CELEX: 61973CJ0040
Forenede sager 40
48, 50, 54
56, 111, 113 og 114-73

Sagsfremstilling
De faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb og parternes indlæg kan sammenfattes således:
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb
1. De almindelige fællesskabsregler
A —
Kommissionen vedtog den 18. december 1967 forordning nr. 1009/67, som skulle gælde fra den 1. juli 1968; forordningen finder navnlig anvendelse på hvidt sukker og råsukker fremstillet af sukkerroer og sukkerrør samt på selve disse to produkter (artikel 1). I den niende betragtning hedder det, at der, fordi sukkerproduktionen inden for Fællesskabet gentagne gange havde oversteget forbruget, for en overgangsperiode måtte fastsættes foranstaltninger til begrænsning af produktionen.
Artiklerne 2 og 3 bestemmer for det område inden for Fællesskabet, der har det største overskud, at der årligt fastsættes en indikativpris og en interventionspris for hvidt sukker, og for andre områder, at der fastsættes afledede interventionspriser. Ifølge gennemførelsesforordningerne (se f.eks. artikel 1 og fjerde betragtning i forordning nr. 430/68; artikel 2 i forordning nr. 432/68);
—
udgør visse departementer i det nordlige Frankrig det område, der har det største overskud;
—
fastsættes der for dette område en interventionspris 5 % under indikativprisen;
—
fastsættes der for de øvrige omrader inden for Fællesskabet afledede interventionspriser, som bortset fra Italien og de franske oversøiske departementer ikke afviger fra den ovenfor nævnte interventionspris.
I henhold til artikel 9, stk. 1 skal de nationale interventionsorganer principielt købe det sukker, som tilbydes dem til interventionsprisen. Som det fremgår af artikel 10, kan de kun videresælge dette sukker til priser, der ligger over interventionsprisen bortset fra visse tilfælde, som er nævnt i denne bestemmelse.
I henhold til artikel 4 sammenholdt med artikel 5 fastsættes der årligt for hvert område, som producerer roesukker, og for hvilket der er fastsat en interventionspris, en minimumspris for sukkerroer, således at sukkerroefabrikanterne er forpligtet til mindst at betale denne pris.
I henhold til artikel 12 fastsættes der årligt en tærskelpris. I henhold til artikel 14 opkræves der ved indførsel af sukker en importafgift, der er lig tærskelprisen med fradrag af cif-prisen; denne sidste beregnes på grundlag af den gunstigste . pris på verdensmarkedet (artikel 13, stk. 1).
Artiklerne 23 og 24, som finder anvendelse indtil den 1. juli 1975, fastsætter de basismængder, der gælder for hver enkelt medlemsstat. Desuden bestemmes det, at hver enkelt af disse stater på grundlag af den mængde, de har fået tildelt, og for hver fabrik eller virksomhed, der producerer sukker på deres område, fastsætter en basiskvota og en maksimalkvota, der beregnes på grundlag af basiskvoten. For det sukkerkvantum, som produceres udover basiskvotaen uden at overstige maksimalkvoten, opkræver medlemsstaterne en produktionsafgift af den pågældende sukkerfabrikant (artikel 27). Det kvantum sukker, der i et sukkerproduktionsår produceres ud over maksimalkvoten, kan principielt ikke afsættes på det interne marked (artikel 25).
Det bestemmes i artikel 9, stk. 2, at interventionsorganerne for sukker, der er blevet gjort uegnet til menneskeføde, kan yde denatureringspræmier.
I henhold til artikel 17 kan ved eksport til tredjelande forskellen mellem noteringerne eller priserne på verdensmarkedet og fællesskabsprisen udlignes ved en restitution (se nedenfor under C om de foranstaltninger, der er vedtaget til gennemførelse af denne bestemmelse). Der er imidlertid ikke fastsat nogen restitution for afsætningen af det sukkerkvantum, som produceres ud over maksimalkvoten (artikel 25, stk. 2).
For at undgå, at den sukkerforarbejdende kemiske industri inden for Fællesskabet stilles dårligere end dens konkurrenter fra tredjelande, eller at den foretrækker indførsel af sukker fra disse lande (se femte betragtning), bestemmer artikel 9, stk. 6, at der vedrørende det sukker, som benyttes i denne industri, skal ydes en »produktionsrestitution«; denne bestemmelse blev gennemført således, at den kemiske industri modtager en præmie, hvorved det købte sukker bliver nedsat til verdensmarkedsprisen (se Rådets forordning nr. 765/68, EFT-specialudgave 1968 (I), s. 142;
org. ref. JO L 143, s. 1
).
I henhold til artikel 35, stk. 1 er det forbudt i Fællesskabets interne handel at opkræve told og at anvende nogen form for kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning samt at påberåbe sig traktatens artikel 44. Det bestemmes i artikel 36, at traktatens artikler 92-94, der forbyder medlemsstaterne at yde visse former for støtte, finder anvendelse, medmindre andet er bestemt i forordningen (1009/67).
B —
a)
Til gennemførelse af artikel 17 i forordning nr. 1009/67, har forordning nr. 766/68, som ligeledes er gældende fra den 1. juli 1968, fastsat almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner.
Denne forordning omhandler to systemer til fastsættelse af restitutionerne, en periodisk fastsættelse hveranden uge (artikel 2) og fastsættelse ved licitation (artikel 4); det første system anvendes umiddelbart, hvorimod det andet først er blevet anvendt fra og med sukkerproduktionsåret 1969-70, i øvrigt sideløbende med det første. I almindelighed har restitutionerne efter det første system ligget lavere.
Ifølge nævnte artikel 4 er det licitationens formål at bestemme restitutionens størrelse. De nationale myndigheder afholder licitationen »i overensstemmelse med en retsakt, der er bindende for alle medlemsstater«, og som fastsætter licitationsbetingelserne. Disse betingelser skal sikre alle inden for Fællesskabet etablerede personer lige adgang til deltagelse; de omfatter fastsættelse af en frist for indgivelse af bud. Inden for tre hverdage efter fristens udløb fastsætter Kommissionen på grundlag af de fremkomne bud for den pågældende licitation et maksimumsbeløb efter høring af forvaltningskomiteen. Såfremt den i et bud angivne restitution overstiger det fastsatte maksimumsbeløb, udskydes budet af de nationale myndigheder; ellers er restitutionen lig med den i det pågældende bud angivne. Ved beregningen af maksimumsbeløbet tages hensyn til forsynings- og prissituationen inden for Fællesskabet, priserne og afsætningsmulighederne på verdensmarkedet samt omkostningerne ved udførsel af sukker.
b)
I henhold til artikel 5 i forordning nr. 839/68, der er vedtaget på grundlag af forordningerne nr. 1009/67 og 766/68, og som er trådt i kraft samme dato som disse, bliver hver enkelt bydendes bud antaget, når budet ikke overstiger maksimumsbeløbet; imidlertid anvendes der et andet system, når der er fastsat et maksimalt kvantum for licitationen. I henhold til samme forordnings artikel 6 giver tilslag ret til udstedelse af en eksportattest, der angiver mængden og restitutionsbeløbet.
Fra og med sukkerproduktionsåret 1969-70 er medlemsstaterne på grund af forordninger fra Kommissionen gået over til løbende licitationer, navnlig for hvidt sukker. Inden for rammerne af disse licitationer kan virksomhederne ugendigt afgive bud, der angiver det ønskede restitutionsbeløb og den ønskede mængde; en delvis udlodning sker ugendigt.
Fra den 5. marts 1970 erstatter forordning nr. 394/70 forordning nr. 839/68. I artikel 6, stk. 1 bestemmes det, at man i stedet for at fastsætte et maksimumsbeløb, kan beslutte, at resultatet af licitationen ikke skal gennemføres (se ottende betragtning). De andre bestemmelser i den nævnte artikel gentager i det væsentlige bestemmelserne i artikel 5 i forordning nr. 839/68.
2. Fællesskabsreglerne og de nationale særregler for det italienske sukker-marked
A — Indholdet af fællesskabsreglerne
I henhold til artikel 3 i forordning nr. 1009/67 er der for Italien blevet fastsat afledede interventionspriser, der ligger omkring 5 % over den interventionspris, der gjaldt i de andre medlemsstater (forordning nr. 432/68).
I henhold til artikel 34 i forordning nr. 1009/67 bemyndiges Italien ved undtagelse fra artikel 36 til, frem til sukkerproduktionsåret 1974-75 at »yde sine sukkerroeproducenter samt sin sukkerroeforarbejdende industri [dvs. sukkerindustrien] tilpasningsstøtte«. Denne støtte må ikke overstige et vist beløb pr. ton sukkerroe eller pr. 100 kg hvidt sukker; den kan kun ydes for et kvantum, som ikke overstiger basiskvoten. I fjortende betragtning til nævnte forordning udtales det i så henseende, at »sukkerroe- og sukkerproduktionen i Italien er … stillet ringere af klimatiske grunde og, hvad angår sukkerroe-produktionen, også på grund af de vanskeligheder, som anvendelsen af moderne produktionsmetoder frembyder«, og at der »for sådan produktion bør … åbnes mulighed for ydelse af midlertidig støtte«.
Kommissionens forordning (EØF) nr. 457/68 af 11. april 1968 (
JO L 91, s. 23
) om overskudsproduktionen af sukker i Italien, bestemmer i artikel 1, at Italien, da det før den 1. juli 1969 eksporterede en bestemt mængde sukker til tredjelande uden eksportrestitution, kunne yde støtte i henhold til nationale regler.
B — Indholdet af den italienske lovgivning
a)
Før 1. juli 1968, fra hvilket tidspunkt forordning nr. 1009/67 fandt anvendelse, har »Comitato interministeriale dei prezzi« (fælles prisudvalg for flere ministerier, herefter kaldet »CIP«):
—
ved flere lejligheder og sidst ved anordning (»prowedimento«) nr. 1119 af 6. august 1965 (
Gazzetta ufficiale 197 af 7. august 1965, s. 3762
), fastsat højstepriser for sukker beregnet til menneskeføde både for producentens salg frit fabrik og for salg til forbrug;
—
ved retsakter fra 1948, 1957 og 1963 oprettet tre »udligningskasser«, henholdsvis for transport af sukker, »strafferenter af sukker« og prisen på importeret sukker.
b)
Den 22. juni 1968 vedtog CIP anordning nr. 1195 (
Gazzetta ufficiale nr. 162 af 27. juni 1968, s. 4057
), som:
—
bl.a. omhandler Rådets forordninger nr. 1009/67 og 432/68;
—
og navnlig er begrundet med, at
—
de to første af de tre ovenfor under a) nævnte udligningskasser skulle ophøre den 30. juni 1968, hvorimod den sidste — som var blevet indført i forbrugernes interesse for at bevare sukkerprisen i Italien uændret — viste et underskud, som skulle dækkes af forbrugerne;
—
de priser frit fabrik, som tidligere blev fastsat af CIP, var højere end de priser, som var fastsat ved fællesskabsreglerne; for at imødegå de højere omkostninger ved det italienske sukker og for at muliggøre de nødvendige tilpasninger, havde Italien i henhold til artikel 34 i forordning nr. 1009/67 fået tilladelse til at yde visse former for støtte; fabrikationsomkostningerne for italiensk sukker omfattede en afgift, benævnt »imposta generale sull'entrata« (IGE), ved køb af sukkerroer samt den afgift, der påhvilede transporten af disse, medens disse afgifter ikke var indeholdt i de priser, som var fastsat ved fællesskabsreglerne;
—
man kunne imødegå de »udligninger«, . som således var blevet nødvendige ved at pålægge sukkeret en merpris (sovrapprezzo) på størrelse med prisforskellen mellem de noteringer (quotazioni), som gælder i Italien, og de ny fællesskabsnoteringer; ifølge den italienske lovgivning var CIP bemyndiget »til at gennemføre disse udligninger ved hjælp af en udlig-ningskasse«; »de ovenfor omtalte foranstaltninger til ligestilling og udligning er uomgængeligt nødvendige for gradvist at integrere den italienske sukkerøkonomi i Fællesskabets«;
—
ophæver anordning nr. 1119 og offentliggør de af Fællesskabet fastsatte interventionspriser (anordningens normative del, nr. 1);
—
opretter »Cassa conguagho zucchero« (sukkerudligningskasse, herefter kaldet »Ccz«) og giver den til opgave at gennemføre de udligningsforanstaltninger, som er omtalt nedenfor (den normative del, nr. 3);
—
bestemmer, at der navnlig vil tilflyde denne kasse en »sovrapprezzo« på 23 lire pr. kg, som påhviler indenlandsk og importeret hvidt sukker, uanset sukkerets kvalitet og art; for så vidt angår indenlandsk sukker, skal denne afgift »opkræves af sukkerfabrikanterne … ved leveringen af varen til direkte forbrug…« (ligeledes i tilfælde af salg til interventionsorganet) og indbetales af fabrikanterne; for så vidt angår importeret sukker, opkræves »sovrapprezzo« af toldmyndighederne (den normative del, nr. 4, litra a) og b);
—
bestemmer (den normative del nr. 6), at kassens indtægter skal anvendes til følgende formål:
—
støtte (»integrazione«) til fabrikanter og forarbejdere af sukkerroer »med hjemmel i artikel 34 i forordning nr. 1009/67«;
—
støtte til den sukkerroeforarbejdende industri i form af en godtgørelse af den ved køb af sukkerroer erlagte IGE og af den afgift, der påhviler transporten af disse;
—
støtte til dækning af lageromkostninger for overskudsproduktionen for sukkerproduktionsåret 1967-68 og til »tab ved eksport (af overskudsproduktionen af hvidt sukker fra sukkerproduktionsåret 1967-68), som skal være foretaget senest den 1. juli 1969 (forordning nr. 457/68 af 11. april 1968)«;
—
støtte til sukkerfabrikanterne til udligning af nogle beløb, som disse tidligere har skullet udbetale til sukkerroefabrikanterne i henhold til et tidligere italiensk de kret;
—
støtte beregnet til sanering (ripianamento) af de foranstaltninger, som blev truffet af udligningskassen vedrørende prisen pa importeret sukker (se ovenfor a);
—
støtte til eksportørerne med et beløb, som svarer til den ovenfor omtalte »sovraprezzo«;
—
strafferente for de forsinkede betalinger af støtten vedrørende overskudsproduktionen (se ovenfor tredje underafsnit);
—
dækning af Ccz's administrationsomkostninger.
c)
CIP vedtog den 20. februar 1969 anordning nr. 1210 (
Gazzetta ufficiale nr. 56 af 1. marts 1969, s. 1381
), hvori:
—
det i betragtningerne navnlig udtales at:
—
den italienske sukkerproduktion i 1968/69 lå 40000 tons under den italienske kvota, men at forbruget imidlertid er steget og industrien mangler 65000 tons krystalsukker;
—
denne situation bør imødegås ved import fra andre medlemsstater;
—
en »industriel forarbejdning af importeret krystalsukker på nuværende tidspunkt [imidlertid] kun kan ske til priser, der ligger over de indenlandske priser«, hvilket strider mod formålene i anordning nr. 1195;
—
»de i anordning nr. 1195 omhandlede betingelser for udligning kan opfyldes via Ccz ved at anvende en del af den sovrapprezzo, som skal betales for importen af krystalsukkeret, til at dække den højere omkostning ved selve importen«;
—
»det, fordi importen af krystalsukker har særlig betydning og haster, er nødvendigt skønsmæssigt og midlertidigt at indføre afgifter … med det forbehold, at disse vil kunne ændres«;
—
det bestemmes, at (den i anordning nr. 1195 omhandlede) sovrapprezzo indtil den 30. juni 1969»for så vidt angår de forpligtelser til køb, som er meddelt til Ccz — med forbehold af ændring — indtil den 30. april 1969 anvendes indtil et beløb, dér er skønsmæssigt nedsat (nella misura forfettariamente ridotta) til 8 lire pr. kg nettovægt, for så vidt det drejer sig om sukker importeret fra EØF«; denne nedsættelse finder kun anvendelse på krystalsukker, der ikke er af første kvalitet og udelukkende er beregnet til industriel brug (den normative del, nr. 1).
d)
Den 21. maj 1969 har CIP vedtaget anordning nr. 1215 (
Gazzetta ufficiale 130 af 23.. maj 1969, s. 3080
). I denne anordning:
—
anføres tilsvarende betragtninger som i anordning nr. 1210, og det udtales i øvrigt, at det er nødvendigt, at de afgifter, som skal tilfalde Ccz, på den ene side bliver fastsat til et beløb så højt, at den gældende ordning kan gennemføres, og på den anden side »under hensyn til de aktuelle markedsbetingelser i EØF-landene«;
—
bestemmes det, at Ccz »bemyndiges til at gennemføre offentlige licitationer; åbne for alle interesserede handlende, for bud på det sovraprezzobeløb, som omhandles i nr. 4, litra b [i anordning nr. 1195], og i første omgang for 50000 tons nettovægt fintkornet hvidt sukker og/eller råsukker til raffinering med henblik på endelig indførsel fra EØF-lande …«; »licitationen vedrører den del af sovrapprezzobeløbet, som den pågældende er parat til at overtage i forhold til kassen …« (den normative del, nr. 1);
—
fremhæves det, at ethvert bud skal angive et kvantum, der ikke ligger under 1000 tons, og skal indeholde visse forpligtelser, herunder »til at sælge sukkeret til forbrug (immettere al consumo lo zucchero), i en hvilken som helst egn på det nationale område og til priser, der ikke overstiger [dem, der er nævnt i anordningen]« og »til vedrørende bestemmelsesstedet for det importerede sukker at forpligte sig til at overholde de bestemmelser, som … måtte blive pålagt af landbrugsministeren« (den normative del nr. 2);
—
bemyndiges Ccz navnlig til at fastsætte det beløb (quota parte) af sovrapprezzo, som skønnes hensigtsmæssig (»prezzo congruo«), og til at godkende import »efter tilbudt mængde og beløb« (den normative del nr. 3);
—
bestemmes det, at der, såfremt den pågældende ikke retter sig efter de ovenfor nævnte forpligtelser, skal pålægges det importerede sukker hele sovrapprezzoafgiften (den normative del nr. 7; de tidligere anordninger indeholder samme bestemmelse).
e)
Ved anordning nr. 1234 af 24. oktober 1969 (
Gazzetta Ufficiale nr. 273 af 27. oktober 1969, s. 6722
) har CIP truffet lignende bestemmelser for hvidt sukker af 2. og 3. kvalitet, som er beregnet til industrielt brug. De påtænkte licitationer kunne omfatte et samlet kvantum på 125000 tons og var åbne for de pågældende industrier såvel som for enhver handlende, som ville videresælge det således erhvervede sukker udelukkende til industrielle forbrugere; den tilbudte mængde skulle være på mindst 1100 tons (den normative del, nr. 1 og 2).
I betragtning af, at »ikke alle handlende kan råde over en organisation, der tillader dem at deltage i de offentlige licitationer«, bemyndiges Ccz ved anordningen til at tillade import fra handlende, som ikke har deltaget i licitationen, indtil et samlet kvantum på 10000 tons og således, at der ikke måtte tildeles hver enkelt forarbejdende virksomhed mere end 1000 tons. For så vidt den samlede ansøgte mængde oversteg 10000 tons, blev de ansøgte kvanta for hver enkelt handlende nedsat forholdsmæssigt. De mængder, der således blev tilladt, var undergivet den samme behandling som det laveste bud for sovrapprezzo, der blev antaget ved licitationen«. Se den normative del, nr. 4.
f)
Den 13. november 1969 vedtog CIP anordning nr. 1236 (Gazzetta ufficiale af 17. november 1969, s. 7106), hvori:
—
det navnlig bestemmes, at fællesskabsreglerne ikke indeholder bestemmelser om fastsættelse af prisforskelle efter sukkerets art, produktets indpakning og de handelsmarginaler, der bør tages hensyn til ved salg af sukker til forbrug;
—
og at man, for at undgå, at den italienske forbruger skal lide under prisstigninger, som ikke følger af en ændring i fællesskabspriserne, bør fastholde den tidligere besluttede maksimale forskel mellem de forskellige priser;
—
det bestemmes, at denne grænse både ved salg foretaget af fabrikanten og ved salg til umiddelbart forbrug fortsat skal være den, der fremgår af en sammenligning af de priser, som er fastsat i den ophævede anordning nr. 1119 (se ovenfor a) og b)).
Ved cirkulære nr. 1237 af 14. november 1969 har CIP præciseret reglerne i anordning nr. 1236 ved at angive de talstørrelser (forskelle i de ovenfor omtalte priser, forbrugerpriser), som følger af anordning nr. 1119.
Anordning nr. 1236 og cirkulære nr. 1237 blev efter anmodning fra den italienske sukkerindustri annulleret af Consiglio dello Stato af formelle grunde (dom af 29. februar 1972); denne domsmyndighed har imidlertid fastslået, at de italienske foranstaltninger var lovlige på trods af at der fandtes en fællesskabsordning.
g)
Senere anordninger fra CIP (nr. 5/1970 af 23. marts 1970, nr. 10/1970 af 30. juni 1970, nr. 19/1970 af 22. oktober 1970, nr. 21/1971 af 23. juli 1971, trykt i
»Gazzette ufficiali«, henholdsvis nr. 78 af 27. marts 1970, s. 1980
;
nr. 171 af 9. juli 1970, s. 4502
;
nr. 270 af 24. oktober 1970, s. 7145
;
nr. 188 af 26. juli 1971, s. 4697
), som alle fremhæver, at det er nødvendigt at fremme indførslen fra de øvrige medlemsstater, indeholder tilsvarende bestemmelser som anordningerne nr. 1215 og 1234, idet de samlede mængder, der kunne bortliciteres, dog kunne variere.
Anordning nr. 10/1970 (normativ del, nr. 6) omhandler for første gang sikkerheds stillelse (fidejussione). Denne skulle svare til størrelsen af den skyldige »sovrapprezzo«, forhøjet med 5 %. De pågældende handlende skal stille sikkerhed, så snart de har modtaget meddelelse om, at de har fået tilslag. Beløbet bliver tilbagebetalt, når sovraprezzoen betales.
Nævnte anordning nr. 10/1970 bemyndiger på ny (se ovenfor under e) Ccz til at tillade import uden for licitation. Samtidig gøres det klart, at de mængder, der importeres på denne måde, udelukkende skal være beregnet til industrielt forbrug, og at de ikke må overstige 1000 tons … for hver enkelt forbrugende virksomhed og tilsammen heller ikke overstige 20 % af den samlede importmængde, der tildeles af Ccz« (normativ del nr. 4).
Det understreges i anordning nr. 21/1971 vedrørende import, der er »tilladt« uden for licitation, at denne er forbeholdt »industrielle virksomheder, som er direkte forarbejdere«. Det bestemmes, at »disse transaktioner ikke må overstige 6000 tons … for hver enkelt forbrugende virksomhed og heller ikke tilsammen må overstige 25 % af den mængde, Ccz fastsætter for hver enkelt licitation …«
3. Redegørelse for de foreliggende sager
A — Faktiske omstændigheder, der ligger forud for den trufne beslutning
Den 31. maj 1972 besluttede Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 at indlede en procedure mod en række virksomheder, herunder navnlig sagsøgerne.
I henhold til artikel 19, stk. 1 i forordning nr. 17 og forordning nr. 99/63 har Kommissionen ved brev af 24. juli 1972, rettet til de ovenfor nævnte virksomheder og med overskriften »meddelelse om klagepunkter«,
—
fastslået, at disse virksomheder har krænket traktatens artikler 85 og 86;
—
meddelt, at den agtede ved en beslutning at forpligte dem til at bringe disse overtrædelser til ophør og pålægge dem bøder;
—
opfordret de pågældende til inden for en frist på to måneder at fremkomme med eventuelle indsigelser om de dem vedrørende klagepunkter.
De pågældende har benyttet sig af denne mulighed.
B — Beslutningen
Beslutningen blev truffet den 2. januar 1973. Den er ifølge artikel 4 rettet til de 16 sagsøgere samt til Franken, Lebaudy-Sommier, Romana, Sermide, Société Générale de Sucreries, Sucre-Union, WZV og Lebaudy-SUC.
a) Sammendrag af beslutningens konklusion
I henhold til artikel 1 opregner beslutningen følgende ni klagepunkter:
1.
Eridania, Société Générale de Sucreries, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Romana, Volano, Emiliana, SADAM og Sermide, på den ene side og Sucres et Denrées, Béghin, Sucre-Union, Say, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, RT og SZAG, på den anden side »har siden slutningen af produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne til Italien og dermed en beskyttelse af dette marked«;
2.
SU og CSM på den ene side og RT og Pfeifer & Langen på den anden side »har siden produktionsåret 1968-69 (Pfeifer & Langen kun siden produktionsåret 1970-71) overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Belgien og fra den vesdige del af Tyskland på det nederlandske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«;
3.
Pfeifer & Langen på den ene side og RT på den anden side »har siden produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Belgien til den vesdige del af det tyske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«;
4.
SZAG og Franken på den ene side og Béghin og Sucre-Union på den anden side »har siden produktionsåret 1970-71 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Frankrig til den sydlige del af det tyske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«;
5.
RT »har siden produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 86 ved at lægge økonomisk pres på de belgiske eksportører for at tvinge dem til at begrænse deres eksport«;
6.
SU og CSM »har i produktionsåret 1969-70 overtrådt artikel 86 ved at lægge økonomisk pres på de nederlandske importører for at tvinge dem til at begrænse deres import«;
7.
SZV »har siden produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 86 ved at hindre sine mellemhandlere i at videresælge sukker af anden oprindelse og ved at binde sine kunder gennem tildelingen af bonusbeløb.«
8.
WZV og Pfeifer & Langen »har fra produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved med deres mellemhandlere at indgå aftaler, der indskrænker disses mulighed for import og eksport inden for Fællesskabet«;
9.
RT, Say, Béghin, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, Sucre-Union og Sucres et Denrées »har [i 1970] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at træffe aftale om tildeling af eksportrestitutionerne til tredjelande, om størrelsen af disse restitutioner samt om de udbudte mængder«.
Artikel 2 bestemmer, at »de nævnte virksomheder tilpligtes øjeblikkeligt at indstille de konstaterede overtrædelser«.
I henhold til artikel 3 pålægges sagsøgerne følgende bøder:
—
RT:
1 500 000 RE
—
Sucres et Denrées:
1 000 000 RE
—
Say:
500 000 RE
—
Béghin:
700 000 RE
—
Générale Sucrière:
400 000 RE
—
Eridania:
1 000 000 RE
—
Industria degli Zuccheri:
300 000 RE
—
Cavarzere:
200 000 RE
—
Emiliana:
100 000 RE
—
Volano:
100 000 RE
—
SADAM:
100 000 RE
—
SU:
800 000 RE
—
CSM:
600 000 RE
—
Pfeifer & Langen:
800 000 RE
—
SZAG:
700 000 RE
—
SZV:
200 000 RE
b) Sammendrag af betragtningerne
Kommissionen:
—
konstaterer, at de pågældende virksomheder er de vigtigste fabrikanter henholdsvis sælgere af sukker i Fællesskabet;
—
understreger navnlig, at det i beslutningen omhandlede sukker er råsukker og hvidt sukker under position 17.01 i EØF's fælles toldtarif. Råsukker er et mellemprodukt og som . sådant ikke egnet til menneskeføde, og hvidt sukker er en færdigvare;
—
anfører med støtte i tal, at fællesskabsproduktionen af hvidt sukker viste et overskud i produktionsårene 1968-69 — 1971-72, som det drejer sig om i det foreliggende tilfælde;
—
analyserer det franske, belgiske, italienske, nederlandske og tyske sukkermarked og udtaler sig herved navnlig om de i beslutningen nævnte virksomheders økonomiske stilling, om deres respektive del af produktionen henholdsvis af omsætningen samt om de forbindelser, som består mellem dem indbyrdes og mellem nogle af dem og udenforstående;
—
anfører, »at der på det italienske marked består et særligt forhold, der skyldes såvel fællesskabsforordningen som særforholdsregler fra de natio nale myndigheder« og beskriver denne situation (se ovenfor 2);
—
udtaler, at »fællesskabsregulenngen [ikke] berører … de faktiske prisdannelser på de forskellige medlemsstaters markeder. Muligheden for til interventionspris at sælge sukker til interventionsorganerne inden for de af højstkvoterne fastsatte grænser hindrer kun, at salgsprisen inden for Fællesskabet for længere tid og på mærkbar måde synker ned under interventionsprisen«. Disse priser, der normalt ligger under indikativprisen, har nogle gange nærmet sig denne i Nederlandene og i Tyskland, medens de i de andre medlemsstater snarere nærmede sig interventionsprisen.
Kommissionen beskriver herefter i store træk de anstrengelser, de handlende inden for EØF har foretaget for at nå til en almindelig aftale vedrørende salget på medlemsstaternes markeder og på tredjelandsmarkeder; den fremhæver navnlig følgende:
—
repræsentanter for de vigtigste sukkerfabrikanter og sukkerorganisationer mødtes i Műnchen den 30. maj 1968 for at behandle fordelingen af de disponible mængder på overskudsmarkedet og på markedet for meneskeligt forbrug;
—
de franske producenter indgik i juli 1968 en aftale (udelukkende anvendt i 1968-69) — meddelt til Kommissionen, som vil anvende en anden procedure ved bedømmelsen i relation til artikel 85 — , efter hvilken deltagerne kun solgte sukker, der eksporteres til tredjelande, eller anvendes til denatureringsformål eller i den kemiske industri på den betingelse, at det leverede sukker virkelig blev anvendt til de aftalte formål, medmindre der i påkommende tilfælde blev erlagt et vist pristillæg;
—
i produktionsåret 1969-70 havde producenterne inden for EØF organiseret deres samarbejde på et mere omfattende plan, idet man fulgte et princip, som RT dengang definerede ved formlen »pas de mouvements de marchandises de pays à pays, si ce n'est en concertation de producteur à producteur« (»ingen varebevægelse fra land til land uden aftale mellem fabrikant og fabrikant«), og som eksport i en telexmeddelelse til RT og Sucre-Union havde karakteriseret med vendingen »chacun chez soi« (»enhver er herre i eget hus«);
—
i overensstemmelse med dette princip blev leverancerne af sukker til andre salgsområder inden for Fællesmarkedet foretaget enten til konkurrenter eller til udenforstående med samtykke fra konkurrenterne eller til en forhøjet pris, der var tilpasset de af konkurrenterne anvendte priser, og forhandlerne var bundet til at følge denne salgspolitik; disse forskellige forholdsregler blev hver for sig eller samtidig bragt til anvendelse alt efter det enkelte markeds særlige karakter og det enkelte produktionsår;
—
denne markedsadfærd bør derfor undersøges i enkeltheder (se nedenfor).
1. Klagepunkt vedrørende samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det italienske marked (artikel 85); vedrører Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Volano, Emiliana, SADAM, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, RT og SZAG
aa)
Kommissionen anfører, at visse italienske forarbejdningsindustrier i løbet af produktionsåret 1968-69 beklagede sig over mangelen på fordelagtige tilbud fra leverandører i andre medlemslande, skønt især de franske og belgiske fabrikanter rådede over betydelige mængder sukker. Disse fabrikanter havde allerede i det nævnte produktionsår delt deres salg til Italien mellem sig ved at gøre deres salgsbetingelser ensartede, samt ved at garantere deres aftagere, de italienske producenter, at de kun til en højere pris ville aftale andre salg til det italienske marked. '
I begyndelsen af produktionsåret 1969-70 og i anledning af indgåelsen af ny kontrakter om salg af meget betydelige mængder mellem på den ene side de fran ske og belgiske leverandører og på den anden side selskabet Eridania, der optrådte på de italienske køberes vegne, mødtes de pågældende i Paris den 29. juli 1969 og i Genua den 11. september 1969. Ved det første møde diskuterede de, hvorledes man kunne imødegå lave outsidertilbud på det italienske marked. På det andet møde blev man enige om grundlaget for leverancerne.
I denne praksis deltog
—
»leverandørgruppen« (sukkerfabrikanter og -raffinaderier) omfattende navnlig Béghin, Say, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, RT og til tider Sucre-Union, SZAG (kun for 1969-70) og Sucres et Denrées; denne sidste virksomhed beskæftiger sig hovedsageligt med sukkerengroshandel og fik til opgave at samle alle tilbud samt organisere leverancer fra hele gruppen med undtagelse af leverancer fra SZAG;
—
»importørgruppen«, som oprindelig omfattede de italienske sukkerfabrikanter, der deltog i mødet i Genua, det vil sige Eridania (der koordinerede gruppens aktiviteter), Industria degli Zuccheri, Romana, Volano, Cavarzere, Emiliana, Sermide, SADAM samt visse andre virksomheder, hvoraf to siden er blevet overtaget af Eridania og én er blevet til Société Générale de Sucreries; sidstnævnte og Cavarzere har senere erhvervet kontrol over Industria degli Zuccheri og Emiliana over Romana og Volano.
Det importerede sukker blev derefter leveret til forbrug til den italienske forarbejdningsindustri til samme priser og på samme salgsbetingelser som det nationalt producerede sukker. »Importørgruppen« dækkede praktisk talt ca. 75 % af den til import i licitation udbudte totalmængde. Hele denne mængde stammede fra »leverandørgruppen«. I 1969-70 var 15 % af den mængde, som gruppen skulle levere, forbeholdt SZAG, der faktisk også leverede dette sukker. SZAG fortsatte efter aftale med de italienske fabrikanter at levere til dem, således at størstedelen af SZAG's eksport til Italien blev leveret til de italienske fabrikanter.
Herudover forpligtede de ikke-italienske sukkerfabrikanter sig til ikke at sælge til mulige andre italienske aftagere, medmindre dette skete til forhøjede priser, tillægget udgjorde for 1968-69, 1969-70 og 1970-71 henholdsvis 1,25, 1,65 og 1,75 ffr. pr. 100 kg. Som følge heraf er de leverancer af sukker til Italien, der sker til uafhængige købere, beskedne.
Under et møde i Genua den 22. september 1970 mellem medlemmer af begge grupper blev de tidligere indgåede forpligtelser på ny bekræftet. Også i 1970-71 og 1971-72 blev størstedelen af det italienske importbehov dækket af — betydelige — leverancer fra fabrikant til fabrikant.
bb)
De ovenfor nævnte transaktioner bør ifølge Kommissionen bedømmes som samordnet praksis i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 85, stk. 1.
Til støtte for denne vurdering henviser Kommissionen til den redegørelse, der er gengivet ovenfor under aa), samt til følgende yderligere punkter:
De transaktioner, det drejer sig om, har for de pågældende kvanta udelukket enhver konkurrence mellem de enkelte handlende på det italienske marked.
Uden disse leverancer mellem fabrikanter ville sukkerfabrikanterne i overskudslandene have solgt deres sukker individuelt på det italienske marked og selv have bestemt mængder, priser og afsætningskanaler.
De leverancer, der er blevet gennemført under medvirken af »importørgruppen«, har gjort det muligt for de som købere optrædende fabrikanter at disponere over mere betydelige mængder, og derefter fordi det drejer sig om et meget homogent produkt, at videresælge disse mængder til samme priser og på samme betingelser som sukker af egen produktion.
Det er ganske vist rigtigt, at de pågældende har hævdet, at deres adfærd var nødvendig på grund af det af de italienske myndigheder indførte licitations-system (se ovenfor 2), at denne adfærd har ført til en rationalisering af omkostningerne, og at den ikke har påvirket alle leverancer til Italien. De pågældende hævder nemlig, at de udenlandske leverandører på grund af de meget store mængder, der på én gang blev udliciteret, var nødt til indbyrdes og alt efter deres leveringskapacitet at opdele de tildelte sukkermængder mellem sig; kun de store italienske virksomheder havde et distributionsnet, der muliggjorde salg af store mængder importeret sukker; det forhold, at leverancerne blev foretaget under et, førte desuden til yderst gunstige fragttariffer hos de franske jernbaner; endelig skete der også direkte leverancer til selvstændige italienske aftagere, især fra Sucre-Union og Générale Sucrière.
Kommissionen udtaler imidlertid, at disse forhold ikke kan udelukke eksistensen af konkurrencemæssige restriktioner. Det i Italien eksisterende licitationssystem gør det nemlig ikke nødvendigt at samle efterspørgsel og udbud, som det er sket; selv om størstedelen af sukkerleverancerne til det italienske marked har været genstand for importlicitationer, har disse leverancer fundet sted »gennem det efter fælles aftale mellem de implicerede fabrikanter … oprettede markedsførings-system«.
Normalt er en fabrikant ikke interesseret i at sælge store mængder af sin produktion til én eller flere konkurrenter, eftersom han kan opnå en større fortjeneste ved leverancer direkte til forhandlere og forbrugere. Den kritiserede adfærd skyldes derfor ifølge Kommissionen ønsket om at begrænse konkurrencen og hindre de italienske forbrugere i frit at købe fra udenlandske leverandører.
Prisforhøjelsen, som blev besluttet ved en gensidig aftale mellem de to grupper, og som vedrørte salg til uafhængige købere, omfattede dels en fordelingsmargen og dels en gentagne gange forhøjet sikkerhedsmargen til fordel for de italienske fabrikanter. Denne ubegrundede forhøjelse har ifølge Kommissionen virket som en forskelsbehandling. Sammen med visse andre ulemper har den vanskeliggjort om ikke umuliggjort enhver direkte levering til de nævnte købere således, at disse efter flere resultatløse forsøg har affundet sig med at afgive deres ordre til de italienske fabrikanter.
2. Klagepunkt vedrørende samordningen til beskyttelse af det nederlandske marked (artikel 85); vedrører SU, CSM, RT og Pfeifer & Langen
aa)
Kommissionen udtaler, at SU og CSM i produktionsårene fra 1968-69 til 1971-72 i stigende grad har købt hvidt sukker hos deres konkurrenter RT og Pfeifer & Langen, og at de markedsførte størstedelen af dette sukker til samme priser og på samme betingelser, som gjaldt for nederlandsk sukker. Generelt har RT og Pfeifer & Langen ikke foretaget nævneværdige leverancer til Nederlandene. I et brev til Export skrev RT: »For Nederlandenes vedkommende er grundprincippet, at vi ikke ønsker at foretage os noget, der kan skade Suiker Unie eller CSM, ligesom de heller ikke vil foretage noget, som kan genere os [RT]«. På trods af tilstedeværelsen af store overskudsmængder, især i Belgien, nægtede RT, SU og CSM efter ikrafttræden af forordning nr. 1009/67 at levere sukker til ikke-producenter i andre lande, under henvisning til at de disponible mængder skulle reserveres for det nationale marked. I 1968-69 og 1969-70 eksporterede RT kun nogle hundrede tons til Nederlandene og kun på betingelse af, at dette sukker blev anvendt til denaturering; i de nævnte produktionsår gjorde RT gentagne gange de belgiske eksportører opmærksom på, at RT ønskede, at der kun blev eksporteret sukker til Nederlandene gennem CSM og SU.
