CELEX: 62004TJ0425
Državne pomoči
Finančni ukrepi v korist podjetja France Télécom
Načrt o delničarskem posojilu
Javne izjave člana francoske vlade
Odločba o nezdružljivosti pomoči s skupnim trgom, s katero ni naložena izterjava
Ničnostna tožba
Pravni interes
Dopustnost
Pojem državne pomoči
Prednost
Državni viri
Obveznost obrazložitve

Dejansko stanje
I –
Finančno stanje podjetja France Télécom v obdobju med letoma 2001 in 2004
Do leta 1990 so dejavnosti podjetja France Télécom SA (v nadaljevanju: FT) spadale pod direktorat francoskega ministrstva
za pošto in telekomunikacije. Podjetje FT je bilo ustanovljeno leta 1991 kot pravna oseba javnega prava in ima od 31. decembra
1996 status delniške družbe. Od oktobra 1997 podjetje FT kotira na borzi. Ob sprejetju odločbe, ki je predmet tega spora,
je bilo podjetje FT skupina, dejavna na področju zagotavljanja telekomunikacijskih omrežij in storitev, v glavnem v Franciji,
zlasti v sektorju fiksne telefonije ter prek svojih hčerinskih družb, družb Orange, Wanadoo in Equant, v sektorjih mobilne
telefonije, interneta, prenosa podatkov in drugih informacijskih storitev. Leta 2002 je bila udeležba francoske države v kapitalu
podjetja FT 56,45-odstotna.
Podjetje FT je 31. decembra 2001 v svojih računovodskih izkazih, objavljenih za leto 2001, navedlo neto dolg v višini 63,5
milijarde EUR in izgubo v višini 8,3 milijarde EUR.
Neto dolg podjetja FT je 30. junija 2002 dosegel 69,69 milijarde EUR, od katerih je 48,9 milijarde EUR dolga iz obveznic zapadlo
v plačilo med letoma 2003 in 2005. Ta dolg iz obveznic v glavnem izvira iz nakupov podjetja FT od leta 1999 naprej, katerih
namen je bil razvoj njegove dejavnosti v sektorju mobilne telefonije, na primer nakup britanskega operaterja Orange in pridobitev
kapitalskega deleža nemškega operaterja Mobilcom.
Glede finančnega stanja podjetja FT je francoski minister za gospodarstvo, finance in industrijo (v nadaljevanju: minister
za gospodarstvo) v intervjuju, objavljenem v dnevniku Les Echos 12. julija 2002 (v nadaljevanju: izjava z dne 12. julija 2002),
izjavil:
„Mi smo večinski delničar s 55 % kapitala […] Država v vlogi delničarja bo ravnala kot previden vlagatelj, in če bi podjetje
[FT] imelo težave, bi posegli po ustreznih ukrepih […] Ponavljam, če bi podjetje [FT] imelo težave s financiranjem, vendar
pa danes ni tako, bi država s potrebnimi ukrepi storila vse, da te težave premaga. Ali želite zopet sprožiti govorice o zvišanju
kapitala […] Ne, nikakor ne! Samo trdim, da bomo ustrezno ukrepali ob pravem času. Če bo potrebno.“
V skladu s polletnimi računovodskimi izkazi, objavljenimi 12. septembra 2002, je promet podjetja FT zrasel za 10 % v primerjavi
z istim obdobjem v poslovnem letu 2001, dobiček iz poslovanja pred amortizacijo (v nadaljevanju: Ebitda) pa je bil 6,87 milijarde
EUR, to je zvišanje za 13,3 % v preteklih podatkih in za 9,8 % v podatkih
pro forma,
in dobiček iz poslovanja 3,18 milijard EUR s 15 % povečanjem v podatkih
pro forma
. Dobiček po stroških obresti (1,75 milijard EUR) vendar pred davki, manjšinskimi deleži in njihovimi deleži dobička je bil,
z izvzetjem izrednih elementov, 718 milijonov EUR v nasprotju z 271 milijoni EUR 30. junija 2001. Prosti denarni tok je bil
3,6 milijarde EUR, kar je bilo povečanje za 15 % glede na prvo polletje 2001. V istem času je podjetje FT potrdilo, da so
njena konsolidirana lastna sredstva 30. junija 2002 postala negativna v znesku 440 milijonov EUR.
Francoski organi so 12. septembra 2002 javno razglasili, da so sprejeli odstop predsednika upravnega odbora podjetja FT (v
nadaljevanju: nekdanji predsednik upravnega odbora podjetja FT).
Francoski organi so v sporočilu za javnost z dne 13. septembra 2002 o finančnem stanju podjetja FT izjavili:
„Po izrednih izgubah v prvem polletju se je podjetje [FT] soočilo s hudim pomanjkanjem lastnih sredstev. Takšno finančno [stanje]
prizadene zmogljivost podjetja [FT]. [Francoska] vlada je torej [odločena], da v celoti [izvaja] svoje odgovornosti […] Zaradi
novih okoliščin, ki [so nastale zaradi precejšnjega poslabšanja računovodskih izkazov], je [nekdanji predsednik upravnega
odbora podjetja FT] predlagal [francoski] vladi svoj odstop, [ta pa ga je sprejela]. Odstop bo začel veljati po srečanju upravnega
odbora, ki bo v naslednjih tednih in ob koncu katerega bo predstavljen nov predsednik [upravnega odbora] […] Novi predsednik
[upravnega odbora] [bo] upravnemu odboru čim prej predlaga[l] načrt za [izboljšanje računovodskih izkazov], ki [bo] omogoč[il]
odpravo dolga [podjetja FT] in preoblikovanje finančne strukture, ob vzdrževanju strateških [prednosti]. [Francoska] država
[bo pomagala] podjetju [FT] pri izvajanju tega načrta in [bo] […] prispevala k obsežn[emu] [povečanju] sredstev podjetja [FT],
po urniku in [v skladu s pravili, ki se bodo določili glede na tržne pogoje]. [Do] takrat [bo], če [bo] potrebno, [francoska]
država ukrepa[la] tako, da se [bo] podjetje [FT] izogni[lo] vsem finančnim težavam.“
Novi predsednik upravnega odbora podjetja FT (v nadaljevanju: novi predsednik upravnega odbora podjetja FT) je bil imenovan
2. oktobra 2002. V sporočilu za javnost o tem imenovanju je bilo navedeno:
„Na predlog upravnega odbora podjetja FT je svet ministrov odločil, da imenuje [novega predsednika upravnega odbora podjetja
FT] […] V ta namen bo novi predsednik [upravnega odbora] nemudoma sporočil stanje [podjetja FT], katerega rezultati bodo posredovani
[u]pravnemu odboru v prihodnjih tednih in na katerem bo temeljil načrt za finančno [reorganizacijo] in strateški razvoj, ki
[bo] omogočil zmanjšanje dolga podjetja ob krepitvi njegovih [prednosti]. V tem okviru [bo novi predsednik [upravnega odbora
podjetja FT] [užival] podporo države v vlogi delničarja, ki je [odločena, da bo izvajala vse svoje] obveznosti. [Francoska
d]ržava bo pomagala pri izvajanju dejavnosti [finančne reorganizacije] in […] prispevala k [povečanju] lastnih sredstev podjetja
[FT] na načine, ki bodo določeni s tesnim sodelovanjem predsednika [upravnega odbora] [podjetja FT] in [u]pravnega odbora.
Kot je bilo že omenjeno, bo [francoska] država medtem, če bo potrebno, ukrepala tako, da se [bo] podjetje izogn[ilo] vsem
finančnim težavam.“
Francoski organi so 19. novembra 2002 Komisiji poslali „obvestilo“, v katerem je po eni strani opisano trenutno finančno stanje
podjetja FT in hkrati poudarjeno, da so „operativne zmogljivosti odlične“, po drugi strani pa je izkazana njihova namera za
sodelovanje pri dokapitalizaciji podjetja FT pod tržnimi pogoji in razložen način njihovega prispevka pri načrtu za finančno
reorganizacijo podjetja FT. V tem obvestilu so francoski organi med drugim pojasnili:
„Da bi se [podjetju FT] omogočil nujen manevrski prostor za vstop na trg v najboljših pogojih in v najprimernejšem trenutku,
je [francoska] država pripravljena predhodno [povečati] kapital v obliki [posojila delničarja], ki bo ob izdaji novih vrednostnih
papirjev spremenjen v kapital. Znesek tega posojila bo ustrezal celotnemu ali delnemu [znesku bodočega povečanja kapitala,
ki ga bo francoska država vpisala], in bo lahko znašal do 9 [milijard EUR]. To posojilo bo začasno in njegova sprememba v
vrednostne papirje bo obvezna. Izvedlo se ga bo sproti glede na potrebe podjetja [FT]. Poleg tega bo [obrestovano] v skladu
s trenutno veljavnimi tržnimi pogoji, obresti pa bodo vključene v kapital.
Francoska država namerava za izvedbo svoje udeležbe pri načrtu [finančne reorganizacije] podjetja [FT] uporabiti ERAP, industrijsko
in trgovsko [javno podjetje [francoske] države, ki bo podjetju [FT] dalo posojilo delničarja [in postalo] velik delničar podjetja
[FT], ko bo to posojilo spremenjeno v kapital. [Ker bo to podjetje imelo javno udeležbo v podjetju FT v svoji aktivi, ] bo
imelo v svoji pasivi [dolg iz obveznic]. Ta izbira podjetja ERAP odraža voljo [francoske] države, da jasno opredeli [odobren
premoženjski vložek, tako da ga osami v namenski strukturi].“
Na upravnem odboru podjetja FT 4. decembra 2002 je novo vodstvo podjetja FT predstavilo načrt delovanja z naslovom „Ambition
FT 2005“ (v nadaljevanju: načrt Ambition 2005), katerega cilj je v glavnem uravnotežiti bilanco podjetja FT s povečanjem lastnih
sredstev do višine 15 milijard EUR.
Predstavitev načrta Ambition 2005 je spremljalo sporočilo za javnost ministra za gospodarstvo z dne 4. decembra 2002, v katerem
je navedeno:
„Minister za gospodarstvo […] potrjuje podporo [francoske] države poslovnemu načrtu, ki ga je potrdil upravni odbor [podjetja
FT] 4. decembra 2002. (1) Skupina [FT] sestavlja celovito gospodarsko skupino, ki ima izredne uspehe. [Vendar] se mora [podjetje
FT] danes soočiti s finančno neuravnoteženo strukturo, s potrebami po lastnih sredstvih in refinanciranju na srednje dolgi
rok. To stanje je posledica prejšnjih neuspešnih vlaganj, slabo vodenih in izpeljanih na najvišji stopnji pred ‘finančnim
zlomom‘ in, bolj splošno, spremembe trgov. Nezmožnost podjetja [FT], da financira svoj razvoj drugače kot z zadolževanjem,
je še poslabšala to stanje. (2) [Francoska] država, večinski delničar, je zahtevala od novega vodstva, da vzpostavi finančno
uravnoteženost podjetja [FT], ob ohranjanju celote skupine […] (3) Ob upoštevanju poslovnega načrta, ki ga je zasnovalo vodstvo,
in perspektiv o [donosu na investicijo], bo [francoska] država sodelovala pri [povečanju lastnih sredstev za] 15 milijard
EUR sorazmerno s svojim [deležem] v kapitalu, kar pomeni [naložbo] v višini 9 milijard EUR. [Francoska] država v vlogi delničarja
namerava ukrepati tudi kot dobro poučen vlagatelj. Dolžnost podjetja [FT] bo določiti načine in natančen [urnik] [povečevanja]
lastnih sredstev. [Francoska] vlada želi, da se postopek odvija ob največjem upoštevanju [položaja] posameznih delničarjev
in delničarjev, ki so zaposleni v podjetju [FT]. [Francoska] država je za možnost podjetja, da s postopkom prične ob najbolj
ugodnem trenutku, pripravljena pospešiti svoje sodelovanje pri [povečanju] lastnih sredstev, prek začasnega posojila delničarja,
plačanega v skladu s pogoji na trgu, ki jih dodeli podjetju [FT]. (4) [Celoten delež francoske države v podjetju FT bo prenesen
na ERAP, industrijsko in trgovsko javno podjetje]. Podjetje se bo zadolžilo na finančnih trgih zaradi financiranja [deleža]
[francoske] države pri [povečanju] lastnih sredstev podjetja [FT].“
Podjetje [FT] je 11. in 12. decembra 2002 izpeljalo dve izdaji obveznic v skupnem znesku 2,9 milijarde EUR.
Entreprise de recherches et d’activités pétrolières (podjetje za raziskave in naftne dejavnosti (ERAP)) je 20. decembra 2002
podjetju FT poslalo parafiran in podpisan načrt pogodbe o posojilu delničarja. Podjetje FT tega načrta pogodbe ni podpisalo
in posojilo delničarja nikoli ni bilo izvršeno.
Podjetje FT je 15. januarja 2003 izrabilo posojilo, tako da je izdalo obveznice v skupnem znesku 5,5 milijarde EUR. Ta posojila
v obveznicah niso bila krita z državnim poroštvom ali garancijo.
Podjetje FT je 10. februarja 2003 obnovilo del sindiciranega kredita pred rokom plačila v višini 15 milijard EUR.
Postopek za povečanje lastnih sredstev, predvidenih z načrtom Ambition 2005, je bil uveden 4. marca 2003. Podjetje FT je 24.
marca 2003 za 15 milijard EUR povečalo kapital. Francoska država je bila pri tej operaciji udeležena z 9 milijardami EUR v
sorazmerju s svojim deležem v kapitalu podjetja FT. Znesek 6 milijard EUR je garantiral bančni sindikat, sestavljen iz 21
bank. Ta operacija je bila končana 11. aprila 2003.
Podjetje FT je poslovno leto 2002 sklenilo z izgubo približno 21 milijard EUR in s čistim finančnim dolgom približno 68 milijard
EUR. Iz računovodskih izkazov za poslovno leto 2002, ki jih je podjetje FT objavilo 5. marca 2003, je bil razviden dvig prometa
za 8,4 %, dobička iz poslovanja pred amortizacijo za 21,1 % in dobička iz poslovanja za 30,9 %. Francoska država je bila 14.
aprila 2003 udeležena z 58,9 % v kapitalu podjetja FT, od katerih 28,6 % prek podjetja ERAP.
Francoska vlada je 31. julija 2003 v svetu ministrov sprejela predlog zakona, v katerem je predvidena ukinitev obveznosti,
da ima država večinski delež v kapitalu podjetja FT. Spodnji dom francoskega parlamenta je sprejel ta predlog zakona, ki je
začel veljati 31. decembra 2003.
Francoska država je 1. septembra 2004 prodala približno 10 % kapitala podjetja FT za 5,2 milijarde EUR in tako zmanjšala svojo
udeležbo v kapitalu podjetja FT na 42,25 %.
II –
Upravni postopek
Francoska republika je 4. decembra 2002 Komisiji Evropskih skupnosti priglasila finančne ukrepe, predvidene z načrtom Ambition
2005, vključno z načrtom posojila delničarja, na podlagi člena 88(3) ES in člena 2 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999
o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL L 83, str. 1).
Družbi Bouygues SA in Bouygues Télécom SA (v nadaljevanju skupaj: družbi Bouygues), družbi francoskega prava, od katerih je
zadnja dejavna na francoskem trgu mobilne telefonije, sta pri Komisiji 22. januarja 2003 vložili pritožbo glede nekaterih
pomoči, ki jih je francoska država dodelila družbama FT in Orange v okviru refinanciranja podjetja FT. Ta pritožba se je natančneje
nanašala na obvestilo o naložbah francoske države v višini 9 milijard EUR in javnih izjav francoskih organov v korist podjetja
FT od julija 2002 (v nadaljevanju: izjave od julija 2002).
Z dopisom z dne 31. januarja 2003 je Komisija francoske organe obvestila o svoji odločitvi za začetek formalnega postopka
preiskave iz člena 88(2) ES glede finančnih ukrepov, predvidenih v korist podjetja FT.
Odločba o začetku postopka je bila 12. marca 2003 objavljena v Uradnem listu Evropske unije (UL L 57, str. 1). Z njo so bile
zainteresirane strani povabljene, da predložijo svoje pripombe o zadevnih ukrepih.
Francoski organi so z dopisom z dne 4. aprila 2003 predložili svoje pripombe o odločbi o začetku postopka in izpodbijali utemeljenost
dvomov, ki jih je izrazila Komisija.
Družbi Bouygues sta 11. aprila 2003 Komisiji predložili pripombe in opozorili, da bi bilo treba njuno pritožbo z dne 22. januarja
2003 šteti za sestavni del njunega stališča v tem postopku. Poleg tega so pripombe Komisiji poslale številne druge zainteresirane
strani, vključno z Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (francosko združenje
operaterjev omrežij in telekomunikacijskih storitev) (AFORS Télécom, v nadaljevanju: AFORS), in podjetje FT. Zlasti podjetje
FT in družbi Bouygues so v upravnem postopku predložili več študij gospodarskih strokovnjakov in pravna mnenja.
Komisija je 30. maja 2003 objavila razpis za javno naročilo „za opravljanje storitev pomoči za ocenjevanje skladnosti finančne
pomoči, ki jo je francoska država dodelila podjetju FT, z načelom zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu, in za morebitno
gospodarsko analizo načrta finančne reorganizacije podjetja FT“. To javno naročilo je bilo 24. septembra 2003 dodeljeno nekemu
svetovalcu, ki je svoje gospodarsko poročilo oddal 28. aprila 2004 (v nadaljevanju: poročilo z dne 28. aprila 2004).
Poročilu z dne 28. aprila 2004 je bilo priloženo pravno poročilo z dne 22. marca 2004 (v nadaljevanju: poročilo z dne 22.
marca 2004). Komisija je z dopisom z dne 3. maja 2004 ti poročili poslala francoskim organom in jih pozvala, naj predložijo
svoje pripombe.
III –
Izpodbijana odločba
A –
Vročitev izpodbijane odločbe
Komisija je 3. avgusta 2004 francoskim organom vročila Odločbo 2006/621/ES z dne 2. avgusta 2004 o državni pomoči, ki jo izvaja
Francija v korist podjetja France Télécom (UL 2006 L 257, str. 11, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Komisija je 30. avgusta 2004 družbam FT in Bouygues poslala kopijo izpodbijane odločbe.
Komisija je 3. septembra 2004 združenju AFORS poslala kopijo izpodbijane odločbe.
B –
Izrek izpodbijane odločbe
Člen 1 izpodbijane odločbe določa, da „[posojilo delničarja], ki ga je [francoska država] dodelila [podjetju FT] decembra
2002 v obliki kreditne linije v višini 9 milijard EUR, v okviru izjav […] od julija 2002, predstavlja državno pomoč, ki ni
združljiva s skupnim trgom“.
V skladu s členom 2 izpodbijane odločbe „[p]omoč iz člena 1 ni predmet povračila“.
C –
Ugotovitve Komisije glede finančnega stanja podjetja FT med junijem 2002 in marcem 2003
Pod naslovom 3 „Kronološki opis dogodkov in finančnega stanja [podjetja FT]“ izpodbijane odločbe je Komisija v glavnem prišla
do spodaj navedenih ugotovitev.
Glede finančnega stanja podjetja FT je Komisija najprej ugotovila, da je podjetje FT od junija 2002 „[imelo] resne strukturne
težave in […] neuravnoteženo [bilanco]“ (točka 17 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi s tem je Komisija po eni strani
poudarila hitro znižanje bonitetne ocene podjetja FT v prvi polovici leta 2002, kar je bilo razvidno iz objav bonitetnih agencij,
na primer Standard & Poor’s (v nadaljevanju: S & P), Moody’s in Fitch Ratings (točke od 20 do 27 obrazložitve izpodbijane
odločbe), in po drugi strani iz analize „kreditnih razmikov“ (odmik obrestne mere glede na ročnost posojila,
credit spreads
) podjetja FT,
spread inversion
, to je povečanje tveganj, povezanih z njegovim dolgom na zelo kratki rok, zlasti v začetku julija 2002, v primerjavi s pomembnostjo
tveganj, povezanih z njegovim dolgom na srednji in dolgi rok. „Razmiki“, povezani z dolgom podjetja, namreč izražajo ocenjevanje
– s strani trgov – tveganja, povezanega z njegovo sposobnostjo izpolnjevanja obveznosti plačila obresti in plačevanja zapadlih
dolgov, ter so po navadi višji za dolgoročni kot za kratkoročni dolg. Ti „razmiki“ naj bi tako vplivali na vrednotenje obveznic
in na stopnjo obresti za izdajo novih obveznic. Po mnenju Komisije je bilo to povečanje tveganja potrjeno s padcem cen obveznic
podjetja FT junija in julija 2002 in tako izraža manjšo vrednost dolga podjetja FT zaradi povečanega tveganja padca na trgu
(točke od 28 do 31 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega je Komisija poudarila znaten padec cen delnic podjetja FT
v prvi polovici leta 2002, ta cena pa je dosegla najnižjo raven prvič 27. junija 2002 (7,79 EUR), drugič pa 30. septembra
2002 (6,01 EUR) (točka 35 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Drugič, Komisija je v bistvu ugotovila, da bi na dan izjave z dne 12. julija 2002 vsako dodatno znižanje ocene dolga podjetja
FT povzročilo, da to podjetje ne bi bilo več ocenjeno s stopnjo varnih naložb (
investment grade
) in da sta bili bonitetni agenciji S & P in Moody’s na tem, da to oceno spustita na stopnjo
junk bond
(visoko tvegane obveznice) (točka 37 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar je bonitetna agencija S & P v sporočilu za javnost z dne 12. julija 2002 navedla (točki 37 in 38 obrazložitve izpodbijane
odločbe):
„Podjetje FT se lahko sooči z določenimi težavami pri vrnitvi dolga [iz obveznic] z rokom plačila v letu 2003. Kljub temu
[navedba] francoske države podpira ocenjevanje podjetja FT na stopnji [varnih naložb]. […] [Francoska država – ki ima v lasti
55 % podjetja FT – je jasno izrazila agenciji S & P, da je dobro poučen vlagatelj in da bo ustrezno ukrepala, če bo imelo
podjetje FT težave. Dolgoročna bonitetna ocena podjetja FT je znižana na BBB […]“
Komisija je v točki 212 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da je bonitetna agencija Moody’s že 24. junija 2002 bonitetno
oceno podjetja znižala na malo višjo stopnjo od
junk bond
. Poleg tega se je Komisija v točki 221 obrazložitve in opombi 142 te odločbe oprla na poročilo Deutsche Bank z dne 22. julija
2002 ter navedla in komentirala te dele tega poročila:
„S & P je 12. julija 2002 znižala [bonitetno] oceno [podjetja FT] na BBB […]. Agencija ne pričakuje več, da bi [podjetje FT]
doseglo svoj cilj 3,5-kratnega neto dolga/Ebitda v letu 2003, vendar je oceni trojnega B [pripisala] stabilno perspektivo.
Izgleda, da stabilno perspektivo podpirajo [naslednje navedbe iz sporočila za javnost agencije S & P:] ,Francoska država –
ki ima v lasti 55 % podjetja FT – je jasno navedla agenciji [S & P], da je dobro poučen vlagatelj in da bo ustrezno ukrepala,
če bo imelo podjetje FT težave‘. Naj poudarimo, da je agencija S & P najprej dejala, da ne bo vključila izredne [podpore]
francoske države v svojo oceno, ko je [bonitetno] oceno [podjetja FT] junija znižala na BBB. Od takrat kaže, da si je agencija
premislila, [saj] je izjavila, da sklepi
creditwatch
status ,sledijo analizi likvidnosti [podjetja FT] ob koncu leta 2003 in [preučitvi] morebitne udeležbe francoske države na
francoskem trgu [telekomunikacij]‘ (str. 19). ,[Podjetje FT] je uživalo naraščajoče zaupanje trga [zaradi dejstva], da bo
[francoska] vlada na en ali drug način podprla posojilo‘ (str. 20). ,Ne moremo ignorirati dejstva, da ima podjetje FT v večinski
lasti francoska država, nedavni komentarji francoskega ministra za finance pa so vlagatelje pomirili, da bo likvidnost zagotovljena‘
(str. 54). ,Vendar mislimo, da bo [podjetje FT] končno dobilo likvidna sredstva, ki jih potrebuje, prek [tako imenovane] implicitne
[podpore] [francoske] države. Ta bi lahko bila v obliki posojil po tržnih pogojih od bank ali [francoske] vlade.’ (str. 21).
Vendar, ,kakšna je tržna cena za, recimo, novi dolg 10 milijard za bonitetno oceno BBB? Kakšni so dejanski stroški za dolg
10 milijard EUR za družbo, ki ni zares BBB in ki je samo ocenjena tako zaradi podpore države? […] Mislimo, da na ta vprašanja
ni dobrih odgovorov, saj če bi bilo podjetje FT dejavno v resničnem svetu, [se] po našem mnenju ne bi [moglo refinancirati]
brez konverzije dolga v kapital’ (str. 33, v istem smislu glej str. 54). In še: ,V tisku je bilo omenjeno, da bo francoska
vlada podpirala [podjetje FT], kar je pomenilo, da je pristala na to, da bo ,[posojilodajalec] v skrajnem primeru‘ [podjetja
FT]. Ta omemba je občutno izboljšala cene obveznic in delnic, tako da so delnice zrasle za 90 %, obveznice pa [za] 137 [baznih
točk] v dveh tednih, med drugim ker so špekulanti [nadzorovali] njihov položaj’ (str. 28). Poudarimo naj, da je agencija S
& P na zadnji telefonski konferenci o znižanju [bonitetne ocene] podjetja FT izjavila, da bi bilo podjetje, ki povečuje denarni
tok z razmerjem dolga in Ebitda, enakim štiri, na splošno opredeljeno, kot da ima bonitetno oceno BBB, zadnjo stopnjo [varnih]
naložb. Sedanja [bonitetna] ocena podjetja FT, BBB, izgleda da temelji veliko bolj na obljubi podpore [francoske] vlade, da
bo zagotovila likvidnost, kot na njenih osnovah.“
V skladu z izračuni Deutsche Bank je bilo razmerje dolg/Ebitda podjetja FT 4,9 v drugem polletju leta 2002 in 5,20 31. decembra
2002.
Komisija je iz tega sklepala, da je bilo julija 2002 podjetje FT v krizi zaupanja.
Nekdanji predsednik upravnega odbora podjetja FT naj bi namreč v medijih 16. septembra 2002 objavil, da „znižanje bonitetne
ocene preprečuje predvidena ponovna financiranja“ s strani podjetja FT in da „[jim je] znižanje ocene dolga podjetja FT [bonitetne]
agencije […] Moody's konec junija [2002] […] zaprlo dostop na trg“ (opomba 131 k točki 212 obrazložitve izpodbijane odločbe;
glej tudi točko 248 obrazložitve te odločbe). Iz opombe 176 k točki 252 obrazložitve izpodbijane odločbe pa je razvidno, da
je na zaslišanju pred komisijo za preiskave odbora revizorjev podjetja FT nekdanji predsednik upravnega odbora podjetja FT
potrdil:
„[V] črni scenarij ni bil[o] nikoli vključen[o] dejstvo, da [bi] bil dostop na trg kapitala za nas zaprt. Nikoli nismo predvideli
te možnosti, ker menimo, da je jasno, da bi prisotnost države kot večinskega delničarja ovirala trg pri pričakovanju stečaja
podjetja [FT], ne da bi morala država pokazati svojo podporo. To mnenje si je delila kvazivečina akterjev na trgu, dokler
se ni ena izmed treh [bonitetnih] agencij – samo ena – odločila, da je bilo podjetje [FT] na robu [insolventnosti], in ponovno
pregledala svojo oceno ter mu od naslednjega dne zaprla dostop do trga […] K[o] je junija ta [bonitetna] agencija izdala svoje
mnenje in nam je bil dostop do trga zaprt, sem vedel, da se [bo brez ponovnega posojila] podjetj[e] [FT] znaš[lo] v težavah
pri plačilu eno leto kasneje, proti koncu prvega polletja leta 2003.“
Po eni strani je to krizo zaupanja potrdil novi predsednik upravnega odbora podjetja FT na zaslišanju 11. decembra 2002 pred
komisijo za gospodarske zadeve pri spodnjem domu francoskega parlamenta, v zapisniku katere (opomba 32 k točki 39 obrazložitve
izpodbijane odločbe) je navedeno:
„[Novi predsednik upravnega odbora podjetja FT je ugotovil], da se načrt za izvajanje financiranja ni upošteval in da se je
[položaj] v začetku leta 2001 poslabšal tako, da je v poletju 2003 predvidena kriza likvidnosti […]; izjavil [je], da se je
podjetje zaradi [grožnje] prenehanja plačevanja znašlo v šoku […] zaradi teže svoje zadolžitve, ker bi moralo najti sredstva
za povrnitev 15 milijard EUR leta 2003 in še leta 2004 ter 20 milijard EUR leta 2005 […]“
V točki 248 obrazložitve izpodbijane odločbe je pojasnjeno, da naj bi novi predsednik upravnega odbora podjetja FT na zaslišanju
5. decembra 2002 pred komisijo za finance v francoskem senatu potrdil, da „[k]ljub ogromnemu dolgu podjetje [FT] očitno ni
[preučilo] situacije [skupine], ki [je vedno slabše kotirala] in ki nima več dostopa do trga kapitala“.
Po drugi strani naj bi francoski senat v mnenju, prestavljenem 21. novembra 2002 v imenu komisije za gospodarske zadeve in
načrtovanje, ugotovil, da bi nižja bonitetna ocena podjetja FT povečala krizo upravljanja kratkoročnega dolga (točka 39 obrazložitve
izpodbijane odločbe), s temi besedami:
„V juniju 2003 lahko torej težave s financiranjem podjetja FT postanejo [kritične] oziroma [celo ,nepremostljive]‘ […] Če
medtem podjetje [FT] ne bo ponovno našlo dostopa na trg (zaradi [kaznovalne bonitetne] ocene), se bo [francoska] država znašla
pred dejstvom, da je treba najti načine za pomoč podjetju [FT] pri refinanciranju.“
Iz točk 245 in 246 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja med drugim tudi, v skladu s poročilom agencije JP Morgan z dne
2. decembra 2002, da brez podpore države podjetje FT ne bi moglo pridobiti novega kapitala na trgu za refinanciranje svojega
dolga. Glede tega je v tem poročilu pojasnjeno tole:
„Še vedno se nam profil podjetja FT v okviru tveganja/povračila ne zdi zanimiv ob čakanju rezultata strateškega pregleda.
[…] Kljub temu, da [vidimo] pomembno [možnost] za podjetje FT, da zniža stroške in [ima velik donos], in kljub temu, da ima
predsednik [upravnega odbora] velik ugled, je osrednja vloga [francoske] vlade, da podjetju FT omogoči potrebno prilagodljivost.
Medtem [ostaja] tveganje [v zvezi z] likvidnost[jo] in rast kapitala [je] po našem mnenju samo vprašanje časa. […] Vloga [francoske]
vlade bo pri [re]financiranju in zniževanju dolga še vedno osrednja. Medtem so se [ob nespodbudnih rokih za refinanciranje]
v letu 2003 podjetje FT in [bonitetne] agencije kratkoročno osredotočili na [tveganje v zvezi z likvidnostjo] in [re]financiranj[em]
podjetja [FT]. To bi bilo nemogoče brez posredovanja [francoske] vlade – [celo podjetje FT je to priznalo na telefonski konferenci
v tretjem trimestru].“
Glede na to situacijo naj bi bonitetne agencije vseeno obdržale oceno podjetja FT na ravni varnih vlaganj, ob upoštevanju
izjav francoskih organov (točka 39 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega iz točke 222 obrazložitve izpodbijane odločbe
izhaja, da je v skladu z enim od pogojev iz protokolov k Sporazumu, ki so jih 11. in 12. septembra 2002 podpisali francoska
država in skupina bank, ki sodelujejo pri postopku dokapitalizacije, „[o]hranjanje na najnižji ravni sedanje ocene [varnih
naložb] dolgoročnega dolga podjetja [FT] pri [bonitetnih] agencijah […] Moody's in [S & P] […] pogoj, [ki] bo povzet […] v
pogodbi o poroštvu in naložbi“. Ena od sodelujočih bank, Morgan Stanley, naj bi 12. septembra 2002 glede svojega sodelovanja
pri povečanju kapitala podjetja FT (opomba 147 k točki 222 obrazložitve izpodbijane odločbe) izjavila:
„Ocenjujemo, da bo predvideni postopek v trenutnih okoliščinah težak in da bo pozitiven odziv trgov na izjave in sporočila,
ki bodo objavljeni konec tedna, eden od ključnih elementov za ustvarjanje potrebnih okoliščin za izvedbo tega postopka.“
Tretjič, glede na finančno stanje podjetja FT septembra 2002 (točke od 40 do 49 obrazložitve izpodbijane odločbe) in zlasti
glede na sporočili za javnost francoskih organov z dne 13. septembra (glej točko 7 zgoraj) in 2. oktobra 2002 (glej točko
8 zgoraj) naj bi bonitetne agencije spremenile svoje mnenje glede upravljanja dolga podjetja FT in ugotovile povečanje zaupanja
na trgu.
