CELEX: 61987CJ0046
Hospodárska súťaž
Odôvodnenie
Nedostatky konania

Spoločnosť
Hoechst AG návrhmi podanými do kancelárie Súdneho dvora
16. februára 1987 a 5. augusta 1988 podala podľa článku
173 ods. 2 Zmluvy EHS dve žaloby o neplatnosť troch rozhodnutí
Komisie vydaných vo veciach IV/31.865 – PVC a IV/31.866 –
polyetylén na základe nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára
1962 [Prvé nariadenie implementujúce články 85 a 86 zmluvy
(Ú. v. ES 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3)]. Prvá
žaloba sa týka rozhodnutia z 15. januára 1987 [K(87)19/5]
o šetrení v zmysle článku 14 ods. 3 nariadenia č. 17
a rozhodnutia z 3. februára 1987 [K(87)248]
o uložení pravidelného penále podľa článku 16 nariadenia
č. 17. Druhá žaloba sa týka rozhodnutia z 26. mája 1988
[K(88)928] o určení konečnej výšky pravidelného penále podľa článku
16 nariadenia č. 17.
Keďže
Komisia mala informácie, ktoré jej umožňovali predpokladať existenciu
dohôd alebo zosúladených postupov týkajúcich sa určenia cien a kvót
dodávok PVC a polyetylénu medzi niektorými výrobcami
a dodávateľmi týchto látok v Spoločenstve, rozhodla sa
uskutočniť šetrenie vo viacerých podnikoch, medzi nimi aj
u žalobcu, a vydala vo vzťahu k nemu už citované sporné
rozhodnutie z 15. januára 1987 (ďalej len „rozhodnutie
o šetrení“).
V dňoch
20., 22. a 23. januára 1987 sa Komisia pokúsila uskutočniť
predmetné šetrenie, ale žalobca sa mu odmietol podrobiť z dôvodu,
že ide o nezákonnú prehliadku. Žalobca zastával toto stanovisko aj
vo svojej odpovedi na telex, ktorým ho Komisia vyzvala na to, aby
sa zaviazal podrobiť sa šetreniu pod sankciou pravidelného penále
1 000 ecu za deň omeškania. Komisia teda vydala už citované sporné
rozhodnutie z 3. februára 1987, ktorým mu uložila pravidelné
penále spomínané vyššie (ďalej len „rozhodnutie o uložení
pravidelného penále“).
Rozhodnutím
z 12. februára 1987 Amtsgericht Frankfurt am Main zamietol
návrh Bundeskartellamt (nemeckého orgánu príslušného pre oblasť
hospodárskej súťaže), ktorý bol požiadaný o pomoc podľa nariadenia
č. 17, na vydanie príkazu na prehliadku z dôvodu, že mu nebola
predložená nijaká skutková okolnosť, ktorá by mohla podporiť domnienku
o existencii dohôd alebo zosúladených postupov.
Uznesením
z 26. marca 1987 predseda Súdneho dvora zamietol návrh
žalobcu na odklad výkonu rozhodnutia o šetrení a rozhodnutia
o uložení pravidelného penále.
Dňa
31. marca 1987 Bundeskartellamt dostal od Amtsgericht Frankfurt am
Main príkaz na prehliadku vystavený v prospech Komisie. Táto
uskutočnila šetrenie 2. a 3. apríla 1987.
Po
tom, ako Komisia umožnila žalobcovi vyjadriť svoje stanovisko,
a po vypočutí poradného výboru pre kartely a dominantné
postavenia určila konečnú výšku pravidelného penále na 55 000 ecu,
teda 1 000 ecu denne od 6. februára do 1. apríla 1987,
v už citovanom spornom rozhodnutí z 26. mája 1988 (ďalej
len „rozhodnutie o určení pravidelného penále“).
Pre
širší výklad okolností predchádzajúcich sporu, priebehu konania, ako aj
žalobných dôvodov a tvrdení účastníkov konania odkazujeme na
správu pre pojednávanie. Tieto časti spisu sú v ďalšom texte
uvádzané len v miere nevyhnutnej pre úsudok Súdneho dvora.

O rozhodnutí o šetrení
Žalobca
uvádza proti rozhodnutiu o šetrení tri žalobné dôvody založené na
prekročení medzí vyšetrovacích právomocí Komisie, chýbajúcom odôvodnení
a vadách uplatneného postupu.