Fra produktionsåret 1970-71 gav RT — med forbehold for sine direkte leverancer til CSM og SU — Export og Hottlet ene ret på salg i Nederlandene på betingelse af, at disse virksomheder kun leverede til kunder, der var godkendt af CSM og SU, samt at de til Nederlandene ikke eksporterede sukker, der hidrørte fra fabrikanter, der ikke tilhørte RT-gruppen; fabrikanterne har begrundet den første betingelse med ønsket om ikke at ændre strukturen på det nederlandske marked. Den nævnte goldkendelse blev kun givet på den betingelse, at sukkeret blev leveret til den nederlandske mejeriindustri, som har et stort sukkerforbrug. I øvrigt er der efter tilsvarende salgsbestemmelser blevet leveret meget små mængder af belgisk sukker til den nederlandske kemiske industri i 1970-71.
Samme fremgangsmåde blev også anvendt i 1971-72, hvor salget til mejeriindustrien steg væsentligt.
SU og CSM fremstiller Nederlandenes samlede sukkerproduktion. Indførslen af sukker til Nederlandene andrager ca. 10-15 % af den nationale produktion. Disse fabrikanter har haft kontrol med næsten hele sukkerimporten.
I produktionsåret 1968-69 har de nederlandske forhandlere indkøbt ca. 90000 tons sukker i Frankrig, hvis levering blev fordelt på flere produktionsår. De nederlandske fabrikanter og forhandlere har aftalt følgende:
—
forhandlerne skulle sælge det af dem importerede sukker til en pris, der sammenlignet med prisen på sukker af nederlandsk oprindelse ikke var for konkurrencedygtig;
—
de sidst importerede sukkermængder skulle emballeres i sække på 50 kg og i pakker på 1 kg, der alle skulle bære SU's mærke;
—
det således færdigpakkede sukker skulle derefter videresælges til de nederlandske fabrikanter, for at disse selv kunne sælge det.
På denne måde blev der i produktionsårene 1969-70 og 1970-71 af disse fabrikanter opkøbt mere end 14000 tons sukker til priser, der lå ganske lidt under de priser, de derefter solgte dette sukker til; disse priser var de samme som de for sukker af nederlandsk oprindelse gældende priser.
De nederlandske forhandlere måtte akceptere denne aftale på grund af visse trusler, især fra SU.
Fra produktionsåret 1970-71 har SU og CSM inddraget de nederlandske forhandlere i aftalen med R.T. Leverancer af belgisk sukker finder herefter sted gennem de belgiske og de nederlandske forhandlere i forståelse med SU og CSM. Se ligeledes nedenfor under 5. og 6..
bb)
Kommissionen bedømmer disse handlinger og beskriver konsekvenserne heraf på lignende måde som ved omtalen af adfærden på det italienske marked (se ovenfor under 2. bb)). Vedrørende det foreliggende klagepunkt fremhæver den særlig følgende:
De handlinger, det drejer sig om, udelukker enhver konkurrence mellem de 4 omhandlede fabrikanter på det nederlandske marked.
Uden dette salg mellem fabrikanter ville RT og Pfeifer & Langen, som geografisk set er bedst placerede, have haft lejlighed til at sælge deres sukker individuelt på det nederlandske marked og selv kunnet fastsætte priser og forretningsbetingelser samt anvende deres egne mærker.
De pågældende har ganske vist gjort gældende, at en del af RTs leverancer af let opløseligt sukker til CSM har fundet sted i henhold til en aftale, der er begrundet med, at CSM ikke har de nødvendige tekniske anlæg til fabrikationen. Yderligere salg havde til formål at supplere CSM's sukkersortiment. Dette anbringende er imidlertid ikke relevant, da RT ikke blot foretager leverancer af specielle sukkerkvaliteter til CSM, og da de nederlandske forbrugere i det store og hele ikke har noget valg mellem de forskellige leverandører.
De pågældende virksomheder har desuden anført, at en del af RTs leverancer til SU består af sukker, som skal denatureres. Ikke desto mindre er det en kendsgerning, at forbrugerne af sukker har fået begrænset antallet af tilbud på markedet for foderstoffer. Desuden udgør kun en meget ringe del af RTs salg til SU sukker, der skal denatureres.
SU og CSM har i princippet givet deres samtykke til leverancer fra RT til mælkeindustrien, da denne industri for størsteparten ikke har nogen konkurrerende indflydelse på salg af sukker fra SU og CSM.
3. Klagepunkt om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af den vesdige del af markedet i Forbundsrepublikken Tyskland (artikel 85); vedrører Pfeifer & Langen og RT
aa)
Kommissionen anfører, at Pfeifer & Langen siden 1968-69 i stigende mængde har indkøbt råsukker og hvidt sukker fra belgiske og franske konkurrenter, og at kontrakterne for leverancerne af råsukker var indgået med RT. I 1971-72 indkøbte Pfeifer & Langen endnu større råsukkermængder hos. virksomheder i Nordtyskland. I 1971-72 solgte det ikke ubetydelige mængder til konkurrenter i andre medlemsstater og navnlig til SU og WZV og dets vigtigste medlem Pfeifer & Langen solgte det købte sukker — i påkommende tilfælde efter forarbejdning — til samme priser, på samme salgsbetingelser og under samme mærke som det nationalt fremstillede.
Yderligere import end den, der skete ved leverancer fra fabrikant til fabrikant til den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland var alt i alt ringe. I det omfang denne import kom fra belgiske fabrikanter, og sukkeret blev leveret til denature-ringsformål eller med henblik på eksport til tredjelande, var der som regel pålagt de involverede forhandlere en forpligtelse — hvis overholdelse blev nøje overvåget — til ikke at sælge dette sukker til menneskeligt forbrug i Fællesskabet, hvilken adfærd navnlig kan forklares med, at sukker, der er beregnet til de ovennævnte formål, i princippet blev solgt til interventionsprisen, altså billigere end sukker beregnet til menneskeligt forbrug i medlemsstaterne. Der blev kun givet tilladelse til frit videresalg »på anmodning og efter et pristillæg«. Da sukker, der oprindeligt var bestemt til denaturering, efter bortfald af denatureringspræmien i 1969 blev videresolgt i Tyskland til priser, der lå under de almindelige indenlandske priser, gav RT på foranledning af protester fra de tyske sukkerfabrikanter den 24. juli 1969 Export anvisning på for fremtiden definitivt at ophøre med at indgå sådanne handler såvel for Tyskland som for Nederlandene. Nogle forhandlere, der uden tilladelse havde videresolgt denatureringssukker til lavere priser, blev afkrævet skadeserstatning. Siden da er der ikke i Fællesskabet konstateret videresalg af sukker bestemt til denaturering på markedet for menneskeligt forbrug.
I 1968-69 er der konstateret tilfælde af leveringsnægtelser, hvor udenlandsk sukker skulle leveres i Tyskland til menneskeligt forbrug. En forhandler i Saarlandet, der havde købt fransk sukker, angav således over for en tysk aftager, at den tyske sukkerindustri havde givet instrukser til forhandlerens franske leverandør om, at denne skulle afholde sig fra ethvert salg på det tyske marked.
I 1969-70 fandt der salg af belgisk sukker sted gennem forhandlere, med hvilke det var aftalt, at der i tilfælde af videresalg til menneskeligt forbrug i Tyskland enten skulle indhentes tilladelse fra Pfeifer & Langen eller beregnes et pristillæg på 10 bfr.
I 1970-71 blev der importeret betydeligt større mængder fra Belgien til Tyskland, men 3/4 af disse leverancer var leverancer fra fabrikant til fabrikant Export har i en række tilfælde efter samråd med RT afvist leverancer til tyske importører med den begrundelse,' at RT ikke for øjeblikket var interesseret i en sådan leverance, eller — efter en nær kontakt mellem RT og Pfeifer & Langen — forlangt en pris, der var for høj og beregnet »efter tilpasning til den nationale pris, der var meddelt af Pfeifer & Langen«. Formålet med denne adfærd var at undgå forstyrrelser på det tyske marked. RT forlangte af Export, at denne pris også blev anvendt på eventuel eksport af anden belgisk oprindelse. I november 1970 meddelte de oprindeligt interesserede tyske forhandlere Export, at de i mellemtiden havde afsluttet årsaftaler med den indenlandske industri om deres samlede behov.
bb)
Kommissionen bedømmer disse handlinger og beskriver konsekvenserne heraf på lignende måde som ved omtalen af adfærden på de italienske og nederlandske markeder (se ovenfor 1 bb, 2 bb); vedrørende det foreliggende klagepunkt anfører den navnlig følgende:
Siden 1968-69 har der eksisteret en samordnet praksis mellem RT og Pfeifer & Langen, hvorefter belgisk sukker er blevet leveret til Pfeifer & Langen's eller WZVs salgsområder på en sådan måde, at konkurrencemomentet, der burde være resultatet af den frie omsætning af dette sukker, blev betydeligt reduceret.
Kommissionen imødegår de pågældendes indvendinger, hvorefter
—
den anfægtede adfærd skulle være selvstændig praksis fra RT's side;
—
Export's klagepunkt vedrørende samordnet praksis skulle bero på en række misforståelser, der må tilskrives meningsforskelle og personlige spændingsforhold mellem RT og Export;
—
Kommissionens bevismatenale skulle være tredjehånds-oplysninger og derfor ikke kunne lægges Pfeifer & Langen til last;
—
dette firma aldrig skulle have stræbt efter importbegrænsning til Tyskland eller prisaftaler;
—
der i øvrigt skulle have fundet en betragtelig import sted uden om leverancerne fra fabrikant til fabrikant.
Kommissionen gør navnlig gældende:
—
Export's udtalelser stemmer overens med Rfs egne;
—
nødvendigheden af Pfeifer & Langens billigelse fremgår tydeligt af en købekontrakt med Moerbeke-Waes, en virksomhed, som tilhører RT-gruppen;
—
netop i 1970-71 — det tidsrum, som de fleste af de af Kommissionen påberåbte oplysninger stammer fra — havde en gunstig eksport til Tyskland været mulig, idet en forhøjelse af salgspriserne var faldet sammen med en dårlig høst, der bevirkede et større behov for import; alene den samordnede praksis har medført, at RTs leverancer til andre tyske købere på trods af disse omstændigheder fortsat har været meget ringe, medens leverancerne til Pfeifer & Langen pludselig er forøget.
Den samordnede praksis fremgik desuden af følgende:
—
de gentagne henvisninger til »chacun chez soi«-princippet;
—
den måde, hvorpå RT pålagde Export også at eksportere sukker af anden belgisk oprindelse til priser tillempet priserne i Tyskland;
—
den omstændighed, at den tyske sukkerindustri påtvang de vigtigste forhandlere i dette land et forbud mod at sælge udenlandsk sukker uden dens billigelse (se nedenfor 8).
Alle disse forholdsregler ville være uforståelige, hvis de ikke beroede på en gensidig aftale, thi:
—
Pfeifer & Langen havde mulighed for at konkurrere med RT i sidstnævntes område især i de belgiske grænseområder — hvor det kunne have opnået højere priser end ved eksport til tredjelande;
—
RTs normale praksis ville have været at sælge sit overskudssukker i WZVs nærliggende salgsområde.
Det fremgår i øvrigt af de pågældendes erklæringer, at Pfeifer & Langen »har søgt at bekæmpe enhver indtrængen i deres kundekreds«.
Kommissionen imødegår de pågældendes anbringender, hvorefter:
—
leverancerne fra fabrikant til fabrikant skulle have været økonomisk forsvarlige;
—
fordelene ved leverancerne af råsukker skulle være indlysende, da Pfeifer & Langen herved blev i stand til fuldtud at udnytte sin overskydende kapacitet ved at henvende sig til råsukker-fabrikker, der lå nærmere end den nærmest liggende råsukkerfabrik i Nordtyskland;
—
leverandørerne herved skulle være fritaget for at oprette en salgsorganisation i destinationslandet;
—
konkurrencen ikke skulle virke begrænsende, da leverancerne ikke skete udelukkende fra fabrikant til fabrikant.
Kommissionen svarer navnlig følgende:
—
det kan kun antages, at der ikke foreligger konkurrencebegrænsende virkninger, hvor en fabrikant, der ikke råder over et raffinaderianlæg, sælger råsukker til et raffinaderi, og disse virksomheder ikke konkurrerer indbyrdes;
—
dette er ikke tilfældet i den aktuelle situation, da RT selv råder over en anseelig raffinaderikapacitet og derfor er konkurrent til Pfeifer & Langen både for råsukker og for hvidt sukker.
RTs muligheder for at levere sukker i Pfeifer & Langen's salgsområde til andre købere end dette firma har dels været begrænset af, at RT leverede regelmæssigt og i betydelige mængder til Pfeifer & Langen og kun kunne sælge til tredjemænd med dette firmas billigelse eller til priser, der var bragt i overensstemmelse med Pfeifer & Langen's eller WZVs. Under disse omstændigheder ville disse salg desuden ikke betyde nogen konkurrence.
I denne sammenhæng er det vigtigt at konstatere, at RT og Pfeifer & Langen har taget skridt over for handlende i deres respektive lande til at forhindre eller begrænse eksport eller import (se nedenfor 5 og 8).
Alt i alt havde denne handlemåde til formål at beskytte det belgiske marked og den vesdige del af det tyske marked.
4. Klagepunkt om beskyttelse af markedet i den sydlige del af Forbundsrepublikken Tyskland (artikel 85); vedrører SZAG og Béghin
aa)
Kommissionen udtaler, at SZAG og Franken siden 1970-71 i tiltagende mængder har købt råsukker hos Béghin samt hvidt sukker hos Béghin og hos Sucre-Union. Dette sukker blev, i givet fald efter forarbejdning, solgt til de samme priser, på de samme betingelser og under samme varemærke som det tyske sukker.
Andre leverancer end disse fra fabrikant til fabrikant, som fandt sted på SZV's salgsområde, — SZV er et salgskontor med SZAG og Franken som de vigtigste medlemmer — var hovedsageligt leverancer fra Frankrig, som kun udgjorde en relativt ringe procentdel af den samlede afsætning i dette område; mængdemæssigt blev disse leverancer mindre og mindre i sammenligning med den import, der blev foretaget af de sydtyske fabrikanter selv (se ligeledes nedenfor under 7.).
bb)
Kommissionen bedømmer denne situation og beskriver konsekvenserne heraf på lignende måde som ved omtalen af adfærden på det italienske, nederlandske og vesttyske marked (se ovenfor under 1. bb), 2. bb), 3. bb). Vedrørende det foreliggende klagepunkt fremhæver den særligt følgende:
Den samordnede praksis fremgår af den kendsgerning, at leverancerne for Frankrig fandt sted fabrikanterne imellem, for at de tyske købere skulle undgå tab af kunder og af markedsandele. Denne praksis følger i øvrigt af det system med bonusbeløb, SZV har indført (se nærmere nedenfor under 7.).
Siden åbningen af grænserne, som skete ved ikrafttrædelsen af Fællesskabets suk kerordning, har de franske fabrikanter, da de havde store overskudslagre og priserne i Sydtyskland lå højere, med fordel kunnet sælge sukker i dette område og til andre end deres konkurrenter. Der var dog ingen eksport af betydning fra Frankrig til Tyskland i 1968-69 og 1969-70, når man undtager Saarlandet. Eksportforøgelsen i 1970-71 og 1971-72 indtraf samtidig med en kendelig forøgelse af leverancerne fabrikanterne imellem.
Kommissionen forkaster de pågældendes anbringender, hvorefter:
—
de pågældende leverancer fabrikanterne imellem skulle have været økonomisk forsvarlige, da de kompenserede produktionssvingninger på grund af uensartet høst og udnyttede den disponible kapacitet, således at leverandøren var fritaget for at oprette en selvstændig salgsorganisation;
—
de supplerende indkøb at råsukker og hvidt sukker af mindre god kvalitet til fremstilling af sirup skulle være særdeles gunstige på grund af lave transportomkostninger;
—
de ovenfor nævnte leverancer ikke skulle have afskåret muligheden af andre sukkerleverancer, som det i øvrigt blev konstateret var stigende, for så vidt angår importen til Sydtyskland; når denne import fortsat var ringe, skyldtes det de høje transportomkostninger, der ofte fratog salg i andre lande enhver interesse.
Den ringe import kan ikke skyldes transportomkostningerne. For det første forsynes Saarlandet med fransk sukker, selv om de tyske fabrikker ligger betydeligt nærmere; selv over lange afstande overstiger transportomkostningerne ikke differencen mellem prisen i Frankrig og Tyskland; endelig viser de mangfoldige, oftest forgæves, ordrer fra aftagere i Sydtyskland, at der er en økonomisk interesse forbundet med import af sukker fra andre medlemslande.
SZAG har indrømmet, at den anfægtede praksis tilsigter at undgå et tab af aftagere.
Den omstændighed, at det af Béghin og Sucre-Union leverede sukker for størstedelen bestod af råsukker og sukker af ringere kvalitet, som skulle forarbejdes, har ikke haft inflydelse på konkurrencebegrænsningen, da disse virksomheder har været i stand til selv at raffinere samtlige de mængder råsukker, de producerede og til selv at fremstille sirup af sukker af ringere kvalitet.
Den samordnede praksis følger ligeledes af den kendsgerning, at SZV har forhindret sine mellemhandlere i at importere sukker fra andre medlemsstater og har bundet sine aftagere ved ydelse af bonusbeløb (se nærmere nedenfor under 7.).
5. Klagepunkt vedrørende økonomisk pres udøvet over for de belgiske eksportører (artikel 86) af RT
aa)
Kommissionen hævder, at RT i de salgskontrakter, det har indgået med Export og Hotdet, systematisk har indføjet klausuler, hvorved disse forhandlere forpligtede sig til:
—
kun at videresælge RTs sukker til fabrikanter samt at pålægge andre mellemhandlere samme forpligtelse;
—
ikke at videresælge sukker fra RT i konkurrerende fabrikanters lande, medmindre der forelå tilladelse hertil fra disse samt at pålægge andre mellemhandlere samme forpligtelse;
—
kun at videresælge sukker fra RT på overskudsmarkedet (denaturering, kemisk industri, eksport til verdensmarkedet) på betingelse af, at dette sukker faktisk blev anvendt til et af disse formål, samt at pålægge andre mellemhandlere samme forpligtelse.
RT har nægtet at levere sukker til disse to forhandlere, såfremt der ikke forelå kontrakter med sådanne klausuler. De to forhandlere måtte acceptere disse klausuler, idet der ikke var andre forsyningsmuligheder af betydning, og fordi RT meddelte dem, at RT i modsat fald ikke ville levere dem sukker, og navnlig ikke sukker beregnet til eksport til tredjelande, som for de to forhandlere udgjorde en stor del af. deres omsætning.
På det belgiske marked havde Export og Hottlet ligesom andre mellemhandlere kun ret til at udøve virksomhed som mægler og kommissionær; det var dem derfor umuligt at eksportere det af RT til det belgiske marked leverede sukker.
bb)
Navnlig af følgende grunde havde RT en dominerende stilling på det belgisk-luxembourgske sukkermarked, som udgør en væsentlig del af fællesmarkedet:
—
RT tegnede sig alene for mere end 50 % af den belgiske sukkerproduktion.
—
RT havde endvidere kontrol eller mulighed for kontrol enten ved aktiemajoritet (f.eks. Oreye og Moerbeke-Waas), eller gennem salgsaftaler — over ca. 85 % af den belgiske produktion og rådede over en tilsvarende del af det belgisk-luxembourgske marked, da hvidt sukker kun blev importeret i ganske ringe mængder til Belgien, og da Storhertugdømmet blev forsynet fra Belgien. De belgiske fabrikanter, som er kontrolleret af RT, fulgte i almindelighed den salgspolitik, som var fastsat af denne virksomhed.
—
RT udøvede en vis indflydelse på sukkermarkeder i andre medlemsstater, især i Frankrig på grund af dets interesser i Say og raffinaderiet Erstein, dets økonomiske forbindelser med visse store europæiske sukkerfabrikanter samt dets avancerede teknologiske viden og kunnen (se ligeledes ovenfor 2.
og
3.).
cc)
Den ovenfor (aa) beskrevne adfærd havde til formål at begrænse de vigtigste forsyningskilder for Export og Hotdet samt for disse forhandleres kunder. Efter Kommissionens opfattelse udgør denne adfærd et misbrug af RTs dominerende stilling, hvilket er forbudt ved traktatens artikel 86. Denne adfærd kunne faktisk få indflydelse på samhandelen mellem medlemsstaterne på en måde, der kunne være skadelig for virkeliggørelse af målsætningen om et enhedsmarked for medlemsstaterne, fordi ved at begrænse, og i visse tilfælde forhindre, sukkersalget i andre medlemsstater (se ligeledes ovenfor under 2., bb) og 3, bb).
6. Klagepunkt vedrørende økonomisk pres udøvet over for nederlandske importører (artikel 86) af SU og CSM
aa)
Kommissionen gør gældende, at SU og CSM har tvunget Internatio, Jacobson og Dudok de Wit til at indgå en aftale, hvorved disse tre forhandlere forpligtede sig til:
—
ikke at videresælge det i 1969 og 1970 importerede sukker af fransk oprindelse til priser, der lå væsentligt under SU's og CSM's priser;
—
til disse to virksomheder at videresælge de sidste mængder sukker, som de nævnte forhandlere havde forpligtet sig til at importere fra Frankrig, i 50 kg-sække og i pakker på 1 kg, således at SU og CSM kunne sælge dem på det nederlandske marked under deres eget varemærke og til deres egne salgspriser;
—
ikke uden SU og CSM's billigelse at foretage sådan sukkerimport.
I 1969-70 og 1970-71 opkøbte SU og CSM på denne måde over 14000 tons sukker af fransk oprindelse til en pris, der lå ganske lidt under den pris, til hvilken de derefter videresolgte dette sukker.
For at opnå denne aftale truede SU og CSM de ovennævnte forhandlere med at ville forhindre forhandlernes sædvanlige import af sukker til den nederlandske mejeriindustri ved selv at overtage leverancerne til denne industri på verdensmarkedets betingelser; denne aktivitet udgjorde en væsentlig del af de pågældende forhandleres omsætning.
Fra 1970-71 har SU og CSM inddraget disse forhandlere i deres importaftale med RT. Siden da er leverancerne af hvidt sukker stadig foregået gennem de belgiske og nederlandske forhandlere i forståelse med SU og CSM.
bb)
SU og CSM har indtaget en dominerende stilling på det nederlandske sukkermarked, som udgør en væsentlig del af fællesmarkedet:
—
De fremstillede hele den nederlandske sukkerproduktion. Deres salg repræsenterede mere end 85 % af det nederlandske marked. De kontrollerede direkte eller indirekte næsten hele den nederlandske sukkerimport.
—
De havde et nært samarbejde om næsten alle deres aktiviteter. Over for andre virksomheder og navnlig over for de nævnte forhandlere har de udvist en fælles optræden og virket som en enhed.
cc)
Den ovenfor under (aa) beskrevne adfærd karakteriserer Kommissionen som et misbrug og begrunder dette på samme måde som i tilfældet med RT (se ovenfor under 5., cc)).
7. Klagepunkt mod SZV for at have forhindret mellemhandlere i at videresælge sukker med anden oprindelse og for at have bundet aftagerne ved ydelse af bonus (artikel 86)
aa)
Kommissionen udtaler, at SZV solgte sukker på det indenlandske marked ved sytten regionalrepræsentanter, med hvilke det havde indgået kontrakter, der navnlig forpligtede dem til ikke uden tilladelse fra SZV at sælge sukker fra andre leverandører, således at kontrakten i modsat fald øjeblikkelig ville blive ophævet. Der blev kun givet tilladelse til import af specielle sorter sukker, og sukker beregnet til forædlingsformål.
Endvidere gav SZV sine aftagere en bonus på 0,30 DM pr. 100 kg, som ikke var afhængig af den aftagne mængde, men kun af den betingelse, at årsbehovet blev dækket alene af SZV. I alt fald i visse tilfælde er tildelingen af bonus blevet indstillet, eller der er givet varsel herom, såfremt køberen er fortsat med at importere sukker, hvilket har fået de pågældende til at indstille importen.
bb)
SZV havde i Sydtyskland, som udgør en væsentlig del af fællesmarkedet, en dominerende stilling:
—
Den afsatte størsteldelen af medlemmernes produktion og bestemte selv priser og salgspolitik. For så vidt medlemmerne selv solgte sukker, skete det gennem de samme mellemhandlere.
—
I SZV's afsætningsområde, som var tydeligt afgrænset fra andre fabrikanters afsætningsområde, rådede. SZV over mindst 90-95 % af markedet, idet leverancer fra »outsiders« eller fra tyske eller udenlandske fabrikker, hjemmehørende uden for nævnte afsætningsområde, spillede en meget ringe rolle bortset fra leverancer foretaget af franske fabrikanter til fabrikanter, der var medlemmer af SZV.
cc)
Kommissionen betragter den ovenfor (aa) beskrevne adfærd som et misbrug og begrunder dette på samme måde, som det har gjort over for RT (se ovenfor under 5., aa)). Desuden udtaler Kommissionen navnlig følgende:
For så vidt angår forpligtelsen for mellemhandlerne, har SZV praktisk talt udelukket muligheden for, at udenlandske bydende kunne sælge sukker gennem SZV's forhandlere. SZV har ganske vist hævdet, at der i det sydtyske område skulle være andre forhandlere og en række sukkerforarbejdende virksomheder, som frit kunne forsyne sig i udlandet. Men dette ændrer ikke ved den kendsgerning, at afsætningsmulighederne for udenlandske bydende var væsentligt begrænset, selv om de relativt høje priser på det sydtyske marked gjorde importen tillokkende.
Bonusordningen medførte en uberettiget forfordeling af aftagere, der også købte sukker af anden oprindelse. Aftagerne var i det mindste delvis afhængige af SZV's leverancer, da tabet af »bonus« meget hurtigt overstiger fordelen ved at købe sukker fra »outsiders«, selv om disse tilbyder billigere priser; dette søger Kommissionen at påvise med støtte i tal.
Bonusen tillader sælgeren at kontrollere aftagernes indkøb hos undenlandske fabrikanter; dette skyldes kendskabet til aftagernes gennemsnitsårsbehov, som ikke svinger meget.
Den kendsgerning, at SZV i det foreliggende tilfælde har tildelt denne bonus, selv om der har været foretaget indkøb hos udenlandske fabrikanter, ændrer ikke noget ved det foreliggende klagepunkt, idet selve advarslen om eller risikoen for at miste bonus'en afholder aftagerne fra systematisk at importere i større mængder.
Det er ikke af større betydning, at bonus i visse tilfælde direkte er blevet fratrukket fakturabeløbet, fordi det afgørende element er, at aftagere ved køb hos udenlandske fabrikanter må regne med, at bonus kan bortfalde.
Anvendelsen af en sådan bonus fra en virksomhed, som indtager en dominerende stilling, således at den derved yderligere kan begrænse de frie importmuligheder og styrke sin dominerende stilling, er et misbrug.
8. Klagepunkt om aftaler med mellemhandlerne, som indskrænkede mulighederne for import og eksport inden for Fællesskabet (artikel 85); vedrører Pfeifer & Langen
aa)
Kommissionen redegør for indholdet af de »kommissionskontrakter« og »kontrakter om handelsrepræsentation«, som blev indgået henholdsvis af WZV og Pfeifer & Langen med de mellemhandlere, gennem hvilke disse firmaer solgte deres sukker; Kommissionen fremhæver navnlig følgende:
WZV's afsætningsområde var inddelt i forskellige underområder: i visse områder solgte WZV kun gennem sine fire regionalkommissionærer. I det område, der grænsede op til NZV's salgsområde, har WZV forbeholdt sig forsalgsretten, således at kommissionæren til WZV skulle anmelde alle indledte forhandlinger og afvente, om WZV ville gøre brug af sin forsalgsret. Kommissionæren forpligtede sig selv og de af ham afhængige virksomheder til i dette særlige interesseområde ikke at sælge sukker for eller gennem andre indenlandske eller udenlandske fabrikanter eller forhandlere, selv ikke i eget navn og for egen regning, medmindre det skete med WZV's udtrykkelige tilladelse. I tilfælde af salg af sukker af anden oprindelse uden forudgående tilladelse eller gennem en ikke aftalt salgskanal, var der fastsat kontraktmæssige bøder.
Pfeifer & Langen har med WZV's mellemhandlere indgået kontrakter, som bl.a. indeholdt forbud mod salg af sukker af anden oprindelse, det være sig som handelsrepræsentant eller for egen regning, uden at der forelå samtykke fra Pfeifer & Langen.
Andre forhandlere fik kun direkte leverancer af sukker fra WZV og Pfeifer & Langen, hvis de underskrev en af de ovenfor nævnte kontrakter eller erklærede sig indforståede med de principper, der lå til grund for disse kontrakter.
WZV har kontrolleret overholdelsen af konkurrenceforbudet ved gennem de af de forhandlere, som firmaet forsynede, at få oplysninger om ethvert salg af sukker af anden oprindelse. Til gengæld har de forhandlere, der solgte for WZV's og Pfeifer & Langen's regning haft mulighed for at markedsføre sukker, beregnet til denaturering samt til eksport til tredjelande.
bb)
De ovenfor omhandlede kontrakter er ifølge Kommissionens opfattelse aftaler, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 85:
—
De forpligtede mellemhandlerne til kun at videresælge det dem af WZV og Pfeifer & Langen leverede sukker i et bestemt område og til bestemte aftagere og til ikke at forhandle sukker af anden oprindelse.
—
Disse overenskomster gjorde i øvrigt salget af importeret sukker i det vestlige afsætningsområde i Tyskland betydeligt vanskeligere:
—
De forhindrede en forøgelse af antallet af forhandlere af sukker til menneskeligt forbrug i dette område.
—
Mellemhandlernes salg på dette marked for andre leverandørers regning var kun tilladt, hvis det kunne forenes med medkontrahenternes fælles interesser.
—
Selv om denne tilladelse i nogle tilfælde blev givet, havde medkontrahenterne dog mulighed for at kontrollere de væsentlige elementer i den pågældende handel, dvs. mængde, kvalitet, pris, leverandørernes og aftagernes identitet. Sådan kontrol har faktisk fundet sted, og tilladelse er kun blevet givet for salg af specielle sorter sukker, beregnet til denaturering.
—
Under disse omstændigheder kunne mellemhandlerne ikke være betydende aftagere for leverandører fra andre medlemsstater.
—
Dernæst skete kommissionsberegningen for sukkersalg for WZV ud fra det beløb, hvormed salgsprisen oversteg interventionsprisen, således at kommissionærerne ikke havde nogen interesse i at bringe det almene prisniveau i fare ved at sælge importeret sukker til lavere priser.
—
Opdeling i salgsområder har haft til følge, at mellemhandlere ikke kunne eksportere sukker, som var produceret af WZV's medlemmer, til andre medlemsstater.
—
De pågældende parter har fremført, at artikel 85, stk. 1 ikke kan bringes i anvendelse, under henvisning til, at de pågældende kontrakter er indgået med mellemhandlere, der ikke var selvstændige, idet de var medlemmer af WZV's salgsorganisation. Disse mellemhandlere var faktisk ikke integreret i WZV, da de i høj grad også arbejdede for andre fabrikanter, indtog de for så vidt en stilling som uafhængige forhandlere.
De kontrakter, det drejer sig om, var ikke fritaget for anmeldelse i henhold til artikel 4, stk. 2, nr. 1 i forordning nr. 17; selv uden anmeldelse ville de derfor alligevel være forbudte, og det er ikke muligt at anvende traktatens artikel 85, stk. 3; selv bortset herfra opfyldte de ikke betingelserne i denne bestemmelse.
9. Klagepunkt om samordnet praksis i forbindelse med licitationerne for eksportrestitutionerne (artikel 85), vedrører RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucre et Denrées
aa)
Kommissionen hævder, idet den henviser til fællesskabsordningen vedrørende licitationer for eksportrestitutioner, at de ovenfor omtalte virksomheder samt Lebaudy-SUC og Sucre-Union i 1970 traf aftale om de bud, der skulle gøres på disse licitationer, og denne aftale vedrørte, såvel de mængder, der skulle tilbydes, som restitutionsbeløbet. Dette fremgår navnlig af en telex-meddelelse fra RT til Export, hvori det hedder:»… afskaffelse af konkurrencen om eksportrestitutionerne for i det mindste at sikre enhver fabrikant interventionsprisen. Som følge heraf indstilling af kampen for at afsætte sukkermængder på det indenlandske marked, hvor prisen er sikrere, end tilfældet er med eksporten (dette gælder især for Frankrig)…«.
bb)
Denne aftale er ifølge Kommissionen forbudt i. henhold til traktatens artikel 85 af følgende grunde:
Når tilbudene ved en licitation ikke er et resultat af de bydendes individuelle økonomiske beregninger, men beror på et forhåndskendskab til de andre deltageres tilbud og på en aftale med disse, er konkurrencen i det mindste fordrejet eller begrænset.
Skønt licitationerne vedrørte eksport af sukker til tredjelande, tillod de sandsynligvis eksport af sukker, fremstillet inden for Fællesskabet, hvorfor de har hæmmet konkurrencen inden for Fællesskabet.
Den indklagede samordnede praksis, der omfatter vigtige virksomheder i flere medlemsstater — Frankrig og Belgien, lande, som har de største overskudslagre i Fællesskabet — har kunnet påvirke samhandelen mellem medlemsstater. Ved denne samordning har deltagerne kunnet ændre de sukkermængder, som hver af dem kunne have solgt på markederne i Fællesskabets medlemsstater, såfremt den pågældende praksis ikke havde eksisteret. Selv om licitationssystemet, som er fastsat i fællesskabsordningen, har til formål samlet at afsætte en vis mængde sukker på verdensmarkedet, så vil fabrikanterne, hvis restitutionerne som følge af den frie konkurrence tilfalder de virksomheder, som har givet de laveste tilbud, desuden fortsat være usikre med hensyn til deres muligheder for at eksportere sukker til tredjelande; ifølge resultaterne af disse licitationer vil visse fabrikanter frem for andre være nødt til at afsætte overskudsmængder i de øvrige medlemsstater; på denne måde har den samordnede praksis kunnet medføre en ændring af de mængder, som sælges inden for Fællesskabet. Yderligere har den kendsgerning, at man inden for disse licitationers rammer kunne være sikker på at have en vis garanti for afsætning af store sukkermængder med et betydeligt udbytte, været et afgørende element for forhandlingen af de førnævnte fabrikanters overskudssukker. Den samordnede praksis, det drejede sig om, har været et supplerende led i de andre forholdsregler, som de pågældende har taget for at beskytte visse nationale markeder.
Den kendsgerning, at Kommissionen har mulighed for ikke at tage en licitation til følge og således er i stand til at bestemme, hvor stor en tonnage, der skal eksporteres til verdensmarkedet, ændrer ikke noget. Kommissionen har faktisk ikke mulighed for frit at bestemme betingelserne for eksport af sukker — det gælder både for restitutionen og mængder — fordi den i sit valg er begrænset af de tilbud, fabrikanterne har forelagt. Den kan derfor kun fastsætte de nævnte betingelser inden for rammerne af disse tilbud. Selv om den samlet og i et helt produktionsår har en vis kontrol med eksporten, har fabrikanterne ved deres samordnede praksis mulighed for at ændre resultaterne af de forskellige licitationer.
10. De i forordning nr. 26 nævnte undtagelsers manglende anvendelighed
Kommissionen udtaler, at den ovenfor nævnte samordnede praksis, som falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1, ikke kan omfattes af undtagelsesbestemmelserne i forordning nr. 26, artikel 2, stk. 1,1. pkt.:
Den første undtagelse kan ikke påberåbes under en fælles markedsordning, som ikke giver plads for nationale markeds-sammenslutninger.
Ifølge tredje betragtning i forordning nr. 26 gælder den anden undtagelse kun, når anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 ville medføre fare for målene for den fælles landbrugspolitik på sukkerområdet. Midlerne til denne virkeliggørelse er nedfældet i forordning nr. 1009/67 og i dens gennemførelsesforordninger; den nævnte samordnede praksis hører ikke hjemme i denne sammenhæng, hvordan man end betragter den.
De midler, som er anvendt til at virkeliggøre den fælles landbrugspolitik, skal muliggøre varernes fri bevægelighed mellem medlemsstaterne; selv om forordning nr. 1009/67 fastsætter basismængder pr. medlemsstat, er disse mængder kun beregningsgrundlag for de basiskvoter, der skal tildeles virksomhederne, udelukkende med det formål at begrænse prisog afsætningsgarantien, og de er derfor ikke nogen form for fordeling af sukkerproduktionen mellem medlemsstaterne.
Blandt formålene for den fælles landbrugspolitik, som de er formuleret i traktatens artikel 39, fremhæver betragtningerne i forordning nr. 1009/67/EØF vigtigheden af de nødvendige garantier for beskæftigelse og levestandard for sukker-dyrkerne. Den pågældende samordnede praksis udgør ikke en del af de i den fælles markedsordning fastsatte midler, den er anvendt til helt andre formål, kan ingenlunde betragtes som nødvendig for at virkeliggøre formålene i traktatens artikel 39, men må tværtimod antages at stride mod de forholdsregler, der er fastsat i fællesskabsforordningen med henblik på at virkeliggøre de nævnte formål i sukkersektoren. Navnlig har samordningen ved de fælles licitationer (se ovenfor under 9.) givet anledning til, at den konkurrence mellem de bydende, som er selve formålet med licitationssystemet, er blevet fordrejet.