Tako naj bi agencija Moody's spremenila perspektivo dolga podjetja FT z negativne na stabilno zaradi potrditve zaveze francoske
države o pomoči podjetju FT v sporočilu za javnost z dne 13. septembra 2002 (točka 52 obrazložitve in opomba 45 izpodbijane
odločbe), ki se glasi tako:
„Agencija Moody's je povečala zaupanje zaradi izjave [francoske] vlade, ki je že enkrat prej potrdila svojo močno podporo
podjetju [FT]. Kljub zaskrbljenosti agencije Moody's glede splošne ravni finančnega tveganja in zlasti zaradi [slabe] likvidnosti
podjetja FT je agencija Moody's okrepila zaupanje zaradi pričakovanja podpore francoske vlade podjetju [FT], če bi [to] imelo
težave pri povračilu dolga.“
Agencija S & P naj bi 17. decembra 2002 pojasnila, da je bila po eni strani podpora francoskih organov od julija 2002 eden
od ključnih dejavnikov za vzdrževanje ocene podjetja FT na ravni varnih naložb. Po drugi strani naj bi obvestilo francoskih
organov o delničarskem posojilu in njihova zaveza, da sorazmerno s svojo udeležbo v kapitalu podjetja FT sodelujejo pri postopku
dokapitalizacije v višini 15 milijard EUR, dokazovala to pomoč in veliko varstvo upnikov podjetja FT (točka 58 obrazložitve
ter opombe 52 in 53 izpodbijane odločbe).
Komisija je poleg tega ugotovila, da so po povečanju kapitala podjetja FT februarja in marca 2003 bonitetne agencije prenehale
obravnavati podporo francoske države kot ključni element ocenjevanja podjetja FT, podporo, ki sta jo agenciji S & P 17. decembra
2002 in Moody's februarja 2003 imeli za zelo pomembno. Tako naj bi agencija Moody's izjavila (točka 61 obrazložitve in opomba
54 izpodbijane odločbe):
„Francoska vlada je [stalno potrjevala] svojo podporo podjetju [FT] in namero, da zagotovi finančno podporo, če je potrebno,
za ublažitev možnih težav z likvidnostjo. Ta podpora je bila predstavljena z določitvijo […] kreditne linije 9 milijard EUR
za podjetje [FT] za obdobje 18 mesecev, vključno z obrestmi, vendar odplačljivo samo z delnicami podjetja [FT]. Agencija Moody's
vključuje tudi podporo [francoske] države v oceno Baa3 […] [F]inančno tveganje [zaradi] precejšne zadolženosti podjetja [FT]
ne ustreza kakovosti vlaganja (ki je nadomeščena z dobro operativno učinkovitostjo in [implicitno] podporo francoske vlade.“
Poleg tega naj bi ocena agencije S & P podjetja FT 14. maja 2003, to je po povečanju kapitala, jasno temeljila na finančnih
podatkih podjetja FT (točka 61 obrazložitve in opomba 54 izpodbijane odločbe).
V skladu s točko 247 obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi bilo zlasti v poročilu podjetja Goldman Equity Research z dne
20. februarja 2003 potrjeno, da je šele po izjavah francoskih organov trg kapitala omogočil podjetju FT refinanciranje v ustreznih
razmerah. V skladu s tem poročilom „so neposredne težave likvidnosti rešene: od [anticipacije udeležbe pri povečanju] kapitala
15 milijard EUR v obliki kreditne linije 9 milijard EUR je podjetje FT spet lahko [v]stopilo na trg obveznic, da bi znižalo
neposredne [zahteve po] likvidnosti“.
D –
Predmet izpodbijane odločbe
Pod naslovom 6 „[Predmet] te odločbe“ izpodbijane odločbe je Komisija najprej opozorila na namen obvestila Francoske republike,
ki se nanaša na načrt posojila delničarja, ki naj bi se izvedel v okviru načrta Ambition 2005. Nato je poudarila, da „[je
pri odločitvi o skladnosti zadevnih ukrepov] s Pogodbo […] pregledala dogodke, povezane [s priglasitvijo tega načrta], [med
katerimi so tudi] izjave vlade od julija do decembra 20002“, ter „da [priglašeni] ukrepi […] ne morejo biti analizirani brez
upoštevanja [teh] izjav“. S temi izjavami [naj bi francoski organi] pokazal[i] svojo voljo [za] sprejetj[e] ustreznih ukrepov
za rešitev finančnih težav podjetja FT. […] [N]ačrt [posojila delničarja] predstavlja udejanjanje predhodno izraženih namenov
[…]. [Z] materialnega stališča [naj ne bi bilo] nobenega pravnega razloga za omejitev preizkusa [upoštevnih dejstev samo na
dejstva, za katera se je francoska država odločila, da jih navede v priglasitvi]. Pomoč [naj bi bil objektiven] pojem, ki
temelji na gospodarskih dejstvih. Iz tega [naj bi sledilo], da če Komisija pozna predhodne dogodke, ki so objektivno [upoštevni],
jih mora vključiti v svojo analizo (točka 185 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je dodala, da je v točki 70 obrazložitve
in v opombi 40 odločbe o začetku postopka navedla, da bi lahko izjave od julija 2002 pomenile dejstva, ki jih je treba upoštevati
v okviru njene preiskave (opomba 105 izpodbijane odločbe).
V točki 186 obrazložitve in naslednjih izpodbijane odločbe je Komisija svoj pristop povzela tako:
„(186) V tem primeru Komisija ugotavlja, da je bilo pred ukrepi decembra 2002, ki so [bili predmet priglasitve], več izjav
in ukrepov francoske vlade, že od julija [2002]. Na eni strani te izjave in ukrepi omogočajo boljše razumevanje razlogov in
pomena […] ukrepov [iz decembra 2002]. Na drugi strani pa so imele predhodne izjave in ukrepi [gotovo] vpliv na to, [kako
so trgi in gospodarski subjekti dojemali situacijo podjetja FT] v mesecu decembru [2002]. [Ker je] [n]a ravnanje gospodarskih
[subjektov] […] vplivalo ravnanje države, [to] ni realen parameter za oceno ravnanja države. Predhodni posegi se morajo torej
upoštevati pri analizi, [ali decembrski ukrepi vsebujejo elemente pomoči].
(187) Pravzaprav je mogoče analizirati zaporedne izjave in ukrepe francosk[ih organov] od julija 2002 kot celoto, ob kateri
so trenutek konkretizacije ukrepi [z decembra 2002] ([dajanje posojila delničarja na razpolago]), ki so bili [priglašeni].
[…]
(188) [Na prvi pogled] analiza v tem primeru [pokaže] časovno razliko med [prednostmi] za podjetje, ki so morale biti posebno
[velike] meseca julija [2002], in možno [zavezo glede] državnih sredstev, ki se zdi bolj jasno določena v decembru [2002].
Izjave […] ministra za gospodarstvo [bi] lahko [opredelili kot pomoč] […], [ker] so imele te izjave [jasno] vpliv na trge
in so prinesle [prednosti] podjetju [FT]. [Vendar pa ne bo lahko brez vsakršnega dvoma ugotoviti], [ali je bila izjava z dne
12. julija 2002 taka, da bi lahko vsaj potencialno povzročila zavezo [glede] državnih sredstev]. V tem pogledu je Komisija
analizirala številne pravne argumente, ki [naj bi dokazovali], da so bile te javne izjave enake [poroštvu] države s pravnega
vidika in da so ogrožale ugled države z gospodarskimi stroški v primeru nespoštovanja. V celoti [se ta dejstva lahko razume,
kot da dejansko ogrožajo državna sredstva] (ali ob [vzpostavitvi] odgovornosti države proti vlagateljem ali ob zviševanju
stroškov prihodnjih [transakcij] države). Trditev, [da je izjava z dne 12. julija pomoč] je torej [inovativna hipoteza], vendar
verjetno ni neutemeljena.
(189) [Kljub temu] Komisija v tem primeru ne razpolaga z zadostnimi podatki, da [bi] na neovrgljiv način doka[zala] [obstoj]
pomoči, ki temelji na tej [inovativni hipotezi]. Nasprotno, Komisija ocenjuje, da lahko [dokaže] [obstoj] elementov pomoči
z bolj tradicionalnim pristopom glede na decembrske ukrepe, ki so bili zajeti v [priglasitvi].
(190) Pravzaprav je bil na eni strani [obstoj zaveze glede] državnih sredstev jasen v mesecu decembru [2002]. Na drugi strani
pa je [tudi] [obstoj prednosti] za podjetje [FT] v mesecu decembru očiten […] ob upoštevanju vpliva na trge zaradi predhodnih
izjav in ukrepov.
(191) V tem pogledu ‚načelo zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu‘ ne more opravičevati […] posega [iz decembra 2002],
kot trdi francoska vlada, ker so bila ravnanja gospodarskih [subjektov] decembra očitno pod vplivom predhodnih [ravnanj] in
izjav vlade od julija [2002] naprej. Če[prav] lahko dvomimo, da so bile izjave [od julija 2002] dovolj nazorne, da bi [pomenile]
samo pomoč, [pa] ni dvoma, da so bile te izjave več kot dovolj za ‚okužbo‘ dojemanja trgov in za vpliv na [poznejše] ravnanje
gospodarskih [subjektov]. Če je tako, ravnanja gospodarskih [subjektov] ne moremo [jemati kot nevtralno primerjavo za presojanje]
ravnanja [francoske] države. Domneva, ki temelji na ‚načelu zasebnega vlagatelja v tržnem gospodarstvu‘, se ne more opirati
na okoliščine trga, [kakršne so bile decembra 2002], ampak se mora, [logično], opirati na okoliščine trga, ki ni okužen s
predhodnimi izjavami.
E –
Uporaba člena 87(1) ES in načela zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu
Pod naslovom 7 Upoštevanje zadevnih ukrepov v skladu s členom 87(1) [ES] izpodbijane odločbe je Komisija poudarila zlasti
to (točka 194 obrazložitve izpodbijane odločbe):
„[…] Z delničarsk[im] posojilo[m] (ki [pomeni anticipacijo udeležbe] [francoske] države pri dokapitalizaciji podjetja) [je
dana prednost] podjetj[u] FT, [ker] […] omogoča [povečanje] [njegovih] finančnih sredstev in [zagotovitev trgu, da je plačilno
sposobno]. Kljub temu da [pogodba] o [posojilu delničarja] ni bila nikoli podpisana, [je podjetje FT zaradi videza, ustvarjenega
na trgu, da to posojilo obstaja, imelo prednost], ker je trg menil, da je finančna situacija podjetja [FT] bolj trdna […].
To [je lahko vplivalo] na pogoje za posojilo podjetju FT.“
Komisija je nato ugotovila to (točka 195 obrazložitve izpodbijane odločbe):
„[…] [D]ejstvo, da [prednost] izvira iz [državne zaveze, ki vključuje možen prenos] […] sredstev, vendar ne takoj[šnjega],
ne izključuje [tega, da bi bila prednost podeljena iz državnih sredstev]. ‚V tem pogledu je treba […] poudariti, da v skladu
s stalno sodno prakso ni potrebno v vsakem primeru dokazati obstoja prenosa državnih sredstev, da bi se [prednost], dodeljena
[…] enemu ali več podjetjem, lahko razumela kot državna pomoč v skladu s členom 87(1) Pogodbe ES‘ (opomba 113: sodba Sodišča
z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I-4397, točka 36; glej tudi sodbi Sodišča z
dne 15. marca 1994 v zadevi Banco Exterior de España, C-387/92, Recueil, str. I-877, točka 14, in z dne 19. maja 1999 v zadevi
Italija proti Komisiji, C-6/97, Recueil, str. I-2981, točka 16). [Tako celo prednost v obliki potencialnega dodatnega bremena
za državo pomeni državno pomoč, če vpliva na konkurenco in na trgovino med državami članicami] (opomba 114: sodba Sodišča
z dne 1. decembra 1998 v zadevi Ecotrade, C-200/97, Recueil, str. I-7907, točka 43, in sodba Splošnega sodišča z dne 13. junija
2000 v združenih zadevah EPAC proti Komisiji, T-204/97 in T-270/97, Recueil, str. II-2267, točka 80).“
Tako „dodatno potencialno breme“ za državna sredstva naj bi bilo „ustvarjeno z obvestilom o [dajanju posojila delničarja na
razpolago] skupaj z izvedbo predhodnih pogojev za to [dajanje na razpolago] […], z videzom na trgu, da je [bilo to posojilo
dejansko] na razpolago […], in nazadnje s pogodbo o posojilu, ki jo je parafiralo in podpisalo podjetje ERAP [ter jo poslalo]
podjetj[u] FT“. Čeprav podjetje FT ni nikoli podpisalo te pogodbe, pa to ne pomeni, da ni bilo možnosti [zaveze glede] državnih
sredstev. Komisija meni, po eni strani, da „[č]e ta dokument predstavlja [ponudbo za sklenitev pogodbe], [dokler ta] ni bila
[preklicana], ga podjetje FT lahko podpiše kadar koli in si tako [pridobi] pravico do […] takojšnjega [iz]plačila vsote 9
milijard EUR“, in po drugi strani „[francoska država], ki tega ne more [prezreti], mora zato za podjetje FT prek podjetja
ERAP [imeti pripravljena ustrezna sredstva]“ (točka 196 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je morala posledično preveriti,
ali prednost, tako dodeljena podjetju FT, spoštuje načelo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja in ali vpliva na konkurenco
ter na trgovino med državami članicami (točka 197 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je, potem ko je ugotovila, da je prednost, podeljena podjetju FT, izkrivljala ali grozila, da bo izkrivila konkurenco
in bi lahko vplivala na trgovino med državami članicami (točke od 198 do 201 obrazložitve izpodbijane odločbe), pod naslovom
8 Načelo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu izpodbijane odločbe začela preučevati vprašanje, ali
je bilo to načelo spoštovano, ob upoštevanju izjav, ki so jih dali francoski organi v mesecu pred načrtom posojila delničarja
(točka 202 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Glede na izjavo z dne 12. julija 2002 (glej točko 4 zgoraj) in sporočila za javnost francoskih organov z dne 13. septembra,
2. oktobra in 4. decembra 2002 (glej točke 7, 8 in 11 zgoraj) je Komisija v bistvu ugotovila, da so se „[v] celoti […] te
izjave lahko razume[le] kot javno objavljen namen [francoske] države, [da bo] naredila vse potrebno za rešitev težav, če bi
podjetje [FT] imelo težave s financiranjem ali finančne težave“, in kot izraz njene zaveze v zvezi s tem. Te javne izjave,
ponovljene in usklajene, ki se jih lahko pripiše francoski državi, naj bi bile dovolj jasne, natančne in trdne, da bi verodostojno
izražale njeno brezpogojno zavezo, zlasti glede finančne in industrijske skupnosti, ki naj bi jih tako razumela (točke od
206 do 213 in 217 obrazložitve izpodbijane odločbe). Dalje, poleg teh javnih izjav naj bi francoski organi stopili v stik
tudi z „glavnimi subjekti na trgu“, kot je bonitetna agencija S & P (glej točki 35 in 37 zgoraj), da bi jih obvestili o svojih
namenih in ponovno vlili zaupanje trgu, s tem pa preprečili poslabšanje ocene dolga podjetja FT na stopnjo
junk bond
(točka 212 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Take izjave bi bilo na trgu v celoti mogoče razumeti kot verodostojne, ustvarjale pa naj bi pričakovanje trga, da bo francoska
država „storila vse potrebno za rešitev vseh finančnih težav podjetja FT“. Komisija meni, da „če [francoska] država n[e bi]
spoštovala tega [pričakovanja], [bi to lahko neposredno vplivalo] na njen ugled kot lastnika, delničarja ali upravljavca podjetij,
ki kotirajo ali ne, ter tudi [kot izdajatelja obveznic] za financiranje javnega dolga“. Tako naj bi te izjave izražale strategijo,
ki temelji na ugledu države (točka 217 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato bi bilo mogoče te izjave „[razumeti, kot da
dejansko lahko ogrožajo državna sredstva]“, in „[hipoteza, da izjave od julija 2002 naprej pomenijo pomoč, naj bi bila inovativna,]
vendar verjetno ne neutemeljena“ (točka 218 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar je v točki 219 obrazložitve izpodbijane odločbe Komisija prišla do sklepa, da „[na tej podlagi ne more neovrgljivo
dokazati pomoči]“. Nasprotno, meni, „[da lahko dokaže] prisotnost elementov pomoči z bolj tradicionalnim pristopom, [opirajoč
se na] ukrepe decembra 2002, ki so bili zajeti v [priglasitvi]“. Glede tega naj bi „zadostovalo ugotoviti, da so imele predhodne
izjave dejanski vpliv na zaznavanje trgov v decembru, ne da bi bilo treba [te izjave opredeliti], kot da same predstavljajo
pomoč države“.
Komisija je, opirajoč se med drugim na poročilo z dne 28. aprila 2004, ki je izkazovalo neobičajno in nezanemarljivo povečanje
vrednosti delnic (od 37,8 % do 43,8 %) in obveznic podjetja FT (od 3,2 % do 9,7 %) po izjavi z dne 12. julija 2002, na sporočilo
za javnost bonitetne agencije S & P z istega dne (glej točko 35 zgoraj) in na poročilo Deutsche Bank z dne 22. julija 2002
(glej točko 37 zgoraj), sklepala, da je „trg te izjave [štel] kot strategijo verodostojne [zaveze] [francoske] države, [da
bo podprla podjetje FT]“ (točke od 220 do 222 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Izjave francoskih organov naj bi bile namreč odločujoče za ohranitev ocene podjetja FT na ravni varnih naložb, medtem ko naj
bi ocena
junk bond
povzročila, da bi bilo posojilo delničarja manj verjetno in gotovo veliko dražje (konec točke 225 obrazložitve izpodbijane
odločbe). V tem smislu naj bi odločitev francoskih organov, da pospešijo dokapitalizacijo podjetja FT s kreditno linijo, pomenila
uresničitev njihovih izjav (točka 226 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija meni, da ni odločujoče, da je bil postopek dokapitalizacije podjetja FT aprila 2003 uspešen in da posojilo delničarja
ni bilo nikoli izvedeno. V okviru uporabe merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja bi se bilo treba opirati na podatke,
ki jih ima na voljo vlagatelj v trenutku sprejemanja odločitve o vlaganju. Uspeha postopka aprila 2003 se torej ne more upoštevati
pri presoji ravnanja francoske države decembra 2002. Poleg tega, ker so izjave francoskih organov vplivale na trg in na ravnanje
gospodarskih subjektov, naj se Komisija ne bi mogla opirati na ravnanje drugih gospodarskih subjektov za ocenjevanje ravnanja
države in uporabljati merila sočasnosti. Komisija meni, da julijske „izjave [francoske] države, [da bo storila vse potrebno],
da bo podjetju [FT] omogočeno premagovanje težav financiranja, ki so bile nato še večkrat ponovljene, izkrivljajo preizkus
istočasnosti, [saj za zasebne vlagatelje ni mogoče] šteti, kot da so se odločili samo na podlagi situacije podjetja [FT],
[…] neodvisno od vprašanja, ali te izjave [pomenijo državno pomoč ali ne]“. Uporaba načela zasebnega, dobro poučenega vlagatelja
naj se ne bi mogla opirati na položaj na trgu decembra 2002, ampak bi logično morala temeljiti na položaju „trga, ki ga niso
okužile predhodne izjave in posegi“ (točka 227 obrazložitve izpodbijane odločbe).
„Izgledalo“ pa naj bi, da zadevne odločitve o vlaganju, če se jih preučuje v okoliščinah položaja pred julijem 2002, to je
glede na finančno krizo in krizo zaupanja v podjetje FT v tistem času ter ob neobstoju ukrepov in izjav francoskih organov,
ne spoštujejo načela zasebnega, dobro poučenega vlagatelja (točka 228 obrazložitve izpodbijane odločbe). V teh okoliščinah
naj bi bilo „malo verjetno, da bi zasebni vlagatelj od julija 2002 [dal izjave, podobne izjavam] francoske vlade[, ki lahko]
s popolnoma gospodarskega stališča [pomenijo] resno obvezo verodostojnosti in ugleda ter [ki jo lahko celo] s pravnega stališča
[…] od tega datuma zavezujejo za finančno podporo podjetju [FT]“. Tak vlagatelj naj bi sam in brez kakršnega koli nadomestila
prevzel zelo veliko tveganje glede podjetja FT. Celo referenčni delničar, ki ima v tem obdobju enake podatke, kot jih je imela
francoska vlada, ne bi julija 2002 podal izjave o pomoči v korist podjetja FT, ne da bi prej opravil natančno revizijo finančne
situacije podjetja in potrebnih ukrepov za [finančno reorganizacijo], da bi lahko presodil obseg tveganja, ki bi ga tak ukrep
pomenil. V vsakem primeru naj bi tak referenčni delničar potreboval udeležbo finančnih trgov za [finančno reorganizacijo]
podjetja FT. Ti trgi „pa naj se v tistem obdobju ne bi zdeli pripravljeni vlagati v podjetje FT ali mu dati kredit“ (točka
229 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz vsega tega naj bi sledilo, da „[merilo] zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu ni bilo izpolnjeno“
in da je „[z]ato […] [prednost], dodeljena podjetju FT s projektom posojila delničarja, [preučena] v okviru izjav in predhodnih
posegov francoske vlade, [bila] [državna] pomoč […], kljub temu da je [bilo] obseg [prednosti] težko izračunati“ (točka 230
izpodbijane odločbe).
F –
Združljivost zadevne pomoči s skupnim trgom
Pod naslovom 9 Usklajenost [združljivost] pomoči izpodbijane odločbe je Komisija poudarila, po eni strani, da bi bilo treba
podjetje FT šteti za podjetje v težavah v smislu točk od 4 do 6 Sporočila Komisije o smernicah Skupnosti o državni pomoči
za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah (UL 1999, C 288, str. 2), in po drugi strani, da se zadevni ukrepi niso
mogli obravnavati kot pomoč za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah, ker niso izpolnjevali pogojev za odobritev,
ki jih predvidevajo smernice (točke od 231 do 255 obrazložitve izpodbijane odločbe). Na podlagi člena 87(3)(c) ES in zgoraj
navedenih smernic je zato sklepala, da so ti ukrepi nezdružljivi s skupnim trgom (točka 256 obrazložitve izpodbijane odločbe).
G –
Vračilo zadevne pomoči
Pod naslovom 10 „Vračilo pomoči“ izpodbijane odločbe je Komisija izjavila, da v tej fazi ni sposobna natančno opredeliti višine
zadevne pomoči z namenom njihovega vračila v skladu s členom 14 Uredbe št. 659/1999 (točke od 257 do 259 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija navaja, da „kljub vsem naporom ni bila sposobna pridobiti razumne ocene ‚čistega‘ finančnega vpliva [priglašenih]
ukrepov, ki bi moral biti oblikovan na osnovi teoretičnega izračuna, ki ločuje učinke izjav in [ravnanj], [za katere je odgovorna
francoska država,] od vseh drugih dogodkov, ki bi lahko vplivali na [položaj] podjetja FT ali na zaznavanje te situacije [s
strani trgov]“. Dodala je, da se „prav tako [ni zdelo] mogoče vključiti v [izpodbijano odločbo] parametrov, [ki bi bili dovolj
natančni za končni izračun v fazi izvršitve izpodbijane odločbe]“. Komisija je iz tega sklepala, da lahko „v teh posebnih
okoliščinah […] spoštovanje pravice do obrambe države članice pomeni oviro [za] vračil[o], v skladu s členom 14(1) Uredbe
[…] št. 659/1999, v skladu s katero ‚Komisija ne zahteva vračila pomoči, če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava
Skupnosti‘ (točka 261 obrazložitve izpodbijane odločbe)“.
Komisija tudi zatrjuje, da je ta sklep utemeljen tudi glede na načelo varstva legitimnih pričakovanj prejemnikov pomoči (točka
262 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi s tem v točkah 263 in 264 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnjuje:
„(263) Komisija je upoštevala izjave [francoske] vlade pri [presoji] [skladnosti] zadevnega ukrepa [s pravili o državnih pomočeh].
Ločeno gledano bi bilo mogoče [za načrt posojila delničarja] šteti, kot da ne pomeni pomoči glede na Pogodbo. [Vendar] je
Komisija […] prišla do sklepa, da so izjave vplivale na obnovitev zaupanja na trgu glede podjetja FT, in tako izključile uporabo
načela zasebnega, dobro poučenega vlagatelja ter iz [načrta posojila delničarja] naredila pomoč podjetju FT. Komisija priznava,
da mora tokrat prvič preveriti, ali ta način ravnanja pomeni pomoč. Če je pomoč odvisna od ravnanja pred [priglasitvijo] načrta
posojila delničarja, bi [lahko imel] vesten subjekt zaupanje v zakonitost ravnanja zadevne države članice, ki je s svoje strani
pravilno [priglasila] načrt posojila delničarja. Kot je navedel generalni pravobranilec Darmon v svojih sklepnih predlogih
[sodba Sodišča z dne 20. septembra 1990 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-5/89, Recueil, str. I‑3437)]: „ne smemo [podcenjevati]
negotovosti, ki lahko prevzame nekatera podjetja, pred ‚neobičajnimi‘ oblikami pomoči glede nujnosti obveščanja“.
(264) Nazadnje Komisija [sklepa], da je [lahko podjetje FT upravičeno pričakovalo], da ravnanje [Francoske republike] ni bilo
[državna pomoč]. Glede na zgoraj omenjeno Komisija meni, da bi bila v tem primeru [naložitev vračila] pomoči v nasprotju s
splošnimi načeli prava Skupnosti.“

Postopek in predlogi strank
I –
Zadevi T‑425/04 in T‑444/04
Francoska republika je 13. oktobra 2004 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, vpisano pod številko T-425/04.
Podjetje FT je 5. novembra 2004 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo tožbo, vpisano pod številko T-444/04.
Francoska republika in podjetje FT Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbi zavrže kot nedopustni;
–        podredno, tožbi zavrne kot neutemeljeni;
–        Francoski republiki in podjetju FT naloži plačilo stroškov.
Družbi Bouygues sta 25. oktobra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili predlog, naj se jima dovoli intervencija
v zadevi T-444/04 v podporo predlogom Komisije.
Komisija je v vlogi, vloženi v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 20. novembra 2007, navedla, da ne nasprotuje temu, da bi
bila družbama Bouygues dopuščena intervencija v podporo njenim predlogom. Vendar je pojasnila, da si pridržuje podati stališče
glede skladnosti trditev družb Bouygues v okviru te intervencije glede na tiste, ki sta jih navedli v podporo svojih tožb
v zadevi T-450/04 (glej točko 78 in naslednje spodaj).
Podjetje FT je 21. novembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo vlogo, s katero je Splošnemu sodišču predlagalo,
naj ta predlog za intervencijo razglasi za nedopusten in družbama Bouygues naloži plačilo stroškov ter, podredno, naj to intervencijo
omeji na ustni postopek.
Podjetje FT je 4. decembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo predlog za zaupno obravnavanje nekaterih dejstev,
vsebovanih v tožbi in repliki, ki ju je vložilo v okviru zadeve T-444/04, v razmerju do družb Bouygues.
Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 30. januarja 2008 družbama Bouygues dopustil intervencijo
v okviru ustnega postopka v zadevi T‑444/04 v podporo predlogom Komisije in naložil, naj se intervenientom pošlje začasno
nezaupno različico poročila za obravnavo, pri tem pa si je pridržal odločitev o utemeljenosti predloga za zaupno obravnavanje,
ki ga je vložilo podjetje FT. Nobena stranka ni ugovarjala vsebini te nezaupne različice poročila za obravnavo.
II –
Zadeva T‑450/04
Družbi Bouygues sta 9. novembra 2004 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo, vpisano pod številko T-450/04.
Družbi Bouygues Splošnemu sodišču predlagata, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe zavrže kot nedopusten in, podredno, zavrne kot neutemeljen;
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe zavrne kot neutemeljen;
–        družbama Bouygues naloži plačilo stroškov.
Podjetje FT in Francoska republika sta 25. in 29. marca 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predloga, naj se
jima dovoli intervencija v zadevi T‑450/04 v podporo predlogom Komisije. Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s
sklepoma z dne 25. maja 2005 ti intervenciji dopustil. Intervenienta sta vložila intervencijski vlogi, družbi Bouygues in
Komisija pa stališča o teh vlogah v predpisanih rokih.
Francoska republika Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe zavrne kot neutemeljen;
–        družbama Bouygues naloži plačilo stroškov.
Podjetje FT Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–        družbama Bouygues naloži plačilo stroškov.
III –
Zadeva T‑456/04
Združenje AFORS je 12. novembra 2004 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo tožbo, vpisano pod številko T-456/04.
Združenje AFORS Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        člen 2 izpodbijane odločbe razglasi za ničen;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe zavrže kot nedopusten;
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe zavrne kot neutemeljen;
–        združenju AFORS naloži plačilo stroškov.
Podjetje FT in Francoska republika sta 25. in 29. marca 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predloga, naj se
jima dovoli intervencija v zadevi T‑456/04 v podporo predlogom Komisije. Predsednik tretjega senata Splošnega sodišča je s
sklepoma z dne 12. in 25. maja 2005 ti intervenciji dopustil. Intervenienta sta vložila intervencijski vlogi, združenje AFORS
pa stališča o teh vlogah v predpisanih rokih.
Francoska republika Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        združenju AFORS naloži plačilo stroškov.
Podjetje FT Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe zavrže kot nedopusten;
–        predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe zavrne kot neutemeljen;
–        združenju AFORS naloži plačilo stroškov.
IV –
Ukrepi procesnega vodstva, odstop razširjeni sestavi in združitev
Splošno sodišče je z dopisom z dne 11. decembra 2007 v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Splošnega
sodišča glede zadev T‑425/04, T-444/04 in T-450/04, na eni strani, Komisijo pozvalo, naj predloži nekatere dokumente ter,
po drugi strani, Francoski republiki, podjetju FT in Komisiji postavilo pisna vprašanja in jih pozvalo, naj nanje pisno odgovorijo.
Te stranke so ukrepe procesnega vodstva izpolnile v predpisanih rokih.
Splošno sodišče je 13. februarja 2008 na podlagi člena 14 Poslovnika in na predlog tretjega senata po opredelitvi strank v
skladu s členom 51 navedenega poslovnika odločilo, da se te štiri zadeve odstopijo v odločanje razširjeni sestavi.
Družbi Bouygues sta z vlogo, vloženo 15. aprila 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, v okviru zadeve T-450/04 na podlagi
člena 50(1) Poslovnika predlagali združitev zadev T-425/04, T-444/04, T-450/04 in T-456/04. Druge stranke v teh zadevah so
glede tega predloga vložile stališča v predpisanih rokih.
Podjetje FT je z vlogo, vloženo 14. maja 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, na podlagi člena 50(2) Poslovnika predlagalo
zaupno obravnavanje nekaterih podatkov iz tožbe in replike ter nekaterih prilog k tožbi, vloženih v okviru postopka T-444/04,
v razmerju do drugih strank v zadevah T-425/04, T‑450/04 in T-456/04, ter predložilo nezaupno različico teh postopkovnih aktov.