a)     Pokiaľ ide o vyšetrovacie právomoci Komisie
Žalobca
sa domnieva, že sporné rozhodnutie je nezákonné tým, že oprávňuje
zástupcov Komisie uskutočniť opatrenia, ktoré žalobca kvalifikuje ako
prehliadku, ktoré nie sú ustanovené článkom 14 nariadenia č. 17
a poškodzujú základné práva priznané právom Spoločenstva. Dodáva,
že pokiaľ by sa toto ustanovenie malo vykladať v tom zmysle, že
udeľuje Komisii právomoc vykonávať prehliadku, bolo by nezákonné
z dôvodu jeho nezlučiteľnosti so základnými právami, ktorých
ochrana si vyžaduje, aby k prehliadke mohlo dôjsť len na základe
predchádzajúceho súdneho príkazu.
Komisia
tvrdí, že právomoci, ktoré má podľa článku 14 nariadenia č. 17,
zahŕňajú opatrenia, ktoré podľa práva niektorých členských štátov
spadajú pod pojem prehliadka. Domnieva sa však, že požiadavky súdnej
ochrany vyplývajúce zo základných práv, ktoré v zásade nepopiera,
sú uspokojené, pokiaľ osoby, ktorým sú rozhodnutia o šetrení
určené, majú možnosť na jednej strane tieto rozhodnutia napadnúť na
Súdnom dvore a na strane druhej navrhnúť odklad ich výkonu
prostredníctvom nariadenia predbežného opatrenia, čo umožňuje súdu
rýchlo preveriť nesvojvoľný charakter nariadeného šetrenia. Takáto
kontrola by bola rovnocenná s predchádzajúcim súdnym príkazom.
V súvislosti
s touto rozpravou treba zdôrazniť, skôr než sa začne skúmať povaha
a dosah vyšetrovacích právomocí, ktoré Komisia má podľa článku 14
nariadenia č. 17, že tento článok nemožno vykladať tak, že sa
dospeje k záverom nezlučiteľným so všeobecnými zásadami práva
Spoločenstva, a najmä so základnými právami.
Podľa
ustálenej judikatúry sú totiž základné práva nedeliteľnou súčasťou
všeobecných zásad práva, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor
v súlade s ústavnými tradíciami spoločnými pre členské štáty,
ako aj s medzinárodnými zmluvami, na ktorých členské štáty
spolupracovali alebo ku ktorým pristúpili (pozri najmä rozsudok zo
14. mája 1974, Nold, 4/73, Zb. s. 491). Európsky dohovor
o ochrane ľudských práv a základných slobôd zo
4. novembra 1950 (ďalej len „Európsky dohovor o ľudských
právach“) má v tomto ohľade osobitný význam (pozri najmä rozsudok
z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651).
Pre
výklad článku 14 nariadenia č. 17 je potrebné brať do úvahy najmä
požiadavky vyplývajúce z dodržiavania práva na obhajobu, zásady,
ktorej základný charakter bol judikatúrou Súdneho dvora pri mnohých
príležitostiach zdôraznený (pozri najmä rozsudok z 9. novembra
1983, Michelin, 322/81, Zb. s. 3461, bod 7).
Žiada
sa spresniť, že aj keď je pravda, že v tomto rozsudku Súdny dvor
zdôraznil, že právo na obhajobu musí byť dodržiavané v správnych
konaniach, ktoré môžu vyústiť do sankcií, dôležité je tiež predchádzať
tomu, aby tieto práva nemohli byť nenapraviteľne poškodené v rámci
konaní predbežného vyšetrovania, teda najmä v rámci šetrení, ktoré
môžu mať rozhodujúci charakter pre zaobstaranie dôkazov
o nezákonnom charaktere správania podnikov, ktoré umožní brať ich
na zodpovednosť.
Preto,
hoci sa niektoré práva na obhajobu týkajú len sporových konaní, ktoré
nasledujú po oznámení výhrad, ďalšie práva, napríklad právo na právnu
pomoc alebo právo na zachovanie dôvernosti korešpondencie medzi
advokátom a klientom (uznané Súdnym dvorom v rozsudku
z 18. mája 1982, AM & S, 155/79, Zb. s. 1575),
musia byť dodržiavané už od štádia predbežného vyšetrovania.