11. Bødernes begrundelse og disses størrelse
aa)
Vedrørende begrundelsen for bøderne gør Kommissionen gældende, at de overtrædelser, der følger af den ovenfor nævnte samordnede praksis, er begået »forsætligt eller i det mindste uagtsomt«, fordi de pågældende vidste eller i alt fald burde have vidst hvilke konkurrencebegrænsende følger, denne praksis medførte.
bb)
Vedrørende bødernes størrelse udtaler Kommissionen indledningsvis, at de ovenfor under 5.-9. beskrevne forholdsregler skal sammenholdes med den samordnede praksis, som de pågældende har deltaget i (se ovenfor under 1.-4.).
Ved vurderingen af overtrædelsernes grovhed skal der navnlig lægges vægt på følgende:
—
som skærpende omstændighed, at sukkeret er et produkt af særlig betydning for forbrugerne, og at de påklagede forholdsregler klart er i modstrid med den markedsintegrering, som tilsigtes i traktaten;
—
som formildende omstændighed, at fremstilling og handel med sukker indtil den 30. juni 1968 er blevet reguleret af de nationale markedssarh-menslutninger, der også fastsatte salgsområder, hvilket forklarer en vis vedholden ved gamle sædvaner og en langsom udnyttelse af de muligheder for den fri handel, som er åbnet ved fællesskabsreglerne; disse indebærer desuden visse restriktioner, der dog ikke udelukker muligheden for konkurrence.
Angående varigheden af overtrædelserne må det antages, at disse i almindelighed har strakt sig over en periode på flere år.
Vedrørende hver enkelt virksomheds særlige situation må der tages hensyn til arten og varigheden af de overtrædelser, den har gjort sig skyldig i, i hvilket omfang den har deltaget i disse overtrædelser, dens stilling på markedet og dens stilling over for sine kunder. I det følgende undersøger Kommissionen særskilt situationen for hver enkelt af beslutningens adressater og fremhæver blandt andet de grunde, der har ført til, at visse blandt dem ikke pålægges bøder.
4. Retsforhandlingernes gang
Den 23. maj 1973 indgav sagsøgeren
SADAM
(sag 50/73) en anmodning til Domstolen om udsættelse af den anfægtede beslutning. Da Kommissionen meddelte, at den ikke agtede at søge bøden inddrevet, før Domstolen havde afsagt dom, har SADAM trukket sin anmodning tilbage. Domstolens præsident har ved kendelse af 11. juli 1973 bestemt, at anmodningen slettes af registeret og har taget forbehold for omkostningerne.
Ved kendelse af 28. juni 1973 har Domstolen besluttet at forene de foreliggende sager med henblik på den mundtlige retsforhandling.
Ved kendelse af 11. december 1973 har den besluttet at tillade intervention fra Unione Nazionale Consumatori, en italiensk sammenslutning med hjemsted i Rom, i sagerne 41, 43 til 48, 50, 111, 113 og 114/73, i det omfang denne intervention sigter på at støtte Kommissionens påstande vedrørende klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked.
Ved kendelse af 19. februar 1975 har Domstolen besluttet ex officio at indkalde B. Lemaire, R. Dudok de Wit, E. K. H. Lindeboom og Ch. Sanders som vidner i sagerne 40/73 og 42/73 samt angående visse spørgsmål i forbindelse med klagepunktet om det økonomiske pres, som SU og CSM skulle have udøvet over for de nederlandske importører. De pågældende har afgivet forklaring for Domstolens anden afdeling den 13. marts 1975.
Domstolen har opfordret nogle af parterne til at besvare bestemte spørgsmål og har givet de respektive modparter lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger til disse svar. Svarene og bemærkningerne er indgået til Domstolen inden for de fastsatte frister.
Sagsøgeren i sag 48/73, Sucres et Denrées, har, efter at have erfaret, at Kommissionen havde besluttet at indlede den i traktatens artikel 169 omhandlede procedure mod Italien på grund af visse forhold i den ovenfor under 2 B omhandlede lovgivning, og da sagsøgeren var af den opfattelse, at denne beslutning fra Kommissionen foregreb resultatet i sag 48/73, anmodet Domstolen om at udsætte den nævnte sag, indtil den mod Italien indledte procedure var bragt til afslutning. Domstolen har ikke taget denne anmodning til følge; den har dog opfordret Kommissionen til at gøre rede for procedurens forløb og genstand, hvilket Kommissionen har gjort inden for den. hertil fastsatte frist.
Parterne har afgivet deres mundtlige indlæg i retsmøderne den 14., 15., 16., 17. og 18. april 1976.
Generaladvokaten har fremsat sit' forslag til afgørelse i retsmødet den 16. og 17. juni 1975.
II — Parternes påstande
1.
Alle sagsøgerne
nedlægger — principalt eller udelukkende — påstand om annullation af beslutningen i dens helhed, og nogle af dem understreger, at deres påstand kun gælder, for så vidt som denne beslutning vedrører dem.
Générale Sucrière, Say, Bégbin, Volano og Eridania
nedlægger subsidiært påstand om annullation af beslutningen i det omfang, der ved denne er truffet bestemmelse om at pålægge dem en bøde. Mere subsidiært nedlægger
disse sagsøgere med undtagelse af Volano
påstand om, at beløbets størrelse nedsættes.
SADAM
nedlægger »subsidiært«, og
Industria
degli
Zuccheri
»i alle tilfælde« påstand om, at bøden bortfalder eller nedsættes.
SU, CSM, RT, Sucres et Denrées, Pfeifer & Langen, Emiliana og Cavarzere
nedlægger subsidiært påstand om, at bøden nedsættes.
RT
nedlægger herudover subsidiært påstand om annullation af beslutningen »i det omfang det forbydes sagsøgeren ensidigt inden for rammerne af sin egen handelspolitik at beslutte sig til at sælge råsukker eller hvidt sukker direkte til andre raffinaderier«.
Industria degli Zuccheri og Eridania
nedlægger i øvrigt påstand om, at det statueres, at den anfægtede adfærd også under hensyntagen til de i artikel 2 i forordning nr. 26 omhandlede undtagelser ikke udgør en krænkelse af traktatens artikel 85.
Alle sagsøgerne undtagen Volano og Emiliana
nedlægger udtrykkeligt påstand om, at Kommissionen idømmes sagsomkostningerne.
Kommissionen
nedlægger påstand om frifindelse, da søgsmålene savner fornødent grundlag, og om, at hver enkelt af sagsøgerne dømmes til at afholde de af dem forvoldte sagsomkostninger.
2.
Unione, intervenient
, nedlægger påstand om frifindelse i sagerne 41, 43 til 48, 50, 111, 113 og 114/73 i det omfang disse vedrører klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked, samt påstand om, at de pågældende sagsøgere idømmes sagsomkostningerne.
Générale Sucrière, Say, Sucres et Denrées, SADAM og Eridania
nøjes i deres svar på intervenientens indlæg med at fastholde, at de anbringender, de har gjort gældende i hovedsagen, har fornødent grundlag, uden formelt at nedlægge påstand om, at der ikke gives intervenienten medhold i dennes påstande. Derimod nedlægger
Cavarzere og Industria degli Zuccheri
påstand herom;
Caverzere
påstår desuden intervenienten dømt til at betale sagsomkostningerne;
Industria degli Zuccheri
gør principalt gældende, at interventionen bør afvises, og subsidiært, at intervenientens påstande savner fornødent grundlag.
Béghin, Volano, Emiliana og RT har
ikke svaret på intervenientens indlæg.
III — Parternes søgsmålsgrunde og andre indsigelser, fremsat under skriftvekslingen
Generelt
Visse afsnit i indlæggene går ud over rammerne for det ene eller andet isolerede klagepunkt, enten fordi de behandler denlovgivningsmæssige eller økonomiske situation, som ligger til grund for de foreliggende sager (nedenfor A), eller fordi de generelt tager stilling til fortolkningen og anvendelsen af traktatens artikel 85 (nedenfor B). Det således anførte hænger imidlertid delvis sammen med visse bemærkninger, parterne har fremsat om bestemte klagepunkter, og der henvises derfor til kapitlerne 1-9 nedenfor.
A —
Visse sagsøgere og Kommissionen drøfter mere eller mindre indgående rækkevidden og konsekvenserne af fællesskabsreglerne og den udvikling, der er sket inden for sukkermarkedet i den pågældende periode. Disse, tildels modstridende, indlæg drejer sig navnlig om følgende punkter:
—
om samhandelen mellem medlemsstaterne har været beskeden eller ej, og om dette i bekræftende fald skyldes nationale eller fællesskabsretlige hindringer af skattemæssig, valutarisk eller administrativ art;
—
om hvilken funktion — ifølge formålet med disse regler — de heri omhandlede »priser« har (tærskelpris, indikativpris, interventionspris, den minimumspris der skal betales til sukkerroefabrikanterne), og hvilke salgspriser fabrikanterne faktisk har opnået; og navnlig, hvorvidt interventionsprisen på en måde er en »garanti«-pris for fabrikanterne, om indikativprisen også skal anses for at være den »ønskelige« markedspris, om og i hvilket omfang fabrikanterne kunne have interesse i at sælge under interventionsprisen;
—
om Nederlandene under hensyn til de basis-og maksimalkvoter, som var blevet tildelt denne medlemsstat og dennes fabrikanter, er et land med sukkerunderskud;
—
om fabrikanterne havde interesse i og var i stand til at udnytte deres produktion indtil maksimalkvoten eller endda herudover;
—
om fabrikanternes handlefrihed blev begrænset af den omstændighed, at interventionsorganerne i visse medlemsstater har udtrykt ønske om ikke at modtage sukkertilbud;
—
om det er korrekt, at fabrikanterne, eftersom fællesskabsreglerne havde skabt to adskilte sukkermarkeder — dels markedet for menneskeføde dels markedet for denaturering og eksport til tredjelande — havde ret til at kræve af deres aftagere, at det sukker, der blev leveret til et af de to sidste formål, ikke videresolgtes til menneskeføde;
—
om det i betragtning af varen »sukken«s homogene og fungible karakter har nogen betydning for forbrugeren, om han modtager sukker fra det ene eller det andet sted, således at der faktisk ikke er noget formål med at angive varemærket; om transportomkostningerne på grund af sukkerets ringe værdi i forhold til vægt og masse har en betydelig indflydelse på produktionsomkostningerne; samt om disse faktorer indebærer, at det naturlige sukkermarked er det, der ligger nærmest ved fabrikationscentrerne.
B —
a)
Vedrørende det, der er gået forud for den anfægtede adfærd, er parterne tildels uenige om den betydning, man — ved bedømmelsen af den anfægtede adfærd — skal tillægge eller som Kommissionen har tillagt visse tidligere handlinger; det drejer sig om et møde, som underudvalget »fællesmarkedet« inden for Comité européen des fabricants de sucre (CEFS) afholdt i München den 30. maj 1968, om en mellem de franske fabrikanter i juli 1968 indgået aftale, om en sammenslutning af de tyske fabrikanter i fire organisationer med indbyrdes afgrænsede salgsområder, samt om et snævert samarbejde mellem de to fabrikanter i Nederlandene.
Kommissionen
er af den opfattelse, at disse forhold åbenbarer en hensigt til ved hjælp af fælles aftale at foretage en ligelig fordeling af overskudsproduktionen med henblik på at fastholde prisen inden for Fællesskabets marked på indikativprisens niveau. Disse formål kunne imidlertid kun nås, hvis markederne i hver enkelt medlemsstat fortsat forbeholdtes de nationale fabrikanter.
Visse sagsøgere
gør gældende, at Kommissionen ikke har erkendt betydningen af de nævnte forudgående handlinger eller med urette har antaget, at de skulle tages med i betragtning inden for rammerne af den foreliggende tvist.
RT
udtaler, at det ville være »urealistisk og upsykologisk at antage, at virksomhederne i 1968 skulle have foretaget en åndelig kovending og pludselig var gået over fra et nationalt system uden konkurrence til et europæisk system med total konkurrence«. I øvrigt overlader fællesskabsreglerne, der også er planøkonomiske, kun en meget lille margen for den fri konkurrence; inden for disse grænser ville det savne fornuftig mening at kræve, at virksomhederne skulle underlægge sig en total konkurrerice.
b)
Kommissionen
udtaler, at beslutningen er baseret på den omstændighed, at det er hver enkelt af de fabrikantgrupper, som er indklaget ved de enkelte klagepunkter, der har benyttet sig af samordnet praksis, og ikke samtlige sukkerfabrikanter. Denne praksis, som i det store og hele går ud på ikke at forstyrre konkurrenterne i deres område, har fælles punkter (se beslutningen, s. 23 h.sp.), som — sammenholdt med den omstændighed, at visse fabrikanter har deltaget i flere tilfælde af samordnet praksis — fik Kommissionen til at behandle dem i én enkelt beslutning. Kommissionen påtaler kun de konkurrencebegrænsninger, den enkelte virksomhed har medvirket til.
Begrebet »samordnet praksis« omfatter — således som Domstolen har fastslået — en form for koordinering, hvorved konkurrencens risisi bevidst erstattes med et praktisk samarbejde. En parallel adfærd vil kunne udgøre et vigtigt indicium for en sådan koordinering, når denne adfærd ikke stemmer overens med de normale vilkår på markedet, hvilket navnlig vil være tilfældet, hvis denne gør det muligt for de pågældende at fastlåse opnåede positioner på markedet til skade for varernes fri bevægelighed. Indicierne bør bedømmes samlet. Beviset for en samordnet praksis afhænger ikke af, om de pågældende er blevet enige om en helhedsplan. Samordningen er karakteriseret ved, at de pågældende er sig bevidst, at deres enkelte afgørelser gensidigt supplerer hinanden.
C —
a)
SU, RT
og
Pfeifer & Langen
kritiserer den af Kommissionen givne definition af »samordnet praksis«:
Ifølge
SU
er denne fortolkning uforenelig med Domstolens retspraksis, som SU gennemgår nærmere. En »bevidst parallel adfærd« er ikke tilstrækkelig. Det må kræves, at de pågældende bliver enige om en fælles plan og omsætter denne i virkelighed. Hvis virksomheder blot fremsætter formodninger om deres konkurrenters fremtidige adfærd, ligger der ikke al lerede heri en samordning; en sådan forudsætter herudover en akt, der tilkendegiver en sådan hensigt (»acte de communication«). Den omstændighed, at en virksomhed er vidende om sine konkurrenters adfærd og reagerer hensigtsmæssigt, kan ikke i sig selv angribes; dette gælder ligeledes, når to parter er bekendt med deres respektive afgørelsers indbyrdes afhængighed, og når resultatet af de gensidige reaktioner er fordelagtigt for begge. Kommissionens opfattelse om, at der skal lægges særlig vægt på »viden« eller »kendskab« (»wetenschap«), kan ikke anvendes i praksis, da man befinder sig på det psykologiske plan, hvor der ikke kan drages skarpe grænser. Man må tage sit udgangspunkt i håndgribelige forhold, det vil sige konkrete handlinger til samordning, f.eks. mundtlige aftaler, taler der er holdt under møder, forhåndsoplysninger om egen fremtidig adfærd osv. »Konsensus« som sådan er ikke forbudt.
Beviset på sådanne samordnede handlinger er ofte vanskeligt at føre. Derfor har Domstolen i overensstemmelse med amerikanske domsmyndigheder accepteret den argumentation, at det — i det konkrete tilfælde og under hensyn til bestemte strukturer på markedet — er utænkeligt, at en fastslået adfærd af parallel eller supplerende karakter ikke skyldes en samordning. Imidlertid giver den økonomiske teori kun i begrænset omfang mulighed for at konstatere den nødvendige forbindelse mellem strukturen på markedet og markedsadfærden; navnlig kan en parallel adfærd vedrørende salgsområderne normalt lettere opstå uden samordning end en parallel adfærd vedrørende priserne.
RT
gør gældende, at parallel adfærd i henhold til Domstolens retspraksis kun udgør et indicium for en samordnet praksis, hvis den medfører konkurrencevilkår, som i henseende til produkternes karakter, betydningen og antallet af virksomheder, samt det pågældende markeds størrelse ikke svarer til de normale markedsvilkår. I det foreliggende tilfælde forbigår Kommissionen i tavshed den slutning, man må udlede heraf, nemlig at betingelserne for anvendelsen af artikel 85 ikke er opfyldt, når der ikke foreligger kausalitet mellem den påståede samordning og den praksis, som er fulgt efter, fordi denne adfærd var betinget af omstændigheder, som skyldtes markedets egne karakteristika, således at den ville have været den samme, selv om der ikke havde været nogen form for kontakt mellem fabrikanterne.
Pfeifer & Langen
bebrejder Kommissionen, at den ikke præciserer, hvad den forstår ved en »bevidst« gennemført koordinering. Der foreligger ikke noget forbudt kartel, hvis forhandler A, der handler selvstændigt, »bevidst« tilpasser sin adfærd til forhandler B's; der måtte kræves, at de to forhandlere havde en fælles plan, hvilket betyder, at de har stået i indbyrdes forbindelse om, hvordan de vil handle, hvis den ene af dem tilpasser sin adfærd til den andens. Først når de pågældende gensidigt oplyser hinanden om deres fremtidige adfærd, udelukker de konkurrencerisikoen.
b)
Kommissionen
gør gældende, at hverken ordlyden, opbygningen eller betydningen af artikel 85 indebærer et krav om, at der skal foreligge en »plan« som betingelse for, at der kan tales om samordnet praksis. Den omstændighed, at artikel 85 ikke blot nævner de karteller, som har til formål at begrænse konkurrencen, men også dem, som har dette til følge, viser, at begrebet samordnet praksis ikke er forbundet med tanken om foruddannede hensigter. Det er tilstrækkeligt, at der foreligger en faktisk gennemført samordnet praksis. Handelsmæssige transaktioner mellem konkurrenter er den mest typiske måde at foretage en samordning på markedet. Den omstændighed, at der afgives et tilbud til en konkurrent, er i mange tilfælde et indicium for, at tilbudsgiveren ikke ønsker at konkurrere med denne, og accepten af et sådant tilbud viser, at tilbudsmodtageren medvirker til at indføre vilkår, som fordrejer konkurrencen.
1. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af det italienske marked
A — Anbringender vedrørende form-og procedurespørgsmål
a) Eridania, Industria degli Zuccberi og SZAG:
Kommissionens fejlagtige informationspolitik
1. Sammendrag af stavningerne
Eridania, Industria degli Zuccheri
og
SZAG
gør gældende, at den af Kommissionen fulgte informationspolitik før og efter meddelelsen om klagepunkter til de pågældende var behæftet med en række mangler:
—
krænkelse af generelle retsgrundsætninger (Eridania, SZAG) i henhold til hvilken enhver person, der er tiltalt for en overtrædelse, anses for at være uskyldig, indtil hans skyld er bevist (SZAG);
—
krænkelse af artikel 19 i forordning nr. 17, som opstiller princippet om den kontradiktoriske procedure, samt af de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 99/63 (Industria degli Zuccheri);
—
krænkelse af artikel 20 i forordning nr. 17, der knæsætter princippet om undersøgelsens hemmelige karakter (Eridania, Industria degli Zuccheri), samt af de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 99/63 (Industria degli Zuccheri);
—
krænkelse af artikel 21 i forordning nr. 17, vedrørende offendiggørelsen af de af Kommissionen trufne beslutninger (SZAG);
—
krænkelse af artikel 2 i forordning nr. 99/63 om de nærmere regler for meddelelsen om klagepunkter (SZAG).
Eridania
udtaler, at både de klagepunkter, som blev formuleret ved den administrative procedures indledning og ved den endelige beslutning, blev meddelt pressen allerede inden de pågældende virksomheder havde fået meddelelse herom. Allerede på et tidspunkt, hvor disse endnu ikke havde haft lejlighed til at forsvare sig, gav Kommissionen udtryk for sin overbevisning om deres skyld. Ved denne holdning har Kommissionen frataget sig muligheden for at behandle sagen på en klar og upartisk måde.
Industria degli Zuccheri
fremsætter tilsvarende bemærkninger og fremhæver, at offendigheden således havde indtryk af, at de pågældende virksomheder intet havde at indvende mod Kommissionens klagepunkter. Også efter at have hørt disse sendte Kommissionen flere meddelelser til pressen, og gik i stilhed forbi de af de nævnte virksomheder fremførte argumenter. Disse sidste måtte forsvare sig under »vanskelige omstændigheder«.
SZAG
hævder endvidere, at Kommissionen under den administrative procedure og umiddelbart efter at have truffet beslutningen informerede offentligheden på en partisk måde, hvilket førte denne til at benytte ord som »sukker-mafiaen«.
Det følger af artikel 2 i forordning nr. 99/63, at de af Kommissionen formulerede klagepunkter kun må meddeles til de pågældende virksomheder og ikke til udenforstående. I andet stykke i denne artikel er der ganske vist hjemmel for at foretage meddelelse ved bekendtgørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende, hvis sagens omstændigheder taler derfor; men denne regels karakter af undtagelsesbestemmelse ville blive krænket, hvis det stod Kommissionen frit at bekendtgøre sine klagepunkter i pressekonferencer eller interviews.
Artikel 21 i forordning nr. 17 indeholder ingen bestemmelser om offentliggørelse af de beslutninger, som træffes i henhold til samme forordnings artikel 15, dvs. sådanne, hvorved der pålægges bøder; på den anden side kræver den vedrørende de beslutninger, som træffes i henhold til artikel 3, at der skal ske offentliggørelse i
De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Kommissionen har overtrådt disse regler, fordi den netop i sine meddelelser til pressen fremhævede bødepålæggelsen, før beslutningen var blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Denne retlige vurdering påvirkes ikke af den omstændighed, at Kommissionen den 13. december 1972 — samtidig med underrettelsen af offentligheden — sendte SZAG en telexmeddelelse, hvori den udtalte, at den ligeledes over for SZAG havde truffet en beslutning vedrørende visse overtrædelser og havde pålagt firmaet en bøde. Det bør nemlig være muligt for virksomhederne at gøre rede for deres opfattelse over for offentligheden på det tidspunkt, hvor denne får kendskab til beslutningen. Dette kunne de imidlertid ikke gøre, da de var uvidende om denne beslutnings konklusion og begrundelser. For SZAG's vedkommende var situationen således indtil den 15. januar 1973.
Domstolen har ganske vist i sin dom af 15. juli 1970 (
sag 41/69, Chemiefarma, Recueil 1970, s. 695
) fastslået, at pressemeddelelsen om den beslutning, der lå til grund for denne sag, hverken havde ændret dens mening eller indhold. Denne retspraksis kan imidlertid ikke anvendes på offentliggørelsen af beskyldninger, som er udtalt i meddelelsen om klagepunkter.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at det er dens pligt ved alle vigtige karteller at informere offentligheden om de forholdsregler, den træffer; samfundets interesse i denne information går forud for de berørte virksomheders modsat rettede interesse. I øvrigt er der ikke nogen bestemmelse, som forbyder en sådan fremgangsmåde, når blot hensynet til forretningshemmeligheder respekteres, og når blot der bliver truffet de nødvendige forholdsregler, så det klart fremgår, at overtrædelsen, så længe den endelige beslutning ikke er truffet, ikke er fastslået endeligt. Tværtimod bestemmer artikel 2 i forordning nr. 99/63, at meddelelsen om klagepunkter ikke har nogen fortrolig karakter, idet artiklen omtaler muligheden for at offentliggøre meddelelsen i Tidende. Kommissionen udtaler navnlig over for bemærkningerne fra Eridania, at dette firma ikke kunne være uvidende om Kommissionens hensigter, fordi den i marts 1971 havde foretaget kontrol på firmaets sæde og den 13. maj 1972 havde meddelt firmaet, at den havde indledt en fremgangsmåde mod det.
Efter at Kommissionen havde rettet meddelelsen til de pågældende offentliggjorde den den 24. juli 1972 en pressemeddelelse og afholdt en pressekonference. På dette tidspunkt var offentligheden allerede bekendt med de løbende undersøgelser. Efter at den principielle vedtagelse af den anfægtede beslutning var sket den 13. december 1972 og de berørte virksomheder havde fået meddelelse herom, offentliggjorde Kommissionen meddelelsen af 18. december 1972, som blot gengav beslutningens væsentlige indhold; yderligere har Borschette i en senere pressekonference kommenteret beslutningen i almindelige vendinger. I tiden mellem meddelelsen og beslutningen har Kommissionen afholdt sig fra enhver offentlig stillingtagen til tvisten.
3. Sammendrag af replikkerne
Eridania
og
Industria degli Zuccheri
fremhæver, at det mindre er. den kendsgerning, at Kommissionen har offentliggjort pressemeddelelser, og mere det tidspunkt og den måde, som den har valgt hertil.
Industria degli Zuccheri
tilføjer, at den benyttede fremgangsmåde understreger den straffende holdning, som Kommissionen har indtaget under proceduren.
b) Industria degli Zuccheri og SZAG:
Fejl ved meddelelsen om klagepunkter
1. Sammendrag af stavningerne
aa)
Industria degli Zuccheri
påberåber sig en krænkelse af artikel 19 i forord ning nr. 17 og af artikel 4 i forordning nr. 99/63, derved at en del af de dokumenter, som tjente til begrundelse af meddelelsen om klagepunkter »mangler autentisk karakter og blot har karakter af skrivelser«. Denne fremgangsmåde, som strider mod det princip om den kontradiktoriske procedure, som er udtalt i de nævnte bestemmelser, har i tilsvarende grad gjort det umuligt for virksomheden at forsvare sig hensigtmæssigt.
Endvidere er Industria degli Zuccheri uvidende om indholdet af visse dokumenter, f.eks. referaterne fra de særskilte høringer, som enkelte virksomheder havde for langt, samt den i artikel 10 i forordning nr. 17 omhandlede obligatoriske udtalelse fra Det rådgivende Udvalg.
bb)
SZAG
hævder, at Kommissionen i henhold til artikel 19 i forordning nr. 17, artiklerne 2 og 4 i forordning nr. 99/63 og til princippet om retten til forsvar, præcist bør angive de klagepunkter, der rettes mod en virksomhed, samt de bevismidler, som den ønsker at benytte. Kommissionen har overtrådt denne regel ved at meddele sine klagepunkter i enslydende vendinger til 48 sukkervirksomheder, medens de anfægtede omstændigheder i hvert enkelt tilfælde enten kun vedrørte en enkel adressat eller en begrænset gruppe af adressater. Virksomhederne var således uvidende om, hvad der konkret blev lagt dem til last, og hvilke bevismidler anklagen var baseret på. Konsekvensen af denne samlede anklage er, at bevisbyrden ulovligt er blevet vendt om.
SZAG beskyldes i meddelelsen særligt for at have deltaget i en international samordning under princippet »enhver er herre i eget hus«; imidlertid hidrører intet af de dokumenter, som er fremlagt til støtte for dette klagepunkt, fra SZAG, og firmaet fremtræder heller ikke som adressat.
Da dette firma således måtte frygte, at de af de andre virksomheder afgivne indlæg ville blive bedømt til skade for det, anmodede det ved skrivelse af 28. september 1972 Kommissionen om at fremsende kopier af disse indlæg; dette blev imidlertid afslået under henvisning til sagernes fortrolige karakter. Denne begrundelse kan imidlertid ikke berettige de begrænsninger, som er gjort i SZAG's forsvar. Kommissionens holdning er i øvrigt selvmodsigende, fordi den ikke, hvis indlæggene fra de andre virksomheder havde været fortrolige, ville have kunnet træffe én enkelt beslutning. Desuden har Domstolen udtalt, at Kommissionen ikke er berettiget til at støtte sig på sagernes fortrolige karakter, så længe den ikke har opfordret de pågældende virksomheder til at udtale sig, hvilket den ikke har gjort i det foreliggende tilfælde.
I henhold til artikel 3 i forordning nr. 1 burde meddelelsen om klagepunkter til SZAG have været affattet udelukkende på tysk. Imidlertid indeholdt denne meddelelse et betydeligt antal dokumenter på andre sprog, som ikke var ledsaget af en oversættelse, og som hverken var udfærdiget af SZAG eller stilet til dette firma. Uden tvivl har Kommissionen meddelt (meddelelsen, fodnote på s. 40 i den tyske udgave og s. 129), at »af alle uddrag, som er gengivet på originalsproget« vil kunne fås en oversættelse ved henvendelse til Kommissionen. Denne oplysning har imidlertid ikke kunnet erstatte den manglende oversættelse i selve meddelelsen (se artikel 2, stk. 1 i forordning nr. 99/63). I øvrigt opfyldte de oversættelser, man havde kunnet få hos Kommissionen, ikke de krav, man må stille til en meddelelse om klagepunkter, idet de var rettet i hånden, ufuldstændige, uordnede og behæftede med fejl.
Kommissionen har ikke i meddelelsen, hvor den opregner uddrag af breve uden at angive afsenderen eller adressaten, på fuldstændig måde angivet alle de punkter, den har rejst mod virksomhederne. Kommissionen har ganske vist (meddelelsen s. 129) henvist til, at de dokumenter, som er nævnt i meddelelsen, kan gennemses i original, men dertil må det bemærkes, at en repræsentant fra SZAG, som havde forsøgt at gøre brug af denne mulighed, kun havde fået lov til at se et ringbind, i hvilket kopierne af dokumenterne var lige så anonyme som i meddelelsen.
2. Sammendrag af svarskrifterne
ad aa)
Kommissionen
svarer, at den ikke har gjort brug af ikke-autentiske dokumenter. De almindelige vendinger, som »Industria degli Zuccheri«'s anbringende er holdt i, bevirker, at det ikke er muligt at påvise mere præcist, at denne beskyldning savner grundlag.
Det følger af artikel 9, stk. 3 i forordning nr. 99/63, at høringen ikke er offentlig; som følge heraf kan man ikke kræve, at Kommissionen afsender en hvilken som helst part referat fra høringen af en hvilken som helst anden part. Udtalelsen fra Det rådgivende Udvalg udarbejdes i henhold til artikel 10 i forordning nr. 17 udelukkende til brug for Kommissionen.
ad bb)
Forklaringen på, at den samme meddelelse blev stilet til 48 virksomheder, er, at den konstaterede samordnede praksis i vidt omfang var ensartet. Kommissionen har på ingen måde givet afkald på at føre særskilt bevis for hver enkelt virksomheds vedkommende.
Kommissionen er ikke bemyndiget til at give en virksomhed kopi af andre virksomheders udtalelser. Det står de pågældende frit for indbyrdes at udveksle deres udtalelser.
Den af SZAG påberåbte praksis fra Domstolen vedrører en anden situation, nemlig Kommissionens indsigt i andre parters forretningspapirer.
Vedrørende citater i meddelelsen, som var affattet i et andet sprog end tysk, bør det bemærkes, at citaterne i originaludgaven er mere troværdige end oversættelser. Udtalelsen om, at SZAG ikke havde kunnet benytte de oversættelser, som Kommissionen havde stillet til dens rådighed, er overdreven.
Den kendsgerning, at identiteten af afsenderen eller modtageren af visse dokumenter, som repræsentanten for SZAG har kunnet gennemgå, ikke er fremgået af disse, nedsætter ikke dokumenternes informative værdi og har ikke påvirket SZAG's forsvar. Det forklares ved nødvendigheden af at beskytte de forretningsdrivende, som er afhængige af fabrikanterne.
3. Sammendrag af replikkerne
ad aa)
Industria degli Zuccheri
anfører med henvisning til dens udtalelse vedrørende realiteten, at dens anbringende ikke bortfalder på grund af Kommissionens indvendinger. Dette gælder især værdien af de ledsagende »beviser«, for at der foreligger en samordning mellem dette firma og de fabrikanter, som optræder som eksportører, samt for at der foreligger dokumentationsmateriale fra virksomheder inden for sukkervareindustrien, over for hvilke Kommissionen har iværksat undersøgelser.
Det forhold, at udtalelsen fra Det rådgivende Udvalg ikke er beregnet til offentliggørelse, kan ikke påberåbes for Domstolen. Industria degli Zuccheri anmoder Domstolen om at bestemme, at denne udtalelse skal fremlægges, eller at Domstolen i det mindste selv får den forelagt, da denne udtalelse er et dokument, som er væsentligt for sagen.
ad bb)
SZAG
udtaler, at det foreliggende anbringende må synes berettiget ved en simpel gennemlæsning af meddelelsen. Argumentet om, at de kendsgerninger, som lægges de forskellige virksomheder til last, er ensartede, har Kommissionen selv modsagt, idet den et andet sted i dets svarskrift udtaler, at det i alt drejer sig om fem forskellige problemkomplekser.
Også Kommissionens udtalelse om, at den for hver enkelt virksomhed har ført bevis, modbevises ved selve indholdet af meddelelsen. Som eksempel på dennes mangelfuldhed kan nævnes, at den også er blevet rettet til to medlemmer af SZV, Wabern og Wetterau (Friedberg), medens disse firmaer ikke er blevet nævnt et eneste sted i meddelelsens 129 sider.
4. Sammendrag af duplik i sag H/73
Kommissionen
svarer SZAG, at en gennemlæsning af klagepunkterne ikke efterlader nogen tvivl om, hvilke overtrædelser hvert enkelt af de pågældende virksomheder beskyldes for. Under den administrative procedure har SZAG da også på omfattende måde og meget detaljeret imødegået de beskyldninger, der specielt var rettet mod dette firma.
Vedrørende den omstændighed, at meddelelsen blev tilsendt nogle af SZV's medlemmer, er det tilstrækkeligt at henvise til, at SZV er blevet nævnt i meddelelsen, og at det derfor er normalt, at Kommissionen meddeler medlemmerne af et kartel, hvilke klagepunkter den har rettet mod organet for dette kartel.
c) Cavarzere og Industria degli Zuccheri:
Manglende overholdelse af den fremgangsmåde, som skal benyttes ved undersøgelse af økonomiske sektorer; manglende høring af de pågældende regeringer og Forvaltningskomiteen for sukker
1. Sammendrag af stævningerne
Cavarzere og Industria degli Zuccheri
udtaler, at sukkermarkedet traditionelt har været et beskyttet marked, og at fællesskabsreglerne også søgte at begrænse og kontrollere produktionen, således at de ville være faldet ind under traktatens artikel 85, hvis de havde været bestemmelser i en kartelaftale. Hertil kommer særegenhederne ved den i Italien gældende nationale ordning. Tilsammen vedrører de foreliggende sager et helt område af det europæiske sukkermarked, nærmere bestemt det marked, der omfatter den eksport, som foretages af overskudslandene til det eneste underskuds-land i Fællesskabet.
Under disse betingelser burde Kommissionen have iværksat en undersøgelse for hver enkelt erhvervssektor, således som det er bestemt i artikel 12 i forordning nr. 17 for det tilfælde, hvor visse omstændigheder »giver grund til at antage, at konkurrencen inden for fællesmarkedet i den pågældende ernhvervssektor er begrænset eller fordrejet«. Denne fremgangsmåde ville i henhold til den nævnte bestemmelse samt artiklerne 39 og 40 i forordning nr. 1009/67 have tvunget Kommissionen til »af virksomhederne i den pågældende erhvervssektor [at] kræve de oplysninger, som er fornødne til anvendelse af de i traktatens artikel 85 og 86 nedlagte principper« og til at rådspørge de pågældende regeringer samt Forvaltningskomiteen for sukker; navnlig burde man have rådført sig med den italienske regering. Hvis Kommissionen havde handlet således, ville den have konstateret, at de pågældendes adfærd var dikteret af de italienske regler.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at artikel 12 i forordning nr. 17 ikke forpligter den til at følge den deri omhandlede fremgangsmåde, men blot giver den mulighed for at gøre dette.
I det foreliggende tilfælde har de oplysninger, den sad inde med, gjort det muligt for den at danne sig en mening. Navnlig er den fuldstændig klar over de italienske regler, men mener, at disse ville have givet konkurrencen en tilstrækkelig margen, hvis den anfægtede samordnede praksis ikke havde fundet sted.
3. Resumé af replikken fra Industria degli Zuccheri
Industria degli Zuccheri
svarer, at det, hvis der nogensinde har været en sag, hvor det var åbenbart nødvendigt at indlede en særlig undersøgelse af den pågældende art, er den foreliggende sag. I og med at Kommissionen har handlet anderledes, har den ikke blot afskåret garantier, som virksomhederne havde et retligt krav på, men også undladt at iværksætte en fuldstændig undersøgelse.
d) Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri og SZAG:
Overtrœdelse af procedurereglerne i forordning nr. 26 og af retssikkerheds-grundsœtningen
1. Sammendrag af stavningerne
Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri
og
SZAG
anfører mod Kommissionen, at den ikke har anvendt den særlige fremgangsmåde, som er omhandlet i artikel 2, stk. 2 i forordning nr. 26, og som ved en beslutning skal fastslå, hvilke aftaler og former for praksis inden for landbrugssektoren der opfylder de betingelser for, at artikel 85 ikke skal finde anvendelse, som er omtalt i stk. 1 i nævnte artikel 2. Kommissionen har ifølge disse virksomheder ikke været berettiget til at afslutte en undersøgelse, som alene er blevet gennemført med hjemmel i forordning nr. 17, med en beslutning om, at visse handlemåder på sukkermarkedet ikke opfylder de nævnte betingelser. Med henblik på at kunne træffe en fornuftig afgørelse herom burde Kommissionen i overensstemmelse med den nævnte bestemmelse have rådført sig med medlemsstaterne og navnlig med Italien. Ved en sådan høring ville det især have været muligt at få fastslået, at de pågældende virksomheders adfærd på grund af den italienske ordning faldt ind under undtagelsestilfældene i forordning nr. 26. I øvrigt burde Kommissionen have truffet en særlig afgørelse om dette spørgsmål.
Eridania
og
Cavarzere
gør i øvrigt gældende, at de undtagelser, der er nævnt i forordning nr. 26, skal anvendes ex officio, altså uden at det er nødvendigt med en forudgående meddelelse til Kommissionen. Derfor burde Kommissionen have anvendt det af Domstolen opstillede princip om, at en kartelaftale, som ikke skal anmeldes, af retssikkerhedshensyn forbliver gyldig — og følgelig ikke kan belægges med en bøde — så længe Kommissionen ikke har afgivet nogen udtalelse herom.
Industria degli Zuccheri
fremlægger på en mere kortfattet måde en lignende argumentation.