Predsednik tretjega, razširjenega senata je s sklepom z dne 17. februarja 2009 združil zadeve T-425/04, T-444/04, T-450/04
in T-456/04 za namene ustnega postopka in izdaje sodbe v skladu s členom 50 Poslovnika. Poleg tega je predsednik tretjega,
razširjenega senata, po eni strani, naložil, da se vpogled v postopkovne akte v združenih zadevah omeji na nezaupne različice
pisanj in, po drugi strani, da se strankam pošlje začasna nezaupna različica poročil za obravnavo, pri tem pa si je pridržal
odločitev o utemeljenosti predloga za zaupno obravnavanje, ki ga je vložilo podjetje FT. Temu nobena stranka ni ugovarjala.
V –
Ustni postopek
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (tretji, razširjeni senat) odločilo začeti ustni postopek.
Stranke so stališča in odgovore na ustna vprašanja Splošnega sodišča ustno podale na obravnavi 21. aprila 2009.
Na obravnavi je Komisija odstopila od prvega predloga v zadevi T-456/04, s katerim Splošnemu sodišču predlaga, naj kot nedopusten
zavrže predlog združenja AFORS za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe, kar je bilo dano na zapisnik glavne obravnave.

Pravo
I –
Predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe
A –
Ugovori nedopustnosti, vloženi v zadevah T-425/04, T-444/04, T-450/04 in T‑456/04
1.     Trditve strank
Komisija zatrjuje, da so tožbi v zadevah T-425/04 in T-444/04 ter predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe
v zadevi T-450/04 nedopustni zaradi neobstoja pravnega interesa.
Komisija v zvezi s tožbo Francoske republike in podjetja FT navaja, da sta ti tožeči stranki dobili zadoščenje in nimata pravnega
interesa, da bi bila izpodbijana odločba v celoti razglašena za nično, ker s to odločbo ni bilo naloženo vračilo zadevne pomoči,
čeprav je bila razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom.
Čeprav je država članica po Pogodbi privilegirana tožeča stranka in ji ni treba dokazati, da ima sporni akt glede nje pravne
učinke, pa bi vendarle morala imeti obstoječi in dejanski interes za razglasitev ničnosti tega akta. Zato lahko država članica
vloži tožbo le zoper akte, ki posegajo v njen položaj, to pomeni zoper akte, ki lahko zelo spremenijo njen pravni položaj.
Poleg tega, da bi ugotovili, ali ima neki akt pravne učinke, je treba preučiti njegovo vsebino. Ti pogoji naj bi se še toliko
bolj uporabljali za vse druge tožeče stranke, kot sta podjetje FT in družbi Bouygues.
V zvezi s tožbama družb Bouygues Komisija navaja, da se v okviru njunega prvega tožbenega razloga ti tožeči stranki strinjata
z argumentacijo zlasti do točke 219 obrazložitve izpodbijane odločbe. Dejansko naj te odločbe ne bi izpodbijali v delu, v
katerem so priglašeni ukrepi opredeljeni kot nezdružljiva pomoč, saj je ta opredelitev v njunem interesu in ustreza njunim
željam. Izpodbijali naj bi jo le v delu, v katerem Komisija ni ugotovila, da izjave od julija 2002 v celoti ali ločeno pomenijo
državne pomoči. Člen 1 izpodbijane odločbe naj bi torej bil v korist družb Bouygues, ki naj ne bi upravičili obstoječega in
dejanskega interesa, da se ga razglasi za ničnega.
Po mnenju Komisije ima lahko samo izrek akta pravne učinke in zato posega v položaj. Zoper presojo iz obrazložitve izpodbijane
odločbe kot take naj ne bi bilo mogoče vložiti ničnostne tožbe, sodišča Skupnosti pa bi lahko nadzorovala njeno zakonitost
le, če presoja kot obrazložitev akta, ki posega v položaj, pomeni potrebno podporo izreku tega akta. Tako naj bi bilo sprejeto,
da odločba, ki je v korist tožeče stranke, ne more posegati v njen položaj in to ne glede na pravice zadevnih tretjih oseb,
da vložijo ničnostno tožbo zoper to odločbo.
V zvezi s tem Komisija navaja Sklep Sodišča z dne 28. januarja 2004 v zadevi Nizozemska proti Komsiji (C-164/02, Recueil,
str. I-1177, točke od 18 do 25), v skladu s katerim je zaradi neobstoja pravnega interesa nedopustna tožba države članice,
na katero je naslovljena odločba s področja državnih pomoči, ki je v njeno korist v delu, v katerem so z njo nekateri ukrepi
pomoči razglašeni za združljive s skupnim trgom. Sodišče meni, da izrek te odločbe nima zavezujočih pravnih učinkov, ki bi
vplivali na interese tožeče stranke, ker ne spreminja znatno in očitno njenega pravnega položaja. Sicer je res, da se dejansko
stanje iz tega sklepa malo razlikuje od dejanskega stanja iz obravnavanega spora v delu, v katerem so bili ukrepi v korist
podjetja FT opredeljeni za pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom. Vendar pa naj bi bila, po eni strani, izpodbijana odločba,
s tem da je z njo ugotovljeno, da ni mogoče zahtevati vračila teh pomoči, v korist Francoski republiki in podjetju FT ter
naj bi se z njo ne moglo spreminjati njunega pravnega položaja niti posegati vanj. Po drugi strani naj bi člen 1 izpodbijane
odločbe v delu, v katerem so ukrepi v korist podjetja FT opredeljeni za nezdružljivo pomoč, koristil družbama Bouygues in
tudi ne bi mogel znatno spreminjati njunega pravnega položaja ali posegati vanj. Družbi Bouygues naj namreč ne bi izpodbijali
tega izreka, ampak naj bi samo predlagali razglasitev ničnosti presoje, da samo posojilo delničarja, glede na sobesedilo izjav
od julija 2002, pomeni državno pomoč. Vsekakor naj te štiri tožeče stranke ne bi imele obstoječega in dejanskega interesa
za rešitev tega spora, saj čeprav bi bili njihovi predlogi utemeljeni, bi ostal njihov pravni položaj po razglasitvi ničnosti
člena 1 nespremenjen, in to ne glede na razloge, ki utemeljujejo tako razglasitev ničnosti.
Komisija, ki jo podpira Francoska republika, dodaja, da čeprav ne izpodbija pravnega interesa družb Bouygues za vložitev ničnostne
tožbe glede člena 2, pa meni, da je njuno stališče protislovno. V primeru utemeljenosti predloga družb Bouygues, naj se člen
1 izpodbijane odločbe razglasi za ničen, se Splošno sodišče ne bi moglo izreči o njunem predlogu za razglasitev člena 2 te
odločbe za ničnega. V takem primeru posojilo delničarja ne bi bilo več pomoč, ki jo je v skladu s členom 1 treba upoštevati
za namene uporabe člena 2 izpodbijane odločbe. Ta kontradikcija naj bi samo okrepila trditev Komisije, da ni dopustno, da
družbi Bouygues izpodbijata člen 1 te odločbe.
Poleg tega morebitna obveznost Francoske republike, ki temelji na izpodbijani odločbi, da v prihodnosti priglasi vse ukrepe
pomoči, ki so podobni tem, ki so bili v obravnavanem primeru opredeljeni kot pomoč, ne bi povzročila – čeprav bi vključevala
določeno postopkovno breme – spremembe njenega pravnega položaja ali pravnega položaja podjetja FT, ki bi zadostovalo za priznanje
njihovega obstoječega in dejanskega interesa. To naj bi bilo potrjeno z v točki 103 zgoraj navedenim sklepom Nizozemska proti
Komisiji, v katerem naj Sodišče ne bi sprejelo obstoječega in dejanskega interesa tožeče države, čeprav je ta navajala ta
argument. Če namreč interes, na katerega se sklicuje tožeča stranka, zadeva prihodnji pravni položaj, bi morala tožeča stranka
dokazati, da je vpliv na ta položaj že zdaj gotov. Enako bi v primeru, ko bi moralo nacionalno sodišče upoštevati izpodbijano
odločbo in bi dvomilo o njenem obsegu, to sodišče lahko postavilo Sodišču vprašanje za predhodno odločanje na podlagi člena
234 ES, tako da tožečim strankam v primeru morebitnega spora nikakor ne bi bila odvzeta možnost uveljavljanja njihovih pravic
pred nacionalnim sodiščem.
Komisija zavrača trditev podjetja FT, da je zaradi izpodbijane odločbe v nevarnosti, da bo moralo vrniti sporno pomoč, upoštevajoč
zlasti tožbe v zadevah T-450/04 in T-456/04. V obravnavanem primeru samo sklicevanje na tožbe tretjih oseb ne bi moglo upravičiti
pravnega interesa te tožeče stranke. Po mnenju Komisije so po eni strani morebitne tožbe na nacionalni ravni čisto hipotetične.
Čeprav je bila izvedba ukrepov pomoči nezakonita pred sprejetjem izpodbijane odločbe, ki vključuje odločitev, da se ne naloži
vračila zadevne pomoči, in čeprav morajo nacionalna sodišča varovati pravice zadevnih oseb, pa je vendarle nesporno, da v
obravnavanem primeru take tožbe niso bile vložene pred sprejetjem te odločbe. Po drugi strani Komisija glede tožb v zadevah
T-450/04 in T-456/04 pojasnjuje, da bi kljub predpostavki o njihovi utemeljenosti samo nova odločba Komisije, sprejeta zaradi
izvršitve sodbe v skladu s členom 233 ES, posegla v položaj podjetja FT. Dokler pa taka nova odločba ne obstaja, naj tej tožeči
stranki ne bi bilo treba vrniti morebitne nezdružljive pomoči.
Komisija na podlagi navedenega sklepa, da ni dopustna niti tožba Francoske republike niti podjetja FT za razglasitev ničnosti
izpodbijane odločbe v zadevah T-425/04 in T-444/04. V zadevi T-450/04 predlaga, da se razglasi nedopustnost predloga družb
Bouygues za razglasitev ničnosti člena 1 te odločbe.
Francoska republika, podjetje FT in družbi Bouygues predlagajo, naj se zavrne ugovore nedopustnosti, ki jih uveljavlja Komisija.
Družbi Bouygues menita, da je njun predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe dopusten, ker ta člen v povezavi
z obrazložitvijo, ki je njegova podlaga, implicitno, vendar nujno vključuje pravno zavezujočo zavrnitev Komisije glede trditev
družb Bouygues, da so izjave od julija 2002 same po sebi državna pomoč.
Nazadnje, v zvezi s tožbo združenja AFORS v zadevi T-456/04 podjetje FT predlaga, naj se morebiten predlog za razglasitev
ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe razglasi za nedopusten. Združenje AFORS glede tega pojasnjuje, da se njegova tožba nanaša
le na člen 2 te odločbe.
2.     Presoja Splošnega sodišča
a)     Uvodne ugotovitve
Najprej je treba ugotoviti, da v zadevah T-425/04 in T-444/04 Komisija izpodbija pravni interes Francoske republike in podjetja
FT za vložitev tožbe zoper izpodbijano odločbo v celoti, ne da bi glede tega ločevala med členom 1 in členom 2 te odločbe.
Nasprotno v zadevi T-450/04 Komisija to ločuje, saj izpodbija le pravni interes družb Bouygues za vložitev tožbe zoper člen
1 izpodbijane odločbe, ne pa zoper člen 2 te odločbe.
Tako sta po mnenju Komisije člena 1 in 2 izpodbijane odločbe ločljiva dela za namene razglasitve delne ničnosti.
Splošno sodišče meni, da je to v obravnavanem primeru dejansko tako.
Člen 2 izpodbijane odločbe, s katerim je ugotovljeno, da pomoč, ki je bila razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom v členu
1, ne sme biti predmet vračila, se lahko ločeno razglasi za ničnega, ne da bi to vključevalo spremembo obsega člena 1 ali
razlogov, ki tvorijo njegovo bistveno podlago (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti
Svetu, C-540/03, ZOdl., str. I-5769, točki 27 in 28 in navedena sodna praksa).
Poleg tega naj dejstvo, da bi morebitna razglasitev ničnosti celotnega člena 1 izpodbijane odločbe na podlagi tožbenih razlogov,
na katere se sklicujeta Francoska republika in podjetje FT, povzročila, da je člen 2 neveljaven, ne bi postavljalo pod vprašaj
ločljivosti slednjega člena, saj ta neveljavnost ne vpliva na njegovo vsebino in je neodvisna od vprašanja, ali je z njim
naloženo vračilo ali ne. Kot sta poleg tega družbi Bouygues navedli na obravnavi, bi bil v primeru razglasitve delne ničnosti
člena 1 izpodbijane odločbe na temelju tožbenih razlogov, ki jih navajata družbi Bouygues v zadevi T-450/04, pri čemer bi
se ohranila ugotovitev pomoči, nezdružljive s skupnim trgom, člen 2 še vedno lahko ločeno razglašen za ničnega.
Glede pravnega interesa je treba spomniti na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je ničnostna tožba dopustna, če ima
fizična ali pravna oseba, ki je vložila tožbo, obstoječ in dejanski interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Tak
interes obstaja, kadar ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot taka pravne posledice oziroma, v skladu z drugo opredelitvijo,
kadar lahko rezultat pravnega sredstva osebi, ki ga je vložila, prinese korist. Zato akt, s katerim se tej osebi v celoti
ugodi, njej po definiciji ne more škodovati in ta oseba nima interesa, da bi predlagala razglasitev ničnosti (glej v tem smislu
sodbo Splošnega sodišča z dne 11. marca 2009 v zadevi TF1 proti Komisiji, T‑354/05, ZOdl., str. II-471, točki 84 in 85 in
navedena sodna praksa).
V skladu s temi načeli je treba preveriti, ali imajo Francoska republika, podjetje FT in družbi Bouygues pravni interes za
razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe.
b)     Pravni interes Francoske republike in podjetja FT za vložitev tožbe zoper člen 1 izpodbijane odločbe
Glede pravnega interesa Francoske republike je treba najprej spomniti, da Pogodba jasno razlikuje med pravico do ničnostne
tožbe institucij in držav članic na eni strani ter pravico do ničnostne tožbe fizičnih in pravnih oseb na drugi strani, ker
imajo vse države članice pravico, da z ničnostno tožbo oporekajo zakonitosti odločb Komisije, ne da bi se izvajanje te pravice
pogojevalo z utemeljevanjem pravnega interesa. Državi članici torej za utemeljitev, da je tožba dopustna, ni treba dokazati,
da ji akt Komisije, ki ga izpodbija, povzroča pravne učinke (sklep Sodišča z dne 27. novembra 2001 v zadevi Portugalska proti
Komisiji, C-208/99, Recueil, str. I-9183, točki 22 in 23; sodbi Splošnega sodišča z dne 10. aprila 2008 v zadevi Nizozemska
proti Komisiji, T-233/04, ZOdl., str. II-591, točka 37, in z dne 22. oktobra 2008 v združenih zadevah TV 2/Danmark in drugi
proti Komisiji, T-309/04, T-317/04, T-329/04 in T-336/04, ZOdl., str. II-2935, točka 63). Ta ugotovitev je razvidna tudi iz
sodne opredelitve pravnega interesa (glej točko 116 spodaj), ki se nanaša le na tožbe fizičnih in pravnih oseb, in ne na tožbe
institucij ali držav članic.
Poleg tega se, v nasprotju s tem, kar se zdi, da meni Komisija, pojma pravnega interesa ne sme zamenjevati s konceptom izpodbojnega
akta, na podlagi katerega mora biti namen akta, da povzroča pravne učinke, ki lahko vplivajo na položaj, da je lahko predmet
ničnostne tožbe, kar je treba ugotoviti tako, da se preveri njegova vsebina (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. junija
2000 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-147/96, Recueil, str. I-4723, točki 25 in 27; v točki 118 zgoraj naveden sklep
Portugalska proti Komisiji, točka 24, in v točki 103 zgoraj naveden sklep Nizozemska proti Komisiji, točki 18 in 19; ter v
točki 118 zgoraj navedeno sodbo TV 2/Danmark in drugi proti Komisiji, točka 63). V zvezi s tem je treba ugotoviti, da, upoštevajoč
njeno vsebino, izpodbijana odločba pomeni izpodbojni akt, ki povzroča zavezujoče pravne učinke.
V obravnavanem primeru je dopustno, da Francoska republika ob upoštevanju določb Pogodbe in sodne prakse, navedene v točkah
118 in 119 zgoraj, že samo zato, ker je država članica, vloži ničnostno tožbo zoper člen 1 izpodbijane odločbe, ne da bi ji
bilo treba glede tega utemeljiti pravni interes.
Na drugem mestu, glede pravnega interesa podjetja FT, da vloži tožbo zoper člen 1 izpodbijane odločbe, je treba najprej ugotoviti,
da je namen tega člena tudi, da povzroča zavezujoče pravne učinke za podjetje FT, ker ga edinega zadeva ukrep pomoči, ki je
v njem razglašen za nezdružljiv s skupnim trgom.
V zvezi s tem se Komisija napačno sklicuje na sodno prakso, v skladu s katero ima lahko samo izrek akta pravne učinke in lahko
zato posega v položaj (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00,
Recueil, str. II-913, točka 186 in navedena sodna praksa). Iz člena 1 izpodbijane odločbe namreč izhaja, da Komisija opredeljuje
posojilo delničarja, kakršno izhaja iz okvira izjav od julija 2002, kot državno pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim trgom
v smislu člena 87 ES. Ravno to ugotovitev – skupaj z obrazložitvijo v tej odločbi, s katero je utemeljena – podjetje FT izpodbija
s svojo tožbo, ker da vpliva na njegov pravni položaj in vanj posega. Enako je treba zavrniti trditev Komisije, da izpodbijana
odločba koristi podjetju FT, saj ta trditev zamenjuje pravne učinke iz člena 1 izpodbijane odločbe s tistimi iz člena 2, v
skladu s katerimi ni treba naložiti vračila zadevne pomoči.
Poleg tega Komisija ne more veljavno zatrjevati, da podjetje FT nima pravnega interesa za rešitev tega spora, ker naj bi njegov
pravni položaj ostal nespremenjen, čeprav bi bila njegova tožba utemeljena. Po eni strani bi razglasitev ničnosti člena 1
izpodbijane odločbe na podlagi tožbenih razlogov, na katere se sklicuje podjetje FT, povzročilo to, da bi bila ugotovitev
nezakonitosti zadevnega ukrepa pomoči, ki je individualen ukrep v njegovo korist, nična, kar bi bila pravna posledica, ki
bi spremenila njegov pravni položaj in bi mu prinesla korist. Po drugi strani, v nasprotju s tem, kar zatrjuje Komisija, ta
obstoječi in dejanski pravni interes podjetja FT, da se člen 1 izpodbijane odločbe razglasi za ničen, je potrjen s trditvijo,
da če bi bilo treba v zadevah T-450/04 in T-456/04 predlogom družb Bouygues in združenja AFORS za razglasitev ničnosti člena
2 te odločbe ugoditi, bi zaradi razglasitve ničnosti morala Komisija v škodo podjetja FT naložiti vračilo nezakonite pomoči
iz člena 1.
Iz navedenega izhaja, da ima podjetje FT obstoječ in dejanski interes za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe.
Zato je treba ugovore nedopustnosti, ki jih je Komisija navedla v zadevah T‑425/04 in T-444/04, zavrniti v delu, v katerem
se nanašajo na dopustnost predlogov za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe, ki sta jih podala Francoska republika
in podjetje FT.
c)     Pravni interes družb Bouygues za vložitev tožbe zoper člen 1 izpodbijane odločbe
Najprej je treba spomniti, da je izpodbijana odločba tako z vidika svoje oblike kot vsebine akt, katerega namen je povzročanje
zavezujočih pravnih učinkov. Poleg tega v delu, v katerem je s členom 1 izpodbijane odločbe ugotovljen obstoj pomoči v korist
podjetja FT in je ta razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom, ta člen ustreza predlogu in pravnim interesom družb Bouygues,
kot so bili izraženi v njihovi pritožbi z dne 22. januarja 2003.
Vendar ugotovitev v členu 1 izpodbijane odločbe, da obstaja pomoč in da je nezdružljiva s skupnim trgom,
a priori
ne izključuje obstoja drugih nezdružljivih ukrepov pomoči, ki so bili, čeprav se ta člen nanje ne nanaša, tudi predmet upravnega
postopka, ki se je končal s sprejetjem te odločbe, in ki poleg tega lahko zelo vplivajo na položaj na trgu nekaterih konkurentov
prejemnika pomoči (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 13. decembra 2005 v zadevi Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht
und Eigentum, C-78/03 P, ZOdl., str. I-10737, točka 37). Tako bi lahko bilo pri položaju družb Bouygues v primerjavi s položajem
podjetja FT na francoskem trgu mobilne telefonije.
V zvezi s tem se Komisija spet napačno sklicuje na sodno prakso, v skladu s katero ima lahko samo izrek akta pravne učinke
in lahko zato posega v položaj (glej v točki 122 zgoraj navedeno sodbo CMA CGM in drugi proti Komisiji, točka 186 in navedena
sodna praksa). V obravnavanem primeru je iz člena 1 izpodbijane odločbe in iz obrazložitve, s katero je utemeljen in ki je
navedena v točkah od 185 do 230 obrazložitve te odločbe, jasno razvidno, da Komisija posojilo delničarja, kot se je preučevalo
ob upoštevanju izjav od julija 2002, opredeljuje kot državno pomoč, nezdružljivo s skupnim trgom v smislu člena 87 ES. Ravno
to ugotovitev, ki se pojavi tako v izreku kot v obrazložitvi te odločbe, pa družbi Bouygues izpodbijata s tožbo, ker naj bi
vplivala na njun pravni položaj in vanj posegala, ker se nanaša samo na en ukrep pomoči, čeprav je po njunem mnenju francoska
država z izjavami od julija 2002 sprejela dodatne ukrepe pomoči, ki vključujejo druge ugodnosti za podjetje FT in dodatno
škodijo njunemu položaju na trgu. V teh okoliščinah družbi Bouygues pravilno navajata, da celovit pristop Komisije, kot je
bil izražen zlasti v točkah od 187 do 191 in od 203 do 228 obrazložitve izpodbijane odločbe, nujno vključuje zavrnitev Komisije,
da izjave od julija 2002 opredeli kot državno pomoč. Zato Komisija ne more utemeljeno trditi, da družbi Bouygues v resnici
ne izpodbijata člena 1 izpodbijane odločbe in da se strinjata z njeno obrazložitvijo.
Podobno Komisija ne more veljavno zatrjevati, da člen 1 izpodbijane odločbe koristi družbama Bouygues in da ti nimata obstoječega
in dejanskega interesa za rešitev tega spora, ker bi njun pravni položaj ostal nespremenjen, čeprav bi bila njuna tožba utemeljena.
Razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe na podlagi razlogov, ki jih navajata družbi Bouygues, bi povzročila neveljavnost
ugotovitve o obstoju ukrepa pomoči, ki je nezdružljiv s skupnim trgom, samo v delu, ki zadeva izjave od julija 2002, kot da
so sestavni del tega ukrepa, namesto da bi jih opredelila kot ločene ukrepe pomoči, ki same po sebi izpolnjujejo pogoje iz
člena 87(1) ES. Kot zatrjujeta družbi Bouygues, bi bila taka razglasitev ničnosti člena 1 le delna, ostala pa bi ugotovitev
o obstoju nezakonite pomoči, ki jo pomeni posojilo delničarja. Taka razglasitev delne ničnosti pa bi lahko zelo spremenila
pravni položaj družb Bouygues.
Poleg tega je bilo s sodno prakso priznano, da kadar tožeča stranka trdi, da izpodbijani akt, tudi če je zanjo morda deloma
ugoden, ne ščiti ustrezno njegovega pravnega položaja, ji je treba priznati pravni interes za to, da sodišče preveri zakonitost
te odločbe (glej v tem smislu v točki 116 zgoraj navedeno sodbo TF1 proti Komisiji, točka 86).
Zato je treba skleniti, da sta družbi Bouygues utemeljili obstoječi in dejanski interes za razglasitev delne ničnosti člena
1 izpodbijane odločbe, kakor je opisana v točki 129 zgoraj.
Nazadnje družbi Bouygues pravilno navajata, da ni nobenega nasprotja med njunim predlogom za razglasitev ničnosti člena 1
izpodbijane odločbe in predlogom za razglasitev ničnosti njenega člena 2, saj ni izključeno, da bi bila ta člena nezakonita
vsak na svoj način, po eni strani, da ni naloženo vračilo nezakonitega ukrepa pomoči, ki je bil ugotovljen v členu 1, in po
drugi strani, da ni naloženo vračilo morebitnih drugih ukrepov pomoči, na katere se ta člen ne nanaša, kot so izjave od julija
2002.
Zato je treba ugovore nedopustnosti, ki jih uveljavlja Komisija v zadevi T-450/04, zavrniti.
d)     Dopustnost zatrjevanega predloga za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe, ki ga je podalo združenje AFORS
V zvezi z ugovorom nedopustnosti, ki ga je podalo podjetje FT v zadevi T-456/04 zoper zatrjevani predlog za razglasitev ničnosti
člena 1 izpodbijane odločbe združenja AFORS, je dovolj, da se ugotovi, po eni strani, da združenje AFORS v tožbi ni izrecno
predlagalo razglasitve ničnosti tega člena in, po drugi strani, da je v repliki potrdilo, da se njegova tožba nanaša le na
člen 2 te odločbe. Zato se o tem ugovoru nedopustnosti ni treba izreči.
B –
Zakonitost člena 1 izpodbijane odločbe
1.     Trditve strank
a)     Povzetek tožbenih razlogov za razglasitev ničnosti
V zadevah T-425/04 in T-444/04 Francoska republika in podjetje FT navajata štiri razloge v utemeljitev svojega predloga za
razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe, in sicer, prvič, bistvena kršitev postopka in kršitev pravice do obrambe,
drugič, napačna uporaba prava glede pojma pomoči v smislu člena 87(1) ES, natančneje merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja,
tretjič, očitne napake pri presoji vsebine in/ali zatrjevanih učinkov izjav od julija 2002, in četrtič, pomanjkljiva obrazložitev
v smislu člena 253 ES.
V zadevi T-450/04 družbi Bouygues v utemeljitev svojega predloga za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe navajata
prvi tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES, ker naj bi Komisija zavrnila opredelitev izjav od julija 2002, gledanih
ločeno ali skupaj, kot državnih pomoči, in drugi tožbeni razlog v zvezi s protislovno in nepopolno obrazložitvijo, ki je v
nasprotju s členom 253 ES.
Splošno sodišče meni, da je primerno najprej preučiti drugi in tretji tožbeni razlog iz zadev T-425/04 in T-444/04 ter prvi
in drugi tožbeni razlog zoper člen 1 izpodbijane odločbe v zadevi T-450/04, ker se ti tožbeni razlogi v bistvu nanašajo na
zakonitost Komisijine uporabe pojma pomoči v smislu člena 87(1) ES.
b)     Trditve Francoske republike in podjetja FT
Uvodna ugotovitev
Najprej je treba poudariti, da sta Francoska republika in podjetje FT nekatere trditve iz naslednjih točk navedla tudi v okviru
svojih intervencijskih vlog v zadevi T-450/04.
Drugi tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT
Drugi tožbeni razlog iz zadev T-425/04 in T-444/04 je razdeljen na dva dela. V prvem delu Francoska republika in podjetje
FT zatrjujeta, da je Komisija napačno uporabila merilo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu. V drugem
delu navajata, da je Komisija napačno sklepala o obstoju državne pomoči iz dveh različnih dogodkov, ki sta se zgodila ob različnem
času in glede katerih priznava, da dogodka kot taka ne bi zadostovala za utemeljitev tega sklepa. Francoska republika pojasnjuje,
da čeprav je Komisija potrdila, da je upoštevala vse izjave od julija 2002 (točke 203, 218 in 229 obrazložitve izpodbijane
odločbe), je preučila le učinke, ki naj bi jih imela izjava z dne 12. julija 2002 na trge, kar naj bi med drugim potrjevali
navedbe iz poročila za 28. april 2004 in komentarji finančnih analitikov (točka 221 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tretji tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT
S tretjim tožbenim razlogov iz zadev T-425/04 in T-444/04 Francoska republika in podjetje FT v bistvu zatrjujeta, da je Komisija
storila očitne napake pri presoji, s tem da je štela, da so izjave od julija 2002 trgi lahko zaznali kot obvezo francoske
države in da so vplivale na položaj trgov decembra 2002. Podjetje FT poleg tega navaja, da tudi utemeljevanje Komisije, da
je z načrtom posojila delničarja podjetju FT podeljena prednost, ki ne spoštuje merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja,
vsebuje očitno napako v presoji.
Francoska republika in podjetje FT poudarjata, da v času izjave z dne 12. julija 2002 vrsta ukrepov, ki jih je francoska država
nameravala sprejeti glede podjetja FT, še ni bila določena in da, konkretno, ni bila sprejeta nobena odločitev o naložbah,
ki bi jo bilo mogoče opredeliti kot trdno zavezo francoske države. Ta zelo splošna izjava, pogojna in pravno neobvezujoča
– ki zlasti izraža voljo ravnati kot preudarni vlagatelj in zanika govorice o povečanju kapitala podjetja FT, o katerem je
bilo odločeno pozneje – ne more biti opredeljena kot jasna, natančna in nepreklicna zaveza francoske države, ki jo sicer minister
za gospodarstvo niti ni bil pristojen sprejeti. Zato naj bi Komisija storila očitno napako pri presoji, s tem da je štela,
da bi lahko izjavo z dne 12. julija 2002 trgi zaznali kot verodostojno zavezo francoske države.
Poleg tega Francoska republika in podjetje FT prerekata to, da bi izjave od julija 2002 vplivale na zaznavanje subjektov na
trgu decembra 2002 in povzročile neobičajno ter nezanemarljivo povečanje vrednosti delnic in obveznic podjetja FT (točke od
217 do 222, zlasti 221, obrazložitve izpodbijane odločbe). Ugovarjata tudi temu, da naj bi se ta vpliv izražal zlasti z ohranitvijo
ocene podjetja FT do decembra 2002 na ravni varnih naložb, namesto da bi prešla na stopnjo
junk bond
. Podjetje FT iz tega sklepa, da je še toliko manj mogoče sklepati, da bi izjava z dne 12. julija 2002 podjetju FT prinesla
korist (točka 188 obrazložitve te odločbe). Poleg tega naj bi bili sklepi iz poročila z dne 28. aprila 2004 utemeljeni na
neprimerni analitični metodi in očitno nezadostni, da bi se z njimi lahko dokazala obstoj zelo neobičajnega razvoja tečaja
delnic podjetja FT julija 2002 ter vzročna zveza med izjavo z dne 12. julija 2002 in takim razvojem. Zato naj bi Komisija
storila očitno napako pri presoji s tem, da je menila, da je izjava z dne 12. julija 2002 vplivala na položaj finančnih trgov
in je v tem obdobju koristila podjetju FT.
V zvezi s tem Francoska republika in podjetje FT zavračata ugotovitev, da poročilo z dne 28. aprila 2004 dokazuje, da „so
imele izjave [od julija 2002] dejanski vpliv na zaznavanje trgov decembra [2002]“ (točki 186 in 219 obrazložitve izpodbijane
odločbe), ker se to poročilo nanaša le na zatrjevane učinke izjave z dne 12. julija 2002 na trge julija 2002. V tem poročilu
naj bi bil namreč samo ločeno analiziran učinek vsake od teh izjav od julija 2002 na trge julija, septembra, oktobra in decembra
2002, in ne vpliv vseh izjav skupaj na trg decembra 2002. Francoska republika meni, da ker Komisija ni upravičeno sklepala,
da je izjava z dne 12. julija 2002 v tistem obdobju vplivala na trge in koristila podjetju FT, je še manj utemeljeno to sklepala
glede položaja trgov decembra 2002. Poleg tega v poročilu z dne 28. aprila 2004 niso mogli biti analizirani domnevni učinki
izjave z dne 12. julija 2002 zaradi nezmožnosti razlikovanja med učinki te izjave in učinki drugih dogodkov, nastalih med
julijem in decembrom 2002. Na zaznavanje trgov decembra 2002 naj bi namreč vplivali dobra operativna učinkovitost in perspektiva
podjetja FT v drugem polletju 2002, rešitev položaja družbe Mobilcom, imenovanje novega predsednika upravnega odbora in predstavitev
načrta za ponovno uravnoteženje (glej točki 186 in 260 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Podjetje FT meni, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ker je menila, da je treba presoditi, ali se s prednostjo,
podeljeno z načrtom posojila delničarja, spoštuje merilo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja, čeprav je priznala, da ta
načrt kot tak podjetju FT ne daje prednosti (točki 190 in 263 obrazložitve izpodbijane odločbe). Načrt posojila delničarja
naj namreč ne bi začel veljati, tako da naj ne bi začela veljati nobena zaveza francoske države o dajanju na razpolago kreditne
linije. Upoštevajoč v njem predvidene pogoje podjetje FT tega načrta ni podpisalo in se je raje odločilo za refinanciranje
na trgu obveznic decembra 2002 in januarja 2003.