Keďže
sa žalobca dovoláva takisto požiadaviek vyplývajúcich zo základného
práva na nedotknuteľnosť obydlia, je potrebné poznamenať, že hoci
uznanie takého práva, pokiaľ ide o súkromné obydlie fyzických osôb,
sa presadzuje v právnom poriadku Spoločenstva ako zásada spoločná
pre právo členských štátov, nie je tomu tak, pokiaľ ide o podniky,
pretože právne systémy členských štátov sa vyznačujú nie zanedbateľnými
rozdielmi, pokiaľ ide o povahu a stupeň ochrany obchodných
priestorov proti zásahom orgánov verejnej moci.
Z článku
8 Európskeho dohovoru o ľudských právach, ktorého odsek 1
stanovuje, že „každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného
a rodinného života, obydlia a korešpondencie“, nemožno vyvodiť
odlišný záver. Predmet ochrany tohto článku sa týka oblasti rozvoja
osobnej slobody človeka, a teda ho nemožno rozšíriť na obchodné
priestory. Okrem toho je namieste konštatovať, že v tomto smere
chýba judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva.
Skutočnosťou
zostáva, že vo všetkých právnych systémoch členských štátov musia mať
zásahy verejnej moci do sféry súkromnej činnosti každej osoby či už
fyzickej, alebo právnickej, právny základ a musia byť podložené
dôvodmi ustanovenými zákonom a že tieto systémy preto ustanovujú,
aj keď za rozličných podmienok, ochranu voči zásahom, ktoré by boli
svojvoľné alebo neprimerané. Potreba takej ochrany teda musí byť uznaná
ako všeobecná zásada práva Spoločenstva. V tomto smere je vhodné
pripomenúť, že Súdny dvor potvrdil svoju kontrolnú právomoc vo vzťahu
k prípadnému prehnanému charakteru šetrení uskutočnených Komisiou
v rámci Zmluvy ESUO (rozsudok zo 14. decembra 1962, San
Michele a i., 5 až 11 a 13 až 15/62, Zb. s. 859).
Vo
svetle vyššie pripomenutých všeobecných zásad je potrebné preskúmať
povahu a dosah vyšetrovacích právomocí udelených Komisii podľa
článku 14 nariadenia č. 17.
Odsek
1 tohto článku Komisiu oprávňuje, aby vykonala všetky nevyhnutné
šetrenia v podnikoch a združeniach podnikov, a spresňuje,
že „k tomu účelu sú Komisiou poverení pracovníci oprávnení:
a)      preskúmať všetky účtovné knihy a iné obchodné záznamy;
b)      zhotoviť kópie výťahov [alebo výpisy –
neoficiálny preklad
] z účtovných kníh a obchodných záznamov;
c)      žiadať ihneď ústne vysvetlenie;
d)      vstúpiť do akýchkoľvek budov, pozemkov a dopravných prostriedkov podniku.“
Odseky
2 a 3 toho istého článku stanovujú, že šetrenia sa môžu
uskutočňovať po predložení písomného poverenia alebo na základe
rozhodnutia zaväzujúceho podniky, aby sa im podrobili. Ako už Súdny dvor
rozhodol, Komisia má na výber medzi týmito dvomi možnosťami podľa
osobitostí každej veci (rozsudok z 26. júna 1980, National
Panasonic, 136/79, Zb. s. 2033). Tak písomné poverenia, ako aj
rozhodnutia musia uvádzať predmet a cieľ šetrenia. Bez ohľadu na
zvolený postup je Komisia povinná vopred informovať príslušný orgán
členského štátu, na ktorého území sa má uskutočniť šetrenie, čo je
orgán, ktorý musí byť podľa odseku 4 článku 14 vypočutý pred vydaním
rozhodnutia o nariadení šetrenia.
Podľa
odseku 5 toho istého článku môžu zástupcom Komisie pomáhať
v plnení ich úloh zástupcovia príslušného orgánu členského štátu,
na ktorého území sa má uskutočniť šetrenie. Takáto pomoc môže byť
poskytnutá buď na žiadosť tohto orgánu, alebo Komisie.
Napokon
podľa odseku 6 je pomoc vnútroštátnych orgánov na vykonanie šetrenia
nevyhnutná, pokiaľ mu podnik kladie odpor.