SZAG
fremfører yderligere, at det i den femte betragtning til forordning nr. 26 fremhævede retssikkerhedsprincip kræver, at det yderst indviklede forhold mellem de fælles markedsordninger for landbrugsprodukter og Fællesskabets kartelret bør afklares i hvert enkelt tilfælde ved en særlig fremgangsmåde. Selv om Kommissionen havde været beføjet til ved en enkel beslutning at foretage konstateringer i henhold til forordning nr. 26 og træffe foranstaltninger i henhold til forordning nr. 17, har den under ingen omstændigheder kunnet pålægge bøder med tilbagevirkende kraft.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at artikel 2, stk. 2 i forordning nr. 26 i bedste fald kunne fortolkes således, at Kommissionen er forpligtet til at anvende den særlige fremgangsmåde, som er omhandlet i denne bestemmelse, hvis den vil træffe en
positiv
beslutning, altså fastlå, at undtagelses-betingelserne er opfyldt. Derimod er tilfældet med en
negativ
beslutning, altså hvor der foreligger en overtrædelse, ikke reguleret af artikel 2, stk. 2 i forordning nr. 26 og derfor fortsat undergivet fremgangsmåden i forordning nr. 17; dette følger af artikel 1 i forordning nr. 26, som ikke blot henviser til traktatens artikler, men også til »de bestemmelser, der er truffet til deres gennemførelse«. Af denne grund, hvortil kommer overvejelser af procesøkonomisk karakter, kunne man højest antage, at Kommissionen var
berettiget
til ved en særlig beslutning at fastslå, at en bestemt praksis ikke kan falde ind under de omhandlede undtagelser; en sådan fremgangsmåde ville imidlertid kun være formålstjenlig i tvivlsomme tilfælde. Virksomhedernes retsbe skyttelse ville ikke herved blive mindre, da det stadig ville stå dem frit at indgive en sag for Domstolen mod den i henhold til traktatens artikel 85 trufne beslutning.
I alle tilfælde foreligger der ikke
væsentlige
formelle mangler i den i traktatens artikel 173 forudsatte betydning.
Som svar navnlig til Eridania og Cavarzere gør Kommissionen gældende, at princippet om den midlertidige gyldighed af kartelaftaler, som ikke skal meddeles, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. For det første falder den foreliggende sag ikke ind under artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 17. Dernæst er traktatens artikel 85 ved forordning nr. 26 umiddelbart anvendelig, medens ved de tilfælde, der er nævnt i artikel 85, stk. 3, denne virkning først indtræder efter en udtalelse fra Kommissionen, som på dette punkt har et frit skøn og kun kan træffe afgørelse efter anmodning fra de pågældende virksomheder,
Specielt rettet til SZAG svarer Kommissionen, at det er vanskeligt at forstå anbringendet om, at det ikke skulle være muligt at pålægge en bøde med tilbagevirkende kraft.
3. Sammendrag af replikkerne
Eridania
svarer, at det allerede følger af femte betragtning i forordning nr. 26, at den særlige fremgangsmåde, som er nævnt heri, skal finde anvendelse både i tilfælde af en positiv og en negativ konstatering. I øvrigt bør man, når loven bestemmer, at man for at nå til en bestemt konstatering skal følge en vis procedure, naturligvis følge denne procedure uafhængigt af det — positive eller negative — resultat, den kan føre til, et resultat som den pågældende myndighed endnu ikke kender på det tidspunkt, da proceduren indledes.
Den i forordning nr. 26 omhandlede fremgangsmåde kan ikke sammenlignes med den, der støttes på forordning nr. 17, fordi den indeholder en forpligtelse til høring af medlemsstaterne.
Da virkningerne af de undtagelser, der er nævnt i denne forordning, indtræder automatisk, har Kommissionen kun kunnet pålægge sanktioner for en adfærd, der ligger efter den beslutning, som afslutter den i henhold til forordningen indledte fremgangsmåde. Domstolens dom af 6. februar 1973 (
sag 48/72, »Haecht II«, Sml. 1973-2, s. 77
), hvorefter anmeldelserne i henhold til artikel 4 i forordning nr. 17 ikke har suspensiv virkning, strider ikke mod denne opfattelse, eftersom den henviser til gyldigheden af aftaler og ikke til muligheden af at pålægge bøder på grund af en samordnet praksis.
Industria degli Zuccheri
anfører lignende argumenter og påberåber sig navnlig bestemmelsen i artikel 2, stk. 1, sidste punktum i forordning nr. 26. Den gør i øvrigt gældende, at Kommissionen selv har anset det for nødvendigt i beslutningen at konstatere, at denne forordning ikke kunne finde anvendelse, da den ellers hverken kunne have konstateret en overtrædelse eller have pålagt bøder. Men hvis en sådan konstatering var obligatorisk, er det vanskeligt at forstå, hvorfor den ikke skulle være sket i overensstemmelse med de former og de garantier, som forordningen foreskriver.
Selv om det skulle forholde sig således, at man for at fastslå, at forordningen ikke kunne finde anvendelse, ikke var nødt til at følge den fremgangsmåde, som er omtalt i stk. 2 i dens artikel 2, burde Kommissionen i det mindste i henhold til samme artikels stk. 1 have fastslået, at »konkurrence således er udelukket, eller at de i traktatens artikel 39 nævnte mål er bragt i fare« på grund af de anfægtede handlemåder. Først efter at være nået frem til dette resultat havde Kommissionen kunnet gå frem, som den har gjort; de virksomheder, som måtte have været parat til at give afkald på de nævnte handlemåder, ville på denne måde have haft mulighed for at begrænse de følger, som forordning nr. 17 knytter til overtrædelsen af konkurrencereglerne.
SZAG
mener, at Kommissionens argumentation kan fremstilles således, at Kommissionen forbeholder sig at anvende eller ikke at anvende procedurereglerne i forordning nr. 26, alt efter det resultat, den ønsker at nå til. Dette viser, at dette resultat må være fastslået i det øjeblik, Kommissionen træffer beslutning om anvendelsen eller ikke-anvendelsen af de nævnte regler. Men forordning nr. 26 indeholder obligatoriske regler vedrørende den måde, hvorpå Kommissionen skal nå frem til en opfattelse.
Kommissionen kan ikke hævde, at ikke-overholdelsen af bestemmelserne i forordning nr. 26 ikke krænker de pågældendes interesser, under henvisning til at det står disse frit at anlægge sag ved Domstolen. Hvis denne opfattelse var rigtig, ville Kommissionen være fritaget for alle procedureregler, hvilket ville være i strid med traktatens artikel 173.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
svarer SZAG ved først at gentage visse argumenter, som er anført i de forskellige svarskrifter. Den anfører endvidere, at beslutningen blev truffet efter det i artikel 10 i forordning nr. 17 omhandlede samråd med Det rådgivende Udvalg; medlemsstaterne, som er repræsenteret i udvalget, har således haft mulighed for at tage stilling til muligheden for at anvende forordning nr. 26. I øvrigt frembyder den høring, som er omhandlet i forordning nr. 17, i det mindste samme garantier som en høring i henhold til forordning nr. 26.
e) Eridania, Industria degli Zuccheri, SADAM og SZAG:
Ekstremt korte frister til at fremsatte bemærkninger
1. Sammendrag af stœvningerne
Eridania, Industria degli Zuccheri, SADAM
og
SZAG
hævder, at der i meddelelsen af 24. juli 1972, som adressaterne modtog nogle dage senere, af Kommissionen var givet dem en frist på 2 måneder til at fremsætte bemærkninger; denne frist udløb midt i ferietiden, og en forlængelse blev nægtet. Under henvisning til disse forhold samt til sagens indviklede karakter, til meddelelsens omfattende karakter, dens omfang, hver enkelt virksomheds behov for også at få kendskab til sine ligestilledes adfærd og forsvar samt til karakteren af de fremsatte anklager har Kommissionen i strid med artikel 11 i forordning nr. 99/63 undladt at give de pågældende den nødvendige tid til forberedelsen af deres forsvar. Selv om denne bestemmelse udtaler, at Kommissionen ved fastsættelsen af fristerne ligeledes skal tage hensyn til sagens hastende karakter, kan dette kriterium ikke finde anvendelse i det foreliggende tilfælde, da Kommissionen har begyndt sine undersøgelser mere end 3 år, før den meddelte klagepunkterne til de pågældende virksomheder.
Eridania
og
Industria degli Zuccheri
gør i øvrigt gældende, at den begrundelse, der blev fremført for at give afslag på anmodningen om forlængelse — nemlig at det lokale, som var tiltænkt til den munddige høring, ikke kunne anvendes efter de hertil fastsatte datoer (17. og 18. oktober 1972) — ikke er seriøs.
SADAM
tilføjer, at den mundtlige høring fandt sted »i en betydelig forvirring« på grund af antallet af deltagere, og fordi Kommissionen blot havde afvist de pågældendes argumenter en bloc, uden at disse havde mulighed for at uddybe problemerne.
SZAG
gør yderligere gældende, at det ikke før meddelelsen var blevet informeret om procedurens genstand, og at det således ikke havde kunnet udnytte denne periode til at forberede sine indlæg i sagen.
Selskabet udnyttede ved skrivelse af 31. oktober 1972 den mulighed, som det ifølge Domstolens retspraksis har til at fremlægge sin opfattelse skriftligt efter udløbet af den af Kommissionen fastsatte frist. Selv til det tidspunkt havde selskabet imidlertid ikke været i stand til at forklare sig på fuldstændig måde. Efter den ovenfor nævnte dato havde den anset det for nytteløst at fremsende yderligere erklæringer. For dels havde Kommissionen udtalt i sin indkaldelse til den mundtlige høring, at »den skriftlige del af høringen var afsluttet« og dels havde formanden Jaume under denne høring udtalt, at virksomhederne »inden for en frist på 2 uger fra høringen havde mulighed for at tilsende Kommissionen skriftlige dokumenter til supplering af deres erklæringer (det drejer sig ikke om en forlængelse af svarfristen)«. Under disse omstændigheder måtte SZAG forvente, at Kommissionen ikke længere tog hensyn til yderligere bemærkninger.
Endelig er der indicier for, at Kommissionen ikke eller i hvert fald kun delvis har taget hensyn til den nævnte skrivelse af 31. oktober 1972.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at mindstefristen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 99/63 ikke er længere end 2 uger. Den foreliggende frist på 2 måneder burde have været tilstrækkelig, selv når man tager i betragtning, at denne periode delvis faldt sammen med den almindelige ferieperiode. Kommissionen kunne ikke vise overdrevent storsind, men burde overveje nødvendigheden af ikke at trække proceduren i langdrag. Omfanget af de dokumenter, som virksomhederne skulle gennemgå, havde ikke være ekstremt stort, navnlig i betragtning af, at Kommissionen for hvert enkelt af virksomhederne havde begrænset sig til den del af teksten, som vedrørte de forhold, der angik den pågældende virksomhed. Det blev udtrykkelig udtalt i meddelelsen, at de pågældende kunne få adgang til de dokumenter, som var nævnt heri.
De pågældende har haft mulighed for at forsvare sig skriftligt og under høringen; nogle af dem har gjort brug deraf ved at sende omfangsrige indlæg til Kommissionen. Kommissionen har taget hensyn til hele deres argumentation, således som det fremgår af den omstændighed, at den har ændret sin stilling på flere punkter, navnlig ved at give afkald på at pålægge visse af meddelelsens adressater bøder. For så vidt mere specielt angår SZAG er der intet, der bekræfter den af dette selskab hævdede antagelse, ifølge hvilken Kommissionen, hvis SZAG havde gjort brug af Jaume's opfordring til at fremkomme med yderligere indlæg, ikke ville have taget dem i betragtning.
3. Sammendrag af replikken fra Industria degli Zuccheri
Industria degli Zuccheri
nøjes med at understrege, at afslaget på anmodningen om forlængelse af den til forsvaret fastsatte frist viser, at Kommissionen under forløbet af proceduren har indtaget en straffende holdning.
f) Eridania og SZAG:
Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63
1. Sammendrag af stavningerne
aa)
Eridania
gør gældende, at beslutningen i strid med artikel 4 i forordning nr. 99/63 støttedes på omstændigheder, som ikke var omhandlet i meddelelsen (henvisning til klager fra italienske virksomheder — beslutningen s. 23, h.sp. — og til de beløb, som de udenlandske fabrikanter i tilfælde af levering til uafhængige havde forpligtet sig til at sætte priserne op til — beslutningen s. 24, h.sp.). Kommissionen har i øvrigt ikke fremlagt noget bevis desangående.
Kommissionen har ligeledes krænket den nævnte bestemmelse og generelle retsgrundsætninger ved at benytte anonyme dokumenter eller rent interne skrivelser, som hidrørte fra virksomheder, som ikke er omfattet af proceduren, for eksempel Export.
I øvrigt anmoder Eridania Domstolen om at træffe afgørelse om, at visse doku menter, som Kommissionen synes at have taget i betragtning men bragt til Eridania's kundskab, skal fremlægges, nemlig:
—
aftalen mellem franske fabrikanter, anmeldt til Kommissionen og omtalt på s. 22 (h.sp.) i beslutningen;
—
referaterne fra de særskilte høringer af visse af de omhandlede virksomheder;
—
udtalelsen fra Det rådgivende Udvalg for kartel- og monopolspørgsmål, omhandlet i artikel 10 i forordning nr. 17.
bb)
SZAG
nævner, at firmaet ifølge beslutningen (s. 24, h.sp.) skulle have indgået aftaler med italienske fabrikanter om samordning, således at »størstedelen af SZAG's eksport til Italien umiddelbart blev leveret« til disse. Imidlertid var der ikke i meddelelsen tale om en sådan samordning; Kommissionen har i øvrigt dér påstået (s. 102), at leverancerne til italienske ikke-fabrikanter var blevet »praktisk umuliggjorte«. Beslutningen indeholder således anbringender, som ikke findes i meddelelsen.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer:
ad aa)
Ved omtalen af de italienske handlendes klager og udformningen af det pristillæg, som blev anvendt ved salg til ikke-fabrikanter, drejer det sig ikke om klagepunkter, som er rejst mod de berørte virksomheder, men om forhold, som støtter de mod disse rejste klagepunkter. Kommissionen har henvist hertil i meddelelsen på siderne 51 og 77.
Det har stået Eridania frit at gennemlæse de originaldokumenter, som meddelelsen støttede sig på, i overensstemmelse med den opfordring, som meddelelsen indeholdt på s. 129.
Den aftale mellem de franske fabrikanter, som blev anmeldt til Kommissionen, har ikke haft nogen indflydelse på beslutningen vedrørende Eridania.
Vedrørende referaterne fra disse høringer bestemmer forordning nr. 99/63 ikke, at disse skal meddeles til de andre virksomheder; til gengæld bestemmer artikel 9 i samme forordning, at høringen ikke er offentlig. Udtalelsen fra Det rådgivende Udvalg bliver udelukkende udfærdiget til brug for Kommissionen. I øvrigt vedrører disse dokumenter et stadium i proceduren, som ligger senere end det, artikel 4 i forordning nr. 99/63 henviser til.
ad bb)
Den konstatering, at SZAG havde foretaget en samordning med de italienske fabrikanter, blev støttet på de i meddelelsen om klagepunkter nævnte leveringer fra dette firma til de italienske fabrikanter.
g) Eridania, Industria degli Zuccheri, SADAM, Sucres et Denrées, Say, Générale Sucrière og SZAG:
Overtrædelse af traktatens artikel 190
1. Sammendrag af stavningerne
Nogle af sagsøgerne har ud fra synspunktet overtrædelse af traktatens artikel 190 fremført anbringender, som snarere angår realiteten og derfor behandles nedenfor under B. Desuden har
Industria degli Zuccheri
fremsat anbringender, som er benævnt overtrædelse af artikel 19 i forordning nr. 17, af artikel 4 i forordning nr. 99/63, samt af traktatens artikel 190, og som kan forstås således, at der skulle foreligge mangler ved begrundelsen. Det samme gælder for de kritikpunkter, der er fremsat af SZAG under overskriften »Vedrørende Kommissionens bevisførelse«.
aa)
Eridania, Industria degli Zuccheri
og
SADAM
betragter det som en mangel ved begrundelsen, når beslutningen begrænser sig til kortfattet at sammenfatte meddelelsen og ikke omtaler — eller helt forkaster — de af de pågældende afgivne erklæringer.
bb)
Industria degli Zuccheri
udtaler, at beslutningen (s. 19, h.sp.) uden at bevise det, udtaler, at »resten af den italienske produktion« — altså det sukker, som produceres af virksomheder, som ikke hører under de tre grupper, der er omtalt på den foregående side — er blevet solgt af disse grupper.
Det af Kommissionen anførte om, at medlemsstaternes sukkervirksomheder har søgt at iværksætte en salgspolitik, som er støttet på principperne »enhver er herre i eget hus« og »ingen varebevægelse fra land til land uden aftale mellem fabrikant og fabrikant« (beslutningen s. 22, h. sp., s. 23, v.sp.), er meningsløst, for så vidt angår Italien. Det italienske marked fremviste underskud, og fastsættelsen af en for Italien regionalt bestemt interventions-pris udelukkede a priori enhver eksport af italiensk sukker.
Ifølge Kommissionens egne udtalelser (beslutningen s. 44, v.sp.) kan den omstændighed, at sukkermarkedet indtil 1968 har været reguleret af nationale markedsordninger »forklare … en langsom tilpasning« til de muligheder for en fri handel mellem medlemsstater, som fællesskabsreglerne åbnede. Kommissionen har ligeledes indrømmet (beslutningen s. 22, v.sp.), at prisen frit fabrik i Italien altid har ligget nær ved interventions-prisen. Disse udtalelser står i modsætning til den anklage, der er rettet mod de italienske fabrikanter for kunstigt at have indsnævret markedet for import til Italien efter aftale med de udenlandske fabrikanter.
cc)
Ifølge
SADAM
er det afsnit i beslutningen (s. 45, v.sp.), hvorefter »SADAM er i samme situation som AIE [Emiliana] eller Zuccherificio del Volano, hvad angår deltagelse i tildelingerne fra Cassa Conguaglio Zucchero«, meget uklart.
dd)
Sucres et Denrées, Say
og
Générale Sucrière
gør gældende, at Kommissionen burde have anført en faktisk og en retlig begrundelse for sin udtalelse (beslutningen s. 42, h.sp.) om, at den første undtagelse i artikel 2, stk. 1 i forordning nr. 26 ikke kan påberåbes for den samordnede praksis vedrørende det italienske marked, fordi der er tale om »en fælles markedssammenslutning, som ikke giver plads for nationale markedssammenslutninger«. Udtalelsen strider mod de afsnit (beslutningen s. 21, h.sp. og 22, v.sp.), hvor det udtales, »at der på det italienske marked består et særligt forhold, der skyldes såvel fællesskabsordningen som særforholdsregler fra de nationale myndigheder«, og hvor denne situation beskrives.
Say
og
Générale Sucrière
tilføjer, at Kommissionen som følge heraf har undladt at undersøge, hvorvidt den anfægtede samordning udgjorde en integrerende bestanddel af en national markedsordning, nemlig den italienske ordning.
Sucres et Denrées
udtaler særlig, at Kommissionen ikke kan fremsætte den indvending, at Italien har krænket fællesskabsreglerne, og at de omhandlede virksomheder ikke kan støtte sig på denne overtrædelse. Faktisk burde Kommissionen — som i øvrigt ikke er skredet ind over for den italienske ordning — bevise dennes ulovlighed; desuden var virksomhederne forpligtet til at rette sig efter denne ordning.
ee)
Say
er af den opfattelse, at det er inkonsekvent på den ene side at fastslå, at en fabrikant »kan opnå en større fortjeneste ved leverancer direkte til interesserede forhandlere og forbrugere« (beslutningen s. 32, v.sp.) — hvilket er ensbetydende med, at det er berettiget at foretage sådanne leverancer til højere priser — og på den anden side at bebrejde virksomhederne, at de faktisk har anvendt disse priser, når de har solgt til andre købere end fabrikanter.
ff)
SZAG
udtaler indledningsvis, at princippet »in dubio pro reo« bør overholdes ved enhver fremgangsmåde, som kunne føre til at pålægge en bøde. Kommissionen har imidlertid ved begrundelsen for, at der skulle foreligge samordnet praksis, nøjedes med »Anhaltspunkte« (indicier, referencepunkter; »renseignements« ifølge beslutningens franske udgave, s. 31, v.sp., første betragtning under 2) og med »Annahmen« (antagelser, jf. s. 37, h.sp., anden betragtning under 2 i den tyske udgave). Beslutningen undlader næsten helt at anføre virkelige beviser, og ofte angiver den ikke engang de faktiske omstændigheder, den er støttet på; Kommissionen har således ulovligt forsøgt at vende bevisbyrden om. Eksempelvis anfører SZAG følgende:
—
udtalelserne om, at sukkerfabrikanterne »siden sukkermarkedsordningens ikrafttræden [har] tilstræbt opnåelsen af en almindelig aftale om salg af sukker«, og hvorefter mødet i München »især« var blevet organiseret med dette formål (beslutningen s. 22, h.sp.);
—
det afsnit, hvori det hævdes: »i produktionsåret 1969-70 blev salgsprincipperne for sukker mere generelt formuleret« (beslutningen s. 23, v.sp.); skrivelserne fra Export, som er påberåbt i denne forbindelse, er ikke noget bevis over for SZAG, da Kommissionen aldrig har anklaget dette firma for at deltage i en samordnet praksis med RT vedrørende opdeling af markederne;
—
den omstændighed, at Kommissionen som bevismidler også har benyttet dokumenter og faktiske omstændigheder, som er angivet i meddelelsen, uden at specificere disse og således uden at integrere dem i beslutningen.
SZAG fremhæver, at der foreligger en »mangel ved beslutningens konklusion«, idet artikel 1, stk. 1, nr. 1 også over for SZAG fastslår, at der er begået en overtrædelse »siden slutningen af produktionsåret 1968-69«, medens denne virksomhed i henhold til beslutningens grunde (s. 31, v.sp.), »kun [har] deltaget i leverandørgruppen i produktionsåret 1969-70«. Denne redegørelse understreger ganske vist derefter, at SZAG »i de følgende produktionsår fortsat [har] leveret størstedelen af det af SZAG til Italien eksporterede sukker direkte til de konkurrerende italienske fabrikanter« (sst.); Kommissionen, der således lægger til grund, at SZAG har begået en mindre alvorlig overtrædelse, burde imidlertid ikke på alle punkter have sidestillet dets adfærd med de andre virksomheders.
2. Sammendrag af de forskellige svarskrifter
ad aa)
Kommissionen svarer, at den ikke er forpligtet til at imødegå alle de af virksomhederne fremsatte indvendinger.
ad bb)
Spørgsmålet, om salg af sukker er betroet visse grupper af fabrikanter eller ej, udgør hverken et klagepunkt eller et forhold, som er påberåbt til støtte for klagepunkterne. De andre af Industria degli Zuccheri's indvendinger hører under realiteten.
ad cc)
Det er en kendsgerning, at SADAM, ligesom Emiliana og Volano og endda oftere end disse regelmæssigt har deltaget i licitationer og har tilbudt den samme del af »sovrapprezzo«.
ad dd)
Den påståede modsigelse foreligger ikke. Kommissionen har anerkendt, at der foreligger visse særlige bestemmelser, der regulerer det italienske marked, men den mener ikke, at de er omfattende nok til at udgøre en national markedsordning. I øvrigt henviser Kommissionen til sine udtalelser vedrørende realiteten (nedenfor under B, b) 2.).
ad ee)
Kommissionens svar på dette anbringende fra Say findes i dens redegørelse vedrørende det anbringende om krænkelse af traktatens artikel 85, som er påberåbt af dette selskab (nedenfor under B, a) 2.).
ad ff)
Kommissionen har aldrig bestridt, at det for at fremlægge fuldt bevis om en samordnet praksis er nødvendigt at opfylde de samme krav som i en national straffeproces. Det fremgår ikke af SZAG's indlæg, at dette princip er blevet overtrådt. Navnlig har det ringe betydning, at beslutningen taler om »Anhaltspunkte« (»oplysninger«) eller om »Annahmen« (»antagelser«) i modsætning til ud trykket »beviser«. For så vidt angår de af SZAG anførte eksempler, svarer Kommissionen:
—
Kommissionen har støttet sig på referatet fra mødet i München og således på et førsteklasses bevis; et udrag heraf er citeret på siderne 41 og 42 i meddelelsen;
—
det afsnit, der findes på side 23 (v.sp.) i beslutningen, og som SZAG påberåber sig, vedrører ikke dette firma;
—
den opfattelse, ifølge hvilken beslutningen skulle nævne alle de bevismidler, som findes i meddelelsen, finder ikke nogen støtte i Domstolens retspraksis.
Hvad angår den påståede mangel ved konklusionen, bør det fremhæves, at denne måtte formuleres kort og generelt for at kunne forstås. Når en præcisering eller fortolkning er nødvendig, må man henvise til grundene; i det foreliggende tilfælde angiver disse nøjagtigt varigheden af SZAG's deltagelse i overtrædelserne.
3. Sammendrag fra SZAG's replik
SZAG
anfører vedrørende anbringendet om manglen ved konklusionen (ovenfor 1. ff in fine, 2. ad ff in fine), at beslutningen (s. 31, v.sp., under 1) udtrykkeligt udtaler, at selskabet »kun [har] deltaget i leverandørgruppen i produktionsåret 1969-70«, hvorimod den hverken nævner noget konkret faktum eller noget bevis vedrørende selskabets deltagelse i eventuelle overtrædelser begået i produktionsårene 1970-71 og 1971-72. Allerede af denne grund burde pådømmelsen af SZAG annulleres i det omfang, den vedrører disse to produktionsår.
4. Resumé af duplikken i sag 54/73
Kommissionen
svarer, at der umiddelbart efter det uddrag, som SZAG citerer, følger en sætningsdel, der lyder således: »Denne virksomhed har imidlertid i de følgende produktionsår fortsat leveret størstedelen af det af SZAG til Italien eksporterede sukker direkte til de konkurrerende italienske fabrikanter«. Det er tydeligt, at »leverandørgruppen«, som er omhandlet i det af SZAG citerede uddrag, består af franske og belgiske fabrikanter samt af sagsøgeren. Udtrykket »… fortsat [har] …« kan logisk kun vedrøre sukkerproduktionsårene 1970-71 og 1971-72.
h) RT: Manglende klarhed i beslutningens konklusion
1. Sammendrag af stavningen
RT
udtaler, at beslutningens artikel 2, hvori selskabet tilpligtes at indstille de konstaterede overtrædelser, ikke kan adskilles fra samme beslutnings grunde. Disse gør det imidlertid ikke klart, om salgene fra fabrikant til fabrikant — efter Kommissionens opfattelse — er forbudt ipso facto eller kun hvis de følger af en samordning. En sådan manglende klarhed strider mod restssikkerhedsgrundsætningen, som påtvinger sig med særlig styrke i en sag, der næsten har strafferetlig karakter. Når Kommissionen faktisk har ment, at disse salg ipso facto er uforenelige med artikel 85, bør beslutningen annulleres for overtrædelse af denne bestemmelse.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen svarer, at den som overtrædelse kun har anset leverancer fra fabrikant til fabrikant, som faldt inden for rammerne af den anfægtede samordning, og som havde til formål og virkning at afskærme de nationale markeder. Hver gang den har omtalt sådanne leverancer, har den detaljeret fremhævet, hvorfor og hvorledes disse hører hjemme i denne sammenhæng.
B — Anbringender vedrørende realiteten
a) Générale Sucrière, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, SZAG, Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Volano, Emiliana og SADAM:
Overtrædelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stavningerne
aa) Vedrørende den italienske ordning for sukkermarkedet (betydning, anvendelse, virkninger, lovlighed)
Om redegørelsen for denne ordning, se ovenfor under I 2 B.
En mere eller mindre detaljeret redegørelse er ligeledes givet af
Générale Sucrière, Say, Béghin, Sucres et Denrées, Eridania, Caverzere, Industria degli Zuccheri
og
Emiliana.
aaa) Vedrørende betydningen og anvendelsen af den italienske ordning
Générale Sucrière, Say, Eridania, Cavarzere
og
Industria degli Zuccheri
fremhæver, at denne ordning skal ses på baggrund af den økonomiske situation i Italien, som er karakteriseret af følgende forhold:
—
De stedlige betingelser for dyrkning af sukkerroer er vanskelige. Af klimatiske grunde er de italienske sukkerfabrikker tvunget til at koncentrere forarbejdningen af sukkerroer til et begrænset tidsrum, således at deres fabriksanlæg i den øvrige del af året ikke udnyttes. Forarbejdningsværdien af de italienske sukkerroer afviger betydeligt fra værdien af de sukkerroer, som produceres i den nordlige del af Fællesskabet. Produktionsomkostningerne er relativt høje i Italien. Alle disse forhold medvirker til at nedsætte de nævnte sukkerfabrikkers profitrate.
—
Den italienske produktion af sukkerroer og sukker er utilstrækkelig; dette underskud stiger fra år til år på grund af en stigning i efterspørgslen.
—
Italien har været nødt til samtidig at sørge for, at dets underskud blev dækket af import, og for at begrænse importen for at beskytte sine fabrikanter. Den kendsgerning, at den italienske interventionspris er højere end markedsprisen i de andre medlemsstater, bevirker, at Italien udelukkende er et importland.
—
Der har aldrig eksisteret et selvstændigt afsætningsnet for sukker, da dette produkt er blevet afsat af fabrikanterne. Disse har ligeledes altid optrådt som importører. De har været tvunget til at udvide deres virksomhed til afsætningen for bedre at udnytte deres lagerkapacitet og deres administration og for at begrænse misforholdet mellem det mulige udbytte og afskrivningen af de nævnte anlæg.
Générale Sucrière
og
Industria degli Zuccheri
udtaler, at det sukker, der blev importeret til Italien, udover »sovrapprezzo« var pålagt en række andre afgifter og skatter, som ikke alle var pålagt det nationale sukker.
bbb) Vedrørende virkningen af de italienske foranstaltninger på konkurrencen og på virksomhedernes adfærd
Flertallet af sagsøgerne
og navnlig
Générale Sucrière, Say, Béghin, Eridania
og
Industria degli Zuccheri
anfører, at forholdene på det italienske marked udelukkede enhver egentlig konkurrence, og at en begrænsning af konkurrencen derfor ikke kunne komme på tale. De herfor afgivne begrundelser kan samles, alt efter om de er fremsat af leverandør-eksportørerne eller af fabrikant-importørerne.
Sammendrag af indlæg fra ikke-italienske virksomheder (leverandør-eksportører).
Générale Sucrière, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées
og
SZAG udtaler følgende:
Således som det medgives i beslutningen (s. 22, v.sp.) har det forhold, at hele »sovrapprezzo«en (23 lire pr. kg) er blevet opkrævet — også under hensyn til transportomkostningerne — gjort enhver eksport til Italien umulig, fordi de udenlandske leverandører herefter kun kunne levere til en pris, der lå over den maksimale salgspris, som var fastsat af de italienske myndigheder. Eksport til Italien var således praktisk taget kun i forbindelse med en licitation, kun for de virksomheder, som havde fået tildeling, og kun op til de mængder, som var fastsat af Ccz.
Af de nedenfor opregnede grunde har det italienske system både isoleret betragtet og set i sammenhæng med fællesskabsordningen dels udelukket enhver reel konkurrence og dels påvirket virksomhedernes adfærd:
Derved at Italien kun har tildelt »sovrapprezzo« for begrænsede mængder, der modsvarede det til enhver tid bestående behov, har landet nøjagtigt tilpasset udbudet til efterspørgslen, hvilket endog er sket på et marked med enhedspris. Ifølge konkurrencens love kan en pris på et marked imidlertid kun ændres, hvis efterspørgslen overstiger udbudet, eller omvendt hvis udbudet overstiger efterspørgslen.
Det er ikke overraskende, at det importerede sukker »blev leveret til forbrug … til samme priser og på samme salgsbetingelser som det nationalt producerede sukker« (beslutningen s. 24, v.sp.), da det italienske system fører til at stabilisere prisen for importeret sukker på det indenlandske markedsniveau.
De vigtigste sukkervirksomheder i Italien har anvendt et system med udligning af transportomkostningerne, som i det mindste var kraftigt anbefalet af den italienske regering. Inden for Italiens grænser solgte de frit bestemmelsesstedet; med henblik herpå omfattede deres priser en »quota trasporto«, hvis størrelse for en enkelt virksomhed svarede til gennemsnittet af dens transportomkostninger fra dens fabrikker til aftagernes lagre.
Hvis sukkerimporten ikke for en meget stor del foretages af de italienske fabrikanter, ville de imidlertid kunne bringe disse udligninger ud af ligevægt. For på den ene side er forarbejderne af sukker i Posletten — som er hovedcentret for både fabrikation og forbrug — geografisk set bedre placeret end forarbejdere fra de andre italienske regioner, når det drejer sig om at forsyne sig direkte med sukker fra andre medlemsstater; men på den anden side vil — i det omfang der foregår en sådan direkte handel — den procentdel sukker, som de italienske sukkerfabrikker leverer til Norditalien til lavere omkostninger end »quota trasporto«, blive nedsat, medens samtidig den procentdel sukker, som sendes til Syditalien til større omkostninger end »quota trasporto«, vil stige. Dette bevirker en stigning af »quota trasporto«, og derfor også af sukkerprisen. Det viste sig derfor hurtigt ønskeligt, at størstedelen af importen blev samlet hos de italienske sukkerfabrikanter, hvilket i øvrigt mere eller mindre blev krævet af den italienske regering. Desuden begunstigede systemet med licitationer de aftagere, som købte betydelige mængder.
Den italienske ordning bevirkede, at den eneste mulige »konkurrence« skete på licitations-niveau. Denne konkurrence havde imidlertid — modsat hvad der skete normalt — altid en opadgående tendens, fordi de mængder, der blev givet i licitation, blev tildelt dem, som tilbød at betale den højeste »sovrapprezzo«. Kun de mest betydende italienske fabrikanter var virkeligt interesserede i at deltage i licitationerne; dette skyldtes følgende forhold:
—
Der findes ikke selvstændige forhandlere i Italien.
—
De italienske industrielle forarbejdere har kun brug for små mængder; systemet med licitationer stiller dem ringere end de store aftagere.
—
De udenlandske fabrikanter har ikke deltaget — Say hævder imidlertid det modsatte for sit eget vedkommende — fordi de kun havde kunnet sælge det tildelte sukker med tab og i hvert fald uden tilstrækkelig gevinst eller med stor risiko: så snart »sovrapprezzo« overstiger 8 lire, gør transportomkostninger og afgifter forretningen uigennemførlig; for individuelt at få fodfæste på det italienske marked ville det være nødvendigt at opbygge et kostbart afsætningsnet, en stærk national organisation og usikkerhed ved licitationerne, hvis omfang og tidspunkter ikke kunne forudses; endelig havde de bydende i licitations-proceduren været forpligtet til at stille en høj sikkerhed. Det er derfor urigtigt at hævde, at sukkerfabrikanterne i overskudslandene uden disse leverancer mellem fabrikanter »ville … have solgt deres sukker individuelt på det italienske marked og selv have bestemt mængderne, priserne og markedsføringsmåden« (beslutningen s. 31, v.sp.).
De italienske fabrikanter var nødt til at optage kontrakt med eksportører, som besad en tilstrækkelig stor produktionskapacitet til at garantere regelmæssige leverancer, som tilbød solid finansiel sikkerhed, og som var i stand til takket været deres produktions-og forsyningsstruktur at tilbyde lave priser. Disse overvejelser havde foranlediget de italienske fabrikanter til at sætte sig i forbindelse med sukkerfabrikanter i de øvrige lande inden for fællesmarkedet. Herved bestræbte de italienske fabrikanter sig på kun at nå til aftaler om store mængder. De havde overdraget firmaet Eridania at foretage disse indløb og givet det enefuldmagt til at afslutte samlede kontrakter; dette firma har således sørget for 80 % af sukkerafsætningen i Italien. De franske og belgiske fabrikanter har ikke kunnet tillade sig at sælge udelukkende til enkeltkunder, som havde fået tildelt små mængder, men har måttet tage hensyn til denne mægtige køber. For imidlertid at kunne tilbyde de store mængder, som denne køber forlangte, havde de ligeledes været nødt til at slå sig sammen, og de havde indsat en enkelt køber, Sucres et Denrées, som mellemled. Deres kontrakter med dette firma måtte nødvendigvis indgås på ens betingelser. Den påståede samordnede praksis har udelukkende bestået i en på grund af de betydelige mængder, det drejede sig om, uundgåelig opdeling af de kontrakter, som Sucres et Denrées forelagde.
De franske og belgiske fabrikanter måtte fastsætte stabile priser for at efterkomme de af de italienske importører opstillede krav. Ved afslutningen af de nævnte aftaler er de gået ind på betydelige risici, som
Sucres et Denrées
opregner detaljeret; navnlig skulle de afgive faste tilbud, som de italienske medkontrahenter først kunne acceptere, når de havde fået tildeling.
De franske og belgiske fabrikanter havde ved fastsættelsen af priserne kun et meget ringe spillerum. På den ene side havde de ikke interesse i at sælge under interventionsprisen; på den anden side kunne de ikke sælge til deitalienske importører til en pris, som lå over den af de italienske myndigheder fastsatte maksimale pris. Under disse omstændigheder var de tvunget til at gøre alt for at spare på den vigtigste variabel, nemlig transportomkostningerne, som gennemsnitligt udgjorde 6 % af sukkerprisen. For at opnå gunstige jernbanetariffer var de imidlertid tvunget til at foretage deres sukkerleverancer til Italien planmæssigt og hver gang i store mængder. Dette gjorde det nødvendigt at koordinere eksportforretningerne og at samle leverancerne.
Fabrikanterne fra Fællesskabets overskudslande var nødt til — hvis de ikke ville miste Italien som kunde — at acceptere betingelserne fra de store kontrakt-modtagere. Blandt disse betingelser var der også en forpligtelse til kun at sælge til andre italienske aftagere til en højere pris.
Sammendrag af bemærkningerne fra de italienske virksomheder (fabrikant-importører)
Eridania, Cavarzere
og
Industria degli Zuccheri
udtaler følgende:
Det står ikke de italienske fabrikanter frit:
—
at producere så meget, som de ønsker, hvilket skyldes kvotasystemet;
—
at handle om sukkerroeprisen, da der er fastsat en mindstepris for salg af dette produkt;
—
selvstændigt at fastsætte deres salgspriser, da disse fastsættes af CIP på ensartet måde for hele Italien;
—
at sælge deres produkter hvor de vil; de skal garantere en regelmæssig forsyning af hele Italien;
—
at importere sukker uden at være forpligtet til enten at betale hele »sovrapprezzo« eller til at benytte licitationerne.