Po mnenju podjetja FT je izključeno, da bi lahko trg zaznaval načrt posojila delničarja, kot da se z njim uresničuje zaveza
francoske države, ki presega njene prihodnje udeležbe pri povečanju kapitala kot večinski delničar, ker je bil ta načrt strogo
omejen na 9 milijard EUR – kar ustreza deležu francoske države pri povečanju kapitala iz načrta Ambition 2005 – in trajanju
18 mesecev. Poleg tega naj bi se francoska država odločila predlagati, da da podjetju FT na voljo posojilo delničarja, šele
po tem, ko je bila obveščena o načrtu Ambition 2005. Nazadnje, ugoden odziv trgov naj bi bil v glavnem posledica imenovanja
novega predsednika upravnega odbora podjetja FT in načrta izboljšanja njegove operativne učinkovitosti ter naj ga ne bi bilo
mogoče pripisati zatrjevani podpori francoske države, ki bi presegla njeno običajno vlogo delničarja.
Podjetje FT nazadnje trdi, da je Komisija storila očitno napako pri presoji tudi s tem, da je menila, da pogoji za merilo
zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v obravnavanem primeru niso bili izpolnjeni (točka 230 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Objektivna preučitev ravnanja francoske države med upoštevnim obdobjem bi morala Komisijo privesti do nasprotnega sklepa.
Dodatne utemeljitve Francoske republike in podjetja FT kot intervenientov v zadevi T-450/04 in v odgovoru na pisna vprašanja
Splošnega sodišča
Republika Francija in podjetje FT sta v odgovorih na pisna vprašanja Splošnega sodišča v bistvenem ponovila, da se francoska
država tudi po francoskem pravu ni trdno in nepreklicno zavezala v korist podjetja FT ali tretjih vlagateljev. Izjave od julija
2002 naj bi bile nenatančne in pogojne in jih ne bi bilo mogoče opredeliti kot pravno zavezujoče akte ali dejstva niti kot
izrecno ali neizrecno državno poroštvo v smislu francoskega upravnega prava. Poleg tega naj te izjave, ker niso trdne, jasne
in natančne, ne bi pomenile obljub, ki bi povzročile odgovornost države.
Francoska republika in podjetje FT dodajata, da izjave od julija 2002 spadajo samo na področje francoskega upravnega prava,
in ne francoskega civilnega, gospodarskega ali kazenskega prava. Vsekakor pa teh izjav, ker so nenatančne in pogojne, ni mogoče
opredeliti kot pogodbeno ali enostransko zavezo, pa naj bo to v obliki pisma o nameri, obljube o izvršitvi naturalne obveznosti
ali izvršljive obljube. Prav tako naj ne bi šlo za kvazipogodbeno obveznost niti za pravna dejstva, ki bi lahko povzročila
deliktno odgovornost države.
Zato po mnenju Francoske republike in podjetja FT izjave od julija 2002 ne pomenijo zaveze države glede državnih sredstev
v smislu člena 87(1) ES (točka 188 obrazložitve izpodbijane odločbe). Nasprotno naj bi iz sodne prakse izhajalo, da morajo
biti enostranske in neodvisne odločitve držav članic, s katerimi nameravajo te podjetjem dati na voljo sredstva ali jim dati
prednosti, katerih namen je spodbujanje doseganja želenih gospodarskih in socialnih ciljev, v obliki neodvisnega in zavezujočega
pravnega akta. Vsekakor pa naj bi bila obljuba države opredeljena kot pomoč samo, če je nepogojna in pravno zavezujoča.
c)     Trditve družb Bouygues
Prvi tožbeni razlog družb Bouygues
Družbi Bouygues izpodbijata ugotovitev iz člena 1 izpodbijane odločbe, da je posojilo delničarja, v kontekstu izjav od julija
2002, državna pomoč, nezdružljiva s skupnim trgom, ker ta ugotovitev pomeni, da tudi te izjave same po sebi ne morejo biti
opredeljene kot državna pomoč. Po mnenju družb Bouygues namreč te izjave, vsaka zase ali vse skupaj, pomenijo eno ali več
državnih pomoči v smislu člena 87(1) ES, za katere so izpolnjeni vsi štirje kumulativni pogoji. Ta napaka pri opredelitvi
dejstev naj bi torej pomenila kršitev člena 87(1) ES.
Na prvem mestu, vsaka od izjav od julija 2002 naj bi bila podjetju FT v dodatno korist, ki je glede na merilo zasebnega vlagatelja
selektivna in neupravičena. Ta korist naj bi bila v ponovni pridobitvi zaupanja trga in zlasti v izboljšanju bonitetne ocene
ter zvišanju tečaja delnic podjetja FT, kar naj bi mu omogočilo ponovni dostop na finančni trg pod zelo ugodnimi pogoji, kar
naj glede na katastrofalen finančni položaj podjetja FT v tistem času drugače ne bi bilo mogoče. Tako naj bi izjave od julija
2002 preprečile poslabšanje bonitetne ocene podjetja FT na raven
junk bond
(glej točki 37 in 212 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter povzročile neobičajen in nezanemarljiv dvig tečaja njegovih delnic
(točki 35 in 221 obrazložitve izpodbijane odločbe). Izjave z dne 12. in 13. septembra 2002 naj bi spodbudile bonitetno agencijo
Moody's, da spremeni perspektivo dolga podjetja FT iz negativne v stabilno zaradi potrjene podpore francoskih organov (točka
52 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato naj bi se zmanjšala frekvenca
spread inversions
(glej točko 34 zgoraj) podjetja FT, kar naj bi kazalo na to, da je trg menil, da je tveganje, povezano s kratkoročnimi dolgovi,
manjše kot tveganje, povezano z dolgoročnimi dolgovi. Poleg tega naj bi do enakega učinka prišlo po izjavi z dne 2. oktobra
2002 (točka 30 obrazložitve izpodbijane odločbe), ker se je tečaj delnic podjetja FT v naslednjem tednu dvignil za 10,4 %
(točka 180 obrazložitve izpodbijane odločbe) in konec decembra 2002 dosegel dvojno vrednost glede na tisto z začetka oktobra
2002 (točka 35 obrazložitve izpodbijane odločbe). Te koristi za podjetje FT naj bi bile uresničene pred objavo francoskih
organov z dne 4. decembra 2002 glede načrta posojila delničarja v obliki kreditne linije 9 milijard EUR in naj bi mu omogočile
izognitev dodatnim stroškom refinanciranja (točka 222 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Družbi Bouygues poudarjata, da sta od upravnega postopka naprej zatrjevali, da je francoska država podjetju FT dodelila več
pomoči, vključno z izjavami od julija 2002 in posojilom delničarja v obliki kreditne linije 9 milijard EUR. Čeprav se strinjata
z mnenjem Komisije, da spada strategija francoskih organov v trajen postopek reševanja, ki se je končal s podelitvijo pomoči
v obliki posojila delničarja, pa ugovarjata sklepu Komisije glede obstoja ene same pomoči, ki se je uresničila s tem posojilom.
Družbi Bouygues trdita, da je dejstvo, da so izjave od julija 2002 dodatna državna pomoč, potrjeno s sodno prakso (sodba Splošnega
sodišča z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals proti Komisiji, T-11/95, Recueil, str. II-3235). Te prejšnje pomoči,
ki so sestavni del kontinuiranega postopka podpore, bi bilo mogoče kaznovati same zase in upoštevati v okviru uporabe merila
zasebnega vlagatelja za namene opredelitve nadaljnje pomoči, ki je ob upoštevanju prejšnjih ukrepov videti le kot dejanje,
ki ga izvrši preudaren zasebni vlagatelj. V primeru, v katerem je bila izdana zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji
(točka 170), naj bi bilo spornih več ukrepov pomoči, od katerih naj bi bilo zaradi prvih dveh mogoče za tretjega trditi, da
merilo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja ni bilo spoštovano. Prav to naj bi v obravnavanem primeru zatrjevali družbi Bouygues,
poudarjajoč obstoj več pomoči, ki so po logiki francoske države druga z drugo povezane. Tako naj bi se pomoči, ki jih pomenijo
izjave od julija 2002, logično nadaljevale s posojilom delničarja. Vendar pa naj se Komisija ne bi odločila za obstoj prejšnjih
pomoči, ampak naj bi poenostavljeno in zmotno oblikovala hipotezo o uresničitvi izjav od julija 2002 v posojilu delničarja.
Družbi Bouygues dodajata, da je pristop Komisije arbitraren in zanika resničnost koristi, ki izvira iz izboljšanja bonitetne
ocene podjetja FT po izjavah od julija 2002 (glej točko 222 obrazložitve izpodbijane odločbe in točko 3.2 Obvestila Komisije
2000/K 71/07 o uporabi členov 87 [ES] in 88 [ES] za državno pomoč v obliki poroštev (UL 2000, C 71, str. 14, v nadaljevanju:
Obvestilo o pomoči v obliki poroštev)), ki naj bi bila veliko pomembnejša kot ta, ki je povezana s posojilom delničarja. V
nasprotju s tem, kar zatrjuje Komisija, naj bi bila opredelitev teh izjav kot pomoči v središču te zadeve. V zvezi s tem ne
bi bilo mogoče sprejeti argumenta, da je posojilo delničarja edini priglašeni ukrep, ker naj obseg priglasitve ne bi mogel
vplivati na presojo pojma pomoči.
Družbi Bouygues izpodbijata trditev podjetja FT, da izjav od julija 2002 ni mogoče opredeliti kot državnih pomoči, ker ne
vključujejo zaveze glede državnih sredstev. Ta trditev naj ne bi bila samo nepravilna, ampak naj bi ji nasprotovali tudi točki
208 in 218 obrazložitve izpodbijane odločbe. Poleg tega, kljub predpostavki, da so te izjave le politične in nezavezujoče,
nenatančne in pogojne, čemur naj bi se jasno nasprotovalo v točkah 209 in 210 obrazložitve izpodbijane odločbe, pa bi vendarle
lahko pomenile zavezo glede državnih sredstev v smislu člena 87(1) ES.
Družbi Bouygues pojasnjujeta, da zasebni, dobro poučeni vlagatelj takih izjav ne bi podal. Pred temi izjavami naj bi namreč
podjetje FT imelo resne strukturne težave in zelo neuravnoteženo bilanco (točka 17 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato
naj bi izgubilo zaupanje trgov (točka 20 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe). V takih okoliščinah pa zasebni, dobro
poučeni vlagatelj ne bi tako jasno zagotavljal podpore podjetju FT (točka 229 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega
naj bi francoska država podjetju FT ponujala svojo podporo julija, septembra in oktobra 2002, ne da bi sprejela ukrepe, s
katerimi bi si zagotovila možnost finančne reorganizacije podjetja FT in ponovno vzpostavitev njegove sposobnosti preživetja,
saj so bili ti ukrepi sprejeti šele pozneje (glej točke 39, 53, 54, 228 in 229 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zato je po mnenju družb Bouygues, kar zadeva izjave od julija 2002, prvi pogoj iz člena 87(1) ES, to je podelitev prednosti,
izpolnjen (točki 188 in 229 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Na drugem mestu družbi Bouygues zatrjujeta, da so izjave od julija 2002 dejansko in pravno povzročile finančno odgovornost
francoske države.
V zvezi s tem družbi Bouygues spominjata, da državne pomoči v smislu člena 87(1) ES pomenijo posege, ki v različnih oblikah
zmanjšajo stroške, ki jih običajno nosijo podjetja, in ki imajo tako, ne da bi bile subvencije v strogem pomenu besede, enake
značilnosti in enake učinke. Poleg tega na podlagi oblike pomoči načeloma ni mogoče delati razlik, saj pojem pomoči temelji
na gospodarskem konceptu prednosti, pri čemer je oblika nepomembna. Pravila Pogodbe o državnih pomočeh naj namreč državnih
posegov ne bi razlikovala glede na vzroke ali cilje, ampak naj bi jih opredeljevala glede na njihove učinke. Iz tega naj bi
izhajalo, da je pojem pomoči objektivni pojem in odvisen samo od vprašanja, ali državni ukrep enemu ali več podjetjem daje
prednost ali ne.
Družbi Bouygues menita, da je, upoštevajoč splošno načelo polnega učinka prava Skupnosti, izjave ali besedne obljube lahko
opredeliti kot pomoč, kadar imajo učinke pomoči. S sodno prakso naj bi bilo tako priznano, da izjave v medijih lahko pomenijo
odločitve in da je mogoče v okviru presoje pomoči upoštevati obljube države, da bi se ugotovilo, ali so podjetje privedle
do ravnanja, ki prispeva k uresničitvi enega od ciljev iz člena 87(3) ES (sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 2002 v zadevi
Graphischer Maschinenbau proti Komisiji, T-126/99, Recueil, str. II-2427). Poleg tega naj bi v Odločbi 2001/89/ES z dne 23. junija 1999
o pogojni odobritvi pomoči Francije za Crédit foncier de France (UL 2001, L 34, str. 36; v nadaljevanju: Odločba Crédit foncier)
Komisija kot državno pomoč opredelila ministrske izjave, poudarjajoč, da jih je treba ob upoštevanju njihovih učinkov enačiti
s poroštvom. Po mnenju družb Bouygues sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 1996 v zadevi Air France proti Komisiji (T-358/94,
Recueil, str. II-2109) tem odločbam in sodni praksi ne nasprotuje, ker se nanaša na izjavo o morebitnem ravnanju države v
odgovor na prihodnjo odločitev tretjega, katere natančna vsebina še ni določena. V nasprotju s tem pa trdna odločitev države
o njenem lastnem ravnanju, ki ni odvisno od ravnanja tretjih, lahko pomeni državno pomoč, čeprav je v obliki izjave.
Sicer pa naj bi Komisija v točki 1.1 svojega Obvestila o pomoči v obliki poroštev (glej točko 153 zgoraj) potrdila, da to
obvestilo pokriva vse oblike poroštev, ne glede na njihovo pravno podlago in vsebovano transakcijo. Po mnenju družb Bouygues
bi bilo namreč pojem poroštva treba razumeti v najširšem smislu, kot vsak mehanizem, ki neko osebo varuje pred denarno izgubo.
Glede na to opredelitev naj bi izjave, s katerimi se delničar družbe zaveže, da bo sprejel potrebne ukrepe, zlasti da bo povečal
lastna sredstva, da se ta družba ne bo soočila s težavami financiranja, pomenile obliko poroštva, danega njegovim dejanskim
in potencialnim upnikom.
Enako naj bi bilo treba pogoj zaveze glede državnih sredstev razlagati široko in bi ga bilo mogoče opredeliti z izgubo dobička
ali s potencialno zavezo glede takih sredstev. Tudi če ni takojšnjega posredovanja z državnimi sredstvi, naj bi se zaradi
dejstva, da država zaradi take zaveze tvega plačilo, lahko štelo, da je bila podeljena pomoč iz državnih sredstev. Zato bi
bilo torej kot pomoč v obliki poroštva treba šteti vsako posredovanje države, katerega učinek je, da država dejansko ali pravno
tvega, da bo morala plačati. Tako naj bi bilo v obravnavanem primeru.
V zvezi s tem naj bi bil pravno zavezujoč ali nezavezujoč značaj odločitve, ki vključuje državna sredstva, za uporabo člena
87(1) ES nepomemben. Na vseh področjih konkurenčnega prava in prava glede prostega pretoka naj bi se namreč v sodni praksi
upoštevalo akte, ki niso zavezujoči, za zagotovitev polnega učinka prava Skupnosti. To naj bi potrjevala tudi praksa Komisije.
Tako naj bi v skladu s točko 2.1.3 Obvestila o pomoči v obliki poroštev (glej točo 153 zgoraj) dejstvo, da za javna podjetja
ne veljajo stečajni postopki ali drugi postopki zaradi insolventnosti, samo po sebi pomenilo pomoč v obliki poroštva, in to
brez obveznosti države, da tem podjetjem dodeli finančno pomoč. Kot je bilo potrjeno v dopisu Komisije z dne 4. aprila 2003,
v katerem je bila Francoska republika pozvana k vložitvi stališč o ukrepu pomoči v korist Électricité de France (EDF) v obliki
neomejenega poroštva države, povezanega s statusom javnega industrijskega in trgovskega podjetja (EPIC) (Pomoč E 3/02 – Ukrep
pomoči v korist Électricité de France (UL 2003, C 164, str. 7)), naj bi bila ta trditev utemeljena s tem, da država dejansko
mora podeliti tako pomoč, drugače noben operater s temi podjetji ne bi želel skleniti pogodbe. V obravnavanem primeru bi tako
morala preprosta uporaba teh načel Komisijo pripeljati do priznanja, da obstaja zaveza glede državnih sredstev.
Izjave od julija 2002 naj bi pomenile trdne, jasne in natančne zaveze poroštva z državnimi sredstvi, naj bodo pravne ali dejanske.
Z vsako od teh izjav naj bi se francoska država jasno in natančno zavezala nasproti finančni skupnosti, da bo dala finančno
pomoč podjetju FT, če bi to bilo v težavah pri soočanju s svojimi zapadlimi dolgovi. Kot je razvidno iz točke 209 obrazložitve
izpodbijane odločbe, naj bi bile te ponavljajoče se izjave dovolj natančne, jasne in trdne, da bi dokazale obstoj verodostojne
in nepogojne zaveze francoske države. Odzivi trga, zlasti povečanje vrednosti delnic in obveznic podjetja FT po izjavi z dne
12. julija 2002, naj bi potrjevali, da se je trg zanesel na poroštvo in podporo francoske države podjetju FT (točka 221 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Nepogojnosti te podpore ni mogoče izpodbijati zaradi izrazov „če bo potrebno“, ker je ta pridržek popolnoma
formalen, saj je bil položaj podjetja FT takrat ogrožen in nastop finančnih težav gotov (točka 210 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Tako naj bi te izjave, vsaka zase ali vse skupaj, jasno izražale zavezo francoske države, da bo podjetju FT pomagala
in zanj jamčila (točki 208 in 212 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Poleg tega naj bi po mnenju družb Bouygues vsaka izjava od julija 2002 tako po francoskem kot po anglosaksonskem pravu pomenila
zavezo. Pojasnjujeta tudi, da se po francoskem pravu obstoj zaveze, ki jo prevzame upravni organ, ne presoja po obliki, ampak
po bistvenih značilnostih. Tako naj bi francosko upravno sodišče priznalo, da so lahko upravne odločbe ne samo pisne odločbe,
ampak tudi ustne odločitve. Sicer pa, čeprav jih ne spremlja noben poseben pravni akt, obljube pomenijo zavezo, ker so izjava
volje upravnega organa. Za prepoznanje zaveze države naj bi zadostovalo, da uprava ravna „tako, da ustvari prepričanje“, da
bo ravnala na določen način. Zato naj bi trdne, jasne in natančne izjave države v vsakem primeru ustvarile njeno odgovornost,
bodisi zato, ker z dano obljubo zase ustvarja pravne obveznosti, ki se jim ne more izogniti, ne da bi storila kršitev, saj
je dejstvo, da ne drži obljube, dovolj, da je odgovorna, bodisi zato, ker se je, nasprotno, z dano obljubo država nezakonito
zavezala.
Družbi Bouygues menita, da je, upoštevajoč njihove bistvene značilnosti, vsaka od izjav od julija 2002 zaveza francoske države.
Podobno naj bi trg te izjave imel za natančne, nepogojne in takšne, ki izražajo verodostojno in resnično zavezo francoske
države, ki naj bi bila začetek rešitve finančne krize podjetja FT. V skladu z načeli, ki se uporabljajo v francoskem pravu,
bi francoski državi, če ne bi spoštovala teh zavez, lahko grozile odškodninske tožbe tretjih, ki imajo pravni interes, ne
glede na to, ali bi šlo za delničarje podjetja FT, njegove zaposlene ali njegove upnike. Samo ta razlog naj bi zadostoval
za to, da se šteje, da so izjave od julija 2002 same po sebi povzročile zavezo glede državnih sredstev.
Tudi če zaveza, ki izvira iz izjav od julija 2002, po francoskem pravu ne bi bila zavezujoča, naj bi te izjave pomenile zavezo
glede državnih sredstev, ker se ta pojem razlaga široko. Francoska država naj bi namreč dejansko morala izpolniti svojo obljubo,
upoštevajoč dejansko pričakovanje, ki so ga njene izjave ustvarile na trgu (glej zlasti točki 217 in 221 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Nespoštovanje te obljube naj bi za francosko državo kot lastnika in upravitelja podjetja, večjega gospodarskega
subjekta in velikega posojilojemalca na finančnih trgih, povzročilo še večji strošek zaradi izgube kredibilnosti in ugleda
na teh trgih (točki 217 in 221 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tudi če zaveza ni pravno zavezujoča, bi to finančno tveganje
za francosko državo pomenilo zavezo glede državnih sredstev. Družbi Bouygues pojasnjujeta, da vsaka javna izjava člana vlade
v korist nekega podjetja še ne pomeni državne pomoči same po sebi, ampak jo je treba presojati z vidika njenih pogojev, sobesedila
in okoliščin v obravnavanem primeru. V obravnavanem primeru pa naj bi, upoštevajoč natančnost zadevnih izjav, pomembnost podjetja
FT, njegovega položaja dolgoletnega operaterja in izredne resnosti njegovega finančnega položaja zadevne izjave imele poseben
pomen, ki naj bi ustrezal poroštvu, ki ga je dala francoska država.
Družbi Bouygues navajata, da je iz okrožnice ministra za gospodarstvo z dne 22. julija 2003 z naslovom Popis določil za implicitno
in eksplicitno poroštvo, ki ga daje [francoska] država (v nadaljevanju: okrožnica z dne 22. julija 2003), in zlasti pojasnila,
priloženega tej okrožnici, razvidno, da izrecno poroštvo predpostavlja, da je v pravni podlagi naveden izraz „država daje
poroštvo“, medtem ko implicitno poroštvo zahteva le to, da se ugotovi, ali upravni akt „povzroča in vsebuje finančne posledice
za državo“. V pojasnilu naj bi bilo tudi priznano, da lahko državno poroštvo izvira med drugim iz „ministrskega dopisa ali
katere koli druge podlage“ in lahko poroštva, dana brez veljavne pravne podlage, vseeno „ustvarjajo pravice v korist njihovih
upravičencev“. Ker pa naj bi Komisija priznala, da izjave od julija 2002 vključujejo finančno tveganje in so dovolj jasne,
natančne in trdne, da izražajo obstoj verodostojne zaveze francoske države, bi morala sklepati o obstoju implicitnega poroštva,
ki pomeni državno pomoč.
Na tretjem mestu družbi Bouygues navajata, da so izjave od julija 2002 izkrivljale konkurenco in prizadele trgovino med državami
članicami.
Družbi Bouygues iz vsega navedenega sklepata, da so izjave od julija 2002 podjetju FT dale selektivno prednost, ki ni upravičljiva
s stališča merila zasebnega vlagatelja, ki zavezuje sredstva francoske države, izkrivlja konkurenco in škoduje trgovini med
državami članicami. Zato naj bi te izjave, vsaka zase ali vse skupaj, izpolnjevale štiri pogoje, postavljene v členu 87(1)
ES, in pomenile eno ali več državnih pomoči, ki so različne od pomoči, ki jo pomeni posojilo delničarja. Zato naj bi Komisija,
s tem da teh izjav ni opredelila za ločene pomoči, kršila člen 87(1) ES.
Drugi tožbeni razlog družb Bouygues
Družbi Bouygues menita, da je treba tudi člen 1 izpodbijane odločbe razglasiti za ničnega zaradi dvojne kršitve pravil postopka,
in sicer protislovne in nezadostne obrazložitve.
V zvezi s protislovno obrazložitvijo družbi Bouygues navajata, da medtem ko prvi del obrazložitve dokazuje, da izjave od julija
2002 izpolnjujejo vse pogoje, da se lahko opredelijo kot državna pomoč, pa naj bi drugi del obrazložitve tej tezi nasprotoval.
Tako naj bi na podlagi ugotovitev iz točk 36, 51 in 53 obrazložitve izpodbijane odločbe Komisija najprej presodila, da so
izjave od julija 2002 dovolj jasne, natančne in trdne, da je iz njih mogoče sklepati o obstoju nedvoumne, trdne in verodostojne
zaveze francoske države (točke 185 in od 207 do 210 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija naj bi nato ugotovila, da
se ta zaveza nanaša na državna sredstva, ker lahko povzroči strošek za francosko državo. Ta naj bi imela pravno ali dejansko
obveznost spoštovati to obljubo, sicer bi morala povrniti škodo upnikom podjetja FT ali vsaj trpeti izgubo kredibilnosti na
finančnem trgu, kar naj bi pomenilo še večjo finančno izgubo (točki 217 in 221 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Dalje naj bi Komisija ugotovila, da izjave od julija 2002 podjetju FT dajejo gotovo in dodatno prednost s tem, da prispevajo
k ohranitvi njegove bonitetne ocene in k povečanju tečaja njegovih delnic (točki 188 in 221 obrazložitve izpodbijane odločbe),
ki je prednost, ki je podjetje FT ne bi moglo imeti v običajnih tržnih razmerah glede na njegov katastrofalen finančni položaj
(točka 212 obrazložitve izpodbijane odločbe). Iz povezave točk 56, 221 in 222 obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi bilo
razvidno, da je to prednost, in sicer možnost, da dostopa do finančnih trgov pod ugodnimi pogoji, podjetje FT imelo pred objavo
o posojilu delničarja. Podobno naj bi bilo v točki 188 obrazložitve izpodbijane odločbe potrjeno, da je Komisija presodila,
da je imelo podjetje FT od julija in vse do oktobra 2002 selektivno prednost.
Poleg tega naj bi bilo iz točk 17, od 20 do 35, 37, 39, 41, 49, 59, 229 in 230 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno,
da glede na težak finančni položaj podjetja FT v tistem obdobju tako dana prednost ni bila upravičena z vidika merila zasebnega,
dobro poučenega vlagatelja. Nazadnje naj bi Komisija priznala, da je ta prednost izkrivljala ali grozila z izkrivljanjem konkurence
na posebno občutljiv način (točka 198 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da lahko ta položaj prizadene trgovino med državami
članicami (točka 200 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar pa naj kljub ugotovitvi, da so vsi pogoji za pojem pomoči v smislu člena 87(1) ES izpolnjeni, Komisija izjav od julija
2002 ne bi opredelila za državne pomoči (točka 219 obrazložitve izpodbijane odločbe), ker naj ne bi imela na voljo dovolj
podatkov, da bi lahko neovrgljivo dokazala obstoj takih pomoči (točki 189 in 219 obrazložitve izpodbijane odločbe). Družbi
Bouygues menita, da je ta sklep protisloven, ker je obrazložitev izpodbijane odločbe, s katero je ugotovljen obstoj vseh pogojev
za državno pomoč, zadostna in ne potrebuje dodatnih dokazov.
Glede nezadostne obrazložitve družbi Bouygues poudarjata, da zavrnitev opredelitve izjav od julija 2002 kot državne pomoči
temelji na nezadostnih razlogih. Komisija naj bi najprej v točkah 188 in 218 obrazložitve izpodbijane odločbe sprejela možnost,
da se te izjave opredeli kot pomoč, pri čemer je menila, da gre za „inovativno hipotezo, ki pa verjetno ni neutemeljena“.
V točkah 189 in 219 obrazložitve izpodbijane odločbe pa naj bi izjavila, da ne „razpolaga z zadostnimi podatki, da bi na neovrgljiv
način dokazala prisotnost pomoči, ki temelji na tej inovativni hipotezi“. Družbi Bouygues menita, da taka nedoločna obrazložitev
ne more upravičiti tega, da je Komisija zavrnila, da izjave od julija 2002 opredeli kot državno pomoč, in da je v nasprotju
z obveznostjo obrazložitve. Po eni strani naj Komisija ne bi razložila, zakaj naj bi bila opredelitev „inovativna“. Po drugi
strani pa naj ne bi opredelila, kateri dokazi manjkajo, da bi bila pomoč lahko dokazana.
Prvič, glede zatrjevane inovativnosti opredelitve pomoči družbi Bouygues spominjata, da je pojem pomoči objektiven pojem,
ki zajema vse državne ukrepe, ki lahko nekemu podjetju neposredno ali posredno dajejo prednost. Ta pojem naj bi bil strogo
pravni in torej odvisen samo od vprašanja, ali je podjetje, ki je prejemnik pomoči, imelo gospodarske prednosti, ki jih v
običajnih tržnih razmerah ne bi imelo. Iz tega naj bi sledilo, da Komisija nima možnosti odločanja po prostem preudarku, da
bi ugotovila, ali neki ukrep pomeni državno pomoč. Šele v fazi preskusa morebitne združljivosti pomoči v smislu člena 87(3)
ES, ki vključuje zapletene gospodarske, socialne, regionalne in sektorske presoje, naj bi imela veliko možnost odločanja po
prostem preudarku. Komisija bi torej morala kot državno pomoč opredeliti vse ukrepe, ki objektivno izpolnjujejo pogoje iz
člena 87(1) ES.
Komisija se torej ne more zadovoljiti z zatrjevanjem inovativnosti posebne uporabe člena 87(1) ES, da bi se vzdržala sklepanja
o obstoju državne pomoči. Priznati nasprotno bi torej pomenilo, da se pojem državne pomoči ne razvija, posledica pa naj bi
bila odvzem polnega učinka členu 87 ES in naslednjim.
Družbi Bouygues poudarjata, da ta zadeva vsekakor ne pomeni prvega primera, v katerem se je Komisija izrekla o pravni opredelitvi
izjav o podpori, ki jih dajo organi neke države članice v korist nekega podjetja, glede na člena 87 ES in 88 ES. V odločbi
Crédit foncier (glej točko 159 zgoraj) naj bi Komisija štela, da je bil cilj javnih izjav francoskih organov pomiriti upnike
Crédit foncier de France (v nadaljevanju: CFF) glede kakovosti njihovih terjatev, in jih opredelila kot državne pomoči. Po
mnenju družb Bouygues je v obravnavanem primeru potrebna enaka presoja, ker sta si ti zadevi v dejstvih zelo podobni. Prvič,
CFF in podjetje FT naj bi se soočala s podobnimi finančnimi težavami, med katerimi sta velika zadolžitev in padec bonitetne
ocene, zaradi katerih je zaprt dostop do trga obveznic (točka 14 obrazložitve odločbe o Crédit foncier). Drugič, v sporočilu
za javnost z dne 26. julija 1996 naj bi minister za gospodarstvo navedel, podobno kot je potrdil v izjavi z dne 12. julija
2002, da se je „francoska država zavezala, da bo plačala vse zapadle dolgove CFF iz vrednostnih papirjev, tako glavnice kot
obresti“ (točka 36 obrazložitve odločbe o Crédit foncier, glej tudi točko 208 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tretjič,
v točki 40 obrazložitve odločbe o Crédit foncier naj bi Komisija spomnila na nujnost upoštevanja učinkov ukrepov podpore,
in da je glede tega „s pomiritvijo upnikov glede kakovosti njihovih terjatev zadevna izjava povzročila izognitev zahtevi za
poplačilo vrednostnih papirjev CFF v obdobju težke krize likvidnosti, ko se ustanova ni mogla pod normalnimi pogoji financirati
na trgu“. V primeru podjetja FT naj bi bili učinki glede ponovno pridobljenega zaupanja trgov enaki. Nazadnje naj bi bilo
mogoče točko 44 obrazložitve odločbe o Crédit foncier, v kateri „Komisija meni, da je izjava ministra [za gospodarstvo] z
aprila 1996, čeprav ni bila pravnoformalna, kljub temu imela bistvene učinke in jo je zato treba šteti za enako poroštvu“,
uporabiti v primeru podjetja FT. Vendar družbi Bouygues priznavata, da drugače od zadevnega sporočila za javnost ministra
za gospodarstvo v odločbi o Crédit foncier izjave od julija 2002 ne vključujejo izraza „zaveza“. Vendar naj bi zaveza lahko
izhajala iz uporabljenih izrazov, iz njihove trdnosti in ponavljanja, tako kot v primeru navedenih izjav.