Ako
Súdny dvor vyzdvihol v už citovanom rozsudku z 26. júna
1980 (bod 20), zo siedmeho a ôsmeho odôvodnenia nariadenia
č. 17 vyplýva, že právomoci udelené Komisii článkom 14 tohto
nariadenia majú za cieľ umožniť jej plniť poslanie, ktoré jej zveruje
Zmluva EHS, dohliadať na dodržiavanie pravidiel hospodárskej súťaže na
spoločnom trhu. Úlohou týchto pravidiel, ako to vyplýva z odseku 4
preambuly Zmluvy, z článku 3 písm. f) a z článkov 85
a 86, je predchádzať tomu, aby hospodárska súťaž nebola
skresľovaná na úkor všeobecného záujmu, jednotlivých podnikov
a spotrebiteľov. Výkon právomocí udelených Komisii nariadením
č. 17 takto prispieva k udržaniu režimu hospodárskej súťaže
požadovaného Zmluvou, ktorý musia podniky nevyhnutne dodržiavať. Už
citované ôsme odôvodnenie spresňuje, že Komisia musí mať na tieto účely
v rámci celého spoločného trhu právomoc vyžadovať informácie
a uskutočňovať šetrenia „nevyhnutné“ na odhalenie porušení už
citovaných článkov 85 a 86.
Tak
účel nariadenia č. 17, ako aj vymenovanie právomocí, ktoré majú
zástupcovia Komisie, v jeho článku 14 ukazujú, že šetrenia môžu mať
veľmi široký dosah. V tomto ohľade je právo na vstup do všetkých
priestorov, pozemkov a dopravných prostriedkov podnikov osobitne
dôležité, keďže má umožniť Komisii získať dôkazy o porušeniach
pravidiel hospodárskej súťaže na miestach, kde sa zvyčajne nachádzajú,
teda v obchodných priestoroch podnikov.
Toto
právo na vstup by bolo zbavené užitočnosti, ak by sa zástupcovia
Komisie museli obmedziť na žiadosť o predloženie dokumentov alebo
spisov, ktoré by boli schopní vopred presne identifikovať. Také právo
naopak v sebe zahŕňa oprávnenie hľadať rozličné informácie, ktoré
ešte nie sú známe alebo plne identifikované. Bez takéhoto oprávnenia by
Komisia nedokázala získať informácie nevyhnutné na šetrenie
v prípade, ak by narazila na odmietnutie spolupráce, či dokonca na
obštrukčný postoj zo strany dotknutých podnikov.
Aj
keď článok 14 nariadenia č. 17 teda udeľuje Komisii široké
vyšetrovacie právomoci, výkon týchto právomocí je podriadený podmienkam,
ktoré sú schopné zabezpečiť dodržanie práv dotknutých podnikov.
V tomto
ohľade je potrebné predovšetkým poukázať na povinnosť uloženú Komisii
uviesť predmet a cieľ šetrenia. Táto povinnosť predstavuje základnú
požiadavku s cieľom nielen preukázať odôvodnený charakter
plánovaného zásahu vnútri dotknutých podnikov, ale aj umožniť im
pochopiť dosah ich povinnosti spolupracovať a pritom im zároveň
zachovať ich právo na obhajobu.
Ďalej
je namieste uviesť, že podmienky na výkon vyšetrovacích právomocí
Komisie sa menia v závislosti od zvoleného postupu Komisie, od
postoja dotknutých podnikov, ako aj od zásahu vnútroštátnych orgánov.
Článok
14 nariadenia č. 17 sa v prvom rade týka šetrení
uskutočňovaných v spolupráci s dotknutými podnikmi, a to
buď dobrovoľne v prípade písomného poverenia na šetrenie, alebo
v zmysle povinnosti vyplývajúcej z rozhodnutia o šetrení.
V tomto druhom prípade, o ktorý ide v tejto veci, majú
zástupcovia Komisie okrem iného oprávnenie dať si predložiť dokumenty,
o ktoré požiadajú, vstupovať do priestorov, ktoré určia, a dať
si ukázať obsah hnuteľných vecí, ktoré označia. Naopak, nemôžu
vstupovať do priestorov alebo do hnuteľných vecí silou, či donútiť
zamestnancov podniku, aby im poskytli takýto prístup, ani sa pustiť do
prehliadky bez povolenia zodpovedných zamestnancov podniku.