Af disse grunde har de nævnte fabrikanter i øvrigt været stillet dårligere end de andre italienske forretningsdrivende (mellemhandlere eller industrielle forarbejdere), som ikke var undergivet tilsvarende begrænsninger, og som i visse tilfælde havde en meget stærk stilling.
De italienske fabrikanter havde en svag stilling i forhold til de udenlandske leverandører, dels af de ovenfor nævnte grunde, dels fordi de:
—
var nødt til at importere;
—
ikke kunne eksportere og således konkurrere med de udenlandske fabrikanter;
—
var nødt til at nøjes med faste tilbud for at kunne deltage i licitationerne uden urimelige risici.
ccc) Vedrørende lovligheden af de italienske foranstaltninger.
Ifølge
Générale Sucrière
er den italienske ordning uforenelig med fællesskabsordningen:
—
»sovrapprezzo«en tjener ligeledes til at finansiere anden støtte end de former, som er omtalt i artikel 34 i forordning nr. 1009/67,
—
Italien har opkrævet afgifter med tilsvarende virkning som told,
—
»sovrapprezzo«en var og er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion,
—
den italienske ordning har skabt forskelsbehandling mellem fabrikanterne inden for EØF.
Industria degli Zuccheri
gør imidlertid gældende, at det italienske Consiglio di Stato (
) ved domme af 26. maj 1970 og 29. februar 1972 har fastslået lovligheden af »sovrapprezzo« og af oprettelsen af Ccz.
bb) Vedrørende indholdet og vurderingen af de faktiske omstændigheder, som lægges sagsøgerne til last
Générale Sucrière
udtaler, at det aldrig har nægtet, at det har været »forpligtet til at deltage i denne opdeling af markedet for ikke at blive udelukket herfra«.
Selskabet har aldrig nægtet at levere til enkelte kunder, men har — som det fremgår af det fremlagte talmateriale — igennem de fire i beslutningen omhandlede produktionsår til sådanne kunder leveret mere end 1/3 af sit samlede salg til Italien. De nævnte tal skal i øvrigt sammenholdes med tallene fra de forskellige licitationer, som viser, at gruppen Eridania eller de tre store grupper af italienske fabrikanter hver gang har fået tildelt den største del af de bortliciterede mængder (f.eks. i 1969-70 104400 tons ud af 127020).
Forpligtelsen til kun at sælge til enkelte aftagere til en højere pris har i realiteten ikke haft nogen indflydelse på de priser, Générale Sucrière har anvendt ved disse salg. Med støtte i talmateriale anfører dette selskab:
—
medens Sucres et Denrées aldrig har opnået en pris, der lå under interventionsprisen, er dette sket for de uafhængige aftagere i tre ud. af fire produktionsår;
—
en sammenligning af de laveste og de højeste priser for de pågældende fire produktionsår viser, at den pris, de uafhængige aftagere har opnået, i fem ud af otte tilfælde er de laveste, og at forskellene i deres favør ofte har været ret betydelige!
I øvrigt kan det være berettiget at anvende en højere pris, når kontrakterne vedrører små mængder og derfor er mest byrdefulde for sælgeren, blandt andet fordi jernbanerne kun giver en gunstig tarif for leverancer af store mængder. Den pris, der er blevet tilbudt Eridania selv, har ligeledes varieret alt efter den mængde, der skulle leveres (se meddelelsen s. 79-81; telex af 2. oktober 1970).
Say
hævder, at det aldrig har deltaget i nogen handling, som kunne karakteriseres som en samordning.
Det har brugt alle bestående muligheder for indtrængen på det italienske marked: direkte salg til uafhængige eller til gruppen af italienske importører; deltagelse i licitationer enten direkte eller gennem Sucres et Denrées. Fordelingen mellem disse forskellige afsætningskanaler har varieret fra år til år, hvilket beviser, at der ikke foreligger samordning. I løbet af produktionsårene 1969-70 og 1971-72 har Say leveret henholdsvis 32 % og 46 % af sin samlede eksport til Italien til uafhængige aftagere.
En sammenligning mellem de priser, som Say har anvendt på den ene side over for de andre indklagede virksomheder og på anden side over for de uafhængige aftagere, viser ikke, som det hævdes i beslutningen, at der blev krævet tillæg (s. 24, h.sp. under 13). I øvrigt
ind
rømmes det i selve beslutningen, at en fabrikant kan »opnå en større fortjeneste ved leverancer direkte til interesserede forhandlere og forbrugere« (s. 32, v.sp.).
Béghin
udtaler med støtte i tal, at firmaets eksport til Italien på grund af dens beskedne størrelse ikke har kunnet have nogen indflydelse på det italienske marked. Det fremgår af disse forhold, at firmaet ikke har deltaget i nogen samordning, og at det ikke er berørt af det klagepunkt, ifølge hvilket eksportørerne har anvendt diskriminerende priser.
Udtalelsen (beslutningen s. 24, v.sp.) om, at de franske og belgiske fabrikanter i alle de omhandlede produktionsår har benyttet Sucres et Denrées som mellemhandler, er unøjagtigt for så vidt angår Béghin, da dette firma for så vidt angår dets eksport i 1970-71 har henvendt sig direkte til en italiensk mellemhandler.
I dette produktionsår har det i øvrigt leveret 5000 tons direkte til italienske sukker-forarbejdende virksomheder.
RT
hævder, at resultatet af licitationerne ikke har kunnet påvirke salgsprisen i Italien men blot Ccz.'s indtægter, og at artikel 85 derfor ikke kan finde anvendelse.
Hvis det har været nødvendigt for de udenlandske fabrikanter at slutte sig sammen for at imødegå en gruppe italienske producenter, har det været så meget mere nødvendigt for RT, da dette firma i forhold til de franske fabrikanter var stillet dårligere på grund af de højere transportomkostninger. Det måtte rette sig efter disse fabrikanters tilbud for at kunne sælge gennem Sucres et Denrées, som de italienske fabrikant-importører havde besluttet at henvende sig til.
Hverken referatet fra mødet af den 29. juli 1969 (se meddelelsen s. 56) eller RT's beslutning om at slutte sig sammen med de franske fabrikanter for at afgive et fælles bud ved en bestemt licitation kan tages som bevis for, at der er afsluttet en aftale, ifølge hvilken denne gruppe og gruppen Eridania har forpligtet sig til udelukkende at afslutte handler indbyrdes. Mellem de enkelte licitationer har det stået hver enkelt virksomhed frit at ændre sin salgspolitik alt efter sin personlige interesse (se meddelelsen, s. 81: telex fra Eridania af 29. oktober 1970); således har RT også eksporteret til Italien med firmaet Export som mellemhandler. Leveringsbetingelserne har ved hver enkelt licitation været genstand for fornyede drøftelser mellem de to grupper.
RT's handelspolitik var dikteret af dets egne interesser; Kommissionen har ikke leveret bevis for, at denne politik er frugten af en ulovlig samordning. Når RT har koncentreret sine salg på større aftagere, skyldes det udelukkende, at en sådan politik syntes mest rentabel. Firmaet har ikke krævet noget af de udenlandske fabrikanter og har ikke opnået noget fra dem til gengæld for, at den har afstået fra systematisk at få fodfæste inden for kredsen af udenlandske mindre og små forarbejdere.
Kommissionens vigtigste bevis for den anfægtede samordning består i brevveks lingen mellem RT og Export samt mellem Export og tredjemænd (meddelelsen om klagepunkter, s. 63, 64, 67 og 68). Denne brevveksling skal imidlertid — således som RT detaljeret gør rede for — psykologisk ses på baggrund af de spændinger og meningsforskelle, som opstod mellem de to firmaer, og bør derfor ikke tages bogstaveligt. Navnlig har RT — for at udglatte uoverensstemmelsen — ikke åbent villet forklare Export, at RT's interesse forpligtede det til at udelukke mellemhandlere fra visse handler for at undgå en yderligere nedsættelse af salgssummen, som kun lige knap var lig med interventionsprisen. RT har foretrukket at forskanse sig bag sine udenlandske forretningskolleger.
Sucres et Denrées
udtaler, at den anfægtede samordning ikke er omfattet af artikel 85. Den har faktisk ikke kunnet ændre de geografiske og retlige forudsætninger, som karakteriserede det italienske marked, og den har heller ikke ført til resultater, som er væsentligt forskellige fra dem, der ellers ville være forekommet.
Samordningen har forbedret de italienske forarbejderes stilling. Den har ikke haft følelig virkning for profitmargenen, da den anvendte pris kun lå lidt over interventionsprisen. Nedsættelsen af »sovrapprezzo« har ikke kunnet skade de nævnte italienske forarbejdere, idet de italienske myndigheder havde indført en enhedspris. Begrænsningen af transportomkostningerne og salgsomkostningerne kunne kun opnås ved den anfægtede praksis.
Selv om det måtte antages, at der forelå en sådan begrænsning af konkurrencen, ville det ikke kunne lægges Sucres et Denrées til last (dette firma er i øvrigt ikke engroshandler men simpel mellemhandler). Det telex, som Sucres et Denrées har sendt til RT (meddelelsen s. 57, 60), og i henhold til hvilket firmaet har præsenteret sig som »eneste aftager af sukker ved leverandørgruppen samt som eneste sælger til Italien«, har sin forklaring i den kendsgerning, at firmaet havde fået til opgave at samle afregningerne for leverancerne til Italien, hvilket muliggjorde et smidigere leveringssystem og var berettiget derved, at Sucres et Denrées tog visse risici.
Selskabet har kun handlet efter eksportørernes ordre og for deres regning. Hvis det derfor er blevet forbudt leverandørerne at sælge til andre italienske importører end dem, som var repræsenteret i Eridania, har denne omstændighed ikke haft betydning for Sucres et Denrées.
I det omfang eksportørerne har benyttet sig af dette selskab, er dette sket uden nogen forpligtelse til eksklusivt salg.
Når alt kommer til alt har Sucres et Denrées kun formidlet tilbudene samt koordineret leverancer og betalinger.
SZAG
udtaler, at det ikke var til stede ved mødet i Paris men kun ved mødet i Genua (se beslutningen, s. 23, h.sp., s. 24, v.sp.). I modsætning til det af Kommissionen anførte havde dette møde, som Eridania havde indkaldt, kun til formål at informere de italienske aftagere om leveringsmulighederne. Kommissionens udtalelser (op.cit.) om at det »af den efterfølgende brevveksling mellem de virksomheder, der importerer eller eksporterer sukker på det italienske marked« fremgår, at man »på dette møde [blev] enige om« grundlaget for disse forretninger, er urigtige og er i øvrigt for så vidt angår SZAG ikke bevist.
De af Kommissionen fremlagte aktstykker viser ikke, at de salg, SZAG har foretaget til Eridania, er en følge af en samordning:
—
Det er ikke afgørende, at selskabet er nævnt i skrivelser, fra udenforstående (meddelelsen s. 57 ff); i øvrigt kunne man i bedste fald heraf slutte, at SZAG i oktober 1969 -ikke i hele den af Kommissionen omtalte periode — har deltaget i en samordning med henblik på opdeling af leverancerne.
—
Specielt viser den fuldstændige ordlyd af telex-meddelelsen fra Sucres et Denrées af 1. oktober 1969 (meddelelsen s. 57), at dette selskab ikke havde fået mandat fra SZAG til også at afgive tilbud for SZAG, og at det ikke engang var kendt med, at SZAG foretog leverancer til Italien.
—
I telexmeddelelser fra Sucres et Denrées til Eridania af 9. og 15. oktober 1969 (meddelelsen s. 58) hedder det ganske vist, at 15 % af den mængde, som skulle leveres til Eridania, var »forbeholdt den tyske gruppe Südzukker«, men Eridania har præciseret denne udtalelse ved en telexmeddelelse af 20. oktober 1969, hvoraf det fremgår, at der ikke var tale om en kvota på 15 %, men om at »tyskerne« havde tilbudt Eridania 15000 tons.
—
I telex-meddelelse af 10. april 1970 fra Eridania til Sucres et Denrées (meddelelsen s. 64) har Eridania ladet vide, at »vi er ikke enige med Deres nøgle på 85 %« — dvs. den nøgle, som forbeholder SZAG en kvota på 15 % — , fordi »vi er forpligtede som i det foregående år til at aftage nogle tonnager fra de tyske forhandlere«. Eridania har derefter faktisk givet SZAG en ordre på 15 % af den tildelte mængde, men det følger af det ovenfor anførte, at denne ordre skyldes en selvstændig beslutning fra Eridania's side, og at der udover SZAG også var andre tyske leverandører, herunder også handlende. Det anførte viser sammen med telex-svaret fra Sucres et Denrées af 22. april 1970, at der bestod et klart modsætningsforhold mellem de franske og belgiske virksomheder på den ene side og SZAG på den anden side.
—
Kommissionen citerer i meddelelsen nr. 20 et dokument, som er udarbejdet af Sucres et Denrées, og hvori der findes en opdeling af de enkelte leverancer på de forskellige leverandører, men som imidlertid ikke nævner SZAG.
Det statistiske talmateriale viser: at SZAG har leveret mindre mængder til de italienske fabrikanter end andre aftagere i dette land; at SZAG's andel i leverancer fra fabrikant til fabrikant har været meget svingende, og at der derfor har fundet konkurrence sted inden for den såkaldte »leverandør«-gruppe; at de tyske »outsidere« har foretaget større leverancer til Italien end SZAG; endvidere at selskabets andel af den samlede import til Italien har været for beskeden til at kunne afskærme Italien fra import med anden oprindelse:
—
SZAG's direkte eller indirekte leverancer til italienske handlende har i hvert enkelt af de fire omhandlede produktionsår udgjort henholdsvis 3100, 2900, 300 og 6900 tons.
—
SZAG har i forhold til den samlede sukkerimport til Italien i løbet af disse produktionsår leveret henholdsvis 1,44 %; 8,51 %; 1,75 %; 3,8 %.
—
SZAG har i produktionsåret 1969-70 solgt 19800 tons til Italien (heraf 16900 til fabrikanter og 2900 til handlende); andre tyske fabrikanter har leveret 13600 tons, idet »outsidernes« andel udgjorde 48,8 % af leverancerne fra Tyskland. I 1968-69, 1970-71 og 1971-72 har denne andel endda udgjort henholdsvis 95,4 %, 56,3 % og 70,7 %.
—
SZAG's andel af de foretagne leverancer i 1969-70 til henholdsvis italienske fabrikanter og handlende har udgjort 9,1 % og 11,9 %.
—
Ved de italienske licitationer har SZAG, for så vidt angår dets leverancer til italienske fabrikanter, deltaget med mellem 2,96 % og 9,63 %.
På grund af de ringe mængder, SZAG råder over, har dette selskab ikke været i stand til regelmæssigt at levere til forarbejdende virksomheder af en vis størrelse.
SZAG har aldrig forpligtet sig »til ikke at sælge til mulige andre italienske aftagere og især ikke til forarbejdningsindustrien, medmindre dette skete til forhøjede priser« (beslutningen s. 24, h.sp.; se ligeledes s. 32, v.sp.).
Med urette udtaler Kommissionen, at »en fabrikant [normalt] ikke [er] interesseret i at sælge store mængder af sin produktion til én eller flere konkurrenter«, og at »han kan opnå en større fortjeneste ved leverancer direkte til interesserede forhandlere og forbrugere« (beslutningen s. 31, h.sp.). En højere pris medfører ikke nødvendigvis et højere udbytte. Det følger af beregninger, som SZAG har fremlagt, at dette selskab regelmæssigt har opnået et større overskud ved at sælge til fabrikanter end ved at sælge til handlende.
Selv om det var korrekt, at leverandørerne indbyrdes har opdelt de mængder, der skal leveres, ligger der ikke heri nogen overtrædelse. I 1969-70 var der blevet tildelt 110000 tons; ingen af de pågældende havde været i stand til at levere en så betydelig mængde. Ifølge Kommissionens meddelelse af 29. juli 1968 foreligger der imidlertid ikke nogen overtrædelse af kartelbestemmelserne ved »de aftaler, som alene har til formål at oprette midlertidige arbejdssammenslutninger med henblik på fælles gennemførelse af ordrer, når de deltagende virksomheder… ikke er i stand til individuelt at gennemføre ordrerne«.
I sin meddelelse af 27. maj 1970 har Kommissionen indrømmet, at samhandlen mellem medlemsstaterne ikke påvirkes føleligt ved en markedsandel pa under 5 %. Dette kriterium bør tale til SZAG's fordel, for så vidt angår det italienske marked. Subsidiært bør der tages hensyn til, at SZAG — i det omfang det har været muligt — har spillet en »outsider«-rolle; Kommissionen må være af samme opfattelse, eftersom den taler om »en vis rivalisering inden for leverandør-gruppen« (meddelelsen s. 80). I overensstemmelse med princippet om lighed for loven må SZAG således kunne kræve at blive behandlet på samme måde som Sucres-Union, som ikke er blevet pålagt nogen bøde.
Eridania
gør gældende, at den anfægtede adfærd ikke falder ind under artikel 85, fordi den var beregnet til at genoprette en situation med ligelig konkurrence til fordel for de italienske fabrikanter og i forhold til dette lands handlende og forarbejdende virksomheder.
Den omstændighed at de italienske virksomheder ved købet af det sukker, der skulle importeres, er gået frem efter en »fælles aftale« (beslutningen s. 31, h.sp.), udgør ikke nogen overtrædelse af artikel 85. Samordningen mellem aftagere har været i overensstemmelse med fællesskabsreglen, eftersom den havde til formål at opnå lavere priser ved bestilling af større mængder, hvilket mål blev nået i det foreliggende tilfælde.
Hvis de italienske fabrikanter havde opgivet deres traditionelle rolle som sukkerimportørér, som i øvrigt blev støttet af italienske myndigheder, ville der praktisk taget ikke have været nogen til at erstatte dem, da der aldrig har eksisteret et selvstændigt afsætningsnet i Italien. Hvis man erkender, at det er nødvendigt for fabrikanterne selv at importere, skulle den omstændighed, at importen er sket direkte fra udenlandske fabrikanter, være uden betydning med henblik på anvendelsen af artikel 85.
Vedrørende beskyldningen mod de italienske fabrikanter for at have videresolgt det importerede sukker »til samme pris og på samme salgsbetingelser, som gælder for nationalt fremstillet sukker« (beslutningen s. 31. v.sp.) gør
Eridania, Cavarzere
og
Industria degli Zuccheri
gældende:
—
Den italienske ordning foreskriver ensartede salgspriser, som i øvrigt har været til gavn for forarbejderne, fordi de altid er blevet gennemført på det lavest mulige niveau (interventionsprisen).
—
Beskyldningen står i modsætning til det klagepunkt, der er rejst mod de udenlandske eksportører for i Italien at have opereret med to forskellige priser.
Ifølge
Eridania
kan den eventuelle omstændighed, at de udenlandske leverandører indbyrdes har opdelt de pågældende leverancer mellem sig, ikke lægges italienske fabrikanter til last.
Eridania, Cavarzere
og
Industria degli Zuccheri gør
gældende, at der, selv om de udenlandske fabrikanter skulle have krævet en højere pris ved deres salg til italienske importører, der ikke samtidig var fabrikanter, ikke ville have foreligget nogen overtrædelse:
—
Man kunne lige såvel omvendt hævde, at der var Dlevet ydet nedslag i prisen til fabrikanterne. Den, der videresælger, har imidlertid efter almindelig handelssædvane ret til et sådant nedslag.
—
En præferencestilling er kun forbudt, for så vidt de omhandlede kontraherende parter befinder sig i en sammenlignelig situation. Dette er ikke tilfældet her, navnlig fordi de italienske fabrikanter har købt betydelige mængder, har måttet betale store omkostninger (omkostninger for salgsorganisationen, provision til agenter, forpligtelse til at sælge til samme pris i hele Italien), og fordi de har kunnet sikre deres kontrahenter regelmæssige leverancer på grund af deres disponible lagerkapacitet. I øvrigt er der ikke noget konkurrenceforhold mellem sukkerfabrikanterne og forarbejdningsindustrien, da denne er kunde hos sukkerfabrikkerne.
—
Nedslagene har på grund af den italienske ordning ikke kunnet få nogen indflydelse på de opnåede priser.
—
Kommissionen har i den del af beslutningen, som vedrører SZV (s. 39, h.sp.), kritiseret dette selskab for at indrømme en bonus, »som
ikke er afhængig
af den af tagne mængde«; derimod er SZV's kunders adfærd ikke blevet anfægtet.
—
Det er ved tidligere afgørelser fra Kommissionen og fra Den Høje Myndighed for EKSF antaget, at en kvantumsbonusordning er lovlig, for så vidt bonussen beregnes ud fra størrelsen af købet hos den sælger, som yder den.
—
I det foreliggende tilfælde har den af Kommissionen anfægtede bonus været beskeden i forhold til de leverede mængder.
Ifølge
Eridania
's opfattelse har den anfægtede praksis hverken haft den virkning, at importen blev begrænset, at de udenlandske forretningsdrivendes deltagelse i denne praksis blev nedsat, eller at priserne blev forhøjet.
Det af Kommissionen anførte om, at virksomhederne har inværksat en almindelig samordning, dvs. gældende for alle indførsler til Italien (beslutningen s. 51, v.sp.), er dementeret ved de telexmeddelelser, som er citeret på siderne 79 og 81 i meddelelsen samt ved de dokumenter, Eridania har fremlagt under den administrative procedure. Det fremgår heraf, at selskabet ved hver enkelt licitation:
—
har forlangt, modtaget og undersøgt tilbud fra alle mulige forskellige eksportører, herunder forskellige, som ikke tilhørte den »leverandør-gruppe«, som arbejdede med Sucres et Denrées;
—
har antaget disse tilbud i de — sjældne — tilfælde, hvor disse forekom gunstigere end dem, som blev forelagt af Sucres et Denrées;
—
hver gang, punkt for punkt, har forhandlet sig frem til salgsbetingelserne for de leverancer, som skulle foretages af Sucres et Denrées.
Det er ikke korrekt, at de italienske sukkerfabrikker har købt direkte hos de udenlandske fabrikanter. Størstedelen af købene skete gennem Sucres et Denrées, som i leveringskontrakterne har spillet rollen som sælger. Fakturaerne var udstedt af dette selskab, og enhver reklamation angående den solgte vare skulle stiles til dette selskab.
Vedrørende udtalelsen om, at visse italienske forarbejdningsindustrier har beklaget sig over manglen på gunstige tilbud fra leverandørerne i de andre medlemsstater (beslutningen s. 23, h.sp.), hævder
Eridania
og
Industria degli Zuccheri
, at Kommissionen ikke har påvist et eneste tilfælde, hvor disse leverandører har nægtet at levere til de nævnte industrier.
Vedrørende udtalelsen om, at de udenlandske sukkerfabrikanter har forpligtet sig til ikke at sælge til andre italienske virksomheder end fabrikanterne, medmindre dette skete til forhøjede priser (beslutningen s. 24, h.sp., s. 31, v.sp.), udtaler
Eridania
, at det er korrekt, at Sucres et Denrées under forhandlingerne undertiden tilbød Eridania, der optrådte som talsmand for importørerne, »denne indirekte rabatordning, som består i, at der for andre mulige kontrahenter forlanges (let) forhøjede priser«. Imidlertid er der aldrig blevet afsluttet en aftale med et sådant indhold, og der er aldrig blevet iværksat nogen præference:
Cavarzere
og
Industria degli Zuccheri
har afgivet tilsvarende udtalelser. Kommissionen har ikke angivet noget tilfælde, i hvilket en italiensk forretningsdrivende, der ikke var fabrikant, er blevet afkrævet en forhøjet pris. Tværtimod har disse forretningsdrivende været i stand til under meget gunstige betingelser at importere mængder, der, da de udgjorde 30 % af den samlede import, lå betydeligt over de tidligere importerede mængder. Fra 1969 til 1971 er de italienske sukkerfabrikkers andel i importen gået ned fra godt 95 % til lidt over 60 %.
Klagepunktet ifølge hvilket
»de vigtigste italienske aftagere, især inden for industrien, var tvunget til at indgå årlige forsyningskontrakter med de italienske fabrikanter, der var tilsluttet importørgruppen, fordi det ikke var muligt at få faste og fordelagtige tilbud fra de udenlandske sælgere« (beslutningen s. 32, v.sp.).
overser det forhold, at afslutningen af sådanne kontrakter traditionelt var blevet krævet af størstedelen af de nævnte forarbejdere på grund af deres forståelige bekymring for i den mangelsituation, der herskede på det italienske marked at sikre sig regelmæssige forsyninger. Dette aspekt er ligeledes fremhævet af
Industria degli Zuccheri
og
Cavarzere
, idet sidstnævnte tilføjer, at regeringsmyndighederne har rettet henvendelse til sukkerfabrikkerne med henblik på, at der blev sikret de pågældende en sådan forsyning.
Cavarzere
og
Industria degli Zuccheri
bemærker udover det allerede refererede, at Kommissionen feijlagtigt har betragtet de italienske fabrikanter som konkurrenter til de udenlandske fabrikanter. Navnlig udtaler
Cavarzere
, at kun de udenlandske fabrikanter var i stand til at dække underskudet, da efterspørgslen i Italien var større end det indenlandske udbud. I øvrigt havde de italienske sukkerfabrikker ingen mulighed for at eksportere og heller ikke nogen interesse i at gøre dette, da den italienske interventionspris var højere end markedsprisen i de øvrige medlemsstater. I det højeste kunne der tales om ensrettet konkurrence i det omfang, de udenlandske eksportører kunne forhindre de italienske fabrikanter i at afsætte hele deres produktion.
italienske importør-»gruppe« begrænsede sig til at forhandle, hver enkelt gang og ikke en gang for alle, om betingelserne for de pågældende leverancer, og det var op til de enkelte virksomheder at antage disse betingelser eller ej og til at antage tilbud fra fabrikanter, som ikke var deres normale leverandør. Som det fremgår af telexmeddelelserne af 2. og 29. oktober 1970 mellem Sucres et Denrées og Eridania (meddelelsen s. 79
ti
), har leverandørerne beklaget sig over, at italienske importører, som stod uden for den omtalte »gruppe«, havde adgang til licitationerne, og over, at de italienske fabrikanter ikke havde overholdt påståede aftaler om at forbeholde licitationerne for de franske og belgiske fabrikanter. Eridania har ikke modtaget noget mandat til at forhandle endsige til at afslutte handler; firmaets rolle har været begrænset til en talsmands, hvem det var overdraget at meddele de andre italienske forretningsdrivende hvilke tilbud, der var afgivet af de udenlandske leverandører for at samle de nævnte forretningsdrivendes forslag.
De anfægtede handlemåder har ikke på nogen måde påvirket samhandlen mellem medlemsstaterne. De mængder, som blev importeret til Italien, skulle på grund af det nationale underskud under alle omstændigheder importeres, enten af fabrikanterne eller af forarbejderne.
Ifølge
Cavarzere
's opfattelse er beskyldningen om, at det har søgt at »beskytte« det italienske marked, meningsløs, da Italien er et underskudsland.
Kommissionen har overset det forhold, at ingen af de »grupper«, som de italienske virksomheder efter dens opfattelse havde samlet sig i, sad inde med mere end 5 % af produktionen inden for Fællesskabet.
De telexmeddelelser, som Kommissionen har støttet sig på i meddelelsen, beviser ikke, at der har foreligget en samordning, men viser blot, at der på det pågældende tidspunkt var opstået kontakter. Den omstændighed, at disse kontakter blev fremmet ved udnævnelsen af en talsmand, er juridisk irrelevant.
Klagepunktet, ifølge hvilket de udenlandske fabrikanter »for de sukkermængders vedkommende, der er solgt til konkurrenter … således [har] givet afkald på en selvstændig handelsmæssig aktivitet på det italienske marked« (beslutningen s. 31. h.sp.), er uforståeligt. Selv om. de nævnte fabrikanter solgte individuelt til de italienske forarbejdere, fastsatte de ikke selv ensidigt de nævnte punkter, men var tvunget til at forhandle herom med deres partnere. I øvrigt udelukkede den italienske ordning enhver mulighed for de udenlandske fabrikanter til at fastsætte de ovenfor nævnte punkter.
Ved at hævde, at »det i Italien eksisterende licitationssystem [ikke] gør det … nødvendigt at foretage en sådan gruppering af efterspørgsel og udbud« (beslutningen, s. 31, h.sp.), har Kommissionen overset, at hver enkelt bekendtgørelse om licitation fastsætter mindstemængder, der altid er betydelige, og at det for overhovedet at muliggøre import har været nødvendigt at søge at opnå meget konkurrencedygtige pristilbud fra de udenlandske leverandører, noget som kun kunne nås ved at øge den efterspurgte mængde. Det følger imidlertid af visse skrivelser og dokumenter fra Rådet og Kommissionen, at en sådan adfærd er i overensstemmelse med fællesskabsordningen. De italienske virksomheders handlemåde er, uendelig meget mindre alvorlig end de former for praksis, som ifølge disse bestemmelser er lovlige; thi de italienske virksomheder slog sig ikke sammen i en organisation, et kontor eller et selskab, som skulle tage sig af importen.
Udtalelsen om, at uafhængige kun fik leverancer til forhøjede priser, er urigtig.
De uafhængige havde rent faktisk adgang til den udenlandske produktion, og som det fremgår af det dokumentationsmateriale, Kommissionen selv har indsamlet, har de hyppigt foretaget direkte indkøb, enten fra de i beslutningen nævnte fabrikanter eller fra andre udenlandske firmaer. I årene 1968, 1969, 1971 og 1972 er 36 % af de mængder, som er indført til Italien, foretaget af andre end sukkerfabrikkerne.
Industria degli Zuccheri ger
gældende, at det dokumentationsmateriale, Kommissionen har indsamlet vedrørende mødet i Paris (se beslutningen s. 23, h.sp., s. 24, v.sp.), ikke beviser, at der har foreligget en samordnet praksis mellem de udenlandske fabrikanter og de italienske fabrikanter men højest beviser, at der har foreligget en samordning mellem de førstnævnte. Hensigten med mødet var tilsyneladende en drøftelse af en rapport, som var udfærdiget af en belgisk sukkerfabrik vedrørende problemerne om afsætning af belgisk sukker på det italienske marked. Det fremgår af denne rapport, at »outsiders« (se beslutningen s. 24, v.sp.) — det vil sige omkring 50 % af de franske fabrikanter, visse sukkerforarbejdende industrier og de italienske engroshandlere — har givet de udenlandske fabrikanter konkurrencemæssige problemer.
De italienske fabrikanter har været nødt til at opbygge en forsvarsgruppe, fordi de befandt sig i en svag position, der skyldtes deres ringe forhandlingsmargen, det forhold at de var nødt til at skaffe sig faste tilbud, før de kunne optræde på licitationerne, samt de forpligtelser de var nødt til at gå ind på under disse licitationer. På grund af den italienske ordning har de nævnte fabrikanter ikke kunnet drage den mindste fordel af de avancer, som havde kunnet følge af eventuelle karteller.
Leverancerne fra fabrikant til fabrikant var for så vidt angår de italienske fabrikanter berettiget på grund af en række objektive forhold vedrørende markedsstrukturen og den italienske ordning.
Eksportørernes henvendelse med henblik på at opnå forudgående aftaler om de mængder, der skulle leveres, stødte mod de italienske fabrikanters nægtelse heraf, idet disse altid har stået fast på deres frihed til at købe hos hvem, de ville og på de bedst mulige betingelser.
Ved den sidste licitation blev 80 % af de tildelte mængder tildelt andre italienske forretningsdrivende end fabrikanterne. Disse forretningsdrivende har ret ofte set en fordel i at importere fra grænseområderne selv mod betaling af en højere pris.
Volano og Emiliana
kritiserer beslutningen, fordi alle de virksomheder, som har deltaget i sukkerimporten i produktionsåret 1969-70, betragtes under ét, uden at der sondres mellem de firmaer, som har bestræbt sig på at indgå en generel aftale om importen, og de selskaber, som nøjedes med at antage et gunstigt salgstilbud, som blev forelagt dem. Først ved beslutningen var Volano og Emiliana blevet oplyst om, at der skulle have bestået en sådan aftale.
Da enhver virksomhed står frit i valget af sine leverandører, udgør den omstændighed, at en aftale med en leverandør medfører en begrænsning af konkurrencen, ikke i sig selv en samordnet praksis. Dette er kun tilfældet, hvis kontraktsparterne forfølger det særlige formål at skabe en sådan begrænsning for deraf at opnå en uberettiget fordel. Ud fra de i beslutningen beskrevne faktiske forhold kan det imidlertid ikke sluttes, at Volano og Emiliana har deltaget i en sådan aftale.
Kommissionen har undladt at angive, hvor høj sukkerprisen ville have været, hvis den anfægtede praksis ikke havde fundet sted. Det kan ikke hævdes, at prisen i så fald ville have kunnet falde ned under interventionsprisen eller lægge sig i nærheden af denne.
Volano og Emiliana har ikke deltaget i mødet i Paris men kun i mødet i Genua, og udelukkende for at få del i de franske fabrikanters tilbud, som blev rettet til alle deltagerne i mødet og gav dem mulighed for at købe en stor mængde sukker på fordelagtige betingelser.
Volano og Emiliana har ikke givet Eridania fuldmagt til at handle som leder for de italienske importører og har ikke kunnet gøre det, fordi de i modsætning til Eridania ikke hørte under Assozucchero.
Volano
tilføjer, at det i 1969 kun var en lille virksomhed i vanskeligheder. Da det således var tvunget til med alle midler at opnå de mest fordelagtige handler på det økonomiske plan, tilsluttede det sig de forslag, som var blevet forelagt af Eridania og mere generelt af »Assozucchero«. Da firmaet til sidst måtte sælge de to eneste sukkerfabrikker, som det ejede, bestod det kun rent formelt og ventede blot på at få sin skæbne afgjort.
SADAM
udtaler, at det hverken deltog i møderne i München eller Paris, og heller ikke i det andet møde i Genua. Den omstændighed, at det deltog i det første møde i Genua, er ikke noget bevis på, at det udgør en del af den af Kommissionen benævnte »importørgruppe«. Det er naturligt, at en virksomhed deltager i møder, der vedrører det pågældende erhverv.
For at der kan foreligge en samordnet praksis, er det nødvendigt, at der er en parallellitet mellem de forskellige handle måder samt en bevidst koordinering og en fælles hensigt om at begrænse konkurrencen. Man kan ikke ud fra den omstændighed, at det første af disse elementer foreligger, slutte, at de to andre ipso facto også foreligger.
Kommissionen har ikke ført bevis for, at SADAM har deltaget i samarbejdet mellem italienske og udenlandske fabrikanter. I beslutningen — hvori det ikke angives, hvilke særlige handlinger der lægges SADAM til last — er der heller ikke først bevis for, at dets egen og de øvrige italienske virksomheders adfærd fremtræder som parallelle. Et sådant bevis kan i øvrigt ikke føres, da selskabet på grund af sin svage stilling ikke er i stand til at øve nogen som helst indflydelse på sukkerprisen.
SADAM har ikke ved nogen form for samtale, forhandling eller kartelaftale ladet sig repræsentere af Eridania. Det er ikke medlem af Assozucchero, hvis medlemmer ifølge meddelelsen (s. 36) skulle have overdraget Eridania rollen som talsmand. Det har således ikke noget at gøre med den anfægtede samordning.
Man kan formode, at der med den »handelskorrespondance«, hvoraf den anfægtede samordning skulle fremgå (beslutningen s. 31, v.sp.), sigtes til de på siderne 56-60 i meddelelsen gengivne telexmeddelelser. SADAM har imidlertid aldrig fået kendskab til disse, og firmaets navn er ikke nævnt heri.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer med følgende bemærkninger:
ad 1., aa) aaa)
Importørerne har aldrig betalt den fulde »sovrapprezzo«.
Gennem anordning nr. 1236 og cirkulære nr. 1237 fra CIP blev der genindført maksimale forbrugerpriser ved hjælp af »prisforskelle«. Selv om disse retsakter er blevet annulleret af Consiglio di Stato, anvendes priserne tilsyneladende stadigvæk.
Der foreligger ikke længere nogen maksimalpris for fabrikanternes salg til forarbejdningsindustrien og til de handlende bortset fra de indirekte grænser, som følger af forbrugermaksimalpriserne. Der eksisterer kun interventionsprisen, som blev fastsat ved forordning nr. 1195 (denne pris er sammensat af Fællesskabets interventionspris hvortil kommer en »sovrapprezzo« på 23 lire); denne pris kunne fabrikanten lægge til grund ved fastsættelsen af sine egne salgspriser.
Inden for rammerne af licitationerne fastsatte Ccz hemmeligt den mindstedel af »sovrapprezzo«en, som den ville acceptere (»prezzo congruo«).
Når de pågældende først havde opnået tildeling, var de interesseret i også at importere den mængde, de havde fået tildelt, idet de ellers ville miste den sikkerhed, som de tidligere havde måttet stille. Under disse omstændigheder må de handlende, som har fået tildeling, for med udbytte at kunne deltage i licitationerne, være i besiddelse af faste tilbud fra udenlandske leverandører både vedrørende mængde og pris.
Ved anordning nr. 1215 er der pålagt kontraktmodtagerne en dobbelt forpligtelse til at fastsætte samme forbrugerpris for krystalsukker for hele det nationale område og til at rette sig efter eventuelle forskrifter fra landbrugsministeriet, for så vidt angår bestemmelsesstedet. — Man har imidlertid ikke opretholdt den førstnævnte forpligtelse i de senere bestemmelser; alligevel er denne forpligtelse blevet taget i betragtning ved myndighedernes fastsættelse af det beløb for de gennemsnitlige transportomkostninger, som indregnes i forbrugerprisen. For så vidt angår den anden forpligtelse, fik nævnte ministerium i henhold til senere bestemmelser kun ret til at bestemme bestemmelsesstedet for 5 % af den tildelte mængde; imidlertid har ministeriet ikke på noget tidspunkt påberåbt sig denne ret.