Iz navedenega naj bi sledilo, da je razlog v zvezi z zatrjevano inovativnostjo opredelitve pomoči nezadosten.
Na drugem mestu, v zvezi z zatrjevanim pomanjkanjem zadostnih podatkov, da bi se lahko neovrgljivo dokazalo pomoč (točka 189
obrazložitve izpodbijane odločbe), družbi Bouygues Komisiji očitata, da ni razložila, kateri dokazi za to manjkajo. Ker je
imela na voljo poročilo z dne 28. aprila 2004 ter več poročil in študij, ki so jih napisali tretji, vključno z družbama Bouygues,
naj Komisija ne bi mogla veljavno zatrjevati, da ni imela dovolj podatkov, da bi se izrekla o pravni opredelitvi izjav od
julija 2002. Na podlagi teh podatkov naj bi Komisija prišla do končne opredelitve teh izjav ali pa bi vsaj morala preučiti
ustreznost teh podatkov, da bi jasno in natančno obrazložila zavrnitev te opredelitve. Celo ob predpostavki, da to ni bilo
mogoče, bi morala Komisija zbrati dodatne podatke, preden je končala upravni postopek in sprejela izpodbijano obrazložitev.
d)     Trditve Komisije
Prvi del drugega tožbenega razloga Francoske republike in podjetja FT
Komisija najprej zatrjuje, da Francoska republika nedopustno ločuje točko 194 obrazložitve izpodbijane odločbe, v skladu s
katero je podjetju FT s posojilom delničarja dana prednost, od točke 197 ter zlasti točk od 203 do 230 obrazložitve izpodbijane
odločbe, v katerih je Komisija preučila, ali tako dana prednost spoštuje merilo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja.
Po mnenju Komisije Francoska republika in podjetje FT napačno statično in „fotografsko“ razlagata zadevne dogodke ter ozko
in fragmentarno razumeta izpodbijano odločbo. Cilj njunega pristopa naj bi bil omejiti preučitev samo na ukrepe, priglašene
decembra 2002, z izključitvijo izjav od julija 2002, ki so bile namenjene pomiritvi trga pred dajanjem na voljo kreditne linije
v vrednosti 9 milijard EUR decembra 2002. Vendar naj dogodkov, ki so se zgodili pred načrtom posojila delničarja z decembra
2002, ne bi bilo mogoče preučiti po fazah. V točkah 187 in 222 ter naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi Komisija
tudi razložila razloge, zaradi katerih je morala preučiti izjave od julija 2002 in posojilo delničarja kot celoto. Prav tako
naj bi v istih točkah obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da je bilo neodvisno od vprašanja, ali se lahko te izjave
same štejejo za pomoč, ob konkretizaciji tega zaporedja dogodkov decembra 2002 dokazano, da od tedaj nepreklicna zaveza francoske
države ni bila v skladu z merilom zasebnega vlagatelja in je pomenila državno pomoč. Strategija francoskih organov naj bi
bila namreč vključena v kontinuiran postopek reševanja podjetja FT, ki naj ne bi bil omejen na dogodke z decembra 2002 (točke
219 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe). Ta vidik naj bi bil dovolj natančno razviden iz izpodbijane odločbe, zlasti
iz točk 191 in 223 njene obrazložitve.
Zgoraj opisani vidik naj bi bil povzet v točki 191 obrazložitve izpodbijane odločbe in naj bi se izražal med drugim v kronološki
predstavitvi dejstev v točki 20 in naslednji ter točki 36 in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe. V zvezi s tem se
Komisija sklicuje na v točki 152 zgoraj navedeno sodbo BP Chemicals proti Komisiji (točka 179), v kateri je Splošno sodišče
opozorilo na nujnost upoštevanja celovitosti operacije reševanja podjetja in za nično razglasilo odločbo Komisije, v kateri
so bile napačno ločene različne transakcije zadevnih kapitalskih vložkov. Iz tega naj bi izhajala obveznost Komisije, zlasti
v okviru presoje zapletenih operacij reševanja in prestrukturiranja, da preuči, koliko naj bi pretekla dejanja, ki jih ne
bi opravil dobro poučen vlagatelj, pogojevala ali olajšala sedanje ravnanje. V takih primerih bi bilo namreč ločeno ravnanje
na koncu postopka lahko videti „poučeno“, če bi bilo vzeto iz konteksta, tako kot v obravnavanem primeru skušata storiti Francoska
republika in podjetje FT. Komisija dodaja, da v točki 152 zgoraj v navedeni sodbi BP Chemicals proti Komisiji Splošno sodišče
ni sklepalo, da tretji kapitalski vložek pomeni državno pomoč.
Iz tega, kako si sledijo glavni dogodki, kakor so opisani v točkah od 36 do 56 obrazložitve izpodbijane odločbe, naj bi bil
jasno razviden namen, ki ga je objavila Francoska republika, da bo pomagala podjetju FT, da bi preprečila poznejše poslabšanje
njegove bonitetne ocene. V zvezi s tem naj se finančni trg ne bi spraševal o tem, ali so bile izjave od julija 2002 zavezujoče
ali ne in ali je bila z njimi izražena nepreklicna zaveza ali ne. Prej naj bi šlo za vtis, ki ga je francoska država naredila,
da je ta zaveza zavezujoča, in ki je bil odločilen za zaznavanje tako bonitetnih agencij kot trga, upoštevajoč povišanje tečaja
delnic podjetja FT po izjavi z 12. julija 2002. Francoska republika naj ne bi niti razložila niti dokazala razlogov, zaradi
katerih bi moral trg dvomiti o trdnosti zaveze francoske države. Nasprotno, iz predložitve poročila o stanju podjetja FT z
dne 4. decembra 2002 upravnemu odboru naj bi bilo razvidno, da za podjetje FT ni bilo dvoma, da je bila podpora francoske
države pomembna za bonitetne agencije. Zato naj vprašanje, ali so izjave od julija 2002 pomenile državno pomoč, ne bi bilo
več upoštevno, ker naj bi bilo v trenutku uresničitve teh izjav decembra 2002 v obliki načrta posojila delničarja po eni strani
dokazano, da je zaveza postala nepreklicna, in po drugi strani, da ni v skladu z merilom zasebnega vlagatelja, saj do njega
ni prišlo v običajnih tržnih razmerah.
Ta sklep naj ne bi bil postavljen pod vprašaj zaradi v točki 159 zgoraj navedene sodbe Air France proti Komisiji (točki 74
in 79). Ta sodba naj bi nasprotno potrdila, da glede na položaj podjetja FT julija 2002 zasebni vlagatelj ne bi dal takih
izjav, kot so jih dali francoski organi od julija 2002, ki bi lahko omajale njeno verodostojnost in ugled, ne da bi prej vsaj
opravil revizijo podjetja FT (točka 228 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe). V času izjave z dne 12. julija 2002
pa naj francoski organi ne bi poznali natančnega obsega finančnih težav podjetja FT. Komisija vseeno priznava, da se v točki
159 v navedeni sodbi Air France proti Komisiji zgoraj Splošno sodišče ni izreklo o vprašanju, ali se merilo dobro poučenega
vlagatelja uporablja le za pravno nepreklicno zavezo.
Komisija poudarja, da nikoli ni zanikala, da lahko izjave od julija 2002 vključujejo finančno tveganje. Kljub temu naj bi
štela, da nima na voljo dovolj podatkov, da bi neovrgljivo dokazala, na podlagi te inovativne teze, da te izjave pomenijo
nepreklicno zavezo glede državnih sredstev in torej pomoč v smislu člena 87 ES (točki 218 in 219 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Vseeno naj bi upravičeno preverila, ali bi v okoliščinah, kot so te iz julija 2002, dobro poučeni zasebni vlagatelj
prevzel enako tveganje (točki 218 in 229 obrazložitve izpodbijane odločbe), ki je bilo po eni strani sestavljeno iz gospodarskega
tveganja, povezanega z verodostojnostjo teh izjav na trgu (točke 217, 220 in 221 obrazložitve izpodbijane odločbe), in po
drugi strani iz pravnega tveganja, ker naj bi bilo mogoče te izjave v skladu z več nacionalnimi pravnimi redi šteti za zavezujoče
(točka 215 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato naj bi Komisija najprej samo tezo, da izjave od 12. julija 2002 pomenijo
državno pomoč, opredelila kot „inovativno hipotezo, ki pa verjetno ni neutemeljena“ (točki 188 in 218 obrazložitve izpodbijane
odločbe), nato pa izjavila, da na tej podlagi ne more neovrgljivo dokazati obstoja državne pomoči (točki 189 in 219 obrazložitve
izpodbijane odločbe), in nazadnje sprejela „bolj tradicionalen“ pristop k pojmu pomoči (točke od 219 do 230 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Iz tega naj bi sklepala, da je bilo od julija 2002 ravnanje javnega vlagatelja nemogoče primerjati z zasebnim v
običajnih tržnih razmerah, ker noben zasebni vlagatelj ne bi bil zmožen vplivati na trg tako, kot so vplivali francoski organi
s svojimi izjavami od julija 2002. Zato naj bi Komisija prišla do sklepa, da bi bila uporaba merila zasebnega vlagatelja za
položaj, kakršen je bil decembra 2002, izkrivljena, ker takrat ni bilo več mogoče soditi o položaju podjetja FT v običajnih
tržnih razmerah (točke od 219 do 230 obrazložitve te odločbe).
Komisija izpodbija hipotezo, da je državam članicam onemogočila, da ravnajo kot poučeni vlagatelji. Zasebni gospodarski subjekt
bi se tudi lahko izrekel ali ravnal tako, da bi nastala nepreklicna pravna zaveza, ki bi vključevala finančno tveganje, ne
da bi bila njena nepreklicnost gotova. Zato lahko Komisija upravičeno preveri, ali bi zasebni vlagatelj prevzel tako tveganje
in torej uporabi merilo zasebnega vlagatelja za ravnanja, ki potencialno ne povzročijo nepreklicnih pravnih zavez. Tako naj
bi se omejila na primerjanje ravnanja francoske države in ravnanja zasebnega gospodarskega subjekta v celotnem postopku, ki
naj bi to državo privedel k uresničitvi svoje podpore v obliki posojila delničarja, ki naj bi pomenilo le uresničitev načelne
odločitve o podpori podjetja FT z ustreznimi ukrepi, objavljenimi v izjavah od julija 2002 (točki 36 in 185 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Vendar naj bi javna objava te jasne in kategorične zaveze v razmerju do trga vključevala finančna tveganja, ki jih
zasebni vlagatelj ne bi sprejel s tolikšno nepazljivostjo, vsaj ne, preden bi se celovito pozanimal o gospodarskem stanju
podjetja FT (točka 229 obrazložitve izpodbijane odločbe). Francoski organi naj bi med upravnim postopkom sami priznali, da
12. julija 2002 niso poznali podrobnega položaja podjetja FT niti učinkovitih sredstev za izboljšanje njegovega stanja. V
takem položaju naj bi se vsak dobro poučen vlagatelj izogibal dajanju izjav, ki bi bile zavezujoče, četudi le za prihodnost,
in ki bi lahko ogrozile njegov finančni položaj na trgu. Komisija pojasnjuje, da se mora država, ko namerava sprejeti ukrepe
podpore v korist podjetja v težavah in ta namen sporočiti trgu, truditi, da ne povzroča izkrivljanja konkurence in da, če
se nanje nanašajo, spoštuje predpise s področja državnih pomoči. Zato, če ta podpora lahko pomeni državno pomoč, je treba
vsaki izjavi o podpori dodati izrecen pridržek, da bo vsako poznejše posredovanje prej priglašeno Komisiji in izvršeno šele
po tem, ko bo odobreno, s čimer bi taka izjava postala pogojna.
Drugi del drugega tožbenega razloga Francoske republike in podjetja FT
Komisija meni, da je, upoštevajoč stvarno in gospodarsko povezavo med izjavo z dne 12. julija 2002 in načrtom posojila delničarja,
nujno treba preučiti celotno ravnanje francoske države od julija 2002 (točka 187 obrazložitve izpodbijane odločbe). Omejiti
preučitev samo na dejstva iz priglasitve bi pomenilo pustiti državi članici prosto izbiro pri določanju upoštevnega obdobja
analize, kar bi bilo v nasprotju z objektivnostjo pojma pomoči, ki temelji na gospodarski resničnosti. Zato mora Komisija,
če pozna objektivno upoštevna predhodna dejstva, ta vključiti v svojo analizo. V obravnavanem primeru naj bi bila izjava z
dne 12. julija 2002 del „veliko daljše verige ravnanj“, od katerih sta načrt posojila delničarja in vpis povečanja kapitala
le zadnji sestavini. Zato jih je Komisija morala v celoti preučiti, kar naj bi jo privedlo do pravilnega sklepa, da so bili
elementi, ki sestavljajo pojem pomoči, podani decembra 2002.
Komisija prereka, da izjava z dne 12. julija 2002 ni vključevala državne zaveze glede morebitne finančne podpore podjetju
FT in da se je opirala na zgolj subjektiven vtis, kako bi lahko po njenem mnenju trgi zaznali to izjavo. Nasprotno, opirala
naj bi se na objektivna dejstva, ki dokazujejo, da je s stališča trga ta izjava ustvarila vtis zavezujoče zaveze in bodočega
posredovanja francoske države. Tako naj bi bile izjave od julija 2002 namenjene pomiritvi trgov, francoski organi pa naj bi
stopili v stik z bonitetnimi agencijami, da bi preprečili, da bi se ocena obveznic podjetja FT spustila na raven
junk bond
. Poleg tega, kot je razvidno iz točke 210 obrazložitve izpodbijane odločbe, naj bi bila teza Francoske republike in podjetja
FT protislovna. Ker pa ti tožeči stranki podrobno ne izpodbijata zakonitosti te točke obrazložitve izpodbijane odločbe, je
treba to tezo zavrniti kot neutemeljeno.
Komisija iz vsega navedenega sklepa, da je treba drugi tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT zavrniti kot neutemeljen.
Tretji tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT
–       Očitna napaka pri presoji glede izjave z dne 12. julija 2002
Komisija meni, da je bila odločitev francoske države, da bo pomagala podjetju FT, sprejeta že 12. julija 2002, čeprav podrobna
pravila njene zaveze takrat še niso bila določena. Izjava z dne 12. julija naj bi bila del „strategije verodostojne zaveze
države za podporo podjetju FT“ in naj bi jo trg kot tako tudi zaznal (točka 220 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz dobesedne analize te izjave in njenega konteksta naj bi bilo razvidno, da je bila ta zaveza jasna in vrh tega tudi ponovljena
(točke od 205 do 212 obrazložitve te odločbe), zlasti v zvezi z bonitetnimi agencijami. V sporočilu za javnost z dne 12. julija
2002 naj bi bonitetna agencija S & P pojasnila, da so francoski organi neposredno stopili v stik z njo, da bi jo prepričali
o svoji podpori v korist podjetja FT (točka 38 obrazložitve izpodbijane odločbe). S stališča kontaktiranih bonitetnih agencij
je izjava z dne 12. julija 2002 torej izražala objavljeno voljo francoske države, da bo pomagala podjetju FT. Take ponavljajoče
se in usklajene izjave, ki jih je dal minister, ki je pristojen za upravljanje deležev francoske države in ki zastopa večinskega
delničarja podjetja FT, bi trg zagotovo imel za verodostojno in nepogojno zavezo francoske države, da bo finančno pomagala
podjetju FT (točka 217 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija naj bi dokazala, da je bila ta zaznava trgov potrjena z
odzivom finančnih analitikov in njihovimi komentarji, ki naj bi izjavo z dne 12. julija 2002 razlagali kot trdno zavezo o
finančni pomoči in kot podporo oceni podjetja FT na ravni varnih naložb (točke 220, 221, 37, 38, 52 in 58 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija meni, da dejstvo, da je francoska država svoje ravnanje opredelila kot dobro poučeno, ne povzroča dvoma o nepogojnosti
njene zaveze. Podobno, omembe morebitnega nastanka finančnih težav podjetja FT naj ne bi bilo mogoče razlagati kot odložilni
ali razvezni pogoj te zaveze (točka 210 obrazložitve izpodbijane odločbe). Nobeno dejstvo naj namreč ne bi kazalo na to, da
je trg v zvezi s tem zaznal kakršen koli pogoj. Če bi minister za gospodarstvo želel svojo zavezo pogojevati s spoštovanjem
prava Skupnosti, se ne bi zadovoljil z uporabo izrazov „dobro poučeni vlagatelj“, ki naj jih trgi ne bi nujno šteli, kot da
spadajo pod pravo državnih pomoči, ampak bi moral izraziti izrecen pridržek, in sicer da bo vsako poznejše posredovanje prej
priglašeno Komisiji in izvedeno samo, če ga bo ta odobrila (točka 229 obrazložitve izpodbijane odločbe). Nazadnje, v zvezi
z razliko med odločbo o Crédit foncier (glej točko 159 zgoraj) in izpodbijano odločbo Komisija priznava, da v obravnavanem
primeru zaveza francoske države ni bila tako natančna kot v okoliščinah te druge zadeve.
Komisija v zvezi z vprašanjem, ali je izjava z dne 12. julija 2002 vplivala na položaj trga decembra 2002, napotuje na svoje
utemeljevanje v okviru odgovora na prvi in drugi tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT. Ta izjava naj bi v bistvenem
povzročila, da se je lahko ocena podjetja FT vse do decembra 2002 obdržala na ravni varnih naložb, namesto da bi se spustila
na raven
junk bond
. Francoska država naj bi namreč septembra 2002 ponovila svojo podporo podjetju FT, tako da naj bi bonitetna agencija Moody's
spremenila perspektivo dolga z negativne na stabilno (točka 52 obrazložitve izpodbijane odločbe). Agencija S & P naj bi decembra
2002 ponovila, da je bila podpora francoske države od julija 2002 ključni dejavnik za ohranitev ocene na ravni varnih naložb
(točka 58 obrazložitve te odločbe). Če pa ocena julija 2002 ne bi bila obdržana na tej ravni, povečanje lastnih sredstev podjetja
FT, ki je bistveni sestavni del načrta Ambition 2002, ne bi moglo biti izvedeno pod enakimi pogoji. Torej je izjava z dne
12. julija 2002 vplivala na ukrepe decembra 2002, vsi dogodki po juliju 2002 pa naj bi nastopili v okoliščinah trga, „okuženega“
s temi izjavami. V zvezi s tem naj bi Francoska republika napačno zatrjevala, da njeni stiki, v vlogi, ki jo ima kot večinski
delničar podjetja FT, z bonitetnimi agencijami niso neobičajni. Upoštevajoč velikost dolga podjetja FT (70 milijard EUR) ter
neobstoj jasnih in popolnih podatkov o gospodarskem položaju podjetja FT, zasebni večinski delničar v enakih okoliščinah ne
bi dal takih izjav o podpori v korist podjetja FT (točka 229 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato so po mnenju Komisije
izjave od julija 2002 in stiki z bonitetnimi agencijami „okužili“ položaj na trgu, tako da ob objavi o načrtu posojila delničarja
decembra 2002 ta objava ni mogla šteti, kot da je bila dana v običajnih tržnih razmerah. Tega učinka „okužbe“ naj ne bi odpravili
drugi dejavniki, ki so vplivali na dojemanje trgov po juliju 2002 (točki 260 in 261 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Poleg tega Komisija zavrača kritike na račun metodologije, uporabljene v poročilu z dne 28. aprila 2004. Nazadnje izpodbija
upoštevnost primerjave med Deutsche Telekom in podjetjem FT, kot sta jo opravili Francoska republika in podjetje FT, da bi
dokazala, da izjave od julija 2002 niso bile odločilne.
–       Očitna napaka pri presoji glede uporabe merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja
Glede zatrjevane očitne napake pri presoji, ki naj bi bila v uporabi merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja, čeprav
Komisija ni priznala obstoja prednosti, napotuje na svojo obrambo glede drugega dela drugega tožbenega razloga Francoske republike
in podjetja FT. Vendar dodaja, da je vedno štela, da nepreklicna ponudba posojila delničarja vključuje prednost v korist podjetja
FT. Komisija pa naj vseeno ne bi štela za koristno, da se izreče o teoretičnem vprašanju, ali bi ta prednost, če bi se jo
presojalo ločeno in ne da bi se upoštevalo izjave od julija 2002, lahko bila v skladu z merilom dobro poučenega vlagatelja.
To vprašanje naj bi namreč zaradi razlogov, predstavljenih v točki 225 obrazložitve izpodbijane odločbe, postalo brezpredmetno.
V zvezi s tem Komisija spominja na točke 187 ter 222 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe in svojo utemeljitev v
odgovor na drugi tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT, v katerih so navedeni razlogi, zaradi katerih je morala
izjave od julija 2002 in načrt posojila delničarja z decembra 2002 preučiti skupaj. Neodvisno od vprašanja, ali te izjave
ali ta načrt, ločeno gledano, izpolnjujejo vse pogoje, da bi bili opredeljeni kot pomoč, naj bi Komisija dokazala, da ob uresničitvi
zaporedja dogodkov decembra 2002 od tedaj nepreklicna zaveza francoske države, postavljena v kontekst izjav od julija 2002,
ni bila združljiva z merilom zasebnega vlagatelja in je zato pomenila državno pomoč. V zvezi s trditvijo podjetja FT o tem,
da posojilo delničarja nikoli ni bilo podpisano, Komisija napotuje na točko 196 obrazložitve izpodbijane odločbe. Poleg tega
naj nikoli ne bi zatrjevala, da je trg ponudbo posojila delničarja zaznal, kot da je z njo uresničena zaveza francoske države,
ki presega njeno bodočo udeležbo pri povečanju kapitala. Bistvena naj bi bila pomembnost, ki so jo bonitetne agencije pripisovale
podpori francoske države. Ta podpora in odzivi bonitetnih agencij pa naj bi obstajali že od julija 2002. Poleg tega Komisija
ne izpodbija pozitivnega odziva trga po objavah z dne 2. oktobra 2002 o imenovanju novega predsednika upravnega odbora podjetja
FT. Vendar naj podjetje FT ne bi razložilo, zakaj je bilo to imenovanje odločilnejše kot izjave in neposredni stiki z bonitetnimi
agencijami julija 2002 pri preprečitvi padca ocene podjetja FT na raven
junk bond
. Vpliv načrta posojila delničarja na trg od decembra 2002 naj bi tudi bil manjši kot vpliv izjav od julija 2002, saj je bil
decembra 2002 trg že precej pomirjen v zvezi z resničnostjo in trdnostjo podpore francoske države podjetju FT. Upoštevajoč
učinke izjav od julija 2002 naj bi torej do posojila delničarja prišlo v neobičajnih tržnih razmerah in naj bi bila torej
s tem podjetju FT dana prednost.
–       Očitna napaka pri presoji v zvezi z ravnanjem francoske države kot dobro poučenim vlagateljem
Komisija meni, da je v celoti odgovorila na očitek o zatrjevani očitni napaki pri presoji v zvezi z uporabo merila zasebnega,
dobro poučenega vlagatelja, ki je ne šteje kot ločen očitek. Zato naj bi bila preučitev tega očitka bodisi brezpredmetna bodisi
nedopustna v smislu člena 44 Poslovnika.
Komisija iz vsega navedenega sklepa, da je tretji tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT delno brezpredmeten ali
nedopusten in delno neutemeljen ter ga je zato treba zavreči ali zavrniti.
Prvi tožbeni razlog družb Bouygues
–       Trditve družb Bouygues
Komisija izpodbija statični in „fotografski“ pristop družb Bouygues glede operacije reševanja podjetja FT, katerega namen
naj bi bil omejiti preučitev na podlagi člena 87(1) ES na izjave od julija 2002, medtem ko naj bi v zadevi T‑425/04 Francoska
republika želela to preučitev omejiti samo na ukrepe, priglašene decembra 2002. Po mnenju Komisije teza, da te izjave, gledane
bodisi ločeno bodisi skupaj, izpolnjujejo štiri pogoje za državno pomoč, izvira iz ozkega, delnega in napačnega razumevanja
izpodbijane odločbe in ne upošteva dejstva, da so dogodki pred posojilom delničarja decembra 2002 v okviru kontinuiranega
postopka reševanja povezani tako stvarno kot gospodarsko.
Komisija naj bi namreč morala glede na merilo zasebnega vlagatelja preučiti izjave od julija 2002 in načrt posojila delničarja
skupaj, ker je bil ta načrt le uresničitev zaporedja prejšnjih dogodkov (točke od 187 do 189, 191 in od 215 do 230 obrazložitve
izpodbijane odločbe). Ta pristop naj bi bil potrjen v sodni praksi, ki zahteva, da se upošteva celota zapletene operacije
za reševanje in prestrukturiranje ter zlasti preuči, koliko naj bi pretekla ravnanja, ki jih dobro poučeni vlagatelj v tržnem
gospodarstvu ne bi storil, naredila nujno ali olajšala sedanje in ločeno ravnanje, ki bi bilo lahko videti kot dobro poučeno,
če bi bilo vzeto iz konteksta (v točki 152 zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji, točka 179). Komisija dodaja,
da bi bile ob uporabi merila zasebnega vlagatelja prejšnje pomoči, ki spadajo v kontinuiran proces, načeloma lahko sankcionirane
kot take kot tudi upoštevane za opredelitev naslednje pomoči, ki je ob upoštevanju teh prejšnjih pomoči le videti kot ravnanje,
ki bi ga bil lahko opravil dobro poučen vlagatelj. Družbi Bouygues pa naj ne bi izpodbijali dejstva, da je posojilo delničarja
v izpodbijani odločbi opredeljeno kot državna pomoč. Tako naj vprašanje, ali izjave od julija 2002 pomenijo državno pomoč,
ne bi bilo več upoštevno, ker naj bi bilo ob uresničitvi teh izjav decembra 2002 v obliki posojila delničarja dokazano, po
eni strani, da je zaveza francoske držav postala nepreklicna in, po drugi strani, da ni v skladu z merilom zasebnega vlagatelja.
V zvezi s tem Komisija izpodbija podobnost dejstev v obravnavanem primeru in dejstev iz zadeve, v kateri je bila izdana odločba
o Crédit foncier (glej točko 159 zgoraj). V obravnavani zadevi naj izjave ministra za gospodarstvo ne bi imele enake moči
in stopnje natančnosti glede trdne zaveze francoske države kot izjave, ki so bile predmet odločbe o Crédit foncier (glej točko
36 obrazložitve odločbe o Crédit foncier in točko 219 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija dodaja, da ni niti naloga države, ki priglasi pomoč, niti zainteresiranih strank, da določijo upoštevno obdobje analize.
Pojem državne pomoči naj bi bil objektiven in utemeljen na gospodarski resničnosti. Zato bi morala Komisija v svojo analizo
vključiti objektivno upoštevna predhodna dejstva, če jih preučuje. V obravnavanem primeru naj bi bile izjave od julija 2002
del „veliko daljše verige ravnanj“, od katerih sta posojilo delničarja in vpis povečanja kapitala šele zadnja sestavna dela.
Komisija naj bi torej utemeljeno ugotovila, da so v obravnavanem primeru elementi, ki sestavljajo pojem pomoči, obstajali
šele od decembra 2002.
Zato naj bi bilo treba prvi tožbeni razlog družb Bouygues zavrniti kot neutemeljen.
–       Trditve podjetja FT kot intervenienta
V zvezi s trditvami podjetja FT kot intervenienta Komisija najprej opozarja, da morajo intervenienti sprejeti spor v stanju,
v kakršnem je ob njihovi intervenciji, in da se morajo na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča predlogi iz njihove
intervencijske vloge omejiti le na podporo predlogom ene od glavnih strank, ker intervenienti ne morejo uveljavljati razloga,
ki ga tožeča stranka ne uveljavlja.
Komisija je začudena nad tem, da podjetje FT kot intervenient podpira njene predloge v obrambo zakonitosti člena 1 izpodbijane
odločbe, čeprav v zadevi T‑444/04 predlaga, seveda iz drugih razlogov, razglasitev ničnosti tega člena. Zato dvomi o dopustnosti
intervencijskih predlogov podjetja FT, glede na to, da naj bi v tej drugi zadevi podjetje FT Komisiji očitalo, da je šla predaleč
z odločitvijo v členu 1 izpodbijane odločbe, da posojilo delničarja, v kontekstu izjav od julija 2002, pomeni državno pomoč,
ki ni združljiva s skupnim trgom. S tem, da v zadevi T-450/04 zatrjuje, da Komisija ni šla predaleč v delu, v katerem izjav
od julija 2002 ni štela za državne pomoči, pa naj bi podjetje FT nasprotovalo lastnemu stališču, izraženemu v okviru zadeve
T-444/04. Podjetje FT naj namreč po eni strani v svoji intervencijski vlogi ne bi moglo zatrjevati, da je člen 1 izpodbijane
odločbe veljaven, po drugi strani pa v svoji tožbi predlagati razglasitve ničnosti tega člena. Komisija meni, da mora to novo
stališče, izraženo v intervencijski vlogi, podjetje FT logično privesti do umika tožbe v zadevi T‑444/04.
Komisija podredno izpodbija, da bi izjavo z dne 12. julija 2002 dal vsak zasebni večinski delničar in da je bila tako splošna
in pogojna, da je ni mogoče razlagati kot jamstvo za podporo podjetju FT. Komisija naj bi poudarila, da je bilo za francosko
državo odločilno, da daje bonitetnim agencijam in finančnemu trgu vtis, da je izjava z dne 12. julija 2002 zaveza. Ta izjava,
skupaj z neposrednimi stiki med francoskimi organi in bonitetnimi agencijami, naj bi bila jasno namenjena pomiritvi trga in
izognitvi poslabšanju ocene obveznic podjetja FT na raven
junk bond
, kar naj bi potrjevalo povišanje tečaja delnic in obveznic podjetja FT po tej izjavi. V resnici naj ta zaveza ne bi bila
pogojena s spoštovanjem pravil Skupnosti na področju državnih pomoči (točka 229 obrazložitve izpodbijane odločbe). Nazadnje
Komisija zavrača tezo, da izjava z dne 12. julija 2002 podjetju FT ni dala nobene prednosti. Prednost iz te izjave naj bi
bila v tem, da se je do decembra 2002 ocena podjetja FT obdržala na ravni varnih naložb, namesto da bi se spustila na raven
junk bond
(točka 219 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Drugi toženi razlog družb Bouygues
Komisija meni, da je dovolj obrazložila svoje stališče, da ne more sklepati o tem, da izjave od julija 2002 pomenijo državno
pomoč (glej zlasti točke 188, 189, 215 in od 217 do 230 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija meni, da obrazložitev
izpodbijane odločbe ni niti protislovna niti nepopolna, saj naj bi družbi Bouygues zamešali nadzor nad obveznostjo obrazložitve
in nadzor nad očitno napako.
Dodatne utemeljitve Komisije v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča
V odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča se Komisija v bistvu sklicuje na točke 188 in od 214 do 216 obrazložitve izpodbijane
odločbe ter na pravne in ekonomske študije, ki jih je prejela ali dala izdelati, ter na analize v upravnem postopku, od katerih
je večina v prid zavezujoči naravi izjav od julija 2002. Komisija naj bi tako prišla do sklepa, da ne more „neovrgljivo dokazati
obstoja pomoči“ samo na podlagi teh izjav, saj je preveč težavno dokazati, da so lahko vsaj potencialno pomenile zavezo glede
državnih sredstev. Študije strokovnjakov naj bi namreč vsebovale precej različne razlage teh izjav na podlagi francoskega
civilnega, gospodarskega in upravnega prava ter zapletenih in spornih pravnih pojmov iz francoske sodne prakse in teorije.