Situácia
je úplne odlišná, pokiaľ Komisia narazí na odpor dotknutých podnikov.
V tomto prípade zástupcovia Komisie môžu na základe článku 14
ods. 6 hľadať bez spolupráce podnikov všetky informácie nevyhnutné
na šetrenie za prispenia vnútroštátnych orgánov, ktoré sú povinné
poskytnúť im nevyhnutnú pomoc na splnenie ich poslania. Hoci sa takáto
pomoc vyžaduje len v prípade, ak podnik prejaví svoj odpor, treba
dodať, že o pomoc možno požiadať aj preventívne s cieľom
prekonať prípadný odpor podniku.
Z článku
14 ods. 6 vyplýva, že každému členskému štátu prináleží upraviť
podmienky, za ktorých vnútroštátne orgány poskytnú zástupcom Komisie
pomoc. V tomto ohľade sú členské štáty povinné zabezpečiť účinnosť
pôsobenia Komisie a pritom dodržiavať už spomínané všeobecné
zásady. Z toho vyplýva, že v rámci týchto medzí vnútroštátne
právo definuje vhodnú procesnú úpravu na zabezpečenie dodržiavania práv
podnikov.
Preto,
pokiaľ Komisia zamýšľa uskutočniť za prispenia vnútroštátnych orgánov
vyšetrovacie opatrenia nezaložené na spolupráci dotknutých podnikov, je
povinná dodržiavať procesné záruky ustanovené na tento účel
vnútroštátnym právom.
Komisia
musí dohliadať na to, aby orgán príslušný podľa vnútroštátneho práva
mal všetky údaje nevyhnutné na to, aby mohol vykonávať kontrolu, na
ktorú je oprávnený. Je dôležité zdôrazniť, že tento orgán – či už ide
o súd, alebo nie – nemôže pri tejto príležitosti svojím vlastným
posúdením nevyhnutnosti nariadených šetrení nahradiť posúdenie Komisie,
ktorej hodnotenia skutkového aj právneho stavu podliehajú len
preskúmaniu zákonnosti Súdnym dvorom. Naopak, do právomocí
vnútroštátneho orgánu spadá preskúmať, po zistení pravosti rozhodnutia
o šetrení, či plánované donucovacie opatrenia nie sú svojvoľné
alebo prehnané vo vzťahu k predmetu šetrenia, a dohliadať na
dodržiavanie svojho vnútroštátneho práva pri uplatňovaní týchto
opatrení.
Vo
svetle uvedeného treba konštatovať, že opatrenia, na ktorých
uskutočnenie sporné rozhodnutie o šetrení oprávňovalo zástupcov
Komisie, nepresahovali právomoci, ktoré majú podľa článku 14 nariadenia
č. 17. Článok 1 predmetného rozhodnutia sa totiž obmedzoval na to,
že žalobcovi ukladal povinnosť „umožniť zástupcom povereným Komisiou
vstup do svojich priestorov v bežných prevádzkových hodinách,
predložiť na účely inšpekcie služobné dokumenty týkajúce sa predmetu
šetrenia a umožniť vyhotovenie kópií z týchto dokumentov,
ktoré budú uvedení zástupcovia vyžadovať, a okamžite poskytnúť
všetky vysvetlenia, o ktoré by títo mohli požiadať“.
Je
pravda, že v priebehu konania pred Súdnym dvorom Komisia tvrdila,
že jej zástupcovia boli oprávnení uskutočňovať v rámci šetrení
prehliadky bez prispenia vnútroštátnych orgánov a bez dodržiavania
procesných záruk ustanovených vnútroštátnym právom. Chybný charakter
takého výkladu článku 14 nariadenia č. 17 však nemôže viesť
k nezákonnosti rozhodnutí vydaných na základe tohto ustanovenia.
Žalobný
dôvod založený na prekročení medzí vyšetrovacích právomocí Komisie musí
byť teda zamietnutý.

b)     Pokiaľ ide o odôvodnenie
Podľa
žalobcu rozhodnutie o šetrení porušuje článok 190 Zmluvy, ako aj
článok 14 ods. 3 nariadenia č. 17 z toho dôvodu, že je
neurčité, najmä pokiaľ ide o predmet a cieľ šetrenia.