Import af sukker fra Fællesskabet er fri i det omfang »sovrapprezzo« betales fuldt ud; i dette tilfælde ligger den endelige pris for det indførte sukker imidlertid normalt over den endelige pris for indenlandsk sukker.
ad 1., aa) bbb)
Kommissionen er af den opfattelse, at det italienske marked på grund af dets behov for import var forudbestemt til at blive den vigtigste skueplads for konkurrencen mellem fabrikanterne fra overskudslandene. Denne konkurrence er blevet skærpet på grund af antallet af mulige eksportører (fabrikanter og forhandlere). Nødvendigheden af at oprette et distributionsnet var ikke nogen hindring; dette krav gjaldt kun det sukker, som var bestemt til forbrug i uforarbejdet stand — kun omkring en fjerdedel af det importerede sukker — og kunne let opfyldes, da afsætningen af sukker ikke kræver større lagre. — Produktionsomkostningerne var lavere i eksportlandene end i Italien og muliggjorde således en delvis udligning af de højere transportomkostninger, og det er derfor muligt på det italienske marked at tilbyde udenlandsk sukker på fordelagtige vilkår, så meget mere som licitationssystemet til fordel for importeret sukker indeholdt bestemmelser om en nedsættelse af »sovrapprezzo«. De betingelser, der skulle opfyldes for at kunne deltage i licitationerne, kunne ikke virke overraskende for forarbejderne, som for størstedelen var vigtige industriforetagender. Endelig burde eksistensen af en maksimumpris på det italienske marked normalt have ført til, at disse leverancer ikke gik den »irrationelle« vej gennem de italienske fabrikanter.
Selve den måde, fabrikanterne gik frem på, viser i øvrigt, at de ønskede at begrænse konkurrencen, og leverer således beviset for, at der foreligger en margen, inden for hvilken konkurrencen var mulig.
At det var muligt at lede den importerede vare direkte til forarbejderne følger af, at disse havde interesse i at importere direkte, selv om det skulle ske mod betaling af en relativt høj »sovrapprezzo«, at de ikke tøvede med at udnytte enhver lejlighed, som tilbød sig, og at de havde betydelige behov for import:
—
de uafhængige italienske købere forsøgte gennem de første produktionsår efter den fælles markedsordnings ikrafttræden at købe fællesskabssukker på fordelagtige betingelser, før de affandt sig med at indgive deres ordrer til de italienske sukkerfabrikanter, som påtvang dem kontrakter, der dækkede hele deres årlige behov.
—
Forarbejderne har, siden der ved anordning nr. 1234 blev indført et kontingent uden for licitation, sendt ansøgninger for de maksimalt tilladte mængder (1000 tons pr. virksomhed), men disse ansøgninger blev i vidt omfang ikke imødekommet, fordi nævnte kontingent blev opbrugt.
—
Den »fri« import udgjorde fra 1969 til 1972 i gennemsnit 25,2 % af den samlede import; af disse 25,2 % var 21,9 % indførsler foretaget af en fabrikant, der ikke hørte til gruppen, af de to eneste ikke-fabrikanter, som havde deltaget i licitationerne, eller af forarbejdere, som udnyttede muligheden for at importere uden for licitation til en nedsat »sovrapprezzo«.
—
De italienske forarbejdere udnyttede muligheden for at få leverancer fra SZAG i 1968-69 og når det var muligt, fra Générale Sucrière og Sucre-Union. De to fabrikantgrupper havde i øvrigt — for eksempel ved i sukker-produktionsåret 1969-1970 at forbeholde SZAG 15 % af leverancerne til fabrikanterne — sat sig for — med Eridania's ord — at »neutralisere disse »outsideres« fremgangsmåde«.
—
I sukkerproduktionsåret 1969-70 har SZAG, Say og RT solgt til italienske aftagere, som ikke hørte til fabrikantgruppen.
—
Der har ligeledes været mulighed for konkurrence på priserne:
Under mødet i Paris den 29. juli 1969 (beslutningen s. 23, h.sp., s. 24, v.sp.) udtalte RT frygt for, at prisniveauet for det sukker, som blev tilbudt på det italienske marked, var fastsat »lidt for gunstigt«, således at det »måske i vidt omfang imødekommer udenlandske tilbud«, hvilket var det samme som at indrømme, at det havde været muligt at levere til lavere priser, hvis der havde været fri konkurrence.
I de tilfælde, hvor der blev givet tildeling til aftagere, som ikke hørte til gruppen, var procentsatsen af den tilbudte og betalte »sovrapprezzo« normalt højere end den, som blev tilbudt og betalt af kontraktmodtagere, som tilhørte gruppen.
Det er forkert at hævde, at fællesskabsordningen og den nationale ordning tilsammen udelukkede udsving i de anvendte priser og nødvendigvis medførte ens priser for henholdsvis indenlandsk sukker og importeret sukker. En fabrikant kunne have interesse i at sælge til en pris, der lå under interventionsprisen i stedet for at udsætte sig for den konkurrence, som skyldes interventionsorganernes videresalg. Den maksimale forbrugerpris er af de italienske myndigheder blevet fastsat således, at man har forhøjet interventions-prisen med visse faktorer (som f.eks. afsætningsomkostninger). Størstedelen af disse faktorer kunne nedsættes, da de blev fastsat skønsmæssigt.
Hvis de italienske importører havde deltaget enkeltvis i licitationerne, ville pristilbudene have kunnet afvige indbyrdes, i stedet for — som det fremgår af oversigten over resultaterne af licitationerne — at være kendetegnet af ensartethed. Licitationerne ville i så fald have kunnet opfylde den funktion, der var tiltænkt dem, nemlig at skabe konkurrence mellem deltagerne.
Endelig har der altid kunnet foregå konkurrence på kvalitet, service over for kunderne og især salgsbetingelser. Rigtigheden af denne opfattelse bekræftes af de kontraktmæssige forpligtelser, som fabrikant-importørerne pålagde forarbejdningsindustrien, forpligtelser, som en repræsentant for denne industri har betegnet som »ruinerende«.
ad 1., aa) ccc)
Kommissionen svarer, at det er korrekt at antage, at der var mulighed for konkurrence på det italienske marked, uafhængigt af om den italienske ordning er forenelig med traktaten eller ej.
ad 1., bb)
Almindelige betragtninger
Kommissionen giver først en beskrivelse af samtlige de foranstaltninger, som sagsøgerne har truffet, og af de faktorer, som beviser, at der har foreligget samordnet praksis med henblik på at afskærme det italienske marked til fordel for dette lands fabrikanter, en praksis alle de pågældende virksomheder har deltaget i, hvilket navnlig havde til følge — efterhånden som eksporten til Italien tiltog — at den del af leverancerne, der skete fra fabrikant til fabrikant, voksede, indtil den i de sidste tre produktionsår udgjorde omkring 3/4 af eksporten. Kommissionen sondrer mellem tre former for samordning, mellem leverandører, mellem fabrikant-importører og mellem disse to grupper indbyrdes.
Samordningen mellem leverandører
er kommet til udtryk ved fordelingen af leverancerne mellem de franske, belgiske og tyske fabrikanter, idet disse leverancer skete i fællesskab, samt ved den forpligtelse, leverandørerne i fællesskab påtog sig til kun at levere til forhøjede priser til italienske ikke-fabrikanter:
At Sucres et Denrées og SZAG har deltaget, fremgår af et stort antal telexmeddelelser, som er citeret i meddelelsen, og navnlig af en telexmeddelelse af 1. oktober 1969 fra Sucres et Denrées til RT. SZAG deltog i øvrigt i mødet i Genua den 11. september 1969.
De franske producenters og RT's deltagelse bevises ved deres tilstedeværelse ved dette møde og ved en intern skrivelse, som Sucres et Denrées udarbejdede den 13. april 1970. Dette dokument skulle redegøre for leverancerne til Italien fra medlemmerne af leverandørgruppen og omtalte RT, Générale Sucrière og Béghin; selv om Say ikke omtales, var det alligevel den vigtigste virksomhed inden for gruppen GISEC, og denne gruppe var nævnt i dokumentet.
Beviset for fordelingen af leverancerne findes navnlig i referatet fra mødet i Paris den 22. november 1968 og i den købekontrakt, som blev indgået mellem Export og Sucres et Denrées den 8. oktober 1968 om en leverance på 20000 tons på det italienske marked; af disse 20000 tons skulle 4000 leveres af RT, 5000 af SZAG, medens 11000 skulle fordeles mellem Générale Sucrière, Béghin, Lebaudy-Sommier, Say og Sucre-Union. I øvrigt fremgår denne fordeling af den ovenfor omtalte skrivelse af 13. april 1970.
Den procentdel, der var forbeholdt SZAG, var nævnt i en række telexmeddelelser, der blev udvekslet mellem Sucres et Denrées og Eridania, navnlig i meddelelserne af 9. og 31. oktober 1969.
Leverancerne blev med undtagelse af leverancerne fra SZAG foretaget i fællesskab via Sucres et Denrées. Det fremgår af korrespondancen mellem Eridania og Sucres et Denrées og navnlig af to telexmeddelelser fra Sucres et Denrées af 1. oktober 1969, at dette selskab handlede for leverandørernes regning efter at have opnået deres samtykke hertil.
Forpligtelsen til kun at sælge til ikke-fabrikanter til forhøjede priser fremgår af:
—
en købekontrakt, som Sucres et Denrées indgik den 3. oktober 1968;
—
de tre telexmeddelelser, som blev udvekslet mellem Sucres et Denrées og Eridania den 1. og 2. oktober 1969;
—
den telexmeddelelse, som Sucres et Denrées sendte til Eridania den 31. oktober 1969, og hvoraf det fremgår, at denne forpligtelse skulle forhindre de industrielle forarbejdere i at deltage i licitationerne;
—
de forhøjelser, SZAG faktisk har gennemført i 1969-70, da dette selskab gennem tyske forhandlere solgte sukker beregnet til Italien;
—
det forhold, at RT ikke efterkom en ordre fra en tysk forhandler, som ville sælge sukker til Italien (to telexmeddelelser af 24. september 1970 fra Export til RT; telex af samme dato fra firmaet Gerike-Bahr til Export;)
—
det forhold, at RT ved kontrakt indgået med Export om nogle mængder, der skulle leveres til Italien, den 22. september solgte sukker til 1107 bfr. pr. 100 kg, medens det nogle få dage senere solgte til 1114 bfr. pr. 100 kg i henhold til to andre kontrakter, som det indgik med Export for levering til Italien; mødet i Paris den 22. september 1970 lå mellem den første og de to efterfølgende kontrakter; en telexmeddelelse af 24. september 1970 fra Export til RT omtalte »nye forhold«;
—
det forhold, at Say ligeledes har solgt til italienske industrielle forarbejdere til en forhøjet pris;
—
det forhold, at de leverancer, der blev opnået af importgruppen, kun med ubetydelige undtagelser stammede fra leverandørgruppen.
Samordningen mellem fabrikant-importørerne
kom til udtryk deri, at de samlet indgav deres anmodninger om leverancer og i fællesskab forhandlede vilkårene, at de ved licitationerne tilbød lige høje procentsatser af »sovrapprezzo«, at de videresolgte på identiske salgsvilkår, at de alle over for aftagerne forbeholdt sig ret til at fremskaffe en del af leverancerne fra andre fabrikanter og endelig udelukkende at gøre brug af denne ret til fordel for andre medlemmer af gruppen. Kommissionen udtaler navnlig følgende:
—
Fabrikant-importørgruppen omfattede alle sagsøgende italienske virk somheder. Dette fremgår af telexmeddelelser af 9. og 15. oktober 1969 fra Suces et Denrées til Eridania, hvori der anmodes om en bekræftelse af, »at Deres gruppe i det mindste omfatter alle de italienske selskaber, som var til stede ved mødet i Genua«, af et telex 11. september 1969 samt af Eridanias bekræftende svar af 20. september 1969. Andre beviser kan søges i resultatet af licitationerne, hvor sagsøgerne har tilbudt lige store procentsatser af »sovrapprezzo«, samt af de salgsbekræftelser, som alle sagsøgerne har sendt til deres kunder, og af de kontrakter, alle identiske, som var indgået med disse.
—
Anmodningerne om leverancer blev formidlet af Eridania, som forhandlede dem for alles regning og modtog tilbud på alles vegne. Dette fremgår af de i foregående afsnit omhandlede telexmeddelelser, af et telex fra Eridania til Sucres et Denrées af 31. oktober 1969 og af et telex fra Export til en tysk grossist af 14. september 1970.
—
Overensstemmelsen mellem de tilbudte procentsatser af »sovrapprezzo«-en viser, at de italienske fabrikanter er indgået på en samordning vedrørende deltagelsen i licitationerne. Denne deltagelse havde til formål at foretage et fælles indkøb, som på forhånd var aftalt og fordelt. Dette fremgår navnlig af:
—
telexmeddelelsen fra Eridania til Sucres et Denrées af 31. oktober 1969, som fulgte umiddelbart efter tildelingen af 104000 tons til importørgruppen, og hvori det hedder: »Vi bekræfter … købet … i Deres og de andre sukkerselskabers navn«;
—
svartelexet fra Sucres et Denrées af samme dato;
—
et telex fra Eridania til RT, som omtaler »gruppen af italienske raffinaderier« og opdelingen mellem gruppens selskaber; de talstørrelser, der findes i denne telexmeddelelse, og som angiver de mængder, denne gruppe har opkøbt i 1970-71, svarer nøjagtigt til de samlede mængder, som gruppens medlemmer havde fået tildelt;
—
de bekræftelser og købekontrakter, som er omhandlet ovenfor, og hvoraf det fremgår, at de købspriser og vilkår, som blev anvendt over for de industrielle forarbejdere, var identiske, og at disse betingelser i øvrigt var byrdefulde.
—
I alle de ovennævnte kontrakter var der forbeholdt sælgeren ret til at sætte en anden fabrikant i sit sted. Når denne klausul blev anvendt, var de begunstigede virksomheder medlemmer af gruppen, hvilket fremgår af breve af 21. september 1970 fra Eridania til firmaerne Motta og Ferrero samt af brev fra Industria degli Zuccheri af samme dato, omtalt i bilag II nr. 2 i meddelelsen.
Samordningen mellem leverandørgruppen og importørgruppen indbyrdes
bestod i, at de to grupper havde indgået aftale om, at leverancerne til det italienske marked skete i fællesskab og udelukkende fra medlemmer af leverandørgruppen, samt at de alene skulle ske til de italienske fabrikanter, bortset fra leverancer til forhøjet pris. Dette fremgår af nedennævnte forhold:
—
Referatet fra mødet i Paris den 29. juli 1969, som RT udfærdigede, viser, at de vigtigste franske og belgiske leverandører under dette møde diskuterede de salgsvilkår, der skulle anvendes over for den italienske gruppe, og de midler, hvormed tredjemænd skulle forhindres i at sælge på det italienske marked.
De forudgående forpligtelser blev præciseret og suppleret på mødet i Genua den 11. september 1969, hvor alle medlemmer fra de to grupper deltog.
Beviset for disse forhold kan findes i følgende:
—
brevet af 6. februar 1970 fra RT til Export, der omtaler »vore forpligtelser over for vore franske kollegaer« samt det forhold at »det blev besluttet, at transaktionerne vedrørende Italien skulle ske direkte mellem sukkerfabrikantgrupperne«;
—
det af Export udarbejdede referat af en samtale mellem Export og RT den 20. april 1970; denne omtalte »forpligtelser, som RT var indgået på i forbindelse med rationaliseringen af Den europæiske Sukkerindustri«, som indebar, at »en række direkte handler mellem raffinaderier og fabrikanter undtoges fra forretningsforbindelserne mellem RT og Export«, blandt andet for så vidt angår Italien;
—
interne skrivelser fra Export af 23 og 30. april 1970, der vedrører aftaler, som RT har henvist til;
—
telexmeddelelser fra Sucres et Denrées til Eridania af 9. april 1970 og telexmeddelelser mellem RT, Export og firmaet Gerike Bahr af 24. september 1970;
—
referatet fra mødet i Paris den 22. september 1970, hvor de franske og belgiske fabrikanter, Sucres et Denrées samt de vigtigste italienske fabrikanter deltog; det fremgår af dette referat, at prisforhøjelserne ved salg til italienske opkøbere, som ikke tilhørte gruppen, har været genstand for en aftale.
Kommissionen tager stilling som følger til de argumenter, hver enkelt af sagsøgerne har udviklet vedrørende den
almindelige
bedømmelse af den anfægtede adfærd.
Svar til Générale Sucrière
Omfanget af de »frie« eksporter, som navnlig Générale Sucrière og Sucre-Union foretog, viser, at efterspørgslen fra de industrielle forarbejdere, navnlig de store firmaer som Motta og Alemagna, kunne have betydet en vigtig og stabil afsætningsmulighed. De uafhængige italienske aftagere havde endeligt affundet sig med at indgå årlige forsyningskontrakter med de italienske fabrikanter (se kontrakter af 9. oktober 1969 mellem Eridania og Ferrero, af 31. august 1970 mellem Eridania og Motta, af 9. september 1970 mellem Eridania og Ferrero samt de kontrakter, som er nævnt i meddelelsen side 97). I de samtaler, som selskabet Ferrero og »L'Associazione Industria Italiana« førte med repræsentanter fra Kommissionen, har disse selskaber gjort rede for tilfælde af salgsnægtelser.
Argumentet om, at salgene til de uafhængige forhandlere ikke skulle kunne svare sig, er irrelevant, da det er påvist, at det var muligt at foretage fri eksport, og at der kunne konkurreres på prisen, samt at der var en betydelig fri efterspørgsel. Oprettelsen af et afsætningsnet var ikke nødvendigt for at levere til de industrielle forarbejdere.
Générale Sucrière kan ikke gøre gældende, at de udenlandske fabrikanter har måttet slå sig sammen for at kunne tilbyde den efterspurgte mængde, når dette firma bekræfter, at det frit har eksporteret betydelige mængder.
Den rolle, som Sucres et Denrées har spillet, viser, at samordningen ikke var en uomgængelig konsekvens af den italienske ordning og af den skete samling af importen. Dette fremgår af en telexmeddelelse af 2. oktober 1970, som dette firma sendte til Eridania, og hvori det henviser til, at det tidligere havde måttet føre særskilte forhandlinger med hver enkelt af de italienske grupper, og udtaler sin overbevisning om »i høj grad at have bidraget til at genoprette forbindelserne og de sammenfaldende interesser mellem de forskellige grupper«.
Kommissionen har ikke overset, at licitationssystemet har gjort importen vanskeligere for de uafhængige aftagere, men den største vanskelighed skyldtes den anfægtede samordning. De italienske bestemmelser har ikke forudset en samling af tilbudene.
Svar til Say
Ingen af de faktorer, som prisforhøjelsen er sammensat af, er objektivt berettiget:
—
Forsendelsesomkostningerne er de samme, om salgene sker til fabrikan ter eller til »outsidere«. I intet af tilfældene er der omkostninger til et afsætningsnet. Når Say indrømmer, at det har leveret til »outsidere« uden forhøjelse, har det dermed indirekte indrømmet, at den normale pris var rentabel.
—
Efter det netop anførte er sikkerhedsmargenen endnu mere vanskelig at forsvare.
Svar til Béghin
Det af selskaberne anvendte prisniveau er irrelevant, da Kommissionen ikke har gjort gældende, at samordningens eventuelle indflydelse på priserne skulle være konstitutiv for overtrædelsen.
Svar til RT
Samordningen, der langt fra kun fandt sted ved hver enkelt licitation, havde en almindelig karakter. Dette fremgår navnlig af:
—
telexmeddelelsen fra Export til RT af 24. september 1970, som viser, at RT har nægtet at sælge til en tysk forhandler, som ville eksportere til Italien;
—
telexmeddelelsen fra Export til Sucres et Denrées af 7. august 1970;
—
et brev fra Export til Sucres et Denrées af 8. august 1968 vedrørende et salg fra RT til Sucres et Denrées via Export.
Erfaringen viser, at leverancerne fra fabrikant til forhandler skete over sådanne afstande, at man kan slutte, at transportomkostningerne ikke spiller en afgørende rolle.
Svar til Sucres et Denrées
Kommissionen bestrider ikke, at et samlet tilbud kan bevirke, at transportomkostningerne kan nedsættes; den bestrider derimod, at denne nedsættelse kunne opnås uden den anfægtede samordning. Sucres et Denrées har ikke påvist, at disse omkostninger i gennemsnit udgør 6 % af sukkerprisen.
De risici og de byrder, som de udenlandske eksportører måtte bære på det italienske marked, var ganske normale risici.
Udtalelsen om, at den anfægtede samordning gavnede de italienske aftagere, kan der ikke tages stilling til, da denne samordning ikke er anmeldt til Kommissionen.
Argumentet om, at virksomhederne ikke kunne ændre den italienske tilbudsstruktur, tager ikke hensyn til, at den påtalte overtrædelse består i en transaktion, der sigter på at forhindre, at det italienske marked undslipper kontrol fra dette lands fabrikanter. Dette argument strider i øvrigt mod udtalelsen om, at den anfægtede samordning har bidraget til gennemførelse af formålene i traktatens artikel 39 (se nedenfor under b).
Det er korrekt, at ingen fransk virksomhed har deltaget i licitationerne. Da der imidlertid ikke fandtes nogen alvorlig hindring herfor, kan denne omstændighed betragtes som et yderligere indicium for samordningen.
Svar til SZAG
De kriterier, som er opregnet i Kommissionens meddelelse af 27. maj 1970, kan ikke finde anvendelse på den pågældende samordning på grund af de i denne fastsatte højeste grænser for omsætningen.
SZAG kan heller ikke påberåbe sig Kommissionens meddelelse af 29. juli 1968. Selskabet glemmer, at alle de italienske virksomheder, som ønskede at købe mindst 1000 tons, kunne deltage i licitationen i 1968-69, og at den pågældende vare var beregnet til de italienske aftagere og ikke til Ccz; det var således fejlagtigt at foregive, at de udenlandske fabrikanter var nødt til at slutte sig sammen for at kunne levere de efterspurgte mængder.
Svar til Eridania
Udtalelsen om, at de italienske fabrikanter, fordi de samtidig optrådte som for handlere, var stillet dårligere end andre forretningsdrivende og derfor var tvunget til at handle, som de gjorde, støder mod følgende indvendinger:
—
Det er blevet hævdet, at der ikke kan forekomme konkurrence i Italien.
—
Den omstændighed, at fabrikanterne ligeledes fungerer som forhandlere, skyldes deres eget frie valg og giver dem ikke en ufordelagtig position.
—
Traktaten indeholder ikke nogen afvigelse fra princippet om fri konkurrence bortset fra de undtagelser, som er opregnet i artikel 83, stk. 3, men den tillader ikke »selvforsvar« ved forbudte midler.
—
De industrielle forarbejdere var afhængige af leverancerne fra fabrikanterne og har måttet underkaste sig de byrdefulde salgsvilkår, som disse pålagde dem.
Vedrørende udtalelsen om, at der ikke er foregået nogen samordnet praksis af almindelig karakter men derimod forhandlinger, som blev ført fra tilfælde til tilfælde og helt frit, fører denne ikke til at betvivle, at der har fundet samordning sted mellem de italienske fabrikanter, men til at bestride, at der har fundet en samordning sted mellem disse og leverandørgruppen. Heller ikke således forstået kan den dog finde støtte i de faktiske omstændigheder. De påberåbte telexmeddelelser viser blot, at Eridania har taget tilbudene fra udenlandske forretningsdrivende til den nævnte gruppe under overvejelse, at det har forsøgt at få denne gruppe til at tilstå mere fordelagtige priser, og at der har været visse uoverensstemmelser mellem leverandører og importører. Selv ved de licitationer, de nævnte telexmeddelelser omtaler, synes importørgruppen fortsat at have købt fra leverandørgruppen. Disse telexmeddelelser strider ikke mod den kendsgerning, at det meste af importen fra leverandørgruppen blev sendt til importørgruppen, og at praktisk taget alle de tildelinger, denne gruppe opnåede, vedrørte leverancer fra leverandørgruppen.
Artikel 85 vedrører tillige kartelaftaler mellem aftagervirksomheder.
De omstændigheder, som er påberåbt til støtte for samordningens lovlighed, er forhold, som kun kan tages i betragtning inden for rammerne af stk. 3 i artikel 85; hvis de ikke er anmeldt, er det ikke muligt at efterprøve dem.
Udtalelsen om, at de italienske fabrikanter befandt sig i en underlegen stilling i forhold til leverandørgruppen kan vanskeligt forenes med den omstændighed, at importen kun kunne ske på grund af en nedsættelse af »sovrapprezzo«, at de nævnte fabrikanter råder over en handelsorganisation, og at de allerede har fået fodfæste på det omhandlede marked; den nævnte udtalelse strider i øvrigt mod udtalelsen om, at det italienske marked ikke gav mulighed for konkurrence. En sådan underlegenhed kunne heller ikke skyldes licitationssystemet som sigtede på at udelukke, at de forretningsdrivende på forhånd blev enige om de tilbud, de ville forelægge.
Udtalelsen om, at Sucres et Denrées har handlet som sælger, er modsagt af det af denne virksomhed anførte og af en række telexmeddelelser.
Den omstændighed, at afsætningen af sukker tidligere skete via de italienske fabrikanter, medfører ikke nødvendigvis, at også importen skal ledes gennem dem. Dels er en salgsorganisation ikke nødvendig for at sælge til de industrielle forbrugere; og dels frembyder afsætningen af sukker ingen særlige vanskeligheder, hvorfor der havde kunnet opstå uafhængige afsætningsnet, hvis konkurrencen havde været fri. Selv hvis man antager, at importen fornuftigvis burde ske via de italienske fabrikanter, berettiger dette ikke disse til at handle efter indbyrdes aftale.
Den italienske ordning medfører ikke, at de italienske fabrikanter er nødt til at anvende identiske salgspriser for importeret sukker og sukker af egen fabrikation. Vedrørende argumentet om, at de industrielle forarbejdere og forbrugere ikke var påført noget tab, er det tilstrækkeligt at nævne industriens beklagelser og fremhæve, at enhver konkurrence på prisen i sidste instans kommer forbrugerne til gode.
Det forhold, at tilbudet fra de udenlandske leverandører var samlet, var et afgørende led i den samordning, hvorved disse og de italienske fabrikanter søgte at kontrollere det italienske marked; det er således ikke for de italienske fabrikanter en »res inter alios acta« (retsakt mellem tredjemænd).
Eridania kan ikke bestride, at de prisforhøjelser, som blev anvendt over for uafhængige opkøbere, var udtryk for en forskelsbehandling. Den omstændighed, at de italienske fabrikanter optrådte som forhandlere, der foretog videresalg, berettiger ikke til en fortrinsbehandling, så meget desto mindre som de uafhængige købere også havde kunnet indtage denne stilling. Prisdifferenteringen afhang ikke af de købte mængder, men af om køberen var medlem eller ej af fabrikant-importør-gruppen. De påberåbte byrder — krav om en handelsorganisation og pligt til at sælge til samme pris i hele Italien — vedrørte ikke det sukker, som skulle leveres til industrien, og som udgjorde 75 % af den samlede import. Hvad den nævnte forpligtelse angår, som alene er pålagt ved anordning nr. 1215, omfatter den pris, der finder anvendelse ved forbrug, en andel til transportomkostninger, som beregnes skønsmæssigt; i øvrigt påhviler denne pligt alle, der indfører sukker med henblik på videresalg til forbrug.
Udtalelsen om, at de uafhængige aftagere kunne have forsynet sig hos de sælgere, som ikke hørte til leverandørgruppen, men at de selv foretrak for at sikre sig regelmæssige leverancer at købe hos fabrikant-importørerne, er hverken bekræftet eller egnet til at berettige den anfægtede praksis. Det anføres ikke, hvorfor sådanne leverancer ikke kunne gennemføres af andre leverandører, og den kan vanskeligt forenes med klagerne fra de industrielle forarbejdere.
Svar til Cavarzere
For at bevise, at de italienske fabrikanter ikke konkurrerer med de udenlandske fabrikanter, har Cavarzere grebet til kunstige sondringer:
—
mellem efterspørgsel efter sukker, der er produceret i Italien, og efterspørgsel efter udenlandsk fremstillet sukker;
—
og mellem de to dele af udbudet, der skulle dække de respektive dele af efterspørgslen.
Argumentet om, at de italienske fabrikanter ikke var i stand til at eksportere under konkurrencevilkår, er ikke relevant, da det drejer sig om at vurdere konkurrence-restriktioner på det italienske marked.
Når Cavarzere gør gældende, at de udenlandske leverandører også uden en samordning var nødt til at forhandle købekontrakter, og at de i øvrigt i så fald ikke ensidigt kunne fastsætte priserne og salgsvilkårene, ligestiller selskabet karteller og købekontrakter.
De tidligere retsakter og meddelelser fra Rådet og Kommissionen, som Cavarzere støtter sig på, angik situationer, der adskiller sig fra det foreliggende tilfælde, og berettiger derfor ikke til den antagelse, at disse institutioner har godkendt en adfærd, som kan sammenlignes med de indklagede virksomheders.
Samordningen mellem fabrikanter og leverandører er ikke dementeret ved de telexmeddelelser, Cavarzere har påberåbt sig:
—
En telexmeddelelse af 31. oktober 1969 fra Sucres et Denrées til Eridania beklager ganske vist den omstændighed, at det er lykkedes visse store industrielle forarbejdere at foretage direkte import, men det drejede sig blot om indførsler på nogle få tusind tons og i forbindelse med en indhentelse af tilbud, hvorefter fabrikant-importørgruppen af de i alt 127000 tons, der blev givet i licitation, fik tildelt mere end 104000 tons, som alle stammede fra leverandørgruppen.
—
Det kan ikke bestrides, at det i den telexmeddelelse, som Sucres et Denrées sendte Eridania den 2. oktober 1970, bebrejdes Eridania, at tilbud fra forretningsdrivende, som ikke tilhørte gruppen, er blevet taget i betragtning. Det er imidlertid udtryk for normal taktik ved handelsforhandlinger, idet importørgruppen fortsat fuldt ud har forsynet sig hos leverandørgruppen; dette gælder tilsyneladende endog for den konkrete licitation, telexmeddelelsen henviser til.
Når Cavarzere i forbindelse med prisforhøjelserne prøver at retfærdiggøre den fortrinsbehandling, som importørgruppen har fået, ved at henvise til den rolle som mellemhandlere, denne gruppes medlemmer spillede, indrømmer det, at det ville kunne have haft gunstige virkninger på prisniveauet, hvis der ikke havde været mellemhandlere.
Forhøjelsen var ikke ubetydelig; i øvrigt har Kommissionen ikke udtalt, at den var for høj, men at den var ulovlig.
At forhøjelsen faktisk blev anvendt fremgår af dokumenter, Kommissionen har fremlagt under den almindelige redegørelse (se ovenfor).
Den pågældende praksis har helt klart påvirket samhandelen mellem medlemsstater, fordi det var dens formål at øve indflydelse på importen af betydelige mængder sukker.
Vedrørende udtalelsen om, at den italienske forarbejdningsindustri også har importeret direkte, og at importørgruppen også har fået forsyninger fra andre end leverandørgruppen, synes der ud fra de telexmeddelelser, Cavarzere har fremlagt, at være tale om undtagelser, som bekræfter regelen. For at en samordning hører under artikel 85, kræves det i øvrigt ikke, at den fuldt ud har nået sine mål.
Det kan ikke antages, at de udenlandske leverandører, som ikke hørte til den nævnte gruppe, har kunnet udgøre en forsyningsmulighed, som kunne erstatte leverandørgruppen. De fabrikanter, der hørte til denne gruppe, kontrollerede henholdsvis 75 % og 85 % af fabrikationen i Frankrig og Belgien. De fabrikanter, der ikke hørte til gruppen, foretog normalt ikke raffinering, men fremstillede sukker, som ikke kunne sælges til de industrielle forarbejdere, og som for en stor dels vedkommende blev afgivet til medlemmerne af gruppen for at blive raffineret. I øvrigt var disse »outsidere« normalt ikke særligt store og rådede ikke over de nødvendige anlæg til eksport.
De årlige kontrakter, som blev indgået med de italienske industrielle forarbejdere, var — set i sammenhæng med hele den samordnede praksis — egnede til at bidrage til de italienske fabrikanters kontrol over det indenlandske marked. Den omstændighed, at de industrielle forarbejdere har beklaget sig over fabrikanternes adfærd, modbeviser udtalelsen om, at de nævnte kontrakter har været i forarbejdernes interesse. Cavarzere kan i øvrigt heller ikke hævde, at klausulen i disse kontrakter, som giver sælgerne ret til at sætte en anden i deres sted, er indført på grund af risikoen for at komme til at mangle varer; efter at selskaberne fra fabrikant-importørgruppen har deltaget i licitationerne i tilslutning til en samordning vedrørende fordeling af mængderne, har ingen virksomhed i gruppen villet risikere at blive udelukket fra licitationen.
Med sin udtalelse om, at der på det italienske marked findes afsætningsnet, der er uafhængige af fabrikanterne, bringer Cavarzere sig i modsætning til de andre italienske sagsøgeres udtalelser, hvorefter det forhold, at importen går direkte til fabrikanterne, skyldes, at disse traditionelt er de eneste virksomheder, som afsætter sukker i Italien.
Svar til Industria degli Zuccheri
Udtalelsen om, at de italienske fabrikanters forhandlingsposition var svag, strider både mod argumentet om, at der ikke har fundet konkurrence sted mellem udenlandske og italienske fabrikanter, og mod de franske sagsøgeres argument om, at det, fordi efterspørgslen var blevet sam let, også var nødvendigt at koncentrere udbudet.
Koncentrationen af efterspørgslen er hverken berettiget af omfanget af de efterspurgte mængder, af de pligter der var pålagt kontraktmodtagerne, eller af nødvendigheden af at fremskaffe faste tilbud, idet sådanne tilbud også kunne afgives fra uafhængige leverandører til uafhængige importører.
De grunde, Industria degli Zuccheri har anført til støtte for købene mellem fabrikanter, er ikke holdbare:
—
Produktionsunderskudet har begunstiget al import, og det tvang ikke fabrikanterne til selv at importere.
—
Det er ikke korrekt, at enhver mulighed for overskud var udelukket. Telexmeddelelsen af 2. oktober 1970 fra Sucres et Denrées til Eridania taler om »ikke ubetydelige overskud«.
—
At markedet er karakteriseret af en struktur uden store importører kræver ikke nødvendigvis, at denne struktur skal holdes i live ved en samordnet praksis.
—
De mindstemængder, som skulle tilbydes på licitationerne, blev ikke fastsat på en sådan måde, at de udelukkede, at andre end store virksomheder kunne foretage import.
Det er ikke muligt at forklare leverancerne fra fabrikant til fabrikant ved at henvise til kriterier om handelsmæssig forenkling, navnlig når der henses til deres kvantitative betydning og til den omstændighed, at markedets normale funktion burde have ført til en helt forskellig situation.
Prisforhøjelserne berettiges ikke af, at fabrikant-importørerne var i stand til at tilbyde visse garantier. De var faktisk ikke retligt bundet til disse garantier; sådanne garantier, som var knyttet til rådigheden over en salgsorganisation for hele det italienske territorium, var i øvrigt ikke nødvendige for sukker til industrielt brug.
Ved at forsøge at retfærdiggøre disse forhøjelser med den rolle, som de italienske fabrikanter spillede som videresælgere, overser Industria degli Zuccheri, at disse netop beskyldes for at have gjort sig selv til uomgængelige mellemhandlere, og indrømmer samtidig, at det kunne have haft en gunstig indflydelse på prisniveauet, hvis sådanne mellemhandlere ikke havde fandtes.
Den særlige licitation, Industria degli Zuccheri henviser til, fandt sted, efter at beslutningen var truffet. Det store antal importer, der blev gennemført inden for rammerne af denne licitation af forretningsdrivende, som ikke hørte til fabrikantimportørgruppen, beviser netop, at det er muligt at skabe importveje, der går direkte til de industrielle forarbejdere, og at det svarer til de normale vilkår for markedets virke.
Svar til Emiliana
For at kunne antage, at der foreligger en samordnet praksis, er det ikke nødvendigt, at de pågældende virksomheder har opnået overdrevent stort overskud.
Kommissionen foretager herefter en undersøgelse af hver enkelt af de pågældende virksomheders
individuelle
adfærd og af de argumenter, der i så henseende er fremført af virksomhederne.
Vedrørende Générale Sucrière
Dette selskabs deltagelse i den samordnede praksis fremgår foruden af de allerede nævnte dokumenter, af telexmeddelelser fra Sucres et Denrées til Eridania af 9. april og 29. september 1970. I den første omtales »gruppen af franske raffinaderier og sukkerfabrikker«.
Den omstændighed, at selskabet frit har eksporteret betydelige mængder, viser ikke, at det ikke har overholdt princippet om samordning; for at bevise, at den anfægtede samordning har fundet sted, er det tilstrækkeligt at påvise, at frie leverancer blev vanskeliggjort.
Générale Sucrière's argumentation er selvmodsigende, fordi selskabet på den ene side gør gældende, at det er berettiget at tage de højeste priser ved salg til uafhængige, og på den anden side, at de priser, selskabet har anvendt ved sine salg, har været relativt lave. Det er ikke muligt ved hjælp af de beregninger, selskabet har fremlagt, præcist at afgøre, hvilken pris der er blevet anvendt i den enkelte kontrakt, og de angiver heller ikke navnene på de uafhængige handlende, som selskabet har leveret til. Générale Sucrière har heller ikke forklaret, hvorledes dets priser er blevet beregnet; det afgørende er, om visse forhold, som kan få indvirkning på prisen, er blevet taget i betragtning. Ud fra en analyse af de oversigter, som Générale Sucrière har fremlagt, mener Kommissionen at kunne påvise visse fejl eller unøjagtigheder. Kommissionen indrømmer imidlertid, at selskabet fra 1971-72 har leveret til »outsidere« uden at kræve højere priser.
Vedrørende Say
Say's udtalelser om, at dette selskab har foretaget eksport uden om Sucres et Denrées, kan ikke føre til den slutning, at det ikke har deltaget i samordningen. Det er ikke bevist, at de endelige adressater for disse leverancer ikke var medlemmer af importørgruppen. Say har i øvrigt ikke omtalt produktionsåret 1968-69; af dokumenter, det har fremlagt, fremgår det, at selskabet i de tre andre produktionsår har leveret mellem 54 % og 99,9 % af dets samlede eksporter til Italien til den ovennævnte gruppe.