Rezultat te analize naj bi bil povzet v točkah od 216 do 218 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Vendar pa Komisija ne zanika, da bi lahko nekateri elementi iz nacionalnega prava veljavno podprli tezo, da izjave od julija
2002 vsebujejo enostransko zavezo francoske države, tezo, ki naj torej ne bi bila očitno neutemeljena. V zvezi s tem se Komisija
sklicuje na dve sodbi francoskega Cour de cassation. Vendar naj zlasti ob upoštevanju okrožnice z dne 22. julija 2003 (glej
točko 167 zgoraj), v kateri je opozorjeno, da lahko samo finančni zakon, ki ga izglasuje nacionalni parlament, vzpostavi finančno
odgovornost francoske države, ti sodbi ne bi bili neposredno prenosljivi v francosko upravno pravo. Poleg tega naj bi kritike
podjetja FT med upravnim postopkom v zvezi s poročilom z dne 22. marca 2004 kazale na to, da francoski državi ni mogoče pripisati
krivde v skladu s francoskim upravnim pravom. Poleg tega Komisija meni, da čeprav je bilo v poročilu z dne 22. marca 2004
sklenjeno, da se zaveza glede poroštva francoske države, kot obveznost rezultata, začne že 12. julija 2002, pa je bilo v tem
poročilu priznano, da je težko šteti, da se je francoska država od tistega trenutka nameravala zavezati glede udeležbe pri
povečanju kapitala podjetja FT, saj je do zaveze v skladu s poročilom prišlo 13. septembra 2002 (točka 62 poročila z dne 22.
marca 2004).
Komisija opozarja na svoj pristop glede uporabe merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja in na svojo analizo zaznave izjav
od julija 2002 s strani finančnega trga, ki naj bi spadale pod strategijo podpore in reševanja podjetja FT. V teh okoliščinah
raje ni sprejela prestroge in preveč omejujoče razlage za francosko državo in podjetje FT o zelo sporni točki nacionalnega
prava. Čeprav Komisija ni bila dovolj gotova glede obsega izjav od julija 2002 glede na nacionalno pravo, da bi lahko sklepala,
da pomenijo zavezo glede državnih sredstev, pa je lahko sklepala, da podelitev posojila delničarja tako zavezo vsebuje (točka
219 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija iz tega sklepa, da je zaradi stvarne in gospodarske povezave med izjavami
od julija 2002 in posojilom delničarja te lahko utemeljeno presojala skupaj. Ob upoštevanju uresničitve teh izjav decembra
2002 v obliki posojila delničarja, edinega ukrepa, ki ga je Francoska republika priglasila, je bilo po eni strani dokazano,
da je ta izjava postala nepreklicna, in po drugi strani, da ni združljiva z merilom zasebnega vlagatelja. Zato naj vprašanje,
ali izjave od julija 2002 pomenijo državno pomoč ali ne, ne bi bilo več upoštevno.
2.     Presoja Splošnega sodišča
a)     Pojem pomoči v smislu člena 87(1) ES
Glede vprašanja, ali je Komisija v obravnavanem primeru narobe uporabila pojem pomoči, je treba najprej spomniti, da je v
skladu s členom 87(1) ES „vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki
izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga,
nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami“.
Nato je treba ugotoviti, kakor je bilo priznano v ustaljeni sodni praksi, da je pojem državne pomoči splošnejši od pojma subvencije,
ker zajema ne le aktivna ravnanja, kot so subvencije, ampak tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo obremenitve, ki
jih običajno nosijo podjetja in ki so potemtakem, ne da bi bile subvencije v strogem smislu besede, enake narave in imajo
enake učinke (glej sodbi Sodišča z dne 8. maja 2003 v združenih zadevah Italija in SIM 2 Multimedia proti Komisiji, C-328/99
in C-399/00, Recueil, str. I-4035, točka 35, in z dne 15. junija 2006 v združenih zadevah Air Liquide Industries Belgium,
C‑393/04 in C-41/05, ZOdl., str. I-5293, točka 29 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je bilo v sodni praksi priznano, da se samo prednosti, dodeljene neposredno ali posredno iz državnih sredstev,
štejejo za pomoč v smislu člena 87(1) ES. Razlikovanje v tej določbi med „pomočjo, ki jo dodeli država“, in pomočjo „iz državnih
sredstev“ namreč ne pomeni, da so vse prednosti, ki jih odobri država, pomoč, naj se financirajo iz državnih sredstev ali
ne, ampak je namen tega razlikovanja zgolj v ta pojem vključiti prednosti, ki jih država dodeli neposredno, in prednosti,
ki se zagotovijo prek javnega ali zasebnega organa, ki ga imenuje ali ustanovi država (sodba Sodišča z dne 13. marca 2001
v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I-2099, točka 58; sodbi Splošnega sodišča z dne 6. marca 2003 v združenih
zadevah Westdeutsche Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji, T-228/99 in T-233/99, Recueil, str. II‑435,
točka 179, in z dne 12. decembra 2006 v zadevi Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid in Federación Catalana de Estaciones
de Servicio proti Komisiji, T-95/03, ZOdl., str. II-4739, točka 104).
Iz tega sledi, da mora ta ukrep za to, da se opredeli kot državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, po eni strani vključevati
prednost, ki je lahko v različnih oblikah („kakršna koli vrsta pomoči“), po drugi strani pa mora ta prednost neposredno ali
posredno izvirati iz javnih sredstev („ki jo dodeli država“ ali „iz državnih sredstev“).
V sodni praksi je bil pojasnjen še pojem državne pomoči v zvezi z načelom enakega obravnavanja javnih in zasebnih podjetij
v tem smislu, da posredovanje javnih organov v kapitalu podjetja, to je finančni vložek, ki izvira iz javnih sredstev, ne
pomeni državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, če je do tega posredovanja prišlo v okoliščinah, ki ustrezajo običajnim tržnim
razmeram. V zvezi s tem je treba presoditi, ali bi v podobnih okoliščinah zasebni vlagatelj v velikosti, ki je primerljiva
z velikostjo subjektov iz javnega sektorja, lahko izvedel tolikšne finančne vložke, zlasti ob upoštevanju razpoložljivih podatkov
in predvidenega razvoja v času teh vložkov (sodba Italija in SIM 2 Multimedia proti Komisiji, točka 213 zgoraj, točki 37 in
38). Poleg tega, čeprav ravnanje zasebnega vlagatelja, s katerim je treba primerjati posredovanje javnega vlagatelja, ki sledi
ciljem ekonomske politike, ni nujno ravnanje običajnega vlagatelja, ki vloži sredstva zaradi njihove donosnosti v bolj ali
manj kratkem roku, pa mora biti vsaj ravnanje zasebnega holdinga ali skupine zasebnih podjetij, ki sledijo strukturni politiki,
globalni ali sektorski, ter jih vodijo dolgoročne perspektive donosnosti (sodba Sodišča z dne 14. septembra 1994 v zadevi
Španija proti Komisiji, C‑42/93, Recueil, str. I-4175, točka 14, in sodba Splošnega sodišča z dne 18. decembra 2008 v zadevi
Componenta proti Komisiji, T-455/05, neobjavljena v ZOdl., točka 86).
Kot so stranke priznale na obravnavi, je uporaba merila zasebnega vlagatelja nujno pogojena s tem, da ukrepi, ki jih država
sprejme v korist podjetja, dajejo prednost, ki izvira iz državnih sredstev (glej v tem smislu sodbo Westdeutsche Landesbank
Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji, točka 214 zgoraj, točki 180 in 181).
V zvezi z obsegom sodnega nadzora, ki ga je treba opraviti, je treba spomniti, da je pojem pomoči objektivni pojem in da zato
opredelitev ukrepa kot državne pomoči, kar je v skladu s Pogodbo naloga Komisije in sodišča, načelno ne more utemeljiti tega,
da bi se Komisiji priznala široka diskrecijska pravica, razen če obstajajo posebne okoliščine, ki se lahko pripišejo predvsem
zapletenosti zadevnega državnega ukrepa. Šele pri uporabi člena 87(3) ES, ki v okviru preučitve Komisije glede morebitne združljivosti
nekaterih državnih ukrepov s skupnim trgom vključuje upoštevanje zapletenih gospodarskih, socialnih, regionalnih in sektorskih
presoj, ima Komisija dejansko široko diskrecijsko pravico (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 27. januarja 1998
v zadevi Ladbroke Racing proti Komisiji, T-67/94, Recueil, str. II-1, točka 52 in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da ima pojem državne pomoči, kot je opredeljen v Pogodbi, pravni značaj in ga je treba
razlagati na podlagi objektivnih dejavnikov. Zato mora Sodišče načeloma in ob upoštevanju konkretnih dejavnikov spora, o katerem
odloča, ter tehničnosti ali zapletenosti presoje, ki jo je opravila Komisija, izvajati celoten nadzor glede vprašanja, ali
ukrep spada na področje uporabe člena 87(1) Pogodbe ES (sodbe Sodišča z dne 16. maja 2000 v zadevi Francija proti Ladbroke
Racing in Komisiji, C-83/98 P, Recueil, str. I-3271, točka 25; z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost proti UFEX
in drugi, C‑341/06 P in C-342/06 P, ZOdl., str. I-4777, točka 141, in z dne 22. decembra 2008 v zadevi British Aggregates
proti Komisiji, C-487/06 P, ZOdl., str. I‑10505, točka 111).
Ob upoštevanju teh načel je treba preveriti, ali je v obravnavanem primeru Komisija pravilno uporabila pojem državne pomoči
v smislu člena 87(1) ES.
V zvezi s tem je treba, ob upoštevanju očitkov tožečih strank v zadevah T-425/04, T-444/04 in T-450/04, delno v zvezi z napačno
uporabo prava in delno v zvezi z očitnimi napakami pri presoji, najprej preučiti, ali so izjave od julija 2002 in načrt posojila
delničarja iz decembra 2002, ločeno ali skupaj, podjetju FT dale eno ali več prednosti. Če je tako, je nato treba presoditi,
ali te morebitne prednosti v korist podjetja FT izvirajo iz prenosa državnih sredstev. Če je tako, je treba tudi preučiti,
ali so bile te morebitne prednosti, ki izvirajo iz državnih sredstev, podeljene ob upoštevanju merila zasebnega, dobro poučenega
vlagatelja v tržnem gospodarstvu.
b)     Obstoj prednosti, ki jih dajejo izjave od julija 2002, in načrt posojila delničarja
Uvodne ugotovitve
Najprej je treba preučiti, ali in v kolikšni meri je Komisija v izpodbijani odločbi opredelila eno ali več prednosti, povezanih
z izjavami od julija 2002. V ta namen je ob upoštevanju tesne zveze med merilom prednosti in merilom prenosa državnih sredstev
treba upoštevati vse preudarke, ki so v zvezi s tem predstavljeni v tej odločbi.
Spomniti je treba, da je Komisija v členu 1 izpodbijane odločbe kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES opredelila posojilo
delničarja v obliki kreditne linije 9 milijard EUR v korist podjetja FT, kakršna je v kontekstu izjav od julija 2002, to je
izjav, danih pred priglasitvijo načrta posojila delničarja 4. decembra 2002.
V podporo temu sklepu je Komisija v bistvenem ugotovila, da so z izjavami od julija 2002, danimi v času, ko se je podjetje
FT soočalo s finančno krizo zaradi velike zadolžitve na kratek rok, francoski organi dosegli, da je podjetje FT ponovno pridobilo
zaupanje finančnega trga, da je lahko dobilo nove kredite, kar naj bi postavilo temelje ukrepom ponovnega uravnoteženja bilance
in refinanciranja podjetja FT, vključno z načrtom posojila delničarja, kot so bili pozneje sprejeti. Komisija je glede tega
v bistvu menila, da te izjave in ti ukrepi, presojani kot celota, ki so del kontinuiranega postopka reševanja podjetja FT,
ki ga vodi francoska država, niso združljivi z merilom zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu, saj zasebni
delničar takih izjav podpore ne bi dal v kriznem položaju, v kakršnem je bilo podjetje FT julija 2002. Tako naj bi te izjave
„okužile“ položaj na trgu, ki je privedel do načrta posojila delničarja, saj ta ne bi mogel biti izveden brez učinkov, ki
so jih te izjave povzročile na finančnem trgu (glej zlasti točke od 225 do 230 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Natančneje je glede pojma prednosti, ki vključuje zavezo glede državnih sredstev, Komisija v bistvu menila, da čeprav bi bilo
mogoče izjave od julija 2002 opredeliti kot pomoči, ker so vplivale na trg in podjetju FT dale prednost, pa niso nujno take,
da bi lahko „vsaj potencialno vključevale zavezo glede državnih sredstev“ (točka 188 obrazložitve izpodbijane odločbe). V
točki 189 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija poudarila, da nima dovolj podatkov, da bi lahko neovrgljivo dokazala
obstoj pomoči na podlagi te „inovativne“ hipoteze. Vendar je menila, da bo lahko dokazala obstoj pomoči z upoštevanjem prednosti
in zaveze glede državnih sredstev, povezanih z načrtom posojila delničarja, ki se presoja v kontekstu izjav od julija 2002
(točka 190 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tako je bilo v točki 194 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovljeno, da je s „posojilom delničarja […] dana prednost podjetju
FT, ker omogoča povečanje njegovih sredstev financiranja in zagotovitev trgu, da je plačilno sposobno“. Kljub temu da pogodba
o posojilu delničarja ni bila nikoli podpisana, je podjetje FT „zaradi videza, ustvarjenega na trgu, da to posojilo obstaja“,
lahko imelo prednost, ker je trg menil, da so finančne razmere v podjetju FT trdnejše, kar je lahko vplivalo na pogoje za
posojilo.
V zvezi z merilom zaveze glede državnih sredstev je Komisija v točki 195 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, po eni
strani, da „dejstvo, da [prednost] izvira iz državne obveznosti, ki povzroči [potencialni] prenos […] sredstev, vendar ne
takojšnjega, ne izključuje [tega, da bi bila prednost podeljena iz državnih sredstev]“, in po drugi strani, sklicujoč se na
sodbo Sodišča z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, imenovano Stardust (C-482/99, Recueil, str. I-4397, točka
36), da „ni potrebno v vsakem primeru dokazati obstoja prenosa državnih sredstev, da bi se [prednost], dodeljena […] enemu
ali več podjetjem, lahko razumela kot državna pomoč v skladu s členom 87(1) Pogodbe ES“. Tako bi lahko po mnenju Komisije,
opirajoč se na sodno prakso, celo prednost, dana v obliki dodatnega potencialnega bremena za državo, pomenila državno pomoč
(sodba Sodišča z dne 1. decembra 1998 v zadevi Ecotrade, C‑200/97, Recueil, str. I-7907, točka 43, in sodba Splošnega sodišča
z dne 13. junija 2000 v združenih zadevah EPAC proti Komisiji, T-204/97 in T-270/97, Recueil, str. II-2267, točka 80).
V skladu s točko 196 obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi obvestilo o dajanju posojila delničarja na razpolago skupaj z
izvedbo predhodnih pogojev za to dajanje na razpolago, videz na trgu, da je bilo to posojilo delničarja na razpolago, in poslana
pogodba o posojilu delničarja pomenili „dodatno potencialno breme za [francosko] državo“, ki naj bi zadostovalo za sklepanje
o obstoju „potencialne zaveze glede državnih sredstev“. Komisija meni:
„Če namreč ta dokument predstavlja [ponudbo za sklenitev pogodbe], [jo vse dokler ta] ni bila [preklicana], podjetje FT lahko
podpiše kadar koli in si tako [pridobi] pravico do […] takojšnjega plačila vsote 9 milijard EUR. [Francoska država] […] mora
zato za podjetje FT […] [imeti pripravljena] ustrezn[a] sredst[va].“
Francoska republika in podjetje FT sta z drugim in tretjim tožbenim razlogom iz zadev T-425/04 in T-444/04 v bistvu trdila,
da niti izjave o podpori niti načrt posojila delničarja sami ne izpolnjujejo pogojev za opredelitev kot državna pomoč in zlasti
merila prednosti, ki izvira iz državnih sredstev, in da teh različnih elementov ni mogoče presojati skupaj, da bi prišli do
sklepa, da z ravnanjem francoske države ni bilo spoštovano merilo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja. Pristop Komisije
naj bi bil namreč protisloven, saj je sama priznala, da, če se jih presoja ločeno, niti te izjave niti posojilo delničarja
nista državni pomoči v smislu člena 87(1) ES. Nikakor pa izjav o podpori ni mogoče opredeliti kot trdno zavezo francoske države,
ki daje podjetju FT prednost in vključuje državna sredstva.
Nasprotno pa s prvim tožbenim razlogom v zadevi T-450/04 družbi Bouygues v bistvu zatrjujeta, da Komisija v izpodbijani odločbi
s tem, da vsake od izjav od julija 2002 ni opredelila kot ločeno državno pomoč, ni šla dovolj daleč. Vsaka od teh izjav naj
bi namreč izpolnjevala kumulativne pogoje za opredelitev državne pomoči, vključno s pogojem o prednosti, ki vključuje zavezo
glede državnih sredstev.
Prednost, ki izhaja iz izjav od julija 2002
Iz sodne prakse, navedene v točki 213 zgoraj, je razvidno, da pojem prednosti pomeni, da je posledica posredovanja države
izboljšanje gospodarskega in/ali finančnega položaja ali celo obogatitev prejemnika, na primer z zmanjšanjem stroškov, ki
ga običajno bremenijo.
Zato je treba preučiti, ali so izjave od julija 2002 in objava z dne 4. decembra 2002 o posojilu delničarja same po sebi vključevale
podelitev take prednosti podjetju FT.
V zvezi s tem je treba razlikovati, po eni strani, med morebitno prednostjo, ki je v olajšanju dostopa podjetja FT do finančnih
trgov in zmanjšanju njegovih stroškov refinanciranja in, po drugi strani, morebitnega pozitivnega vpliva teh izjav na tečaj
delnic in obveznic podjetja FT.
Glede vpliva izjav od julija 2002 na dostop podjetja FT do finančnih trgov in njegove stroške refinanciranja je treba ugotoviti,
da je Komisija v izpodbijani odločbi v zadostni meri dokazala, da so te izjave povzročile znatno prednost v korist podjetja
FT, ker so omogočile ponovno pridobitev zaupanja finančnih trgov, omogočile, olajšale in znižale stroške dostopa podjetja
FT do novih kreditov, potrebnih za refinanciranje njegovih kratkoročnih dolgov v višini 15 milijard EUR, in dokončno prispevale
k ustalitvi njegovega krhkega finančnega položaja, ki je bil junija in julija 2002 tik pred tem, da se zelo poslabša.
Natančneje, iz povzetka izpodbijane odločbe v točkah od 33 do 50 zgoraj je razvidno, da je Komisija zbrala veliko indicev,
na podlagi katerih je mogoče dokazati, da so po izjavi z dne 12. julija 2002 in naslednjih ter po objavi z dne 4. decembra
2002 o načrtu posojila delničarja bonitetne agencije podjetje FT ocenile ugodnejše, kot so ga ali so ga nameravale, glede
na to, da je bilo v finančni krizi, glede na pomen
spread inversion
, ustreznega padca cen njegovih obveznic in tečaja njegovih delnic, kar se je vse dogajalo zlasti junija in julija 2002 (glej
točko 34 zgoraj).
Iz usklajenih komentarjev nekdanjega in novega predsednika upravnega odbora podjetja FT, bonitetnih agencij in Deutsche Bank
je namreč razvidno, da bi ocena, ki so jo te agencije v tistem obdobju dale ali nameravale dati, povzročila, da podjetje FT
ne bi imelo več dostopa do kapitalskih trgov, in mu tako onemogočila refinanciranje njegovega kratkoročnega dolga in da se
je bilo mogoče preprečitvi dostopa izogniti samo z ohranitvijo ugodnejše ocene, ki jo je omogočila izjava z dne 12. julija
2002 (glej točke od 37 do 43 in 47 zgoraj). Glede na preudarke v točkah od 45 do 48 zgoraj je Komisija tudi v zadostni meri
dokazala, da so tudi izjave s septembra, oktobra in decembra 2002 pozitivno vplivale na odločitve bonitetnih agencij o ohranitvi
ocene podjetja FT in spodbudile zaupanje finančnih trgov, s čimer so podjetju FT omogočile, da lahko ponovno obvlada svoje
kratkoročne dolgove ter da se refinancira pod ustreznimi pogoji.
Ne da bi bilo treba podrobneje pojasniti vpliv, ki so ga te izjave, vsaka posebej, imele na finančne trge, je treba skleniti,
da so te izjave skupaj vsekakor odločilno vplivale na odzive bonitetnih agencij in da je bil ta odziv nato odločilen za ponovno
pridobitev ugleda podjetja FT v očeh vlagateljev in upnikov ter za ravnanje gospodarskih subjektov na finančnih trgih, ki
so bili pozneje udeleženi pri refinanciranju podjetja FT. Vzročno zvezo med temi različnimi dejstvi dokazuje zlasti dejstvo,
da je septembra 2002 skupina bank, povezanih z izvedbo načrta Ambition 2005, svojo udeležbo pri rekapitalizaciji podjetja
FT pogojevala s tem, da bonitetni agenciji Moody's in S & P ohranita svojo trenutno oceno (glej točko 44 zgoraj). Poleg tega
je kot odziv na objavo z dne 4. decembra 2002 o posojilu delničarja bonitetna agencija S & P 17. decembra 2002 potrdila, da
naj bi bila po eni strani podpora francoskih organov v korist podjetja FT, kot je bila potrjevana od julija 2002, ključni
dejavnik za ohranitev ocene podjetja FT na ravni varnih naložb in da naj bi bila, po drugi strani, objava tega načrta posojila
delničarja dokaz za to podporo ter za veliko varstvo upnikov podjetja FT (glej točko 58 obrazložitve ter opombi 52 in 53 izpodbijane
odločbe). Tako je glede zgoraj navedenega komentarja bonitetne agencije S & P Komisija prav tako utemeljeno sklepala, da so
ugodni učinki izjav o podpori, ponavljajočih se od julija 2002, trajali vse do decembra 2002 (glej tudi pripombe bonitetne
agencije Moody's februarja 2003, navedene v točki 48 zgoraj, ter poročilo Deutsche Bank, navedeno v točki 37 zgoraj).
Poleg tega je treba ugotoviti, da je na podlagi načel, ki veljajo za podelitev kreditov in refinanciranje na kapitalskih trgih,
kot je bilo nanje opozorjeno v točki 28 in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe, raven ocene podjetja in torej tveganje
neizpolnitve, povezano z njemu dodeljenimi krediti, odločujoče za izračun stroškov refinanciranja, ki jih mora nositi to podjetje,
zlasti glede obresti, ki se plačajo za izdajo novih obveznic. Manjše kot je tveganje neizpolnitve, lažje in cenejše je refinanciranje
zadevnih kreditov na kapitalskih trgih. Z drugimi besedami, vsak pozitiven vpliv na oceno podjetja, čeprav le zaradi javnih
izjav, ki lahko ustvarijo ali okrepijo zaupanje vlagateljev, takoj vpliva na raven stroškov, ki jih mora to nositi za refinanciranje
na kapitalskih trgih. V zvezi s tem se je Komisija sklicevala na dokument podjetja FT, upoštevnosti katerega Francoska republika
in podjetje FT ne izpodbijata in iz katerega je razvidna hipoteza o samodejnem povišanju letnih obresti za približno 75 milijonov
EUR, če bonitetni agenciji Moody's in S & P dolgoročni dolg podjetja FT ocenita slabše (glej točko 222 obrazložitve izpodbijane
odločbe in opombo 148 izpodbijane odločbe).
Dodatno je treba pojasniti, da je tudi Komisija dokazala, da je bila ta vzročna zveza med izjavami od julija 2002, ohranitvijo
ocene podjetja FT in olajšanjem njegovega dostopa do novih kreditov, vključno z znižanjem njegovih stroškov refinanciranja,
za francoske organe ne samo predvidljiva, ampak so jo celo načrtovali. Kot je namreč razvidno iz točk 38 in 212 obrazložitve
izpodbijane odločbe, so francoski organi ravno na dan izjave z dne 12. julija 2002 kontaktirali bonitetne agencije, na primer
S & P (glej točki 35 in 37 zgoraj), da bi jih obvestili o svojih namenih, da hitro povrnejo zaupanje trgu in preprečijo poznejše
poslabšanje ocene podjetja FT na raven
junk bond
. Tega dejstva Francoska republika in podjetje FT ne izpodbijata, ampak samo navajata, da je ta pristop združljiv z merilom
zasebnega, dobro poučenega vlagatelja.
Zato je pozitivni in stabilizirajoči učinek na oceno podjetja FT, ki izhaja neposredno iz izjav od julija 2002 in volje francoskih
organov, nujno privedel do finančne koristi podjetju FT in okrepitve njegovega gospodarskega položaja. Ta ugotovitev je Komisiji
omogočila sklep, da je bila podjetju FT podeljena prednost v smislu člena 87(1) ES, ne da bi jo bilo treba količinsko opredeliti.
Zato je treba zavrniti trditve Francoske republike in podjetja FT, da izjave od julija 2002 niso vplivale na trge in z njimi
podjetju FT ni bila podeljena prednost.
V teh okoliščinah se ni treba izreči o vprašanju, ali so izjave od julija 2002 vsebovale tudi prednost za podjetje FT, s tem
da so pozitivno vplivale na tečaj njegovih delnic in obveznic.
Prednost, ki izhaja iz načrta posojila delničarja
Preučiti je treba, ali je samo posojilo delničarja, ki je ostalo v fazi osnutka pogodbe, ki je podjetje FT ni podpisalo in
nikoli ni bila izvedena, povzročilo dodatno in ločeno prednost v korist podjetja FT glede na prednost, opisano v točkah od
235 do 237 zgoraj. V zvezi s tem je treba spomniti, da je Komisija, kot je bilo razloženo v zgoraj navedenih točkah, v zadostni
meri dokazala, da je javna objava francoskih organov o načrtu posojila delničarja z dne 4. decembra 2002 skupaj z izjavami
od julija 2002 za podjetje FT pomenila prednost, ker je povzročila pozitivni odziv gospodarskih subjektov na finančnih trgih
in posledično bistveno izboljšala razmere, ki so omogočile njegovo refinanciranje.
V zvezi z vprašanjem, ali je glede te zadnje prednosti načrt posojila delničarja pomenil dodatno in ločeno prednost, se je
treba sklicevati zlasti na točko 194 obrazložitve izpodbijane odločbe, v skladu s katero je ne glede na dejstvo, da podjetje
FT nikoli ni podpisalo pogodbe o posojilu delničarja in zato tudi ni bila izvršena, bila s to pogodbo podjetju FT dana prednost,
ker mu je omogočila, da je povečalo svoja finančna sredstva, prepričalo trg, da je plačilno sposobno, in tako vplivalo na
pogoje za posojilo podjetju FT. „Videz, ustvarjen na trgu, da to posojilo obstaja, [je namreč lahko pomenil] prednost za podjetje
FT, ker je trg menil, da je [njegova] finančna situacija […] bolj trdna.“
Vendar ker Komisija tako opisano prednost enači z učinkom pomiritve trga in videzom za tretje, da je bilo podjetju FT dano
na voljo posojilo delničarja, se ta prednost očitno zamenjuje s prednostjo, ki izhaja iz izjav od julija 2002, zlasti s tisto,
ki je povezana z objavo z dne 4. decembra 2002 o načrtu posojila delničarja, ki so že ustvarile tak vpliv na finančnih trgih
in povzročile izboljšanje pogojev za posojilo podjetju FT (glej točke od 235 do 237 zgoraj).
Zdi se namreč izključeno, da bi načrt posojila delničarja, ki je bil predmet pogodbe, ki jo je združenje ERAP podpisalo, parafiralo
in poslalo podjetju FT, tako kot objava z dne 4. decembra 2002 enako ali vsaj podobno vplival na trge. Kot je Francoska republika
sama navedla na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča, kar je bilo dano v zapisnik obravnave, pogodba posojila
delničarja, ki jo je združenje ERAP 20. decembra 2002 poslalo podjetju FT, ni bila javno objavljena ločeno in poleg objave
z dne 4. decembra 2002 o posojilu delničarja. Ker take objave ni bilo, kar je podjetje FT potrdilo na obravnavi, to ni bil
„videz“ za tretje o dajanju na voljo posojila delničarja v smislu točke 194 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki bi lahko
bil pripisan pošiljanju te pogodbe o posojilu delničarja. Odziv bonitetne agencije Moody's, ki je naveden v opombi 112 izpodbijane
odločbe, ne more povzročiti dvoma o tej presoji, saj je do tega odziva prišlo že 9. decembra 2002, in sicer verjetno kot odgovor
na objavo z dne 4. decembra 2002 in vsekakor pred tem, ko je združenje ERAP podjetju FT 20. decembra 2002 poslalo pogodbo
o posojilu delničarja. Enako velja glede odziva bonitetne agencije S & P z dne 17. decembra 2002 iz točke 58 obrazložitve
in opomb 52 in 53 izpodbijane odločbe.
Komisija je v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča na obravnavi kljub temu potrdila, da je vedno menila, da načrt posojila
delničarja kot tak in njegovo dajanje na voljo za podjetje FT vključuje dodatno in ločeno prednost (glej tudi točko 196 zgoraj),
ker je to po pošiljanju podpisane pogodbe z dne 20. decembra 2002 imelo možnost, da enostransko in nepogojno udejanji posojilo
delničarja, tako da to pogodbo podpiše. Z gospodarskega stališča naj bi možnost pridobitve kredita v vrednosti 9 milijard
EUR, ki je odvisna le od volje prejemnika, pomenila ločeno prednost od te, ki izhaja iz objave z dne 4. decembra 2002 o posojilu
delničarja. Podjetje FT je to presojo na obravnavi izpodbijalo tako, da se je sklicevalo na točki 188 in 190 obrazložitve
izpodbijane odločbe.
Zato je treba najprej preučiti, ali je trditev Komisije v izpodbijani odločbi dovolj utemeljena.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je v točki 194 obrazložitve izpodbijane odločbe navedeno dejstvo, da je s posojilom delničarja
podjetju FT dana prednost, „ker omogoča povečanje njegovih sredstev financiranja“. Čeprav je ta ugotovitev precej nenatančna,
kratka in neposredno povezana z opisom prednosti iz točke 245 zgoraj, pa je v točki 196, drugi in tretji stavek, obrazložitve
te odločbe, ki se nanaša na merilo prenosa državnih sredstev, poleg tega pojasnjeno, da ker pogodba o posojilu delničarja
„predstavlja [ponudbo za sklenitev pogodbe], [jo vse dokler ta] ni bila [preklicana], podjetje FT lahko podpiše kadar koli
in si tako [pridobi] pravico do […] takojšnjega plačila vsote 9 milijard EUR“, in da mora Francoska država „prek združenja
ERAP za podjetje FT imeti pripravljena ustrezna sredstva“. Nazadnje je v točki 197 obrazložitve izpodbijane odločbe Komisija
sklepala, da bi morala preveriti, ali „prednost, tako dodeljena podjetju FT“, spoštuje načelo zasebnega, dobro poučenega vlagatelja
in ali vpliva na konkurenco ter na trgovino med državami članicami.
Iz tega sledi, da čeprav je izpodbijana odločba glede razlike med elementi, ki sestavljajo zadevno prednost ali prednosti,
dvoumna, kljub temu z minimalno zahtevano jasnostjo in natančnostjo izraža, da je Komisija menila, da je pošiljanje pogodbe
o posojilu delničarja podjetju FT pomenilo dodatno in ločeno prednost v razmerju do te, ki je opisana v točkah od 235 do 237
zgoraj.
Nato je treba presoditi, ali je Komisija pravno zadostno dokazala, da je imelo podjetje FT prednost že samo s tem, da je imelo
možnost enostransko in nepogojno dobiti kreditno linijo 9 milijard EUR, ki je bila predmet pogodbe o posojilu delničarja,
čeprav osnutka pogodbe nikoli ni podpisalo in ta ni bila izvršena.
Glede tega je podjetje FT, ki izpodbija obstoj take prednosti, na obravnavi ponovilo, da je zavrnilo podpis pogodbe o posojilu
delničarja, ker so bili v njej določeni prestrogi pogoji in ker je na vsak način dajalo prednost refinanciranju svojih dolgov
na trgu obveznic.
Spomniti je treba, da je Komisija na podlagi objektivnih dejstev dolžna dokazati, da so izpolnjeni vsi kumulativni pogoji
pojma pomoči v smislu člena 87(1) ES, vključno z obstojem prednosti (v točki 219 zgoraj navedena sodba British Aggregates
proti Komisiji, točka 111), pri tem pa upoštevati gospodarske učinke zadevnega ukrepa (glej v tem smislu v točki 219 zgoraj
navedeno sodbo Chronopost proti UFEX in drugi, točka 123, in v točki 214 zgoraj navedeno sodbo Westdeutsche Landesbank Girozentrale
in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji, točka 180).