Je
vhodné pripomenúť, ako o tom už rozhodol Súdny dvor v už
citovanom rozsudku z 26. júna 1980 (National Panasonic, bod
25), že samotný článok 14 ods. 3 nariadenia č. 17 definuje
podstatné náležitosti odôvodnenia rozhodnutia o nariadení šetrenia,
keď stanovuje, že rozhodnutie „bude špecifikovať predmet a cieľ
šetrenia, stanoví dátum začatia šetrenia a označí pokuty podľa
článku 15 (1) c) a článku 16 (1) d) a právo na revíziu
[preskúmanie –
neoficiálny preklad
] rozhodnutia Súdnym dvorom“.
Ako
bolo uvedené vyššie, požiadavka, aby Komisia uviedla predmet
a cieľ šetrenia, predstavuje základnú záruku práva dotknutých
podnikov na obhajobu. Z toho vyplýva, že rozsah povinnosti
odôvodniť rozhodnutia o šetrení sa nemôže obmedziť
v závislosti od úvah týkajúcich sa účinnosti vyšetrovania.
V tomto ohľade je vhodné spresniť, že aj keď je pravda, že Komisia
nie je povinná oznámiť osobe, ktorej je rozhodnutie o šetrení
určené, všetky informácie, ktoré v súvislosti
s predpokladanými porušeniami má, ani vykonať presnú právnu
kvalifikáciu týchto porušení, musí naopak jasne uviesť domnienky, ktoré
chce prešetriť.
Je
potrebné konštatovať, že aj keď je odôvodnenie sporného rozhodnutia
o šetrení napísané vo veľmi všeobecných výrazoch, ktoré by si
zaslúžili byť spresnené, a v tomto ohľade ho teda možno
kritizovať, jednako len obsahuje podstatné náležitosti požadované
článkom 14 ods. 3 nariadenia č. 17. Predmetné rozhodnutie sa
totiž zmieňuje najmä o informáciách naznačujúcich existenciu
a uplatňovanie dohôd alebo zosúladených postupov medzi niektorými
výrobcami a dodávateľmi PVC a polyetylénu (vrátane, ale nielen
LdPE) v EHS týkajúcich sa cien, množstiev alebo cieľov predaja
týchto výrobkov. Uvádza, že tieto dohody a postupy by mohli
predstavovať vážne porušenie článku 85 ods. 1 Zmluvy. Podľa článku 1
predmetného rozhodnutia žalobca „je povinný sa podrobiť šetreniu
týkajúcemu sa jeho prípadnej účasti“ na týchto dohodách alebo
zosúladených postupoch, a teda umožniť zástupcom Komisie prístup do
svojich priestorov, predložiť im na účely inšpekcie služobné dokumenty
„týkajúce sa predmetu vyšetrovania“ alebo im umožniť vyhotovenie kópií.
Za týchto okolností musí byť žalobný dôvod založený na nedostatočnom odôvodnení zamietnutý.

c)     Pokiaľ ide o postup vydania
Je
nesporné, že napadnuté rozhodnutie o šetrení bolo vydané podľa
postupu nazývaného delegovanie ustanoveného rozhodnutím Komisie
z 5. novembra 1980, ktorým deleguje svojho člena povereného
otázkami hospodárskej súťaže, aby vydal v mene a na
zodpovednosť Komisie rozhodnutie podľa článku 14 ods. 3 nariadenia
č. 17, ktorým sa podnikom nariaďuje, aby sa podrobili šetreniam.
V rozsudku z 23. septembra 1986 (AKZO Chemie/Komisia,
5/85, Zb. s. 2585) už Súdny dvor rozhodol, že toto rozhodnutie
o delegovaní neporušuje zásadu kolektívnosti uvedenú v článku
17 Zmluvy o zlúčení.
Žalobca
však pokladá za nevyhnutné, aby Súdny dvor opätovne preskúmal legálnosť
tohto postupu delegovania, ktorý pokladá za nezlučiteľný so zásadou
nulla poena sine lege
.
