en bestemmelse, der er en undtagelse fra et princip, eller nærmere bestemt
fra fællesskabsretlige bestemmelser om forbrugerbeskyttelse, skal disse desuden fortolkes strengt (dom af 18.1.2001, sag C-83/99,
Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 445, præmis 19, og af 13.12.2001, sag C-481/99, Heininger, Sml. I, s. 9945, præmis 31).
Hvad angår udtrykket »tjenesteydelser i form af transport« skal det fastslås, at dette, som i hver af de andre opregnede former
for tjenesteydelser, svarer til en undtagelse for en sektor, og at det derfor omfatter tjenesteydelser inden for transportsektoren
generelt.
I denne forbindelse bemærkes, at lovgiver ved affattelsen af bestemmelserne vedrørende den i hovedsagen omtvistede undtagelse
ikke har valgt at anvende udtrykket »transportaftaler«, der ofte anvendes i medlemsstaternes retsordener, og som udelukkende
vedrører transport af passagerer og varer, der udføres af transportøren, men i stedet har valgt det klart videre udtryk »aftaler
om levering af tjenesteydelser i form af [...] transport«, der kan omfatte alle aftaler, der omhandler tjenesteydelser på
transportområdet, herunder de aftaler, som forudsætter en aktivitet, der ikke i sig selv indebærer transport af kunden eller
dennes goder, men som har til formål at gøre det muligt for kunden at gennemføre denne transport.
Det fremgår således af ordlyden af direktivets artikel 3, stk. 2, at lovgiver ikke har villet definere undtagelsen i henhold
til denne bestemmelse efter aftaletypen, men at alle aftaler om levering af tjenesteydelser i form af logi, transport, forplejning
og fritidstilbud er omfattet af denne undtagelse, bortset fra de tjenesteydelser, der ikke skal præsteres på en forud fastlagt
dato eller i et nærmere bestemt tidsrum.
Denne fortolkning bekræftes også udtrykkeligt af flere sprogversioner af direktivets artikel 3, stk. 2, nemlig den tyske,
italienske og svenske version, der henholdsvis nævner »Dienstleistungen in den Bereichen […] Beförderung« (»tjenesteydelser
inden for transportområdet«), »servizi relativi […] ai trasporti« (»tjenesteydelser vedrørende transport«) og »tjänster som
avser […] transport« (»tjenesteydelser, der vedrører transport«).
I sædvanlig sprogbrug betegner begrebet »transport« ikke kun den handling, der flytter personer eller goder fra et sted til
et andet, men ligeledes transportmåderne og de midler, der anvendes til at flytte disse personer eller goder. Selve det at
stille et transportmiddel til rådighed for en forbruger, er således en af de tjenesteydelser, der henhører under transportsektoren.
Derfor skal det – uden at overskride de i direktivets artikel 3, stk. 2, fastsatte snævre rammer for undtagelsen for en sektor,
der vedrører »tjenesteydelser i form transport« – fastslås, at denne undtagelse omfatter tjenesteydelser i form af biludlejning,
der netop er kendetegnet ved, at der stilles et transportmiddel til rådighed for en forbruger.
Hvad angår den sammenhæng, hvori begrebet »tjenesteydelser i form transport« anvendes, og de mål, som direktivet forfølger,
er det – således som generaladvokaten har anført i punkt 39-41 i forslaget til afgørelse – ubestridt, at lovgiver har villet
indføre en beskyttelse af interesserne hos forbrugere, der anvender fjernkommunikationmidler, men også en beskyttelse af interesserne
hos leverandører af bestemte tjenesteydelser, således at de ikke får uforholdsmæssige ulemper i forbindelse med en annullation
uden omkostninger eller begrundelse af tjenesteydelser, som er forudbestilt. Selskabet easyCar har i denne forbindelse med
rette anført – uden at dette i øvrigt er blevet anfægtet af de regeringer, der har indgivet indlæg for Domstolen, eller af
Kommissionen – at direktivets artikel 3, stk. 2, undtager leverandører af tjenesteydelser i bestemte erhvervssektorer med
den begrundelse, at direktivets krav vil kunne påvirke disse leverandører uforholdsmæssigt, navnlig når den forudbestilte
tjenesteydelse annulleres af forbrugeren kort tid før den fastsatte dato for leveringen af tjenesteydelsen
Det må fastslås, at biludlejningsvirksomheder udøver en virksomhed, som lovgiver med undtagelsen i direktivets artikel 3,
stk. 2, har villet beskytte mod sådanne ulemper. Disse virksomheder skal nemlig træffe foranstaltninger for at kunne levere
den aftalte tjenesteydelse til den ved forudbestilllingen fastsatte dato, og de vil derfor som følge af en annullation blive
udsat for de samme ulemper som andre virksomheder, der udøver virksomhed i transportsektoren eller i de andre sektorer, der
er opregnet i nævnte artikel 3, stk. 2.
Det fremgår af ovenstående bemærkninger, at den fortolkning, hvorefter tjenesteydelser i form af biludlejning er tjenesteydelser
i form af transport i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 3, stk. 2, er den eneste, der sikrer,
at undtagelsen i denne bestemmelse får karakter af en sektormæssig fritagelse, og som gør det muligt at nå det mål, som bestemmelsen
forfølger.
Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at direktivets artikel 3, stk. 2, skal fortolkes således, at begrebet »aftaler
om levering af tjenesteydelser i form af transport« omfatter aftaler om levering af tjenesteydelser i form af biludlejning.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse
med aftaler vedrørende fjernsalg skal fortolkes således, at begrebet »aftaler om levering af tjenesteydelser i form af transport«
omfatter aftaler om levering af tjenesteydelser i form af biludlejning.
Underskrifter
–
Processprog: engelsk.