Vendar je treba ugotoviti, da poleg opredelitve iz točke 196 obrazložitve izpodbijane odločbe pošiljanja pogodbe o posojilu
delničarja kot „[ponudbe za sklenitev pogodbe]“, ki bi jo lahko podjetje FT „kadar koli“ podpisalo in si tako pridobilo „pravico
do takojšnjega izplačila vsote 9 milijard EUR“, Komisija, ki nosi dokazno breme, ni ne ugotovila ne dokazala morebitnega izboljšanja
gospodarskega položaja podjetja FT, ki bi lahko izviralo iz te ponudbe v razmerju do položaja, v katerem je bilo, zlasti po
možnosti, ki jo je pridobila, da svoje dolgove refinancira v višini 9 milijard EUR pod pogoji, ki so takrat veljali na trgu
obveznic.
Komisija pa samo na podlagi enostranske ponudbe države o podelitvi kreditne linije v določenem znesku ne more predpostavljati,
da ta ponudba pomeni ugodne gospodarske učinke za upravičenca, ne da bi upoštevala pogoje izvršitve pogodbe o zadevnem kreditu
in zlasti pogoje, vezane na podelitev in vračilo tega kredita, in to toliko manj, če upravičenec te ponudbe ni sprejel, ampak
se je refinanciral pod tržnimi pogoji. Če bi bilo drugače, bi morala biti celo pogodba o kreditu z objektivno neugodnimi pogoji,
na primer višjimi obrestnimi merami in strožjimi pogoji vračila, kot veljajo na trgu, opredeljena kot prednost v smislu člena
87(1) ES samo zato, ker je javni posojilodajalec izjavil, da je upravičencu pripravljen dati na voljo določen znesek.
S takim pristopom namreč ne bi bila izpolnjena obveznost Komisije, da na podlagi dovolj utemeljenih in popolnih dejstev dokaže
prednost v smislu člena 87(1) ES (glej v tem smislu v točki 219 zgoraj navedeno sodbo British Aggregates proti Komisiji, točka
111; in v točki 214 zgoraj navedeno sodbo Splošnega sodišča Westdeutsche Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen
proti Komisiji, točka 180, ter sodbo Splošnega sodišča z dne 26. junija 2008 v zadevi SIC proti Komisiji, T-442/03, ZOdl.,
str. II-1161, točka 126). Po eni strani naj tak pristop ne bi omogočal presoje take kreditne ponudbe v celoti in v gospodarskem
kontekstu, po drugi strani pa naj ne bi upošteval niti dejanskih in morebitno neugodnih gospodarskih učinkov, ki jih ima lahko
za upravičenca, niti njegove volje, da je ne sprejme.
V teh okoliščinah je treba šteti, da se Komisija ne more omejiti na ugotovitev obstoja ponudbe za sklenitev pogodbe, ki jo
je podpisalo združenje ERAP, da bi sklepala, da ta ponudba pomeni dodatno in ločeno prednost za podjetje FT v smislu člena
87(1) ES.
Vendar samo dejstvo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala dodatne in ločene prednosti, ki izhaja iz načrta posojila delničarja,
kot tako ne more privesti do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe (glej v tem smislu v točki 159 zgoraj navedeno sodbo
Splošnega sodišča Graphischer Maschinenbau proti Komisiji, točka 49 in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z
dne 19. oktobra 2005 v zadevi Freistaat Thüringen proti Komisiji, T-318/00, ZOdl., str. II-4179, točka 191 in navedena sodna
praksa).
Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da je Komisija v zadostni meri dokazala, da izjave od julija 2002 in objava z dne
4. decembra 2002 o načrtu posojila delničarja skupaj pomenijo prednost za podjetje FT v smislu člena 87(1) ES, ne da bi jo
bilo treba količinsko opredeliti.
V teh okoliščinah je treba zavrniti trditev Francoske republike in podjetja FT, da Komisija ni bila upravičena sklepati o
obstoju prednosti, ki izhaja samo iz izjav od julija 2002, ker naj po eni strani ta prednost ne bi bila opredeljiva glede
na pozitivne učinke drugih dogodkov in ukrepov, ki jih je podjetje FT sprejelo v drugem polletju 2002, in ker naj po drugi
strani v poročilu z dne 28. aprila 2004 ne bi bila preučena in ugotovljena vrsta in natančna vrednost prednosti, ki izhaja
iz vseh teh izjav.
Zdaj je treba preučiti, ali in v kolikšni meri je zgoraj opredeljena prednost povezana s prenosom državnih sredstev v smislu
člena 87(1) ES.
c)     Obstoj prenosa iz državnih sredstev
Uvodne ugotovitve
Iz preudarkov iz točk 214 in 215 zgoraj je razvidno, da mora prednost, opredeljena v točkah od 234 do 259 zgoraj, izhajati
iz prenosa državnih sredstev. Ta zahteva po zvezi med opredeljeno prednostjo in zavezo glede državnih sredstev načeloma pomeni,
da je ta prednost tesno povezana z ustrezajočim stroškom, ki bremeni državni proračun, ali z nastankom – na podlagi pravno
zavezujočih obveznosti, ki jih je sprejela država – dovolj konkretnega gospodarskega tveganja za ta proračun (glej v tem smislu
sodbe Sodišča z dne 17. marca 1993 v združenih zadevah Sloman Neptun, C-72/91 in C-73/91, Recueil, str. I-887, točka 21; z
dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-156/98, Recueil, str. I-6857, točka 27, in v točki 214 zgoraj navedeno
sodbo PreussenElektra, točka 58; ter sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa k v točki 214 zgoraj navedeni sodbi
PreussenElektra, Recueil, str. I-2103, točke od 115 do 117).
V obravnavanem primeru je treba spomniti, da se stranke ne strinjajo glede vprašanja, ali izjave od julija 2002 – glede katerih
je Komisija pravilno ugotovila, da je z njimi podjetju FT podeljena prednost – vključujejo prenos državnih sredstev. Medtem
ko Francoska republika in podjetje FT izpodbijata obstoj prenosa državnih sredstev, pa družbi Bouygues navajata, da vsaka
od teh izjav pomeni zavezo glede teh sredstev, bodisi na podlagi zavezujoče pravne obveznosti Francoske države bodisi zaradi
dovolj konkretnega in takojšnjega gospodarskega tveganja, zaradi katerega je finančno odgovorna, v katerikoli obliki, za dolgove
podjetja FT nasproti družbam Bouygues, njegovim delničarjem in upnikom.
V izpodbijani odločbi se je Komisija najprej opirala na predpostavko, da potencialni prenos državnih sredstev zadostuje za
uporabo člena 87(1) ES. Glede tega se je v točkah od 195 do 197 obrazložitve izpodbijane odločbe izrazila tako:
„(195) Glede pogoja o državnih sredstvih Komisija poudarja dejstvo, da [prednost], ki izvira iz [državne zaveze, ki vključuje možen
prenos] […] sredstev, vendar ne takojšnjega, ne izključuje [tega, da bi bila prednost podeljena iz državnih sredstev]. ‚V
tem pogledu je treba […] poudariti, da v skladu s stalno sodno prakso ni potrebno v vsakem primeru dokazati obstoja prenosa
državnih sredstev, da bi se [prednost], dodeljena […] enemu ali več podjetjem, lahko razumela kot državna pomoč v skladu s
členom 87(1) Pogodbe ES‘ [opomba 113: sodba Sodišča z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil,
str. I-4397, točka 36; glej tudi sodbi Sodišča z dne 15. marca 1994 v zadevi Banco Exterior de España, C‑387/92, Recueil,
str. I-877, točka 14, in z dne 19. maja 1999 v zadevi Italija proti Komisiji, C-6/97, Recueil, str. I-2981, točka 16]. Tako
celo prednost v obliki potencialnega dodatnega bremena za državo pomeni državno pomoč, če vpliva na konkurenco in na trgovino
med državami članicami [opomba 114: sodba Sodišča z dne 1. decembra 1998 v zadevi Ecotrade, C-200/97, Recueil, str. I-7907,
točka 43, in sodba Splošnega sodišča z dne 13. junija 2000 v združenih zadevah EPAC proti Komisiji, T‑204/97 in T-270/97,
Recueil, str. II-2267, točka 80].
(196) […] Komisija opaža, da je bil[o] [potencialno] dodatn[o breme] za državna sredstva ustvarjeno z obvestilom o [dajanju] delničarskega
posojila [na razpolago] skupaj z izvedbo predhodnih pogojev za to [dajanje na razpolago] […], z videzom na trgu, da je [bilo
to posojilo dejansko] na razpolago […], in nazadnje s pogodbo o [posojilu], ki jo je parafiralo in podpisalo podjetje ERAP
[ter jo poslalo] podjetj[u] FT […]. Čeprav podjetje FT ni nikoli podpisalo te pogodbe, pa to ne pomeni, da ni bilo možnosti
[zaveze glede] državnih sredstev. Če ta dokument predstavlja [ponudbo za sklenitev pogodbe], [dokler ta] ni […] [preklicana],
ga podjetje FT lahko podpiše kadar koli in si tako [pridobi] pravico do […] takojšnjega [iz]plačila vsote 9 milijard EUR.
In po drugi strani [francoska država], ki tega ne more [prezreti], mora zato za podjetje FT prek podjetja ERAP [imeti pripravljena
ustrezna sredstva].
(197) Komisija mora posledično preveriti, [ali prednost, tako dodeljena] podjetju FT, spoštuje načelo zasebnega, dobro poučenega
vlagatelja in [ali] vpliva na konkurenco ter na [trgovino] med državami članicami.“
Nato je Komisija v okviru svoje presoje merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu, potem ko je v
točkah od 208 do 213 obrazložitve izpodbijane odločbe najprej ugotovila, da so izjave od julija 2002 v bistvu dovolj „jasne,
natančne in trdne, da [izražajo obstoj verodostojne zaveze francoske] države“, v točkah od 214 do 219 obrazložitve izpodbijane
odločbe navedla:
„(214) […] Komisija opaža, da je preučila, ali mora v notranjem pravu zasebni vlagatelj, ki izjavi enako kot država, spoštovati svoje
obljube. [Ker] je v tem primeru vlagatelj [francoska] država, študija notranjega prava zadeva tudi upravno pravo.
(215) Komisija poudarja, da je o tem zahtevala [izvedensko mnenje] in je tudi prejela več poročil s strani tretjih oseb. Na podlagi
teh informacij Komisija v [tej fazi] ne more izključiti, da so zadevne izjave [zavezujoče] na podlagi francoskega upravnega,
civilnega, gospodarskega in kazenskega prava […] in tudi na podlagi prava zvezne države New York.
(216) Glavna kritika francoske vlade je opažanje, da so enostranske [zaveze] v notranjem pravu izjema in da pisma o nameri, ki niso
enotna kategorija, [samo izjemoma veljajo kot enostranske zaveze]. Vendar ni vprašanje, ali je francosko pravo o tem enopomensko,
ampak ali obstajajo elementi v zasebnem pravu, ki bi razkrili obstoj enostranske [zaveze] v okoliščinah, kot so v tem primeru.
Torej dejstvo, da obstaja uporabna sodna praksa [Cour de Cassation] [opomba 134: glej Com z dne 28. marca 2000, D. 2000, cah.
dr. aff., str. 210], katere pomen […] poskuša francoska vlada enostavno izničiti, ni sporno.
[…]
(218) V celoti so ti elementi lahko zasnovani, kot [da se z njimi dejansko lahko ogrožajo državna sredstva] (ali ob [vzpostavljanju]
odgovornosti države [nas]proti vlagateljem ali ob zviševanju stroškov države pri prihodnjih prenosih). Trditev, [da naj bi
bile izjave] od julija 2002 pomoč, je torej [inovativna] trditev, vendar verjetno ni neutemeljena.
(219) [Kljub temu Komisija ne meni], da bi lahko […] na tej osnovi [neovrgljivo dokazala] pomoč. Nasprotno [meni, da lahko dokaže]
prisotnost elementov pomoči z bolj tradicionalnim pristopom, [opirajoč se na] ukrepe decembra 2002, ki so bili zajeti v [priglasitvi].
V tem pogledu je dovolj ugotoviti, da so imele predhodne izjave dejanski vpliv na zaznavanje trgov v decembru, ne da bi bilo
treba [te izjave opredeliti, kot da same pomenijo državno pomoč].“
V odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča je Komisija v bistvenem pojasnila, da se je glede na različne študije, prejete
in analizirane med upravnim postopkom, ki so vsebovale precej različne razlage izjav od julija 2002 na podlagi francoskega
civilnega, gospodarskega in upravnega prava, dokončno odpovedala sklepu o obstoju enostranske zaveze francoske države na samo
tej podlagi, čeprav je priznala, da bi lahko nekateri elementi nacionalnega prava to tezo veljavno podprli. Namesto da bi
sprejela preveč strogo in omejujočo razlago o zelo sporni točki nacionalnega prava, naj bi se odločila za celovit pristop,
s katerim se upošteva stvarna in gospodarska povezava med izjavami od julija 2002 in posojilom delničarja ter dejstvom, da
je podelitev slednjega pomenila tako zavezo.
Zato je treba preučiti, ali je Komisija po eni strani upravičeno zavrnila obstoj prenosa državnih sredstev, povezan z izjavami
od julija 2002, in po drugi strani priznala, da je bilo merilo vseeno izpolnjeno z načrtom posojila delničarja iz decembra
2002.
Prenos državnih sredstev, povezan z izjavami od julija 2002
Najprej je nujno ugotoviti naravo izjav od julija 2002, ker je ta odločujoča za njihovo opredelitev glede na pravo Skupnosti
o državnih pomočeh in upoštevna nacionalna pravila.
Glede tega je treba poudariti, da je v okviru postopkov Skupnosti o državnih pomočeh presoja dejstev in dokazov v celoti odvisna
od proste presoje Splošnega sodišča. Poleg tega spada v teh okoliščinah vprašanje, ali in v kakšni meri se pravilo nacionalnega
prava uporablja za obravnavani primer, v presojo sodišča in je podvrženo pravilom o izvajanju dokazov in razdelitvi dokaznega
bremena.
Poleg tega je treba spomniti, da čeprav je Komisija v točki 208 obrazložitve izpodbijane odločbe priznala, da so izjave od
julija 2002 „dovolj jasne, natančne in trdne, da [izražajo obstoj verodostojne zaveze francoske] države“, je nazadnje zavrgla
hipotezo, da je treba te izjave šteti za pravno zavezujoče glede na upoštevno nacionalno pravo in tako opredeliti kot ukrepe
pomoči, ki vključuje zavezo glede državnih sredstev (točke 188, 218 in 219 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je
v bistvu vendarle presodila, da je, upoštevajoč vpliv, ki so ga imele te izjave na zaznavanje trgov, francoski državi grozilo
določeno finančno tveganje, tudi na podlagi nacionalnega prava, zaradi česar se je načrt posojila delničarja štel za nezdružljivega
z merilom zasebnega, dobro poučenega vlagatelja (točke od 220 do 230 obrazložitve te odločbe). S tem Komisija niti v izpodbijani
odločbi niti med postopkom ni jasno in dokončno sprejela stališča o tem, ali lahko izjave od julija 2002 same po sebi pomenijo
prenos državnih sredstev, glede na okoliščine in na podlagi upoštevnega nacionalnega prava.
Zaradi opredelitve narave izjav od julija 2002 je treba poudariti, da jih je treba razlagati samo glede na objektivne ugotovitve
(glej v tem smislu v točki 256 zgoraj navedeno sodbo SIC proti Komisiji, točka 126). Vendar lahko zaznavanje in odziv gospodarskih
subjektov na trgu, ko se ugotovita, dajeta uporabne indice za določitev narave teh izjav.
Glede izjave z dne 12. julija 2002 (glej točko 4 zgoraj) je treba ugotoviti, da jo je podal minister za gospodarstvo kot predstavnik
francoske države, ki je večinski delničar podjetja FT („[m]i smo večinski delničar […]“). V tej vlogi je izrecno zagotovil,
da namerava francoska država ne glede na način posredovanja ravnati kot previden vlagatelj („[d]ržava v vlogi delničarja bo
ravnala kot previden vlagatelj […]“). Glede tega niso niti Komisija niti družbi Bouygues navedli dejstev, s katerimi bi dokazali,
da je bil namen, da se bodoče posredovanje francoske države pogojuje s spoštovanjem merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja,
le objavljen ter v trenutku te izjave neresničen in neresen.
Poleg tega je bila izjava z dne 12. julija 2002 ohlapna in nenatančna glede mogočih ukrepov podpore, ki bi jih lahko francoska
država sprejela v poznejši fazi, ki še ni bila določena („bo ravnala kot previden vlagatelj in […] bi posegli po ustreznih
ukrepih“). Glede na odprtost in ohlapnost teh namenov Komisija ni utemeljeno sklepala, da je bila zatrjevana zaveza francoske
države, pri kateri je bilo treba določiti samo še „sredstva poseganja […], in sicer načine izvajanja obveznosti“ (točka 209
obrazložitve izpodbijane odločbe), jasna, saj je taka jasna zaveza nujno pogojena z opredelitvijo narave in obsega tega morebitnega
bodočega posredovanja. Kot pa je potrjeno v poročilu Deutsche Bank z dne 22. julija 2002, na katero se je Komisija oprla v
točki 221 obrazložitve in opombi 142 izpodbijane odločbe, trg glede na izjavo z dne 12. julija 2002 še ni mogel opredeliti
narave in obsega tega bodočega posredovanja francoske države („[Podjetje FT je uživalo] naraščajoče zaupanje trga [zaradi
dejstva], da […] bo [francoska] vlada […] na en ali drug način [nosila kredit]“; ta „[implicitna podpora] [francoske države]
je lahko v obliki posojila, pod pogoji trga, ki ga zagotovijo banke ali [francoske] vlada“). Poleg tega da potrjuje prihodnost,
pogojnost in nenatančnost takega posega, je v izjavi z dne 12. julija 2002 izrecno zavrnjena hipoteza o povečanju kapitala
podjetja FT, čeprav je francoska država decembra 2002 sledila ravno tej možnosti („Ne, nikakor ne! Samo trdim, da bomo ustrezno
ukrepali ob pravem času. Če bo potrebno […]“).
To razumevanje podpirajo tudi okoliščine, v katerih je bila dana izjava z dne 12. julija 2002. Kot izgleda, da sama Komisija
priznava (glej točki 188 in 189 zgoraj), v tej fazi, ko ni upoštevnih podatkov o natančnem obsegu finančnih težav, s katerimi
se je soočalo podjetje FT, o bodočem odzivu finančnih trgov na to izjavo in o razvoju, začetem po predvideni prestukturaciji
podjetja FT, francoska država še ni mogla dovolj natančno prepoznati in določiti narave, obsega in pogojev za sprejetje morebitnega
ukrepa podpore v korist podjetja FT. Bolj je iz celote ravnanj francoskih organov 12. julija 2002, vključno z dejstvom, da
so neposredno kontaktirali bonitetne agencije, razvidno, da so ti organi nameravali finančne trge hitro pomiriti z morebitno
bodočo podporo francoske države podjetju FT, z edinim ciljem preprečiti dodatno poslabšanje njegove ocene, ter da ne bi več
imelo dostopa do novih kreditov na trgu obveznic, ne da bi s tem v tistem trenutku to morebitno podporo natančneje opredelili.
Prezgodnja opredelitev morebitnih ukrepov podpore bi lahko povzročila tveganje, da se po nepotrebnem omejuje možnosti refinanciranja
dolga podjetja FT, ki bi se pojavile pozneje, hkrati pa bi ustvarila potrebo, da se jih na podlagi člena 88(3) ES priglasi
Komisiji. Poleg tega, ta pristop bi, ker je prezgoden, lahko spodkopal zaupanje upnikov in vlagateljev v zanesljivost ravnanja
francoske države. V teh okoliščinah – v nasprotju s tem, kar je navedeno v točki 212 obrazložitve izpodbijane odločbe – dejstva,
da je francoska država kontaktirala bonitetne agencije, ni bilo mogoče razumeti, kot da podpira trdnost domnevne zaveze francoske
države, ampak samo kot prvi korak, namenjen sprostitvi pritiska na položaj podjetja FT na finančnih trgih julija 2002.
V nasprotju s tem, kar navajajo družbi Bouygues in Komisija (glej točko 210 obrazložitve izpodbijane odločbe), samo dejstvo,
da se je ob času izjave z dne 12. julija 2002 podjetje FT soočalo z resnimi težavami refinanciranja (glej točko 236 zgoraj),
ne spremeni ničesar glede odprtosti in ohlapnosti te izjave v celoti niti njenega pomena glede na okoliščine, v katerih je
bila dana (glej točko 274 zgoraj). Tako tudi ob predpostavki obstoja teh težav v tej fazi dejstvo, da ta izjava ni pravilno
izražala kritičnega položaja kratkoročnega dolga podjetja FT v tistem obdobju, ni odločilno („če bi podjetje [FT] imelo težave“,
„če bi podjetje [FT] imelo težave s financiranjem, vendar pa danes ni tako, bi država s potrebnimi ukrepi storila vse, da
te težave premaga“).
Poleg tega v okviru svoje dobesedne razlage izjave z dne 12. julija 2002 Komisija ne more veljavno zatrjevati, da naj „[n]oben
element […] [namreč ne bi kazal na to], da je trg opazil kakršen koli pogoj“ (točka 210 obrazložitve izpodbijane odločbe)
ter da „odziv trga in pripombe finančnih analitikov potrjujejo, da je trg te izjave obravnaval kot strategijo verodostojne
obveznosti [francoske] države pri podpori podjetja FT“ (točka 220 obrazložitve izpodbijane odločbe), ker ta subjektivna zaznava
ali odziv nekaterih gospodarskih subjektov ni odločujoč za opredelitev narave take izjave (glej točko 271 zgoraj). Poleg tega
se s tem ne upošteva dejstva, da je bila, nasprotno, v tej fazi Deutsche Bank nesposobna predvideti naravo in obseg morebitnega
bodočega posredovanja francoske države v korist podjetja FT (glej točko 273 zgoraj).
V zvezi z izjavo z dne 13. septembra 2002 (glej točko 7 zgoraj) je treba poudariti, da je tudi ta izjava usmerjena v prihodnost,
da je pogojna in nenatančna glede morebitnih nameravanih ukrepov francoske države na dolgi rok („[francoska] država bo podprla
[podjetje] [FT] pri izvajanju [načrta za izboljšanje računovodskih izkazov] in bo s svoje strani prispevala k obsežn[emu]
[povečanju] sredstev podjetja [FT], po [urniku] in [v skladu s pravili, ki se bodo določili glede na tržne pogoje]“), pri
čemer je edina gotovost v potrditvi bodočega prispevka za „obsežno [povečanje] sredstev“ podjetja [FT] in v dejstvu, da bo
to potekalo pod „tržnimi pogoji“. Podobno kot v izjavi z dne 12. julija 2002 tudi v izjavi z dne 13. septembra 2002 niso bolj
opredeljeni narava, obseg in pogoji bodočega posredovanja francoske države v korist podjetja FT, morebitni vmesni ukrepi podpore
pa so podrejeni merilu potrebe. („Od takrat naprej, če [bo] potrebno, bo [francoska] država ukrepala tako, da se [bo] podjetje
izogn[ilo] vsem finančnim težavam.“)
V zvezi z izjavo z dne 2. oktobra 2002 (glej točko 8 zgoraj) je treba ugotoviti, da ta ni manj ohlapna in ne pojasnjuje natančneje
kot vsebina izjave z dne 13. septembra 2002 („[Francoska d]ržava bo pomagala pri izvajanju dejavnosti [finančne reorganizacije]
in s svoje strani prispevala k [povečanju] lastnih sredstev podjetja [FT] na načine, ki bodo določeni […]. Kot je bilo že
omenjeno, bo [francoska] država medtem, če bo potrebno, ukrepala tako, da se [bo] podjetje izogn[ilo] vsem finančnim težavam.“).
S to izjavo se namreč francoska država omejuje na ohlapno predvidevanje prihodnosti in svojega morebitnega prispevka, da bi
povečala lastna sredstva podjetja FT, katerega narava, obseg in pogoji podelitve še niso določeni. Obenem je podobno kot prejšnje
izjave morebitna vmesna podpora francoske države, katere lastnosti niso podrobneje opredeljene, pogojena s potrebo po rešitvi
morebitnih problemov financiranja podjetja FT.
Iz navedenega izhaja, da v nasprotju z navedbami družb Bouygues izjav z dne 12. julija, 13. septembra in 2. oktobra 2002,
ker so odprte, nenatančne in pogojne, zlasti glede narave, obsega in pogojev morebitnega državnega posredovanja v korist podjetja
FT, in ob upoštevanju okoliščin, v katerih so bile dane, ni mogoče enačiti z državnim poroštvom ali razlagati, kot da razkrivajo
nepreklicno zavezo za natančno določeno finančno pomoč v korist podjetja FT, kot je na primer plačilo njegovih kratkoročnih
dolgov.
Za konkretno, nepogojno in nepreklicno zavezo francoske države glede javnih sredstev bi morale te izjave izrecno in natančno
opredeljevati bodisi natančne zneske, ki se vložijo, bodisi konkretne dolgove, za katere se jamči, bodisi vsaj vnaprej določen
finančni okvir, kot je kreditna linija v višini določenega zneska, ter pogoje podelitve predvidene pomoči. Z izjavami od julija
2002 pa o teh vidikih ni bilo zavzeto stališče, hkrati pa je bila zavrnjena možnost prihodnjega povečanja kapitala podjetja
FT za določen znesek, čeprav je nato francoska država natančno sledila slednji možnosti, najprej v obliki načrta posojila
delničarja, katerega namen je bil podjetju FT omogočiti kreditno linijo 9 milijard EUR, nato pa prispevek v enaki višini,
v razmerju z njeno udeležbo v podjetju FT, k njegovemu povečanju kapitala (glej točko 16 zgoraj).
V zvezi s tem je treba dodati, da se družbi Bouygues ne moreta sklicevati na odločbo Crédit foncier (glej točko 159 zgoraj),
katere zakonitosti Splošno sodišče ni presojalo, saj je drugače od izjav od julija 2002 izjava ministra za gospodarstvo, ki
je bila predmet te odločbe, izražala trdno in nepogojno voljo francoske države, da se zavezuje k plačilu „vseh zapadlih dolgov
CFF iz vrednostnih papirjev, tako glavnice kot obresti“ (točka 36 obrazložitve odločbe Crédit foncier).
Vendar je francoska država v obravnavanem primeru z izjavami od julija 2002 in s tem, da se je s stališča finančnih trgov
sklicevala na svoj ugled solventnega in zanesljivega posojilodajalca in posojilojemalca, nameravala aktivno vplivati na odziv
teh trgov, ponovno vzpostaviti njihovo zaupanje in zlasti doseči ohranitev ocene podjetja FT, s ciljem pripraviti njegovo
refinanciranje, v poznejši fazi, v ugodnejših gospodarskih razmerah in z manjšimi stroški, ne da bi to takoj in določno vključevalo
državni proračun. S tem je, namesto da bi se neposredno ali posredno zavezala glede državnih sredstev v smislu člena 87(1)
ES, francoska država uporabila posebna pravila delovanja finančnih trgov, da bi kratkoročno stabilizirala gospodarski položaj
podjetja FT, in to ravno s ciljem izpolnitve podjetniških in finančnih pogojev, ki so nujni za sprejetje konkretnejših ukrepov
pomoči, do katerih naj bi prišlo pozneje. Samo dejstvo, da si je v takih okoliščinah francoska država pomagala s svojim posebnim
ugledom na finančnih trgih, pa ne zadostuje za dokaz, da so bila državna sredstva podvržena tveganju, ki bi se lahko štelo
za prenos državnih sredstev v smislu člena 87(1) ES, ki je dovolj povezan s prednostjo, ki jo je podjetje FT dobilo z izjavami
od julija 2002.
V teh okoliščinah družbi Bouygues nista dokazali, da bi nacionalno sodišče, zlasti francosko upravno ali civilno sodišče,
lahko prišlo do sklepa, da izjave od julija 2002 vseeno izpolnjujejo pogoje za enostransko, pravno zavezujočo zavezo francoske
države, pa čeprav v obliki pisma o nameri, ki vključuje prenos državnih sredstev v smislu člena 87(1) ES. Glede na trditve
družb Bouygues in pravne študije v njihovo potrditev je namreč treba ugotoviti, da je uporaba upoštevnih pravil nacionalnega
prava za izjave od julija 2002 odvisna od predhodne razlage narave teh izjav, to pomeni zlasti od vprašanja, ali so dovolj
jasne, natančne, nepogojne in trdne ter vir pravno zavezujočih učinkov, ki lahko povzročijo finančno odgovornost francoske
države.
Tako, prvič, ni mogoče sprejeti trditve družb Bouygues, ki temelji na sodni praksi francoskega Conseil d’État, da so izjave
od julija 2002 jasne, natančne in trdne ter torej lahko vzpostavijo odgovornost francoske države do delničarjev podjetja FT,
njegovih zaposlenih ali upnikov, bodisi zato, ker z dano obljubo zase ustvarja pravne obveznosti, ki se jim ne more izogniti,
ne da bi storila kršitev, bodisi ker, nasprotno, če drži obljubo, ravna nezakonito zaradi nezakonitosti obljube. V nasprotju
s tem, kar navajata družbi Bouygues (glej točki 164 in 165 zgoraj), ni dokazano, da lahko te izjave, ob upoštevanju njihovih
bistvenih značilnosti, utemeljujejo tako pravno zavezujočo in nepogojno zavezo francoske države o podpori podjetju FT.
Drugič, družbi Bouygues se ne moreta veljavno sklicevati na okrožnico z dne 22. julija 2003 in njej priloženo pojasnilo (glej
točko 167 zgoraj), saj kot je bilo presojeno v točki 284 zgoraj, izjave od julija 2002 ne vsebujejo nobenega elementa, ki
bi lahko dokazal obstoj implicitnega poroštva francoske države v korist podjetja FT. Če niso izpolnjeni pogoji, da bi se lahko
sklepalo o obstoju takega poroštva, je treba trditev družb Bouygues glede tega, da s francosko zakonodajo retroaktivno postanejo
veljavna nekatera državna poroštva, zavrniti kot brezpredmetno. Vsekakor, kot je Francoska republika navedla na obravnavi,
se francoski popravek finančnega zakona za leto 2002 (loi française de finances rectificative pour 2002, št. 2002-2576, z
dne 30. decembra 2002; JORF z dne 31. decembra 2002, str. 22070) v členu 80 nanaša le na „posojila, o katerih se je dogovorilo
združenje ERAP v okviru svoje podpore kot delničar podjetju FT“, in ne na druga morebitna državna poroštva v korist podjetja
FT.
Tretjič, družbi Bouygues nista dokazali, da izjave od julija 2002 vključujejo zavezo glede državnih sredstev glede na pogodbeno
pravo države New York. Tako študija, ki sta jo družbi Bouygues v ta namen predložili v upravnem postopku, vsebuje pojasnilo,
da ne pomeni pravnega mnenja, in izhaja iz očitno napačne predpostavke enostranske ponudbe francoske države za sklenitev pogodbe
vlagateljem, ki vključuje obljubo poroštva za dolgove podjetja FT, ki naj bi jo vlagatelji sprejeli s tem, da vlagajo v podjetje
FT. Podobno se v okviru presoje zavezujočega in izvršilnega značaja te ponudbe ta študija omejuje na ponavljanje obstoja obljube
in prikazuje ohlapno primerjavo s sodno prakso pristojnih sodišč glede obljub, vsebovanih v brošurah in oglasnih sporočilih
v časnikih. Poleg tega v tej študiji ni dokončno sprejeto stališče o vprašanju, ali lahko ta sodišča sklepajo o dovolj trdnem
značaju take pogodbene obljube. Končno, v zvezi s pogoji kvazipogodbe ali
promissory estoppel
je v študiji poudarjeno, da mora biti obljuba jasna in nedvoumna, kar pa v obravnavanem primeru ni (glej točke od 272 do
279 zgoraj).