Beviset for Say's deltagelse i den samordnede praksis fremgår navnlig af:
—
den med Sucres et Denrées den 3. oktober 1968 afsluttede købekontrakt;
—
de telexmeddelelser, der efter Genuamødet blev udvekslet mellem Sucres et Denrées, RT og Eridania;
—
den interne skrivelse fra Sucres et Denrées af 13. april 1970, som omtaler omfanget af de leverancer, som er foretaget til Italien;
—
telexmeddelelsen fra Eridania til RT af 30. oktober 1970, der blev sendt i anledning af resultatet af licitationen af samme dato.
Forpligtelsen til at forlange højere priser ved salg til »outsidere« fremgår navnlig af:
—
telexmeddelelser fra Sucres et Denrées til Eridania af 1. oktober 1969 og 9. april 1970;
—
telexmeddelelsen fra Eridania til Sucres et Denrées af 20. oktober 1969;
—
den ovenfor omtalte købekontrakt, indgået med Sucres et Denrées.
Den omstændighed, at Say har foretaget eksport udover leverancerne fra fabrikant til fabrikant, er imidlertid ikke tilstrækkelig til at påvise, at det ikke har deltaget i en begrænsning af konkurrencen.
Når man undersøger de dokumenter, Say har fremlagt, bemærker man, at de priser, der i perioderne fra december 1969 indtil september 1970 og fra oktober til december 1970 blev anvendt over for Sucres et Denrées eller fabrikant-importørerne, i de fleste tilfælde lå under de priser, der blev anvendt ved de frie salg.
Vedrørende Béghin
Béghin var inden for grupperne af franske og belgiske fabrikanter det største selskab, for så vidt angik omsætningen.
Béghin kan ikke henvise til, at dets eksport til Italien var begrænset. Selskabets deltagelse i den samordnede praksis er påvist ved de ovenfor nævnte dokumenter vedrørende Say samt ved referatet fra mødet i Paris den 22. september 1970. Den omstændighed, at Béghin muligvis ikke har anvendt forhøjede priser, er irrelevant, for så vidt det kun har foretaget leverancer fra fabrikant til fabrikant.
Vedrørende RT
De tre kontrakter mellem RT og Export, som er omtalt i bilag 9 i stævningen, beviser på ingen måde, at RT frit har kunnet eksportere til Italien. De daterer sig til et tidspunkt, hvor Export protesterede over for RT mod den prisforhøjelse, der blev besluttet på mødet i Paris den 22. september 1970. I øvrigt har Export solgt direkte til de italienske fabrikanter; også de mængder, som var genstand for de kontrakter, der herefter blev indgået gennem Export, blev leveret til de nævnte fabrikanter.
Kommissionen har sat korrespondancen mellem RT og Export i relation til spørgsmålet om forbindelserne mellem disse to firmaer og til det mere generelle problem om samordnet praksis mellem fabrikanter. Den overlader til Domstolen at vurdere denne korrespondance.
Vedrørende Sucres et Denrées
Sucres et Denrées kan ikke gøre gældende, at det har handlet som ren mellemhandler. Dets vedtægter viser, at det er en uafhængig forhandler. I sit svar på meddelelsen indrømmede selskabet, at det var dets eget sukker, som det forhandlede. De ovenfor citerede dokumenter viser, at selskabet har spillet en vigtig rolle i samordningen, en rolle som klart oversteg afregningen for leverancerne.
Vedrørende SZAG
Som det fremgår af den korrespondance mellem Eridania og Sucres et Denrées, der fulgte efter mødet i Genua den 11. september 1969 (se meddelelsen s. 57, 62-64), foretog deltagerne i dette møde — herunder SZAG — en fordeling i kvoter af leverancerne fra udenlandske fabrikanter til Italien. Dette bekræftes af den omstændighed, at leverancerne fra SZAG til Eridania — i hvert fald i 1969-70 — svarede til den kvota på 15 %, som var blevet tildelt SZAG. Hvis dette møde kun havde haft til formål at undersøge de faktiske leveringsmuligheder, ville det være vanskeligt at forstå meningen med det, eftersom Eridania havde kunnet få disse oplysninger skriftligt eller telefonisk.
Telexmeddelelsen fra Sucres et Denrées af 1. oktober 1969 udtaler blandt andet, at »i tilfælde, hvor de tyske sælgere giver afkald på at deltage i transaktionerne, bliver deres kontingent fordelt mellem de franske og belgiske sælgere i forhold til hver enkelts respektive kvota«. Således er SZAG's deltagelse i aftalen påvist.
Kommissionen kan med føje over for SZAG påberåbe sig dokumenter, der hidrører fra tredjemænd, eller som er adresseret til tredjemænd, når de ikke lader nogen tvivl om selskabets adfærd. Sucres et Denrées og Eridania havde ikke haft nogen interesse i at omtale SZAG's deltagelse, hvis den ikke havde fundet sted. Denne deltagelse kan ikke udelukkes blot under henvisning til, at selskabet ikke har anmodet Sucres et Denrées om for sin regning at handle med Eridania.
Den omstændighed, at Eridania i sin telexmeddelelse til Sucres et Denrées af 20. oktober 1969 (meddelelsen s. 58) har udtalt, »at man ikke bør forbeholde tyskerne 15 %, men 15000 tons i alt«, forklares ved ønsket om at understrege, at den fransk-belgiske gruppes andel ikke nødvendigvis skulle udgøre 85 % af den mængde, som blev udbudt i licitation. Blandt de tyske leverandører burde der ligeledes tages hensyn til forhandlere, som på anden måde kunne forstyrre det italienske marked (se telexmeddelelse fra Eridania til Sucres et Denrées af 10. april 1970). I sin telexmeddelelse til Sucres et Denrées af 31. oktober 1969 fastslog Eridania: »Som aftalt tilkommer der Dem 85 % og Suddeutsche Zucker 15 %«.
Med støtte i talmateriale hævder Kommissionen, at SZAG i løbet af de fire omhandlede produktionsår i gennemsnit har leveret mere end 3/4 af sin eksport til Italien til de italienske fabrikanter.
Da SZAG har deltaget i leverandørernes kartel, kan det antages, at det ligeledes har forpligtet sig til ikke at levere til andre kunder end de italienske fabrikanter, medmindre dette skete til forhøjet pris. Oversigten i bilag 9 til stævningen viser, at SZAG faktisk har beregnet sig højere priser for de italienske forhandlere og industrielle forarbejdere; det fremgår af oversigten, at selskabet fra produktionsåret 1969-70 har tjent mindre på sine salg til fabrikanter end på sine salg til forhandlere.
SZAG kan ikke bestride det anførte om, at »de leverancer af sukker til Italien, der foretages af outsidere, der ikke tilhører leverandørgruppen, er… beskedne« (beslutningen s. 24, h. sp.), ved at sammenligne sine egne leverancer med de andre tyske fabrikanters. Når Kommissionen taler om »outsidere«, tænker den kun på leverancer, som er sket til de italienske forhandlere eller forarbejdere. For hvert enkelt af de pågældende produktionsår fremlægger Kommissionen talmateriale vedrørende de kontrakter, som er indgået af leverandørerne, dels for leverancer fra fabrikant til fabrikant, dels for leverancer til andre italienske aftagere.
Visse leverancer fra SZAG til tyske forhandlere er i virkeligheden indirekte salg til de italienske sukkerfabrikker.
Det afgørende er ikke, hvor stor SZAG's andel i leverancerne til Italien var; det afgørende element er den restriktive virkning, alle de pågældendes adfærd har haft.
SZAG's opfattelse, at dets salg til fabrikanter gav det større fortjeneste, er i strid med enhver erfaring. Det er ikke bevist ved den beregning, som findes i bilag 9 til stævningen; SZAG må forklare nærmere, hvorledes det har foretaget denne beregning, og fremlægge de kontrakter, der omtales i bilaget.
SZAG har ikke spillet nogen »outsider«-rolle. De grunde, som har fået Kommissionen til ikke at pålægge Sucre-Union nogen bøde — altså det forhold, at dette selskab har udøvet en uafhængig virksomhed på forskellige markeder — gjaldt ikke for SZAG.
Vedrørende Cavarzere
Det har ringe betydning, om Cavarzere bindende har forpligtet sig til at acceptere de leverancer, som blev formidlet af Eridania, idet Kommissionen ikke har beskyldt Cavarzere for at have deltaget i en aftale, men i en samordnet praksis.
De telexmeddelelser, der er udvekslet mellem Eridania og Sucres et Denrées, og som Cavarzere støtter sig på, bekræfter, at sidstnævnte har foretaget sin import via Eridania; de viser således, at Cavarzere ikke har haft nogen handlefrihed i forhold til de andre medlemmer af importørgruppen.
Vedrørende Volano og Emiliana
Volanos eventuelle finansielle vanskeligheder kan ikke retfærdiggøre den overtrædelse, den har begået. Ifølge Kommissionens oplysninger udviser Volanos regnskabsoversigt pr. 31 december 1972 et nettooverskud på mere end 9 millioner lire.
Den omstændighed, at Volanos og Emiliana's deltagelse i den omhandlede samordnede praksis har været begrundet i ønsket om at købe på de gunstigste vilkår, undskylder ikke selskabernes adfærd. Det er ligeledes uden betydning, om disse selskaber har givet Eridania noget mandat til at optræde som talsmand for fabrikant-importørerne. Som de øvrige virksomheder har Volano og Emiliana fremsendt leveringsanmodninger og forhandlet leverancevilkår via Eridania.
Vedrørende SADAM
SADAM's deltagelse i den omhandlede samordnede praksis bevises ved tidligere omtalte dokumenter og ved den kontrakt, SADAM den 10. september 1970 indgik med Ferrero. Det er uden betydning, at SADAM ikke er medlem af Assozucchero og aldrig er blevet repræsenteret af denne organisation.
Den omstændighed, at SADAM ikke direkte har deltaget i den handelskorrespon dance, der påberåbes i beslutningen, skyldes, at denne sagsøger har fremsendt sine leveringsanmodninger og ladet salgsvilkårene forhandle gennem Eridania. Denne korrespondance henviser i øvrigt til gennemførelsen af forpligtelser, der blev indgået på mødet i Genua den 11. september 1969, i hvilket møde SADAM deltog.
3. Sammenfatning af replikkerne
ad 1., aa) aaa)
Eridania
genoptager og udvikler den historiske redegørelse for udvikling i den italienske retstilstand og økonomi og fremhæver navnlig:
—
sukkerprisen blev altid fastsat således, at den almindeligvis ikke dækkede fabrikanternes omkostninger, som var særlig høje i Italien;
—
ved cirkulære nr. 1237 understregede CIP i det væsentlige navnlig, at dette organ ønskede at gøre interventions-prisen — bortset fra anvendelsen af »sovrapprezzo« — til salgsprisen i Italien; denne pris ville således samtidig blive en maksimumspris;
—
Kommissionen hævder med urette, at der efter Consiglio di Stato's annullation af anordning nr. 1236 ikke længere eksisterer nogen maksimums-pris i Italien; en sådan maksimums-pris følger ganske vist ikke længere af gyldige anordninger fra CIP, men de italienske myndigheder udleder den af andre kilder, ikke blot faktisk men på bindende måde;
—
det italienske system med en obligatorisk pris omfatter ligeledes sukker til industriel brug, således som det fremgår af visse udtalelser fra CIP og Ccz.
Industria degli Zuccheri
beskriver også udviklingen i den italienske retstilstand. Den bemærker navnlig, at fastsættelsen af maksimale forbrugerpriser nødvendigvis får indflydelse på priserne frit fabrik, og at der ligeledes består maksimale forbrugerpriser for det sukker, som ikke er beregnet til menneskeføde.
Ved senere anordninger er der ganske vist sket en begrænsning af den forpligtelse, som fabrikant-importørerne havde til kun at deltage i licitationerne, hvis de havde fast tilbud fra de udenlandske leverandører både vedrørende mængde og pris, således at forpligtelsen kun skulle gælde for 5 % af det importerede sukker. Imidlertid måtte de ofte på trods af disse anordninger indgå på denne forpligtelse i henhold til telefoniske ordrer fra de italienske myndigheder.
Emiliana
bemærker, at Consiglio di Stato ganske vist har annulleret anordning nr. 1236 og cirkulære nr. 1237, men samtidig har givet CIP beføjelse til at fastsætte maksimumspriser. Af denne grund er anordningen fortsat blevet overholdt.
ad 1., aa) bbb)
Générale Sucrière
svarer, at Kommissionen går imod enhver logik, når den hævder, at det system, som de pågældende skulle have iværksat for at begrænse konkurrencen, viser, at denne skulle have været mulig.
Udtalelsen om, at den italienske retstilstand ikke udelukkede konkurrence, strider mod det, Kommissionens repræsentanter har indrømmet, nemlig at »de nærmere regler for licitationen i praksis begunstiger … de italienske fabrikanters samordning med henblik på muligheden for at kontrollere hele importen.«
De mængder, som de industrielle forarbejdere kunne importere uden for licitation, nåede højst op på 25 % af de tildelte mængder; den eneste forhindring, de industrielle forarbejdere blev stillet overfor, var således den italienske ordning. Kommissionen kan derfor ikke hævde, at den fri eksport kunne have fået et større omfang uden den påståede samordning og ej heller bebrejde fabrikant-eksportørerne, at de kun leverede 25 % til de industrielle forbrugere af de samlede mængder, de eksporterede til Italien. De udenlandske fabrikanter kunne ikke ga rantere de industrielle forarbejdere en regelmæssig forsyning, da al direkte leverance var afhængig af, at de industrielle forarbejdere — da de ikke havde adgang til licitationerne — i det mindste fik tildelt en del af de ovenfor nævnte 25 %. Således afsluttede f.eks. selskaberne Motta og Alemagna kontrakter med Générale Sucrière hver for 2500 tons, men de kunne kun importere 920 tons hver; for den resterende mængde var Motta nødsaget til at afslutte en kontrakt med Eridania.
For så vidt angår leverancerne til de italienske fabrikanter, havde de franske fabrikanter valget mellem enten at give afkald på 75 % af det italienske marked eller at slå sig sammen for at sælge den efterspurgte mængde. Beskyldningen om at have deltaget i en »beskyttelse« af det italienske marked savner grundlag, da dette marked var beskyttet i sig selv.
Hvis der ikke havde været mulighed for at sælge 75 % af den samlede eksport til Italien til fabrikant-importørerne, ville de mængder, der svarede til denne procentsats, ikke kunne være leveret nogetsteds i Italien og ville således have manglet på det italienske marked. Uden tvivl ville der i så fald være foregået konkurrence, men mellem køberne og til højere priser.
Et marked, hvor der er konkurrence, forudsætter en efterspørgsel, et udbud og en pris der følger af forholdet mellem disse to faktorer. I Italien var denne mekanisme lammet, da efterspørgslen og udbuddet blev styret vilkårligt af CIP. Af denne grund var prisen ikke længere en ligevægtspris; den var nu blot en kunstig pris, fastsat administrativt. Den »pris«, der havde kunnet variere, hvis de italienske importører enkeltvis havde deltaget i licitationerne, ville ikke have været sukkerprisen, men den del, som kontraktmodtageren skal betale af »sovrapprezzo«, og som den italienske forvaltning bestræbte sig på at sætte så højt som muligt. I øvrigt fastsatte denne administration selv den »prezzo congruo«, som den fandt ønskelig.
RT
bemærker, at Kommissionen, når den benægter betydningen af, at der mangler en salgsorganisation i udlandet, fordi leverancerne kunne foretages til de industrielle forarbejdere, i forhold til hvem det ikke var nødvendigt at have en sådan organisation, overser de mange problemer, leverandøren skal løse for at kunne opfylde de udenlandske kunders krav.
RT hævder ikke, at den italienske ordning har udelukket enhver form for konkurrence, men blot at denne ordning ikke har gjort det muligt for RT at udføre de mængder sukker uden for licitation, som dette selskab ønskede at levere til Italien. De fabrikanter, der ville eksportere til Italien, skulle finde købere, som var berettiget til at deltage i licitationerne, og som var indstillet på at importere mindst 1000 tons. I øvrigt har de måttet sørge for ikke at bringe importen af de mængder, der blev givet i licitation, i fare ved at tilbyde tilsvarende eller lavere priser til tredjemænd, som således ville kunne tilbyde en højere »sovrapprezzo«.
Sucres et Denrées
bemærker, at Kommissionen på den ene side hævder, at den anfægtede samordning viser, at der kunne foregå konkurrence, og på den anden side, at beviset for samordningen skal søges i den omstændighed, at samhandelen inden for Fællesskabet ikke udviklede sig således som konkurrencemulighederne lod antage. »Med andre ord kan man — efter Kommissionens opfattelse — af det forhold, at der foreligger en samordning, slutte, at der er konkurrencemuligheder, der er blevet hindret, samt ud fra det forhold, at der foreligger sådanne formodede konkurrencemuligheder, der er blevet hindret, … slutte, at der foreligger en ulovlig samordning«. Dette ræsonnement strider mod enhver form for logik.
Anbringendet om, at en konkurrence på priserne var mulig, har Kommissionen selv modsagt, idet den hævder, at et samlet tilbud under visse omstændigheder kunne føre til lavere transportomkostnin ger, og idet den indrømmer, at den ikke ud fra de af Sucres et Denrées anvendte priser har sluttet, at artikel 85 er overtrådt. Endvidere beregnes den italienske maksimale forbrugerpris således, at den kun overstiger interventionsprisen med de faste transport- og omsætningsomkostninger. Den salgspris, der blev anvendt for eksport til Italien, lå kun 0,1-0,6 % over interventionsprisen. Loftet over forbrugerprisen havde direkte indvirkning på salgsprisen til mellemhandlere, som kun kunne købe til en pris, der lå under den maksimale forbrugerpris.
Eridania
hævder, at udtalelsen om, at fabrikanterne i givet fald kunne have interesse i at sælge under interventionsprisen, ikke gjaldt for Italien, der var et under-skudsland.
Eridania bestrider ikke, at der selv i det mest planøkonomiske system kan være mulighed for konkurrence, om end marginal. Men når der eksisterer en ordning, som fordrejer den normale konkurrence maksimalt, er det urealistisk at kræve, at virksomhederne »fortsætter med, inden for de snævre og usmidige grænser, som er tilovers for deres initiativ, at gå frem efter de regler, der gælder ifølge den reneste form for den klassiske liberalisme«. Eridania opregner på ny de faktorer, det har angivet i sin stævning, og som har ført til en begrænsning af de italienske fabrikanters handlefrihed; det tilføjer, at fabrikanterne var tvunget til:
—
i tilfælde af en senere forhøjelse af den indenlandske pris, som den blev anvendt under licitationen og lagt til grund for fastsættelsen af »prezzo congruo«, at godtgøre »Ccz« forskellen.
—
under licitationen at tilbyde en andel af »sovrapprezzo«, der mindst var lig med den »prezzo congruo«, som af nævnte kasse (Ccz) var fastsat på grundlag af interventionsprisen, og derefter at videresælge det importerede sukker til den enhedspris, som var fastsat af CIP, og som var beregnet på samme grundlag.
Det var uomgængeligt nødvendigt, at de italienske fabrikanter udfyldte deres traditionelle, sammenfaldende funktion som både importører og forhandlere, eftersom fremstillingssæsonen — navnlig af landbrugsmæssige grunde — i Italien er meget kortvarig, således at virksomhedernes struktur — og navnlig den »menneskelige kapital« — er uudnyttet den største del af tiden, såfremt fremstillings-arbejdet ikke suppleres med handelsmæssig virksomhed. Den nævnte funktion stemte overens med samfundets interesser, idet den fuldt ud til de af regeringen pålagte priser kunne tilfredsstille det nationale behov ved hjælp af en betydelig import. De italienske myndigheder har altid anmodet om, at sukkerfabrikkerne selv forestod sukkerimporten. Hver gang der er forekommet knaphed i en region i Italien, har disse myndigheder henvendt sig — endog telefonisk eller telegrafisk — til sukkerfabrikkerne og opfordret dem til at foretage øgede leverancer til den pågældende region.
Det ses ikke, hvilken fordel den endelige forbruger eller den udenlandske fabrikant-eksportør kunne opnå ved, at endnu et »led«, forhandlerne, blev føjet ind i afsætningskæden.
Kommissionen kan ikke bestride, at de ensartede salgspriser i Italien — herunder salgsprisen for importeret sukker — skyldtes de italienske myndigheder, når Kommissionen kunne have fået dette punkt oplyst ved en henvendelse til disse.
De klager, visse norditalienske sukkervare-fabrikanter har rejst, genspejler disses utilfredshed med licitationssystemet og det nationale enhedsprissystem, foranstaltninger, som de — altid forgæves — har ført sag mod for Consiglio di Stato. Dette system giver dem ikke mulighed for at udnytte deres fabrikkers gunstige geografiske beliggenhed i fuldt omfang. Hvis systemet ikke fandtes, ville sukkeret sandsynligvis koste mindre i Norditalien men meget mere i Syditalien, hvilket imidlertid ville gå imod de bestræbelser, som ligger til grund for den italienske stats indgriben.
Eridania anmoder Domstolen for det tilfælde, at den skulle finde, at de nedenfor anførte omstændigheder ikke er tilstrækkeligt bevist.
—
som vidne at høre professor Paolo Albertario, tidligere formand for det særlige kontor for internationalt økonomisk samarbejde inden for landbruget, tidligere generaldirektør i ministeriet for landbrug og skovdrift og som formand for Ccz både nu og for den periode, denne sag vedrører;
—
at rette en anmodning til nævnte kasse (Ccz), til det italienske industriministerium eller til CIP for at få oplysninger om følgende spørgsmål:
Er det korrekt, at de italienske myndigheder også i årene 1968-72 stadig har søgt at opnå enhedspriser for sukker, såvel for den nationale produktion som for importeret sukker, på hele det nationale territorium, og både for sukker beregnet til menneskeføde og for sukker til forarbejdningsindustrien ?
Er det korrekt, at disse myndigheder for med større sikkerhed at nå det nævnte mål, samtidig med at de nøje overholdt princippet om alles frie deltagelse i licitationerne, til stadighed har ønsket, at de italienske sukkerfabrikanter deltog og — på rationel måde — foretog den nødvendige import for at dække det indenlandske produktionsunderskud ?
Cavarzere gør
gældende, at flere virksomheder, der køber i fællesskab, er tvunget til at tilbyde en relativ høj »sovrapprezzo«. Ellers ville de nemlig i betragtning af de store mængder, som de tilsammen ønsker at importere, blive udsat for, at denne mængde bliver nedsat som følge af mere fordelagtige tilbud fra andre ansøgere, som befinder sig nærmere ved grænsen og derfor har lavere importomkostninger. Dette viser, at konkurrencens virkninger netop kan opnås ved en koncentration af købet og deltagelse i licitationerne. Konkurrencen ville også kunne komme til udtryk i en »negativ« adfærd, såsom en forhøjelse af egne omkostninger, også selv om en sådan konkurrence ikke kommer nogen til gode.
Cavarzere imødegår den opfattelse, at den frie konkurrence — takket være det franske sukkers lavere produktionsomkostninger, som har gjort det muligt i det mindste delvis at udligne de højere transportomkostninger — har skabt mulighed for at sælge importeret sukker på fordelagtige vilkår:
—
Kommissionens sammenligning mellem på den ene side prisen på italiensk sukker og på den anden side sukker importeret fra Frankrig på de vilkår, som var angivet i meddelelse om licitation nr. 4 af 2. april 1970, stemmer af grunde, som selskabet detaljeret opregner, ikke overens med Ccz's beregninger. I øvrigt beregnede Kommissionen prisen på fransk sukker for Milano, mens transportomkostningerne for Sicilien var seks gange større.
—
Importeret sukker er ikke dyrere, hvis man tager hensyn til de afgifter, der hviler på det importerede produkt.
—
Som følge af systemet med licitationer måtte salg af importeret sukker nødvendigvis ske til prisen på det indenlandske marked, som blev anvendt som reference ved beregningen af de højere omkostninger for importeret sukker. Når denne pris steg, forlangte Ccz, at der blev erlagt et beløb, som svarede til nedgangen i forskellen mellem den (ny) indenlandske pris og omkostningerne for importeret sukker, således som Ccz havde beregnet den. På denne måde forhøjedel den omkostningerne for importsukker, fastlåste salgspriserne på det italienske marked og forhindrede konkurrence.
Når Kommissionen karakteriserer den situation, der foreligger, hvor en fabrikant foretager leverancer til en anden fabrikant snarere end til en forarbejder, som et uhensigtsmæssigt led i afsætnings-kæden, overser den, at de italienske sukkerfabrikker, når deres produktionskvoter er opnået, ikke længere er fabrikanter men blot mellemhandlere.
Mod det, der er anført om, at der kunne være opstået en betydelig konkurrence mellem sukkerfabrikkerne vedrørende salgsvilkår, service og kvalitet, kan følgende indvendes.
—
Sukkersælgeren skal garantere en ensartet kvalitet i overensstemmelse med Fællesskabets klassifikationskriterier og aftagernes ønsker. Kvaliteten af det sukker, der skal importeres, er blevet fastsat i meddelelserne om licitation.
—
Vedrørende konkurrencen om service spørger man sig selv, om Kommissionen havde tænkt sig, at virksomhederne skulle have leveret franko-forarbejderen eller franko-bestemmelsesstedet uden at lade aftageren betale servicen og altså praktisk taget udøve illoyal konkurrence.
—
Vedrørende konkurrencen på salgsvilkårene har De forenede Nationer igennem årtier arbejdet for at harmonisere kontraktklausulerne i den internationale samhandel.
Ved at hævde, at de udenlandske fabrikanter måtte have haft interesse i at eksportere til Italien til en lavere pris end interventionsprisen, anbefaler Kommissionen dumping, hvilket er i strid med traktatens artikel 91. Desuden ville en sådan eksport have haft til virkning, at en tilsvarende mængde nationalt sukker havde måttet opkøbes af de italienske interventionsorganer, da det ikke havde kunnet afsættes. Da den italienske interventions-pris er højere end den interventionspris, som er fastsat for de eksporterende stater, ville EUGFL have haft større udgifter, end hvis den udenlandske leverandør havde tilbudt det pågældende sukker til et interventionsorgan i sit land.
Ifølge
Industria degli Zuccheris
opfattelse anfører Kommissionen med urette, at der i Italien findes en pris-»skala« med øverste grænse ved den maksimale forbrugerpris og nederste grænse ved prisen frit fabrik, idet disse grænser indeholder fleksible elementer, som tillader en vis konkurrence:
—
Forskellen mellem den maksimale forbrugerpris og prisen frit fabrik skyldes faktorer, som sukkerfabrikkerne ikke har nogen indflydelse på (skatter, afgifter, transportomkostninger, fortjenstmargen for grossisterne og detailhandlerne).
I øvrigt fik de industrielle forarbejdere direkte forsyninger fra sukkerfabrikkerne til prisen frit fabrik.
—
Selv når prisen frit fabrik har ligget over interventionsprisen, har den kun gjort det muligt for sukkerfabrikanterne at opnå en avance ved forarbejdningen af sukkerroer, der var lig med og undertiden lavere end den, der blev lagt til grund ved fastsættelsen af interventionsprisen, idet det beløb, hvormed prisen oversteg interventionsprisen, blev udlignet af de prisforhøjelser og de forbedringer af kontraktvilkårene, som forvaltningen indførte til fordel for sukkerroedyrkerne.
Det er ikke korrekt, at de italienske bestemmelser har lettet importen og begunstiget de italienske fabrikanter. I virkeligheden sigter licitationssystemet mod at udligne prisen for importeret sukker med prisen for indenlandsk sukker og derved mod at ændre de vilkår, som den fri konkurrence ville have ført til.
De anordninger, der indrømmer de industrielle forarbejdere en vis procentdel af de mængder, der skal bringes i licitation, bekræfter, at selv import fra ikke-fabrikanter er underlagt et system, som udelukker konkurrencens frie spil.
Hvis licitationerne ikke havde begrænset de forarbejdende industriers deltagelse, ville området for sukkerfabrikkernes og de handlendes operationer have været begrænset på en sådan måde, at der for dem praktisk taget kun resterede de områder, som lå længst væk fra grænsen. I så fald ville de have været nødt til at tilbyde en lavere »sovrapprezzo«. De forarbejdende industrier, for hvilke »sovrapprezzo«en var tilpasset den, som fulgte af licitationerne, ville herved have opnået en fordel, som ville have været større, jo nærmere de lå grænsen, således at den omkostningsforskel, som allerede den gang eksisterede mellem industrierne i Nord- og Syditalien for så vidt angår forsyning med sukker, blev forøget til fordel for de førstnævnte. Alt dette viser, at ikke-fabrikanternes import, selv om den udgør en betydelig del af hele importen (35-36 % for de direkte forarbejdere og forhandlerne tilsammen), ikke kunne udgøre et virkeligt konkurrencemoment på det italienske marked, der var domineret af uelastiske priser.
CIP har i en rapport af 29. maj 1973 indrømmet, at licitationssystemet har til formål at udligne prisen på importeret sukker i forhold til prisen på indenlandsk sukker.
For så vidt angår udtalelsen om, at der havde kunnet foregå konkurrence på salgsvilkår, service og kvalitet, overser Kommissionen, at alene fabrikant-importørerne har været i stand til at efterkomme kundernes efterspørgsel i tilfælde, hvor det importerede sukker kom frem med forsinkelse, idet de kunne levere indenlandsk sukker af lignende kvalitet.
De franske leverandører, som ikke hørte til den pågældende gruppe (50 % af de franske fabrikanter), har tilsyneladende ikke fremsat tilbud på det italienske marked til priser, der lå under denne gruppes priser, hvilket yderligere beviser, at der selv uden samordning ikke kunne foregå nogen effektiv konkurrence.
Det er ikke korrekt, at de industrielle forarbejdere og de handlende uden større vanskeligheder kunne deltage i licitationerne og således importere direkte:
—
I betragtningerne til CIP's anordning nr. 1234 fastslås det udtrykkeligt, »at ikke alle forretningsdrivende kan have en organisation, som gør det muligt for dem at deltage i licitationerne .. .«.
—
Det italienske system er af en sådan art, at hovedparten af forarbejdere har foretrukket at få forsyninger direkte fra fabrikanterne og således måske betale en pris, der ligger under prisen for sukker, som blev købt direkte i udlandet, en pris som var forhøjet med transportomkostningerne.
—
Udtalelsen om, at de udenlandske fabrikanter har kunnet levere direkte til den forarbejdende industri selv uden et afsætningsnet, er ukorrekt for så vidt angår de små eller mellemstore industrier, for hvilke køb i udlandet også under denne forudsætning ville have været byrdefuld. Dette bekræftes af den omstændighed, at meget få af disse industrier har deltaget direkte i licitationerne, mens mange af dem har benyttet sig af de muligheder, som fulgte af anordning nr. 1234 fra CIP ved herefter at overdrage tredjemænd at foretage købene for deres regning; den import, der således er gennemført uden for licitation, har udgjort 11,5 %.
ad 1., bb)
Générale Sucrière
indrømmer, at der har indsneget sig visse fejl i de beregninger, som er angivet i bilagene til stævningen, og som vedrører de priser, selskabet har anvendt. Général Sucrière fremlægger nye bilag, der skal erstatte de tidligere. På trods af disse fejl bekræfter de ny dokumenter i det væsentlige det i stævningen anførte.
Say
udtaler, at de franske fabrikanter ville være blevet udsat for alvorlige handelsmæssige forstyrrelser ledsaget af betydelige lageromkostninger, hvis de havde afslået at levere til de italienske fabrikanter. Da eksporten til tredjelandene var blevet begrænset af fællesskabsmyndighederne, var den eneste udvej at overlade det overskydende sukker til interventionsorganerne til interventionsprisen. Da disse kun kunne videresælge til en pris, der lå over interventionsprisen, ville en sådan overdragelse have bevirket — forudsat at den italienske ordning ikke havde forhindret salg til sådanne priser —, at sukkeret var nået frem til Italien til en højere pris end den, som faktisk blev anvendt.
De udenlandske fabrikanter befandt sig praktisk taget over for en enkelt køber. Fastsættelsen af leveringsfristerne og af datoen for grænseovergangen har nødvendiggjort fælles forhandlinger.
De udenlandske fabrikanter har ikke draget nogen fordel af den påståede samordning. De opnåede priser har enten været lavere end interventionsprisen eller 0,3 % højere end disse; Say fremlægger talmateriale.
I alle produktionsårene 1969-70, 1970-71 og 1971-72 udgjorde de direkte salg til forarbejderne 20 % af de mængder, som selskabet eksporterede til Italien, og denne procentsats lå kun 5 % fra den maksimumssats på 25 %, som var fastsat af de italienske myndigheder for salg uden for licitation.
I de salg, Say har foretaget henholdsvis i produktionsårene 1969-70 og 1971-72, har selskabet kun foretaget forhøjelser på 1,05 og 0,70 ffr. pr. 100 kg. Denne ringe forskel var på grund af de særlige forhold ved disse transaktioner (særlige omkostninger, mængder, frister, yderligere mellemhandlere etc.) klart berettiget. Priserne blev forhandlet frit.
Béghin
fremhæver, at det kun har ringe betydning, at det er det selskab, som har den største omsætning, idet det ligeledes driver virksomhed i andre sektorer end sukkersektoren.
Den kendsgerning, at Béghin ligeledes har henvendt sig til en anden mellemhandler end Sucres et Denrées — nærmere bestemt firmaet Grandi Molini, med hvilket det har forhandlet alle eksporter i produktionsåret 1970-71 — er tilstrækkelig til at påvise, at der ikke foreligger nogen samordning mellem Béghin og Sucres et Denrées.
RT
bemærker, at den samlede sukkerimport til Italien for produktionsåret 1970-71 ifølge svarskriftet har udgjort 331055 tons, mens der i meddelelsen (s. 13) tales om 477400 tons.
Bilagene til svarskriftet og de tal, som er anført heri, bekræfter, at samordningen mellem eksportørgruppen og importørgruppen kun har fundet sted for den enkelte licitation:
—
Disse bilag omtaler kun licitationerne af 30. oktober 1969, 17. april 1970 og 30. oktober 1970, skønt der fra 1968-72 blev afholdt 12 licitationer.
—
Vilkårene for tilbud har været forskellige fra gang til gang. Kun i det tilbud, som blev fremsat under de to første licitationer, fremkommer der ved en sammenligning med de tilbud, som blev afgivet af andre italienske importører, en prisfordel på 1,65 ffr. Denne klausul udgjorde modstykket til Eridania's forpligtelse til ikke at søge tilbud udefra. Under den tredje licitation var Eridania ikke indgået på denne forpligtelse.
—
Under denne tredje licitation udgjorde de mængder, som blev tildelt den fransk-belgiske gruppe, 19000 tons, mens det tilsvarende tal ved den første licitation var 88000 tons. Også RT var under den tredje licitation forpligtet til at sælge til anden side i Ita lien.
—
Det var kun i produktionsårene 1969-70 og 1970-71, at den fransk-belgiske gruppes andel af importen til Italien oversteg 60 %.
Under de licitationer, hvor RT har fremsat et tilbud sammen med visse franske fabrikanter, har den italienske gruppe henvendt sig til Sucres et Denrées, som er det største handelsselskab i Paris og derfor det selskab, der er bedst placeret på grund af sine kontakter med fabrikanterne i overskudslandene med henblik på at samle de betydelige mængder, den italienske gruppe ønskede. Sucres et Denrées har sat sig i forbindelse med de leverandører, der kunne komme i betragtning, og har sammen med disse studeret de bedst mulige tilbudsvilkår med henblik på at afgive et fælles tilbud til den italienske gruppe. Grunden til, at RT har deltaget i dette tilbud — som i øvrigt vedrørte relativt små mængder — var den, at denne fremgangsmåde i sammenligning med direkte isolerede transaktioner frembød betydelige fordele for RT (Sucres et Denrées'handelsservice; den fordelagtige transporttarif, som det kunne opnå fra SNCF indtil den italienske grænse).
Under visse licitationer har RT afholdt sig fra at deltage i de leverancer, som Sucres et Denrées skulle foretage, fordi det mente, at den pris, de franske fabrikanter accepterede som salgspris, var for lav. Konkurrencen har således været effektiv.
Det følger allerede af de oplysninger, som findes i svarskrifterne og i bilagene hertil, at de italienske industrielle forarbejdere på ingen måde var tvunget til hver gang at benytte Eridania-gruppen. I det omfang den italienske ordning tillod det, kunne de deltage i licitationerne på grundlag af de tilbud, som de fik fra eksportører, som ikke tilhørte den fransk-belgiske gruppe. Konkurrencen mellem den fransk-belgiske gruppe og de andre forsyningskilder inden for Fællesskabet var således følelig. Under licitationen i oktober 1969 havde Sucres et Denrées først overvejet en pris på 119,50 ffr. mens den tilbudte pris blev nedsat til 117,50 ffr på grund af den konkurrence, der kunne forventes fra »outsidere«.
Sucres et Denrées
udtaler, at det, selv om det i de transaktioner, det drejer sig om, juridisk set har fået ejendomsret, ikke desto mindre har bevaret rollen som ren mellemhandler, hvilket fremgår af de dokumenter, Kommissionen selv har fremlagt. En virksomhed, der befinder sig i denne situation, har hverken interesse i afskærmning af de nationale markeder eller magt til at gennemføre en sådan. Det er derfor forkert at karakterisere Sucres et Denrées som den drivende kraft i samordningen vedrørende det italienske marked.
Sucres et Denrées'indgriben svarede til de politiske mål i Fællesskabet og til de mål, de italienske myndigheder tilstræbte.
Kommissionen kan ikke lægge Sucres et Denrées til last, at leverandørerne har sluttet sig sammen. Selskabet har tilsendt alle interesserede leverandører uden undtagelse de betingelser, til hvilke de italienske importører ønskede at købe sukkeret. De dokumenter, Kommissionen har vedlagt sagens akter, beviser ikke det modsatte:
—
I telexmeddelelsen til Eridania af 20. august 1970 skrev formanden for Sucres et Denrées, at han ikke kunne »glemme, at [han] for nogle få år siden under de internationale licitationer i Rom »blev« stillet over for forpligtelsen til at forhandle med hver enkelt af Dem i forskellige kontorer, fordi Deres ledere nægtede at samles i samme lokale«; han tilføjede, at han er »helt overbevist om at han i vidt omfang har bidraget til genoptagelse af de forskellige gruppers indbyrdes forbindelser og fælles interesser«. Disse bemærkninger henviser til den rolle, som den nævnte formand har spillet gennem årene 1960-65, altså før fællesskabsreglernes ikrafttræden, med henblik på at gøre det muligt for de italienske importører at sikre en mere regelmæssig og rationel forsyning af deres indenlandske marked. Han foreslog dengang oprettelse af et system med samlede importer i stedet for det »anarkiske« importsystem, der kun omfattede små mængder for hver enkelt gruppe af de italienske importører.