Tvrdí totiž, že Komisia pozmenila obyčajným interným administratívnym
opatrením prvky skutkovej podstaty porušenia, ktoré môže mať za následok
pokutu podľa článku 15 nariadenia č. 17, pretože od vyššie
spomenutého rozhodnutia z 5. novembra 1980 je také porušenie
tvorené odmietnutím podrobiť sa šetreniu, ktoré nariadil jediný člen
Komisie, a nie ako predtým Komisia ako kolektívny orgán.
V tomto
ohľade treba uviesť, že hoci platí, že podmienky, za ktorých možno
uložiť pokutu podľa článku 15 nariadenia č. 17, nemôžu byť zmenené
rozhodnutím Komisie, už citované rozhodnutie o delegovaní nemalo
ani za cieľ, ani za následok zavedenie takej zmeny. Pokiaľ totiž systém
delegovania pre rozhodnutia o šetrení neporušuje zásadu
kolektívnosti, vydané rozhodnutia o delegovaní treba považovať za
rozhodnutia Komisie v zmysle článku 15 nariadenia č. 17.
Žalobný dôvod založený na vade postupu teda musí byť zamietnutý.
Keďže
ani jeden zo žalobných dôvodov uvedených proti rozhodnutiu
o šetrení nebolo možné prijať, návrh na zrušenie tohto rozhodnutia
musí byť zamietnutý.

O rozhodnutí o uložení pravidelného penále
Podľa
žalobcu boli vydaním rozhodnutia o uložení pravidelného penále
porušené podstatné procesné požiadavky, pretože Komisia toto rozhodnutie
vydala bez toho, aby vopred uskutočnila vypočutie dotknutého podniku
a poradila sa s poradným výborom pre kartely a dominantné
postavenia.
Komisia
naopak usudzuje, že k porušeniu podstatných procesných požiadaviek
nedošlo vzhľadom na to, že vyššie spomenuté vypočutie
a konzultácia prebehli pred konečným určením pravidelného penále.
Treba
uviesť, že vypočutie zainteresovaných „v súvislosti so
záležitosťami, voči ktorým mala Komisia námietky“, vyžaduje článok 19
ods. 1 nariadenia č. 17 pred vydaním rôznych rozhodnutí
vrátane rozhodnutí podľa článku 16 týkajúcich sa pravidelného penále.
Také
vypočutie predstavuje podstatnú zložku práva na obhajobu. Je totiž
nevyhnutné na to, aby sa „podnikom a združeniam podnikov
zabezpečilo právo na predloženie pripomienok po šetreniach voči všetkým
výhradám, ktoré Komisia navrhuje proti nim vzniesť vo svojich
rozhodnutiach“ [
neoficiálny preklad
] [tretie odôvodnenie
nariadenia Komisie č. 99/63 z 25. júla 1963
o vypočutiach ustanovených v článku 19 ods. 1 a 2
nariadenia Rady č. 17 (Ú. v. ES 127, s. 2268)].
Pokiaľ
ide o poradný výbor pre kartely a dominantné postavenia, už
citovaný článok 16 vo svojom odseku 3 ustanovuje, že „bude uplatnený
článok 10 (3) až (6)“. Tieto ustanovenia upravujú právomoci, zloženie
a konanie o konzultovaní predmetného výboru.
Podľa
článku 1 už citovaného nariadenia č. 99/63 „skôr než sa Komisia
poradí s poradným výborom pre kartely a dominantné postavenia,
vykoná vypočutie podľa článku 19 ods. 1 nariadenia č. 17“ [
neoficiálny preklad
].
Toto ustanovenie potvrdzuje, že vypočutie dotknutých podnikov
a poradenie sa s výborom sú nevyhnutné v tých istých
situáciách.
Na
určenie toho, či Komisia bola povinná vypočuť žalobcu a poradiť sa
s vyššie spomenutým výborom pred vydaním rozhodnutia
o uložení pravidelného penále, je vhodné pripomenúť, že určenie
pravidelného penále podľa článku 16 nariadenia č. 17 sa nevyhnutne
skladá z dvoch fáz. Prvým rozhodnutím podľa odseku 1 uvedeného
článku totiž Komisia ukladá pravidelné penále v rozpätí určitého
počtu účtovných jednotiek za deň omeškania odo dňa, ktorý stanoví. Keďže
toto rozhodnutie neurčuje celkovú výšku pravidelného penále, nemôže byť
ani vykonané. Táto výška môže byť konečne určená iba novým rozhodnutím.