Četrtič, glede dela, v katerem se Komisija sama sklicuje na sodbo francoskega Cour de cassation z dne 28. marca 2000 (opomba
134 izpodbijane odločbe), je treba poudariti, da je bila v tej sodbi priznana veljavnost
erga omnes
ter zavezujoč in izvršilen značaj v korist vseh strank, ki jih zadeva enostranska izjava prevzemnika podjetja v težavah,
dana v okviru postopka finančne reorganizacije in v obliki sodbe, s katero je določen načrt prenosa. Vendar pa ni dokazano,
da je mogoče to sodno prakso uporabiti za obravnavani primer. Tako je zlasti zaradi dejstva, ker zavezujoč in izvršilen značaj,
priznan s to sodbo, temelji na izrecni določbi francoskega gospodarskega zakonika, ki ureja postopek finančne reorganizacije,
v skladu s katerim „se je mogoče na podlagi sodbe, s katero je določen načrt [prenosa], sklicevati na njegove določbe v razmerju
do vseh“.
Petič in zadnjič, ni izkazano, da tudi če zaveza, ki naj bi izhajala iz izjav od julija 2002, glede na nacionalno pravo ni
pravno zavezujoča, naj bi te izjave vključevale prenos državnih sredstev. V zvezi s tem je po eni strani trditev družb Bouygues,
da je francoska država dejansko morala izpolniti svojo domnevno obljubo, upoštevajoč dejansko pričakovanje, ki so ga te izjave
ustvarile na trgu, protislovna in z njo ni upoštevano dejstvo, da mora priznanje obstoja pomoči temeljiti na objektivnih ugotovitvah,
in ne samo na zaznavi gospodarskih subjektov na trgu. Vsekakor le pričakovanje trga ne more samo po sebi ustvariti kakršne
koli pravne obveznosti ravnanja v želeni smeri (glej točko 271 zgoraj). Po drugi strani, čeprav bi predpostavljali, da nespoštovanje
morebitne obljube podpore francoske države v korist podjetja, lahko ogroža njegovo verodostojnost in ugled na finančnem trgu,
pa v obravnavanem primeru ni dokazano, da so izjave od julija 2002 vsebovale jasno, trdno in nepogojno zavezo v korist podjetja
FT, ki bi lahko povzročila take škodljive posledice. Kot je bilo namreč ugotovljeno v točkah 273 in 282 zgoraj, je bil cilj
ravnanja francoskih organov od julija 2002 ravno izogniti se takim posledicam, tako da se ohranijo dvomi o naravi, obsegu
in natančnih pogojih njihovega morebitnega prihodnjega posredovanja, kar potrjuje odziv Deutsche Bank (glej točko 273 zgoraj).
Iz teh razlogov trditev Komisije s konca točke 221 obrazložitve izpodbijane odločbe, da „je francoska vlada zavezana, [zato,
da bi ohranila celoten svoj ugled na finančnih trgih], spoštovati svoje obljube“, ne more uspeti. Vsekakor pa je treba spomniti,
da se je Komisija kljub izraženim dvomom izrecno odpovedala, da dokončno zavzame stališče o vprašanju, ali izjave od julija
2002 vključujejo prenos državnih sredstev (točke 188, 218 in 219 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V teh okoliščinah je treba skleniti, da izjave od julija 2002 niso pomenile zaveze glede državnih sredstev v smislu člena
87(1) ES.
Zato je treba zavrniti prvi tožbeni razlog družb Bouygues glede kršitve člena 87(1) ES.
Prenos državnih sredstev, povezan z objavo načrta posojila delničarja 4. decembra 2002 in ponudbo pogodbe o posojilu delničarja
z dne 20. decembra 2002
–       Uvodne ugotovitve
Poudariti je treba, da je francoska država šele z objavo načrta posojila delničarja 4. decembra 2002, to je na isti dan, kot
je bil ta ukrep priglašen Komisiji (glej točko 20 zgoraj), javnosti prvič pojasnila finančni prispevek, ki ga je nameravala
dati v korist podjetja FT, in sicer odprtje kreditne linije v vrednosti 9 milijard EUR v obliki pogodbe o posojilu, katere
ponudba, ki jo je parafiralo in podpisalo združenje ERAP, je bila podjetju FT poslana šele 20. decembra 2002.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je podobno kot izjave od julija 2002 ta objava vključevala podelitev prednosti v korist
podjetja FT, s tem da je prispevala k okrepitvi zaupanja finančnih trgov in izboljšanju pogojev refinanciranja podjetja FT
(glej točko 234 in naslednje zgoraj). Vendar kot je bilo izkazano v točkah 243 in naslednjih zgoraj, Komisija ni niti preučila
niti pravno zadostno dokazala, da je ponudba pogodbe o posojilu delničarja z dne 20. decembra 2002, ki je podjetje FT nikoli
ni sprejelo in ki ni bila nikoli izvršena, vsebovala različno in dodatno gospodarsko prednost glede na prednost, ki je izhajala
iz izjav od julija 2002 in objave načrta posojila delničarja 4. decembra 2002.
–       Objava načrta posojila delničarja 4. decembra 2002
Glede vprašanja, ali je objava načrta posojila delničarja 4. decembra 2002 vključevala prenos državnih sredstev, je treba
ugotoviti, da niti Komisija niti družbi Bouygues nista trdili, da je ta objava sama po sebi pomenila dovolj natančno, trdno
in nepogojno ter zato pravno zavezujočo zavezo v smislu morebitnega upoštevnega nacionalnega prava, ki bi omogočila sklepanje
o obstoju prenosa državnih sredstev v smislu člena 87(1) ES.
Tako je edina upoštevna referenca glede te objave na koncu točke 205 obrazložitve izpodbijane odločbe, to je v okviru presoje
merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja, ne da bi Komisija na to vezala posledice, čeprav le implicitne, glede obstoja
morebitnega prenosa državnih sredstev. Enako v okviru prvega tožbenega razloga družbi Bouygues obravnavata le izjave od julija
2002, ne da bi upoštevali objavo z dne 4. decembra 2002, in svojo argumentacijo omejujeta na domneven prenos državnih sredstev,
povezan s temi izjavami.
Ker ni upoštevnih dejstev in dokazov, ki bi jih glede tega predložile Komisija in družbi Bouygues, pa Splošnemu sodišču ni
treba preučiti, ali je objava načrta posojila delničarja 4. decembra 2002 vključevala, v smislu francoskega upravnega ali
civilnega prava, prenos državnih sredstev.
Vsekakor bi prenos državnih sredstev, ki bi izhajal iz objave 4. decembra 2002, lahko ustrezal le prednosti odprtja kreditne
linije v vrednosti 9 milijard EUR, ki je v njej izrecno omenjena. Po eni strani, kot je bilo navedeno v točki 292 zgoraj,
Komisija v izpodbijani odločbi take prednosti ni pravno zadostno opredelila. Po drugi strani je ta prednost različna od prednosti,
ki izhaja iz izjav od julija 2002, kot je bila opredeljena v tej odločbi (glej točko 243 in naslednje zgoraj), ne da bi to
vplivalo na vprašanje, ali je ta v izboljšanju pogojev refinanciranja podjetja FT in/ali morebitnega povišanja tečaja njegovih
delnic in obveznic.
Iz sodne prakse, navedene v točki 214 zgoraj, pa je razvidno, da mora zadevna prednost na podlagi člena 87(1) ES izvirati
iz državnih sredstev. Ta zahteva po zvezi med opredeljeno prednostjo in prenosom državnih sredstev namreč predpostavlja, da
ta prednost ustreza enakemu strošku, ki bremeni državni proračun (glej točko 262 zgoraj). Vendar pa v obravnavanem primeru,
kjer gre za zvezo med, po eni strani, prednostjo iz izpodbijane odločbe, ki izvira iz izjav od julija 2002, in, po drugi strani,
zatrjevanim prenosom državnih sredstev, ki ga pomeni odprtje kreditne linije v višini 9 milijard EUR, kot je bilo načrtovano
v objavi načrta posojila delničarja 4. decembra 2002, ni tako.
Zato je treba skleniti, da Komisija ni dokazala, da objava načrta posojila delničarja 4. decembra 2002 vključuje prenos državnih
sredstev.
–       Ponudba pogodbe o posojilu delničarja z dne 20. decembra 2002
Glede vprašanja, ali je pošiljanje pogodbe o posojilu delničarja podjetju FT, ki ga je podpisalo združenje ERAP 20. decembra
2002, vključevalo prenos državnih sredstev, je treba upoštevati, da ker Komisija v izpodbijani odločbi ni zadostno dokazala
prednosti, ki izvira iz ponudbe za sklenitev pogodbe kot take (glej točke od 264 do 267 zgoraj), je še toliko manj verjetno,
da bi Splošno sodišče ugotovilo obstoj prenosa državnih sredstev, ki bi bil s to prednostjo povezan.
Iz vsega navedenega izhaja, da niti Komisija niti družbi Bouygues nista dokazali, da sta objava načrta posojila delničarja
4. decembra 2002 ali ponudba pogodbe o posojilu delničarja z dne 20. decembra 2002 vključevali prenos državnih sredstev v
smislu člena 87(1) ES.
Vendar je treba preučiti, ali je bila Komisija na podlagi svojega globalnega pristopa (glej točko 266 zgoraj) vendarle upravičena
izjave od julija 2002 presojati skupaj z objavo načrta posojila delničarja in pošiljanjem pogodbe o posojilu delničarja, da
je tako sklepala, da je bilo merilo o prenosu državnih sredstev v obravnavanem primeru izpolnjeno.
–       Prenos državnih sredstev, povezan z izjavami od julija 2002 in ukrepi iz decembra 2002
Preučiti je treba, po eni strani, ali je bil morebitni strošek za državni proračun, ki ga je Komisija ugotovila glede objave
načrta posojila delničarja in pošiljanja pogodbe o posojilu delničarja, že impliciten v izjavah od julija 2002, in, po drugi
strani, ali je ta strošek ustrezal prednosti, ki jo je Komisija pripisala tem izjavam.
Čeprav je objava načrta posojila delničarja 4. decembra 2002 vključena v logiko in strategijo francoske države od julija 2002,
katerih cilj in posledica je bila ponovno pridobiti zaupanje trga, da bi se lahko kratkoročni dolg podjetja FT refinanciral
v ugodnejših razmerah (glej točke od 234 do 240 zgoraj), pa zato iz tega ne izhaja, da so izjave od julija 2002 že same po
sebi vključevale pričakovanje posebne finančne podpore, podobne tisti iz decembra 2002.
Iz preudarkov v točki 270 in naslednjih zgoraj je razvidno, da so bile izjave od julija 2002 drugače od objave načrta posojila
delničarja 4. decembra 2002, s katero je bila javnosti razkrita ponudba o odprtju kreditne linije v višini 9 milijard EUR
v korist podjetja FT, odprte, nenatančne in pogojne glede narave, obsega in pogojev morebitnega prihodnjega posredovanja francoske
države. Tako je, čeprav le zaradi te bistvene drugačnosti izjav od julija 2002, odločitev francoske države decembra 2002,
da objavi in predlaga načrt posojila delničarja, pomenila pomembno prekinitev zaporedja dogodkov, ki so privedli do refinanciranja
podjetja FT.
V zvezi s tem je treba zavrniti ne zelo podrobno trditev, predstavljeno v točkah 185 in 226 obrazložitve izpodbijane odločbe,
da je načrt posojila delničarja materializacija prejšnjih izjav francoske države, ker Komisija ni dokazala – in tudi ni mogla
dokazati glede na izjave od julija 2002 –, da je francoska država predvidela tako konkretno finančno podporo od julija 2002.
Ta trditev je še toliko manj sprejemljiva, ker je morala francoska država najprej počakati in preveriti, ali so bili po izjavah
od julija 2002 in njihovem pričakovanem učinku, in sicer ponovno vzpostavitvijo zaupanja finančnih trgov in ohranitvijo ocene
podjetja FT, ter po ukrepih prestrukturiranja in ponovnega uravnoteženja, sprejetih v podjetju FT, gospodarski pogoji za tako
državno posredovanje dejansko izpolnjeni. Kot je bilo ugotovljeno v točki 274 zgoraj, v fazi teh izjav – ker ni bilo primernih
podatkov, med drugim o odzivu trga in uspehu sprejetih ukrepov – francoska država še ni mogla dovolj poznati in določiti narave,
obsega in pogojev morebitnega ukrepa podpore v korist podjetja FT, vključno z morebitnim povečanjem kapitala, ki ga je minister
za gospodarstvo julija 2002 še izrecno zavrnil. Očitno je francoska država šele decembra 2002 menila, da so gospodarski pogoji
za tako pomoč izpolnjeni, kar potrjuje pojav pomembne prekinitve zaporedja dogodkov v tej fazi.
Točke od 186 do 190 obrazložitve izpodbijane odločbe, katerih namen je jasno izraziti celovit pristop Komisije, daleč od tega,
da bi dokazale njeno trditev o uresničenju izjav od julija 2002 v načrtu posojila delničarja, le dvoumno povzemajo preudarke,
s katerimi je mogoče sklepati o podelitvi prednosti podjetju FT, vendar ne o prenosu državnih sredstev, povezanem z vsemi
danimi izjavami in ukrepi, ki jih je francoska država sprejela od julija 2002.
Tako se na podlagi nedoločne ugotovitve, da je „mogoče analizirati zaporedne izjave in ukrepe francoske vlade od julija 2002
kot celoto, ob kateri so trenutek konkretizacije ukrepi [decembra]“ 2002 (točka 187 obrazložitve izpodbijane odločbe), ali
potrditve kontinuiranega postopka reševanja, ki naj bi bil podoben tistemu iz v točki 152 zgoraj navedene sodbe BP Chemicals
proti Komisiji, Komisija ne more izogniti svoji nalogi opredelitve posebne prednosti, ki vključuje ustrezni prenos državnih
sredstev. To je še toliko bolj res, ker se v točki 152 zgoraj navedena sodba BP Chemicals proti Komisiji nanaša le na vprašanje
obstoja resnih težav, ki upravičujejo začetek formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES glede uporabe merila zasebnega,
dobro poučenega vlagatelja za vse kapitalske vložke v korist upravičenega podjetja, o prednostnem značaju in državnem izvoru
katerih ni dvoma.
Poleg tega ob upoštevanju pomembne prekinitve pri zaporedju dogodkov in ravnanju francoskih organov decembra 2002 Komisija
ni bila upravičena vzpostavljati povezave med morebitno zavezo glede državnih sredstev v tej fazi in prednostmi, podeljenimi
s predhodnimi ukrepi, in sicer izjavami od julija 2002, toliko bolj, ker so bili ti ukrepi vsebinsko različni od ukrepov,
sprejetih decembra 2002 (glej točko 303 zgoraj). Taka povezava – na katero se v točki 152 zgoraj navedena sodba BP Chemicals
proti Komisiji ne nanaša – med sestavnimi deli pojma pomoči, ko gre za različne dejanske elemente, nastale v različnih fazah,
bi bila v nasprotju z zahtevo o povezanosti med prednostjo in prenosom državnih sredstev (glej točko 262 zgoraj), kot je bila
potrjena v točki 214 v zgoraj navedeni sodbi PreussenElektra (točka 58).
Zato čeprav je Komisija lahko upoštevala vse predhodne dogodke, ki so vplivali na končno odločitev francoske države decembra
2002, da bo podjetje FT podprla s posojilom delničarja, da bi opredelila prednost, ji ni uspelo dokazati prenosa državnih
sredstev, ki so povezana s to prednostjo. Kot je bilo ugotovljeno v točki 297 zgoraj, okoliščina, da so izjave od julija 2002
in objava 4. decembra 2002 za podjetje FT pomenile prednost, ker se je z njimi ponovno vzpostavilo zaupanje finančnih trgov
in so se izboljšali pogoji za njegovo refinanciranje, za svojo protivrednost nima ustreznega znižanja državnega proračuna
ali dovolj konkretnega gospodarskega tveganja stroškov, ki bi bremenili ta proračun. Ta prednost je zlasti drugačna od prednosti,
ki jo lahko vključuje načrt posojila delničarja z dne 20. decembra 2002 in ki v izpodbijani odločbi ni bila dovolj dokazana,
da bi se lahko sklepalo o obstoju državne pomoči (glej točko 296 zgoraj).
Zato Komisija ni upoštevala pojma pomoči v smislu člena 87(1) ES, s tem da je menila, da posojilo delničarja, v kontekstu
izjav od julija 2002, vključuje podelitev prednosti za podjetje FT, ki naj bi izvirala iz prenosa državnih sredstev.
V teh okoliščinah je treba sprejeti drugi del drugega tožbenega razloga in tretji tožbeni razlog Francoske republike ter podjetja
FT, ker je v tem delu in tem tožbenem razlogu grajana uporaba pojma pomoči in zlasti uporaba meril prednosti ter prenosa državnih
sredstev v smislu člena 87(1) ES.
Iz tega tudi sledi, da ni treba preučiti prvega dela drugega tožbenega razloga niti tretjega tožbenega razloga, ki ga navajata
Francoska republika in podjetje FT, ker je v tem delu in tem tožbenem razlogu izpodbijana zakonitost Komisijine uporabe merila
zasebnega, dobro poučenega vlagatelja.
Glede na to, da je tako treba člen 1 izpodbijane odločbe zaradi napačne uporabe prava in očitnih napak pri presoji ob uporabi
člena 87(1) ES razglasiti za ničen, tudi ni treba preučiti prvega tožbenega razloga, ki ga navajata Francoska republika in
podjetje FT glede bistvenih kršitev postopka in pravice do obrambe, niti četrtega tožbenega razloga Francoske republike glede
nepopolne obrazložitve.
d)     Drugi tožbeni razlog družb Bouygues: protislovna in nezadostna obrazložitev v nasprotju s členom 253 ES
Najprej je treba ugotoviti, da drugi tožbeni razlog družb Bouygues, ki se nanaša na nepopolno obrazložitev, v veliki meri
pomeni le ponovitev vsebinskih očitkov, ki sta jih ti tožeči strani navedli v okviru prvega tožbenega razloga.
V zvezi s tem je treba spomniti, da mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, prilagojena vrsti obravnavanega
akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z
utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Poleg tega je obveznost obrazložitve odločb procesna
zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, pri kateri gre za vsebinsko zakonitost spornega
akta. Obrazložitev odločbe namreč pomeni, da je treba izrecno navesti razloge, na katerih temelji ta odločba. Če so ti razlogi
napačni, to vpliva na vsebinsko zakonitost odločbe, in ne na njeno obrazložitev, ki je lahko zadostna, čeprav navaja napačne
razloge (glej sodbo Sodišča z dne 10. julija 2008 v zadevi Bertelsmann in Sony Corporation of America proti Impala, C-413/06
P, ZOdl., str. I-4951, točki 166 in 181 in navedena sodna praksa).
V zvezi z zatrjevano protislovno obrazložitvijo je treba ugotoviti, da družbi Bouygues v bistvu navajata vsebinske napake,
in ne kršitve postopkovnih pravil glede obrazložitve.
V zvezi s tem je iz obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, zlasti po eni strani iz točk od 188 do 190 obrazložitve izpodbijane
odločbe in po drugi strani iz točk 218 in 219 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je Komisija – sicer upravičeno (glej točke
od 268 do 290 zgoraj) – menila, da na podlagi njej znanih pravnih študij ne more dokončno sklepati, da so izjave od julija
2002 kot take izpolnjevale merilo prenosa državnih sredstev v smislu člena 87(1) ES. Samo upoštevanje ukrepov, sprejetih decembra
2002, je Komisiji omogočilo, da je na podlagi celovitega pristopa – čeprav po vsebini napačnega (glej točke 303 in naslednje
zgoraj) – ugotovila, da je kontinuiran postopek reševanja podjetja FT v celoti, vključno z izjavami od julija 2002, povzročil,
da je bilo merilo prenosa državnih sredstev izpolnjeno.
Čeprav je celovit pristop Komisije po vsebini napačen, iz preudarkov v točki 268 in naslednjih izhaja, da so v izpodbijani
odločbi pravno zadostno navedeni razlogi, zaradi katerih je menila, da ne more sklepati, da so izjave od julija 2002 kot takšne
– čeprav vključujejo podelitev prednosti podjetju FT – povzročile prenos državnih sredstev. Iz tega tudi sledi, da trditev
družb Bouygues, da je Komisija v izpodbijani odločbi sklepala o izpolnitvi vseh pogojev za državno pomoč glede izjav od julija
2002 (glej točki 171 in 175 zgoraj), očitno ni utemeljena.
Poleg tega družbi Bouygues ne navajata nobene utemeljitve, ki bi dopuščala prepričanje, da zaradi zatrjevane protislovne obrazložitve
nista mogli izpodbijati utemeljenosti pristopa Komisije pred Splošnim sodiščem, niti tega, da to glede tega ne more opravljati
svoje naloge nadzora zakonitosti. V vsakem primeru je glede na preudarke iz točke 268 in naslednjih dokazano, da v tem primeru
ni tako.
Prvi del tega tožbenega razloga o protislovni obrazložitvi je treba torej zavrniti kot neutemeljen.
Glede zatrjevane nezadostne obrazložitve je treba spomniti, da razlogi, navedeni v izpodbijani odločbi, zlasti po eni strani
točke od 188 do 190 obrazložitve izpodbijane odločbe in po drugi strani točki 218 in 219 obrazložitve izpodbijane odločbe,
dovolj natančno in jasno nakazujejo razloge, zaradi katerih je Komisija menila, da ne more sklepati, da izjave od julija 2002
same po sebi pomenijo državne pomoči (glej tudi točko 318 zgoraj).
Družbi Bouygues pa ne navajata nobenega dejstva, ki bi lahko dokazalo, da jima obrazložitev izpodbijane odločbe ne omogoča
spoznati in razumeti obsega utemeljitev tega sklepa Komisije in izpodbijati njegove utemeljenosti pred Splošnim sodiščem in
da slednje ne more opravljati svojega nadzora zakonitosti v zvezi s tem. Nasprotno je iz preudarkov v točki 268 in naslednjih
zgoraj razvidno, da je tak nadzor zakonitosti popolnoma mogoč glede na obrazložitev izpodbijane odločbe. Zlasti družbi Bouygues
ne moreta veljavno zatrjevati, da Komisija ni pravno zadostno utemeljila svojega sklepa, da izjave od julija 2002 ne vključujejo
prenosa državnih sredstev kljub številnim pravnim študijam, predstavljenim v upravnem postopku, v katerih je bila predlagana
nasprotna hipoteza, ker so ti razlogi predstavljeni zlasti v točkah od 214 do 219 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Končno je treba poudariti, da je namen trditev družb Bouygues, povzetih v točkah od 177 do 181 zgoraj, v resnici izpodbijanje
utemeljenosti zavrnitve Komisije, da izjave od julija 2002 opredeli kot državno pomoč, in ne zatrjevana nepopolna obrazložitev
izpodbijane odločbe v smislu člena 253 ES.
Zato je treba zavrniti tudi drugi del tega tožbenega razloga in torej drugi tožbeni razlog družb Bouygues v celoti.
Zato je treba predlog družb Bouygues, naj se člen 1 izpodbijane odločbe razglasi za ničen, v celoti zavrniti, ne da bi bilo
treba preučiti trditve o nedopustnosti predlogov intervenienta, podjetja FT, v zadevi T-450/04.
Glede na vse navedeno je treba člen 1 izpodbijane odločbe razglasiti za ničen zaradi razlogov nezakonitosti, ki sta jih Francoska
republika in podjetje FT navedla v drugem in tretjem tožbenem razlogu.
II –
Predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe
Glede na to, da je bil člen 1 izpodbijane odločbe razglašen za ničen, na podlagi tožbenih razlogov, ki sta jih Francoska republika
in podjetje FT navedla v zadevah T-425/04 in T-444/04, so njuni predlogi ter predloga družb Bouygues v zadevi T‑450/04 in
združenja AFORS v zadevi T-456/04, naj se člen 2 te odločbe, s katerim je ugotovljeno, da ni treba izterjati pomoči iz člena
1, razglasi za ničen, postali brezpredmetni.
Razglasitev člena 1 te odločbe za ničnega na podlagi tožb, vloženih v zadevah T‑425/04 in T-444/04, ima učinek
erga omnes
, ki ji daje absolutno pravnomočnost (sodba Sodišča z dne 1. junija 2006 v združenih zadevah P&O European Ferries (Vizcaya)
in Diputación Foral de Vizcaya proti Komisiji, C-442/03 P in C‑471/03 P, ZOdl., str. I-4845, točka 43, in sodba Splošnega
sodišča z dne 4. marca 2009 v združenih zadevah Tirrenia di Navigazione in drugi proti Komisiji, T-265/04, T-292/04 in T-504/04,
neobjavljena v ZOdl., točka 159).
Posledica te razglasitve ničnosti je
ex tunc
prenehanje ugotovitve o obstoju pomoči, ki ni združljiva s skupnim trgom, iz člena 1 izpodbijane odločbe. Iz tega sledi,
da tudi izjava o neizterjanju te pomoči iz člena 2 te odločbe postane brezpredmetna z učinkom
ex tunc
.
V teh okoliščinah, kot so stranke soglasno priznale na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča, kar je bilo tudi
dodano v zapisnik obravnave, ni več treba odločiti o predlogih Francoske republike, podjetja FT, družb Bouygues in združenja
AFORS za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe niti presoditi utemeljenosti razlogov in trditev, ki so jih te tožeče
stranke navedle v podporo svojih predlogov.

Stroški
I –
Splošno
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Poleg tega člen 87(6) Poslovnika določa, da če se postopek ustavi, o stroških odloči Splošno sodišče po svoji presoji.
Končno, v skladu s členom 87(4), prvi in tretji pododstavek, Poslovnika po eni strani države članice, ki se kot intervenienti
udeležijo postopka, nosijo svoje stroške, po drugi strani pa lahko Splošno sodišče intervenientu naloži, da nosi svoje stroške.
II –
Zadevi T-425/04 in T-444/04
Ker Komisija v zadevah T-425/04 in T-444/04 ni uspela in ob upoštevanju podrednosti predloga za razglasitev ničnosti člena
2 izpodbijane odločbe v teh zadevah, o katerem ni več treba odločiti, je treba Komisiji naložiti, da nosi svoje stroške ter
stroške, ki sta jih priglasili Francoska republika in podjetje FT.
V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika družbi Bouygues nosita svoje stroške.
III –
Zadeva T-450/04
Ker družbi Bouygues nista uspeli s svojim predlogom za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe in upoštevajoč, da
se glede njunega predloga za razglasitev ničnosti člena 2 te odločbe postopek ustavi, je treba odločiti, da nosita svoje stroške
in polovico stroškov, ki jih je priglasila Komisija. Komisija nosi polovico svojih stroškov.
Francoska republika nosi svoje stroške na podlagi člena 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika.
V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika podjetje FT nosi svoje stroške.
IV –
Zadeva T-456/04
Ob upoštevanju ustavitve postopka glede predloga za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe je treba odločiti, da
združenje AFORS in Komisija nosita svoje stroške.
Francoska republika nosi svoje stroške na podlagi člena 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika.
V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika podjetje FT nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Člen 1 Odločbe Komisije 2006/621/ES z dne 2. avgusta 2004 o državni pomoči, ki jo izvaja Francija v korist podjetja France
Télécom, se razglasi za ničen.
2.
Postopek v zvezi s predlogi za razglasitev ničnosti člena 2 Odločbe 2006/621 se ustavi.
3.
V zadevah T‑425/04 in T‑444/04 Evropska komisija nosi svoje stroške ter stroške, ki sta jih priglasila Francoska republika
in podjetje France Télécom SA.
4.
V zadevah T‑425/04 in T‑444/04 podjetji Bouygues SA in Bouygues Télécom SA nosita svoje stroške.
5.
V zadevi T‑450/04 podjetji Bouygues in Bouygues Télécom nosita svoje stroške in polovico stroškov, ki jih je priglasila Komisija.
6.
V zadevi T‑450/04 Komisija nosi polovico svojih stroškov.
7.
V zadevi T‑456/04 Association française des opérateurs de réseaux in services de télécommunications (AFORS Télécom) in Komisija
nosita svoje stroške.
8.
V zadevah T‑450/04 in T‑456/04 Francoska republika in podjetje France Télécom nosita svoje stroške.
Azizi
Cremona
Labucka
Frimodt Nielsen

O’Higgins
Podpisi
Stvarno kazalo
Dejansko stanje
I –  Finančno stanje podjetja France Télécom v obdobju med letoma 2001 in 2004
II –  Upravni postopek
III –  Izpodbijana odločba
A –  Vročitev izpodbijane odločbe
B –  Izrek izpodbijane odločbe
C –  Ugotovitve Komisije glede finančnega stanja podjetja FT med junijem 2002 in marcem 2003
D –  Predmet izpodbijane odločbe
E –  Uporaba člena 87(1) ES in načela zasebnega, dobro poučenega vlagatelja v tržnem gospodarstvu
F –  Združljivost zadevne pomoči s skupnim trgom
G –  Vračilo zadevne pomoči
Postopek in predlogi strank
I –  Zadevi T‑425/04 in T‑444/04
II –  Zadeva T‑450/04
III –  Zadeva T‑456/04
IV –  Ukrepi procesnega vodstva, odstop razširjeni sestavi in združitev
V –  Ustni postopek
Pravo
I –  Predlog za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe
A –  Ugovori nedopustnosti, vloženi v zadevah T-425/04, T-444/04, T-450/04 in T‑456/04
1.  Trditve strank
2.  Presoja Splošnega sodišča
a)  Uvodne ugotovitve
b)  Pravni interes Francoske republike in podjetja FT za vložitev tožbe zoper člen 1 izpodbijane odločbe
c)  Pravni interes družb Bouygues za vložitev tožbe zoper člen 1 izpodbijane odločbe
d)  Dopustnost zatrjevanega predloga za razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe, ki ga je podalo združenje AFORS
B –  Zakonitost člena 1 izpodbijane odločbe
1.  Trditve strank
a)  Povzetek tožbenih razlogov za razglasitev ničnosti
b)  Trditve Francoske republike in podjetja FT
Uvodna ugotovitev
Drugi tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT
Tretji tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT
Dodatne utemeljitve Francoske republike in podjetja FT kot intervenientov v zadevi T-450/04 in v odgovoru na pisna vprašanja
Splošnega sodišča
c)  Trditve družb Bouygues
Prvi tožbeni razlog družb Bouygues
Drugi tožbeni razlog družb Bouygues
d)  Trditve Komisije
Prvi del drugega tožbenega razloga Francoske republike in podjetja FT
Drugi del drugega tožbenega razloga Francoske republike in podjetja FT
Tretji tožbeni razlog Francoske republike in podjetja FT
–  Očitna napaka pri presoji glede izjave z dne 12. julija 2002
–  Očitna napaka pri presoji glede uporabe merila zasebnega, dobro poučenega vlagatelja
–  Očitna napaka pri presoji v zvezi z ravnanjem francoske države kot dobro poučenim vlagateljem
Prvi tožbeni razlog družb Bouygues
–  Trditve družb Bouygues
–  Trditve podjetja FT kot intervenienta
Drugi toženi razlog družb Bouygues
Dodatne utemeljitve Komisije v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča
2.  Presoja Splošnega sodišča
a)  Pojem pomoči v smislu člena 87(1) ES
b)  Obstoj prednosti, ki jih dajejo izjave od julija 2002, in načrt posojila delničarja
Uvodne ugotovitve
Prednost, ki izhaja iz izjav od julija 2002
Prednost, ki izhaja iz načrta posojila delničarja
c)  Obstoj prenosa iz državnih sredstev
Uvodne ugotovitve
Prenos državnih sredstev, povezan z izjavami od julija 2002
Prenos državnih sredstev, povezan z objavo načrta posojila delničarja 4. decembra 2002 in ponudbo pogodbe o posojilu delničarja
z dne 20. decembra 2002
–  Uvodne ugotovitve
–  Objava načrta posojila delničarja 4. decembra 2002
–  Ponudba pogodbe o posojilu delničarja z dne 20. decembra 2002
–  Prenos državnih sredstev, povezan z izjavami od julija 2002 in ukrepi iz decembra 2002
d)  Drugi tožbeni razlog družb Bouygues: protislovna in nezadostna obrazložitev v nasprotju s členom 253 ES
II –  Predlog za razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe
Stroški
I –  Splošno
II –  Zadevi T-425/04 in T-444/04
III –  Zadeva T-450/04
IV –  Zadeva T-456/04
*
Jezik postopka: francoščina.