Povinnosť
vypočuť zainteresovaného a poradiť sa s poradným výborom pre
kartely a dominantné postavenia je preto splnená vtedy, ak
k vypočutiu a konzultácii došlo pred konečným určením
pravidelného penále, aby tak dotknutý podnik, ako aj poradný výbor boli
schopní užitočne vyjadriť svoje stanovisko vo vzťahu ku všetkým
okolnostiam, ktoré Komisia zohľadnila pri uložení pravidelného penále
a pri určení jeho konečnej výšky.
Okrem
toho, požiadavka uskutočniť uvedené vypočutie a konzultáciu pred
vydaním rozhodnutia o uložení pravidelného penále podniku, ktorý sa
odmietol podrobiť šetreniu, by viedla k posunutiu dátumu vydania
tohto rozhodnutia, a teda by spochybňovala účinnosť rozhodnutia
o šetrení.
Z uvedeného
vyplýva, že vydaním rozhodnutia o uložení pravidelného penále
neboli porušené podstatné procesné požiadavky. Návrh na zrušenie tohto
rozhodnutia teda musí byť zamietnutý.

O rozhodnutí o určení konečnej výšky pravidelného penále
Podľa
žalobcu musí byť konečná výška pravidelného penále určená sporným
rozhodnutím z 26. mája 1988 znížená z dvoch dôvodov.
V prvom
rade tvrdí, že Komisia mala zo svojho výpočtu vylúčiť dobu konania
o nariadení predbežného opatrenia pred Súdnym dvorom, v ktorom
žalobca navrhoval odklad výkonu rozhodnutia o šetrení. Komisia sa
dostala do rozporu so svojím vlastným stanoviskom, keďže vyhlásila, že
je pripravená odložiť výkon tohto rozhodnutia, až kým sa Súdny dvor
nevysloví.
V tomto
ohľade stačí uviesť, že vyhlásenie, ktoré Komisia v tomto zmysle
urobila počas konania, sa týkalo len postoja, ktorý by si prípadne
neskôr osvojila, ak by v súlade s tézou, ktorú zastávala, bolo
konanie o nariadení predbežného opatrenia pred Súdnym dvorom
uznané ako náležitý prostriedok predbežného súdneho preskúmania šetrení
nariadených Komisiou. Také vyhlásenie teda nemohlo mať v tejto veci
akékoľvek dôsledky na určenie konečnej výšky pravidelného penále.
V druhom
rade sa žalobca domnieva, že konečná výška je neprimeraná, pretože
konal výlučne so zreteľom na vyššie záujmy zodpovedajúce záruke
vyšetrovacieho konania v súlade so zákonmi a s ústavným
poriadkom.
V tomto
ohľade treba konštatovať, že žalobca sa neobmedzil na to, aby kládol
odpor voči konkrétnym opatreniam, ktoré podľa neho prekračovali
právomoci zástupcov Komisie, ale odmietol akýkoľvek druh spolupráce pri
výkone rozhodnutia o šetrení, ktoré mu bolo určené.
Také
správanie, ktoré je nezlučiteľné s povinnosťou všetkých subjektov
práva Spoločenstva uznávať plnú účinnosť aktov inštitúcií, pokiaľ ich
Súdny dvor nevyhlásil za neplatné, a rešpektovať ich vykonateľnosť,
pokiaľ Súdny dvor nerozhodol o odklade ich výkonu (pozri najmä
rozsudok z 13. februára 1979, Granaria, 101/78, Zb.
s. 623, bod 5), nemožno zdôvodniť vyššími právnymi záujmami.
Zo
všetkých okolností, ktoré Súdny dvor zohľadnil, vyplýva, že nie je
dôvod na zníženie výšky pravidelného penále. Návrh teda musí byť
zamietnutý.
Zo všetkého uvedeného vyplýva, že žaloby musia byť zamietnuté.

O trovách
Podľa
článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo
veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo
v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal úspech vo svojich
dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloby sa zamietajú.
2.
Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.
Due
Koopmans      Joliet      O‘Higgins
Grévisse
Slynn
Mancini      Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias      Diez de Velasco
Zuleeg
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. septembra 1989.
Tajomník

Predseda
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jazyk konania: nemčina.