—
I referatet fra et møde, afholdt i Paris den 29. juli 1969, et referat hvis oprigtighed det ikke er muligt at kontrollere, karakteriseres Sucres et Denrées som et selskab med betydelig indflydelse i Italien. Denrie udtalelse kunne kun forstås som en hentydning til den omstændighed, at Sucres et Denrées i årene 1960-65, i hvilket tidsrum de italienske offentlige myndigheder stødte på talrige problemer vedrørende en ordning for deres nationale marked, var blevet dem anbefalet af de franske myndigheder som en af de virksomheder, som bedst kendte det internationale sukkermarked og derfor ville kunne være en nyttig rådgiver.
Selv om Sucres et Denrées indrømmer at have været »forbindende led for tilbud og koordinerende led for leverancer og betalinger«, betyder dette blot, at selskabet har bevist, at det besidder en handelsmæssig dynamik, men ikke, at det står bag de påståede samordninger.
Sucres et Denrées har højst deltaget indirekte i prisdannelsen på det italienske marked ved at koordinere de leverancer, som det har stået inde for; på dette område har dets indflydelse kun kunnet være gunstig. Kommissionen modsiger i øvrigt sig selv, når den på den ene side hævder, at fællesskabsordningen har overladt prisdannelsen til vekselvirkningen mellem udbud og efterspørgsel, og at Sucres et Denrées har deltaget i en praksis, som har fordrejet prismekanismen på det italienske marked, samtidig med at den på den anden side hævder, at den — Kommissionen — ikke har påberåbt sig de priser, selskabet har anvendt.
Udtalelsen om, at det har været muligt direkte at levere sukker til forarbejdere, er, bortset fra at den er teoretisk, også irrelevant for så vidt angår Sucres et Denrées. Da dette selskab ikke har foretaget nogen leverance for egen regning, har det heller ikke kunnet forfordele en italiensk importør i forhold til en anden. I øvrigt har ingen italiensk forarbejder henvendt sig til selskabet for at få det til at formidle en ordre til fabrikanterne. Hvis de udenlandske leverandører har haft til hensigt udelukkende at forbeholde det eksporterede sukker for de italienske fabrikanter, kan en sådan fremgangsmåde ikke lægges Sucres et Denrées til last.
Det er med urette, at Kommissionen hævder, at den omhandlede praksis havde til hensigt at sikre de italienske fabrikanter beskyttelse af deres marked. De udenlandske fabrikanter, og i alle tilfælde Sucres et Denrées, er ikke engang potentielle konkurrenter til de italienske fabrikanter. Kommissionen misforstår det italienske system og navnlig forpligtelsen til at stille en høj sikkerhed, idet den hævder, at der ikke har været nogen alvorlig forhindring for, at en fransk virksomhed deltog i licitationerne. I alle tilfælde har Sucres et Denrées, når det optrådte som mellemhandler, ikke kunnet deltage heri og ej heller kunnet overveje at påtage sig distributionsopgaver på det italienske marked.
SZAG
fremhæver, at Kommissionen i sit svarskrift kun for produktionsåret 1969-70 hævdede, at »sagsøgerens deltagelse i sammenslutningen … bør anses som bevist« (se også vedrørende det her-omrejste formelle klagepunkt, som imidlertid vedrører indholdet af
beslutningen
, ovenfor A og ff in fine). Kommissionen gør ganske vist et andet sted gældende, at SZAG i produktionsårene 1970-71 og 1971-72 sammen med italienske fabrikanter har været medvirkende til en konkurrencebegrænsning. Denne slutning er imidlertid kun baseret på leverancerne til italienske fabrikanter; og Kommissionen medgiver selv, at sådanne leverancer ikke i sig selv udgør en overtrædelse.
Betydningen af disse leverancer er derfor ikke noget indicium for et kartel. De italienske fabrikanter har henholdsvis i 1969-70, 1970-71 og 1971-72 opnået 87,15 %, 77,40 % og 60,77 % af de mængder, der er blevet bortliciteret. Den omstændighed, at leverancerne fra fabrikant til fabrikant nåede op på væsentlig mere end halvdelen af importen, har således været en følge af det italienske system. De tal, Kommissionen har oplyst vedrørende de respektive beløb for den samlede import til Italien (887000 tons fra 1969-72) og den import, som blev foretaget specielt af de italienske fabrikanter (659970 tons, dvs. 75,1 %), beviser blot, at disse fabrikanter faktisk har importeret de mængder, som de havde fået tildelt.
SZAG hævder over for udtalelsen om, at dets leverancer til tyske forhandlere delvis udgør indirekte leverancer til de italienske fabrikanter, at det ikke har vidst, til hvem forhandlerne videresolgte sukkeret; det havde ikke nogen indflydelse på produktets endelige bestemmelse.
Beslutningen går ud fra, at SZAG i produktionsårene 1970-71 og 1971-72 ikke har forpligtet sig til kun at sælge til andre handlende end de italienske fabrikanter til højere priser, og at det ikke har foretaget samordning med nogen herom. Det synes, som om Kommissionen ikke længere vil vedgå denne konstatering, men der findes ikke det mindste indicium for, at sagsøgeren har deltaget i ulovlige transaktioner af denne art i produktionsårene 1970-71 og 1971-72. For så vidt angår produktionsåret 1969-70 nøjes Kommissionen med at tale om »afgørende grunde« (»Anhaltspunkte«).
Når Kommissionen bestrider, at det talmateriale, SZAG har fremlagt, viser, at selskabet af leverancerne til fabrikanterne har opnået en avance, som er lig med eller højere end den, det har opnået ved salg til handlende, sammenblander den prisen (fakturabeløb) og nettoavancen ab fabrik og overser, at alene nettoavancerne ab fabrik er indbyrdes sammenlignelige.
Telexmeddelelsen fra Sucres et Denrées til Eridania af 1. oktober 1969 beviser ikke, at SZAG har deltaget i en kvoteaftale. Den indeholder blot et forslag for det tilfælde, at SZAG ikke modtager nogen ordre eller ikke foretager nogen leverance. Telexmeddelelsen fra Eridania til Sucres et Denrées af 22. oktober 1969 viser, at der ikke var forbeholdt SZAG nogen kvota på 15 %, men at denne skulle modtage en ordre på 15000 tons.
Når Kommissionen går ud fra, at de leverancer, som er foretaget af forhandlerne til de italienske fabrikanter, er indirekte leverancer til fabrikanter, gør den praktisk taget gældende, at leverancer fra »outsidere« til italienske fabrikanter ikke i noget tilfælde er mulige, hvilket viser, at ræsonnementet ikke holder.
Kommissionen overser i bemærkningerne vedrørende sin meddelelse af 29. juli 1968 om samarbejdet mellem virksomheder, at Eridania har afgivet en ordre på 95865 tons, og at en enkelt fabrikant ikke er i stand til at efterkomme en så betydelig ordre.
Eridania
bemærker, at det klagepunkt i svarskriftet, hvorefter virksomhederne ved licitationerne tilbød identiske satser for »sovrapprezzo«, ikke findes i beslutningen. I øvrigt var de beregningselementer, som blev taget i betragtning ved fastlæggelsen af »prezzo congruo«, faste og ens for alle de italienske fabrikanter, hvilket bevirkede — med eller uden samordning —, at resultaterne af de beregninger, som blev foretaget af hver enkel forretningsdrivende, nødvendigvis måtte være ens.
Telexmeddelelsen fra Eridania til Sucres et Denrées af 29. oktober 1970 (meddelelsen s. 81) viser klart, at virksomhederne ikke er indgået på en samordning een gang for alle men kun har forhandlet fra gang til gang. Det udtales faktisk, at »vi har ikke indgået nogen aftale med nogen«. Det samme fremgår af:
—
telexmeddelelsen fra Sucres et Denrées til Eridania af 2. oktober 1970 (se meddelelsen s. 809, hvor det udtales, at Eridania, før det afsluttede en importforretning, rådførte sig med »samtlige« (tout »l'éventail des«) sukkersælgere i fællesmarkedet herunder dem, der ikke hørte til eksportørgruppen, og selskabet »traf endelig beslutning, om at behandle Sucres et Denrées« på samme måde som de forskellige tyske, franske eller belgiske handlere«, hvilket Sucres et Denrées har accepteret, omend med beklagelse«;
—
visse dokumenter, som Eridania har fremlagt under den administrative procedure, og som gør det klart, at Eridania ved licitationerne har anmodet om, indhentet og behandlet tilbud fra alle mulige forskellige sukkereksportører, og at det også har antaget disse tilbud i de tilfælde, hvor de var gunstigere end dem, som Sucres et Denrées fremsatte.
»Samordningen« mellem de italienske fabrikanter kunne ikke påvirke samhandelen mellem medlemsstater; tværtimod steg eksporten til Italien i den pågældende periode. Den nævnte »samordning« har heller ikke påvirket konkurrencen i henhold til artikel 85, eftersom den tilsigtede og medførte import til rimelige priser, hvilket kom forbrugerne til gode.
Det fremgår af selve Kommissionens fremstilling af de begivenheder, der lå forud for de her omhandlede (aftalen mellem de franske fabrikanter af 1. juli 1968, osv.) at koncentrationen af tilbudene er gået forud for koncentrationen af efterspørgslen.
For så vidt angår den særligt gunstige behandling, som leverandørgruppen forbeholdt de italienske fabrikanter under visse forhandlinger, gør. Eridania følgende gældende:
—
Der kan ikke tillægges de interne skrivelser fra Export eller dette firmas korrespondance nogen bevisværdi, idet det er dokumenter, som dette firma har fremskaffet »på mere eller mindre mistænkelig måde«, og de har intet til fælles med den handelskorrespondance og de interne skrivelser, som normalt findes i et selskab.
—
Eridania har aldrig tillagt den særlig gunstige behandling, som Sucres et Denrées tilbød det, særlig betydning, og det har således aldrig nævnt denne behandling i sin korrespondance, fordi det var praktisk umuligt at kontrollere, om den rent faktisk blev gennemført.
—
Kommissionens gennemgang af Ccz's data vedrørende den import, der er foretaget af andre forretningsdrivende end fabrikanterne, kan kritiseres. Den angiver en procentsats, der er lavere end den, som følger af disse data, og af det samlede tal udledes uden reel begrundelse den import, som er gennemført af to handlende, og den import, der siges at foregå »uden for licitation«, og som er forbeholdt forarbejderne.
—
Der er en modsigelse mellem Kommissionens opfattelse, hvorefter de udenlandske leverandører har foretaget de omhandlede prisforhøjelser, og erklæringen fra selskabet Ferrero, omtalt i et af de dokumenter, Kommissionen har vedlagt sagsakterne, og ifølge hvilken der siden 1968 ikke længere var indgået tilbud fra udlandet.
—
Der foreligger ikke nogen krænkelse af artikel 85, blot fordi der har været en hensigt hertil, men det må kræves, at leverandørerne faktisk har forlangt eller opnået prisforhøjelser — hvilket ikke er sket.
—
Det kan vanskeligt hævdes, at det sukker, som var beregnet til de forarbejdende industrier, kunne afsættes uden, et egnet distributionsnet. Kommissionen glemmer at tage i betragtning, at der i Italien udover 4 eller 5 store sukkervarefabrikker findes snesevis mellemstore eller mindre sukkervarefabrikker, som ikke direkte kunne få forsyning fra udlandet, da de regelmæssigt skulle have leveret små mængder fordelt over hele året og ikke store leverancer en gang imellem.
—
At fabrikant-importørernes og sukkervarefabrikkernes situation ikke kan sammenlignes fremgår desuden af, at de førstnævnte ikke opkøbte sukkeret for at forarbejde det i virksomheder, der lå nær ved grænsen, men for at videresælge det i hele Italien til den enhedspris, der var fastsat af myndighederne.
Det forbehold, fabrikanterne indsatte i leveringskontrakterne til industrien, åbnede mulighed for, at en del af leverancerne kunne foretages af andre fabrikanter, og havde til formål at sikre stadige leverancer, hovedsagelig til de mindste virksomheder, som normalt kun aftog fra sukkerfabrikanterne fra tid til anden og i begrænsede mængder. Denne klausul blev derfor godt modtaget af dem, da det væsentlige for dem ikke var, hvem der leverede. På den anden side udgjorde den pågældende klausul for sukkerfabrikanterne et lovligt middel til at opfylde deres kontraktlige forpligtelser punktligt, selv når lagrene midlertidigt var opbrugt.
Vedrørende de årlige leveringskontrakter, som blev afsluttet mellem de italienske fabrikanter og de industrielle forarbej dere, har de erklæringer, som 15 af disse har afgivet, og som Eridania har tilstillet Kommissionen under den administrative procedure, væsentlig større vægt end de erklæringer, som er afgivet af de af Kommissionen rådspurgte personer; i øvrigt er der tilsyneladende kun tale om to personer.
Af grunde, som
Cavarzere
gør detaljeret rede for, kunne de italienske fabrikanter ikke anvende lavere priser end dem, som faktisk var gældende. Det italienske Consiglio di Stato har i øvrigt praktisk taget indrømmet, at disse priser var rimelige.
De italienske fabrikanter kunne ikke have interesse i at indgå i en samordning med deres kolleger fra andre medlemsstater vedrørende en politik om »enhver er herre i eget hus«, eftersom de i alle tilfælde ikke ville have været i stand til at eksportere og således ikke fornuftigvis kunne »tilbyde« de udenlandske fabrikanter ikke at forstyrre deres marked.
Lovligheden af opkøbssammenslutninger er anerkendt i alle retssystemer. I øvrigt har der ikke foreligget en opkøbsgruppe i juridisk forstand. Det fremgår af telex-meddelelsen fra Sucres et Denrées til Eridania af 20. oktober 1969, at enhver fabrikant-importør fortsat havde frihed til at forsyne sig andetsteds.
Vedrørende de prisforhøjelser, som blev gennemført i salg til tredjemænd, gør Cavarzere følgende gældende:
—
Domstolen har statueret, at det kun kan antages, at der er tale om en forskelsbehandling, når der foreligger faste listepriser, hvilket ikke er tilfældet her, da priserne hver enkelt gang var genstand for forhandlinger.
—
De eneste konkrete kendsgerninger, som Kommissionen har angivet i denne sammenhæng, er de salgspriser SZAG har anvendt over for sine fabrikanter på den ene side og på den anden side over for »outsiderne«, herunder særlig det tyske firma Topfer & Co, som SZAG har leveret sukker bestemt til Italien. En gennemgang af det talmateriale, der findes som bilag til svarskriftet, viser imidlertid, at der over for de italienske fabrikanter blev anvendt priser, der var lig med eller lå klart over de priser, som andre firmaer skulle betale.
—
De kontrakter, der blev indgået med selskaberne Ferrero, Motta og Alemagna, tre store kunder, som derfor var vanskelige at »kvæle«, kan ikke give anledning til nogen anklage.
—
Kommissionen har ikke kunnet bevise nogen praktisk anvendelse af den forpligtelse, der var indeholdt i visse tilbud fra de franske leverandører, om at anvende et pristillæg på ffr. 1,25 pr. 100 kg ved enhver anden leverance af sukker beregnet til Italien. Forskellen mellem de priser, som blev anvendt over for sukkerfabrikkerne, og de priser, som blev anvendt over for de andre importører, har altid været klart større eller mindre end den »garantigrænse«, som den franske gruppe har forpligtet sig til i visse kontrakter, og har aldrig svaret nøjagtigt til det beløb, som blev tilbudt af de franske sælgere. Dette beviser, at »outsiderne«, når de har måttet betale en højere pris, ikke har været offer for en samordning, men for vilkårene på markedet.
Selv om kontingenterne er blevet fordelt forskelligt eller betydelige importer er blevet gennemført uden for licitation, har dette ikke bevirket større sukkerhandel men derimod fået priserne til at stige, af grunde som Cavarzere nærmere gør rede
Vedrørende nægtelsen af at handle har Kommissionen Kun citeret et eksempel; dette vedrørte RT. Der foreligger i øvrigt ikke nogen forpligtelse til at handle med hvem som helst.
Den omstændighed, at en leverandør med modtagerens samtykke sætter en anden virksomhed i sit sted, hvilket i øvrigt er tilladt ifølge § 1406 i den italienske borgerlige lovbog, kan ikke påtales, da sukker er en homogen og fungibel vare.
Vedrørende varigheden af den forpligtelse, forarbejderne er indgået på, fremgår det af alle de kontrakter, Kommissionen har fremlagt, at salgene har fundet sted vedrørende bestemte mængder, og at ingen forarbejdende virksomhed nogensinde har forpligtet sig til at aftage alle de mængder, der skal dække dets behov for et helt år. Men selv om den havde gjort det, ville den kun have draget fordel heraf, idet der var en reel mulighed for pludselig knaphed på sukker, noget der er karakteristisk for det italienske marked.
Den af RT udtalte frygt for, at den pris, der blev tilbudt på det italienske marked, er blevet fastsat »på en meget venlig måde« og »imødekommer de udenlandske tilbud«, havde været helt ubegrundet, hvis de italienske fabrikanter inden for rammerne af en samordning havde været knyttet til de udenlandske leverandører.
Det er ikke overraskende, at den procentsats af »sovrapprezzo«, som »outsiderne« tilbød, altid lå over den, som blev tilbudt af fabrikant-importørerne. De importører, der ikke hørte til gruppen, havde — selv om de betalte sukkeret med lidt højere priser — i det hele taget lavere udgifter navnlig på transportområdet, eftersom de næsten alle havde nedsat sig ved grænsen.
Når en fabrikant henvender sig til en anden fabrikant for at købe en vare af ham, foreligger der ikke noget konkurrenceforhold mellem dem, men et kontraktmæssigt modsætningsforhold. Den virksomhed, som normalt er fabrikantsælger, bliver for så vidt til køber-videresælger. Denne dobbeltrolle er særlig klar for så vidt angår Cavarzere og importen af krystalsukker til industrielt brug. Dette sukkers procentvise andel af det sukker, Cavarzere producerede, var ubetydelig i sammenligning med det nationale behov; af denne grund har der ikke engang været en hypotetisk mulighed for konkurrencebetonede forbindelser med udenlandske fabrikanter.
Samordningen mellem fabrikant-eksportører blev meddelt til Kommissionen allerede i 1968, og denne fandt ikke noget at indvende; de italienske fabrikanter kunne derfor forvente, at den opkøbssammen-slutning som de dannede, også ville blive anset for lovlig.
Vedrørende overensstemmelsen mellem priserne på henholdsvis importeret og indenlandsk sukker er det økonomisk udelukket, at der kan opretholdes to forskellige priser på et og samme marked; priserne udlignes altid indbyrdes.
De klager, der er fremsat af firmaet Ferrero og Sammenslutningen af de italienske sukkervareindustrier, udgør ikke noget bevis mod sukkerfabrikkerne, da Ferrero og nævnte sammenslutning var i konflikt med disse fabrikker, hvis funktion som mellemhandlere de søgte at afskaffe. Beskyldningen fra sukkervarevirksomhederne om, at sukkerfabrikkerne »brutalt havde tvunget« dem til at underskrive kontrakter med disse, er i øvrigt ubegrundede, da det drejer sig om virksomheder, der er større end de virksomheder, de påstår at have været under pres af.
Ifølge
Industria degli Zuccheri
har den anfægtede adfærd ikke haft nogen negativ indflydelse på konkurrencen, hvilket også fremgår af den kendsgerning, at der også blev fremsat tilbud fra udenlandske leverandører, som ikke hørte til den pågældende gruppe. Indvendingen om, at det der drejede sig om virksomheder, som ikke var i stand til at eksportere, da de producerede råsukker og ikke havde de nødvendige anlæg, »beviser for meget«, eftersom indvendingen logisk set indebærer, at medlemmerne af gruppen var de eneste, der var i stand til at eksportere, hvilket samtidig ville få klagepunktet om overtrædelse af artikel 85 til at falde. Men i virkeligheden efterfulgtes de ovennævnte tilbud af importer, som steg konstant igennem den omhandlede periode.
Det er ikke korrekt, at Eridania har forhandlet for alle sukkervirksomhedernes regning og for alle disse virksomheder har modtaget tilbudene fra de udenlandske eksportører. Alle fabrikanter tog del i forhandlingerne, og det skete, at nogle af dem besluttede ikke at deltage i importen, således som det fremgår af den telexmeddelelse fra Eridania til Sucres et Denrées af 20. oktober 1969, som Kommissionen har vedlagt sagsakterne.
Kommissionen kan ikke bebrejde de italienske fabrikanter, at der, når der er blevet gjort brug af den klausul, der tillader, at en leverandør erstattes af en anden, altid er trådt en fabrikant i stedet. Udover den påståede »gruppe« er der ingen virksomhed, der har rådet over de store mængder, opkøberne normalt efterspørger. Denne klausul skyldtes ligeledes den omstændighed, at fabrikanterne vedrørende de aftalte mængder hverken kunne være sikre på produktionens størrelse eller på resultatet af licitationerne.
Dokumenterne vedrørende mødet i Paris den 29. juli 1969, i Genua den 11. september 1969 og i Paris den 22. september 1970 (se beslutningen s. 23 h. sp., 24) beviser ikke, at der forelå en samordning i den betydning, Kommissionen hævder. For så vidt det drejer sig om skrivelser udfærdiget af Export, bør det bemærkes, at dette firma ville træde i stedet for Sucres et Denrées som mellemhandler for. handelen med Italien.
Det er ikke Industria degli Zuccheri bekendt, at prisforhøjelserne blev anvendt ved salg til ikke-fabrikanter.
Hvis der overhovedet er opstået et tab, har dette været ubetydeligt og har — hvilket er afgørende i relation til artikel 85 — ikke ramt nogen af de italienske fabrikanters konkurrenter. Der kan være opstået mindre ulemper til skade for den ene eller den anden store industrivirksomhed, som ikke fuldt ud kunne udnytte den fordel, som dens anlægs geografiske beliggenhed gav den, eller for den ene eller den anden store handlende, som ellers til fordelagtige transportomkostninger kunne have importeret små mængder til kunder, der befandt sig nær ved grænsen; i øvrigt har ingen grossist nogen sinde beklaget sig over nogen som helst forstyrrelse på markedet. De industrielle forarbejdere var ikke konkurrenter til fabrikanterne.
Volano
bemærker, at dets stilling svarer til Emiliana's, for så vidt også dette selskab — i øvrigt i meget ringe omfang — har benyttet sig af de kædeforretninger, som Eridania og andre selskaber har foreslået de små og mellemstore italienske virksomheder. Volano var kun en lille virksomhed, som ikke havde nogen indflydelse. I mellemtiden er det blevet opslugt af Istituto Finanziario Industriale Ligure (IFIL).
Emiliana
gør gældende, at selskabet på det pågældende tidspunkt ikke rådede over tilstrækkelige mængder sukker til at efterkomme kundernes efterspørgsel. Det fik tilbudt at købe hos franske fabrikanter, som det ikke kendte, på gunstige vilkår. I den anledning blev det inviteret til mødet i Genua. Da købsvilkårene forekom at være gode, købte det. Den fortjeneste, selskabet fik ved videresalget, var lavere end det opnåede ved salg af eget sukker. Det ses ikke, hvorfor Emiliana skulle have købt hos andre fabrikanter. Ingen køber spilder tid og penge på at sende en generel opfordring til samtlige potentielle sælgere om at afgive tilbud som en information. I praksis forløber det således: Køberen kender gennem de talrige officielle eller andre publikationer de gennemsnitlige priser, der anvendes på markedet; han køber på grundlag af de priser, som er anført i disse publikationer, og ifølge de personlige oplysninger vedrørende kvaliteten af det produkt, som tilbydes af den ene eller den anden fabrikant. Hvis han, uanset hvorledes, finder en god fabrikant, som tilbyder ham en gunstig pris i sammenligning med den gennemsnitlige pris på markedet, transportomkostninger, kommissioner etc. taget i betragtning, er det normalt, at han køber, hos denne.
Kommissionen kan ikke sidestille de virksomheder, som har deltaget i en aktion med henblik på at afslutte en almindelig aftale om import, og dem, som blot har været interesseret i at erhverve et produkt under gunstige vilkår.
I tilfældet med Emiliana mangler både det subjektive element og det objektive element i en »samordnet praksis«:
—
Når Kommissionen taler om »koordination, som viser sig ved de deltagendes adfærd«, anvender den et uklart begreb. Man kan gå ud fra, at der kun sker »koordination« fra de virksomheders side, som deltager i udarbejdelsen og formuleringen af den plan, som kontretiserer den samordnede praksis, altså de væsentlige deltagere, hvortil Emiliana ikke hører i dette tilfælde.
—
Det har ringe betydning, at Emiliana har sendt anmodninger om forsyning gennem selskabet Eridania, ved licitationerne har tilbudt en procentsats af »sovrapprezzo«, der er identisk med den, som andre deltagere har tilbudt, og har videresolgt det importerede sukker på salgsvilkår, der er identiske med dem, som andre virksomheder har benyttet sig af; det drejer sig her om adfærd, som ikke er samordnet, men som i det pågældende tilfælde er identisk. Når Emiliana er gået via Eridania skyldes det, at dette var den mest fordelagtige og nemmeste måde at få forsyninger på. De »sovrapprezzi«, som blev tilbudt, var altid identiske, idet licitationerne »teknisk set var en mekanisme, som er blevet til en ren formalitet«.
—
Emiliana har ikke forhindret konkurrencen. Det har ikke foretaget salg til forbrug.
—
I modsætning til det af Kommissionen anførte er »uberettiget profit« et væsentligt element ved afgørelsen af, om der foreligger en overtrædelse af artikel 85.
SADAM
mener, at der vel tilkommer den omstændighed, at det ikke har været medlem af Assozucchero og heller ikke været repræsenteret af dette, en vis betydning. Faktisk har deltagelsen i denne sammenslutning, som de øvrige indklagede italienske virksomheder tilhører, kunnet lade antage, at det var inden for rammerne af Assozucchero, at de nærmere regler for de pågældende importer blev fastlagt. Kommissionen tildeler i meddelelsen (s. 41) Assozucchero rollen som italiensk deltager i de kontrakter, som blev indgået mellem sukkerfabrikanterne på fællesskabsplan; Kommissionen mener endvidere, at disse kontrakter opstod inden for rammerne af Comité Européen de Fabricants du Sucre (CEFS), hvis italienske medlem netop var Assozucchero.
SADAM hævder, at det har spillet en rolle som »outsider«. Efter det første møde i Genua har det ikke længere interesseret sig for sagernes forløb, og det deltog ikke i noget senere møde. Før det deltog i en licitation, har det på eget initiativ telefonisk indhentet tilbud fra Sucres et Denrées eller fra andre leverandører; også den mængde, der kunne tilbydes, og prisen blev forhandlet direkte. SADAM opregner — med støtte i dokumenter — en række tilbud, som det har modtaget i det pågældende tidsrum fra Sucres et Denrées, fra det tyske selskab Gerike Bahr & Co., og fra Société pour l'Exportation des Sucres. I 1973 fortsatte SADAM denne politik med selvstændige opkøb, idet det henvendte sig til Sucres et Denrées, til Béghin eller til firmaet Safracom. Ved en anden lejlighed satte det sig i forbindelse med huset Marcel Bauche, Paris.
Det af SADAM anførte bevises ligeledes af de telexmeddelser af 29. september og 2. oktober 1970 fra Sucres et Denrées til Eridania, som er nævnt på side 79 i meddelelsen. Det fremgår heraf, at Eridania vilkårligt har tiltaget sig en ret til repræsentation eller snarere, at det har udført en opgave med at gennemføre forretninger, som SADAM aldrig har haft kendskab til.
Vedrørende klagepunktet om, at de italienske fabrikanter — herunder SADAM — var indgået på en samordning med henblik på at deltage i licitationerne, bør virksomhedernes adfærd i denne forbindelse ikke betragtes i forbindelse med den påståede samordning mellem italienske og udenlandske fabrikanter, men bør betragtes isoleret. Det er korrekt, at SADAM har tilbudt en »sovrapprezzo«, der svarer til den, som blev tilbudt af andre deltagende virksomheder, ligesom det er korrekt, at forskellene mellem de »sovrapprezzi«, som blev tilbudt henholdsvis af fabrikant-importørerne og af tredjemænd, var ubetydelige. Da sukkerprisen var gennemskuelig, var det ikke vanskeligt at kende de priser, som ville blive tilbudt af »de førende« på markedet; på et oligopolistisk marked er »price-leadership« hyppigt forekommende og krænker ikke nødvendigvis konkurrencereglerne.
I alle tilfælde hører en eventuel udveksling af informationer mellem de deltagende ikke under artikel 85, da den ikke påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
Det forhold, at SADAM med de forarbejdende virksomheder har indgået kontrakter af samme type, som dem andre italienske fabrikanter har afsluttet, forklares derved, at selskabet, der kun står for 4-5 % af den italienske produktion, ikke har kunnet komme uden om at tilpasse sin adfærd til de store fabrikanters.
De overdragelsesklausuler, som Kommissionen har påtalt, var nødvendige på grund af licitationssystemet, da leverandørerne ikke havde kunnet være sikre på at få tildeling til en forud fastsat mængde. I øvrigt mobevises Kommissionens klagepunkt netop ved, at der findes sådanne klausuler; hvis alt havde været led i en samordning, ville disse klausuler have været overflødige.
Man kan slutte af Domstolens retspraksis, at spørgsmålet, om en bevidst parallel adfærd udgør en samordnet praksis, kun rejser sig i relation til oligopolerne, men ikke i relation til små forretningsdrivende, som under ingen omstændigheder er i stand til at konkurrere med de store virksomheder. Generelt set er det på et oligopolistisk marked helt naturligt, at der kun er konkurrence i begrænset omfang, da virksomhederne søger at undgå større kampe. Den bevidst parallelle adfærd opfylder de krav, der må stilles, for at et sådant marked kan fungere normalt.
Større forarbejdere, såsom Ferrero, Motta og Alemagna har udmærket været i stand til at konkurrere med de italienske fabrikanter inden for sukkereksporten. Hvis de har givet afkald herpå, skyldes det ikke, at der foreligger en samordnet praksis — hvilket i øvrigt ikke er blevet påtalt over for disse virksomheder — men at disse sidstnævnte var interesseret i at købe hos fabrikanterne.
SADAM beskriver detaljeret de økonomiske og finansielle vanskeligheder, det har haft siden 1966, vanskeligheder som tvang det til uden nogen aftale at tilpasse sig en situation med »price-leadership«. Det har kun opnået en meget beskeden fortjeneste.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
svarer således:
ad 1., aa) aaa)
Kommissionen mener, at det er vigtigt at fremhæve, at der for salg til industrielle forarbejdere eller til handlende — i modsætning til hvad der gælder for salg til den endelige forbruger i forretningen — ikke findes officielt fastsatte maksi-mumspriser; fabrikanten kan således frit fastsætte sin pris ab fabrik under hensyn til de forskellige afgifter og til sin avance.
Kommissionen bestrider på visse punkter den fremstilling af den italienske ordning, som er givet af
Eridania
og
Industria degli Zuccheri
, og gør navnlig gældende, at der ikke længere var noget juridisk grundlag for at anvende maksi-mumspriser i Italien. Denne menings-uoverensstemmelse har imidlertid ikke nogen praktisk interesse, da Kommissionen ikke bestrider, at sådanne priser fandtes i praksis og blev overholdt.
ad 1., aa) bbb)
Almindelige betragtninger over for de ikke-italienske sagsøgere
Den sondring, visse af sagsøgerne har foretaget mellem de 75 % af importen, som gennemføres over licitationerne, og de 25 %, som kan importeres uden for licitation, er efter Kommissionens opfattelse vildledende. Den omstændighed, at de italienske myndigheder har åbnet mulighed for import uden for licitation, men ligeledes til en nedsat »sovrapprezzo«, opdeler ikke deltagerne i licitationerne i to afsondrede grupper. Faktisk kan hver forretningsdrivende, fabrikant eller forarbejder, frit afgøre, om han vil forelægge enten et tilbud som deltager i licitationen eller en anmodning om at opnå en del af det sukker, som er forbeholdt de virksomheder, der ikke ønsker at deltage i licitationerne. I virkeligheden har adskillige forarbejdere gjort brug snart af den første og snart af den anden mulighed. Valget synes at være blevet truffet efter den mængde, der kunne importeres, eller efter virksomhedens størrelse. — Betingelserne for at få adgang til licitationerne var ens for alle; de mere eller mindre praktiske vanskeligheder, som stillede sig i vejen for at opfylde disse betingelser, gjaldt mindre i forholdet mellem italienske virksomheder og udenlandske virksomheder end mellem store og mindre virksomheder. — Når alt kommer til alt går den virkelige sondring ikke på forholdet mellem de 75 % og de 25 %, men på muligheden for at deltage i licitationerne (for tilbud på over 1000 tons) i forhold til muligheden for at importere uden for licitation (tilbud på mindre end 1000 tons). I øvrigt var det stadig muligt at importere mod at betale den fulde »sovrapprezzo«; på denne måde er der i fire produktionsår blevet importeret omkring 200000 tons.
At der var mulighed for at konkurrere på prisen — ikke alene mellem forskellige grupper, men også inden for hver enkelt gruppe — fremgår af visse udtalelser i RTs replik.
Den omstændighed, at samordningen har forhindret forarbejderne i direkte at få forsyning hos fabrikant-eksportørerne, fremgår af forskellige dokumenter, som er vedlagt som bilag til svarskriftet, navnlig af telexmeddelelsen af 2. oktober 1970 fra Sucres et Denrées til Eridania, hvorefter »talrige italienske forarbejdende industrier har henvendt sig til os med henblik på køb af sukker«, og hvori Sucres et Denrées erkender at have afslået at levere og »at have spillet kartellets spil 100 %«.
Det er betegnende, at de ikke-italienske sagsøgere ikke har søgt at få kunder på det italienske marked, men for store mængders vedkommende har foretrukket »safety first«; derimod har Sucre-Union oprettet et italiensk datterselskab.
Kommissionen har aldrig bestridt, at den italienske ordning har begrænset konkurrencen på det italienske marked, men blot at den skulle have udelukket denne. I virkeligheden har sagsøgerne »benyttet … den italienske ordning til at begrænse de muligheder for konkurrence, som denne ordning lod stå åbne«. Den italienske ordning »forklarer ikke alt«, især ikke hvis man betragter ligheden mellem den omhandlede adfærd og den adfærd, som andre virksomheder har benyttet sig af for at beskytte de nederlandske og tyske markeder, hvor der ikke fandtes nogen speciel ordning. Navnlig havde virksomhederne udmærket kunnet deltage i licitationerne enkeltvis og således ved at afgive mere fordelagtige tilbud konkurrere indbyrdes.
Selv om man antog, — hvilket ikke er tilfældet (se ovenfor b), 2. og 4.)) — at den italienske ordning var en national markedsordning, ville dette ikke hindre, at der kunne have bestået andre muligheder for konkurrence.
Individuelle svar til enkelte af de ikke-italienske sagsøgere
Når
Générale Sucrière
citerer den udtalelse fra repræsentanter for Kommissio nen, hvorefter »de nærmere praktiske regler for licitationen begunstiger … de italienske fabrikanters samordnede aktion med henblik på fuldstændig kontrol med importen«, undlader selskabet at nævne, at det pågældende dokument også fremhæver de vanskeligheder, som det omtvistede kartel medfører for de forarbejdende virksomheder. Kommissionen har aldrig bestridt, at antallet af ordrer fra de forarbejdende virksomheder som følge af den italienske ordning er blevet reduceret, men den bestrider, at den var deres eneste hindring. Den anfægtede samordning har i vidt omfang haft den virkning, at »outsidere« blev udelukket fra licitationerne, både eksportører og importører; uden denne samordning ville »outsiderne« have kunnet få tildelt større mængder i forhold til fabrikanterne.
Générale Sucrière
leger med ordene, når det hævder, at den »pris«, der tilbydes ved licitationerne, ikke er sukkerprisen, men den del af »sovrapprezzo«, som kontraktmodtageren skal betale. Det må fastholdes, at systement med licitationer tillader konkurrence på tilbudene.
Générale Sucrière
og
Say
søger at løbe fra deres ansvar, mår de hævder, at de enten havde valget mellem at give afkald på 75 % af det italienske marked eller at slutte sig sammen i en gruppe; Kommissionen har ikke anfægtet leverancerne som sådan men samordningen om disse leverancer.
I betragtning af den økonomiske situation ville salgene til Italien have fundet sted under alle omstændigheder; men efterspørgslen fra »outsidere« havde, hvis denne samordning ikke havde foreligget, kunnet være imødekommet i større omfang.
Som svar navnlig til
Say
fremhæver Kommissionen, at konkurrencen både kunne ske på den del af »sovrapprezzo«, der skulle betales, og når denne del en gang var fastlagt, på den pris, som derefter kunne opnås på det italienske marked.
RT
kan ikke for alvor hævde, at en virksomhed af dens størrelse vil støde mod uovervindelige vanskeligheder, når det drejer sig om at levere til industrielle forarbejdere, selv om det ikke har nogen af-sætningsorganisation i udlandet.
Med urette hævder
Sucres et Denrées
, at de omkostninger ved transport og afsætning, som de italienske myndigheder har benyttet ved beregningen af den maksimale forbrugerpris, er »faste«; tværtimod kan der netop konkurreres blandt andet på disse faktorer. Sucres et Denrées indrømmer i øvrigt selv, at »eksportørerne bør gøre alt for at nedsætte den vigtigste variabel, transportomkostningerne«.
Almindelige betragtninger til de italienske sagsøgere
Da artikel 85 ligeledes forbyder samordnet praksis, som blot har »
til formål
« og ikke til følge at begrænse konkurrencen, er Kommissionen, efter at den har bevist, at der foreligger en form for koordination, som er egnet til at skade konkurrencen og sigter på at begrænse denne, ikke forpligtet til at bevise, at der uden dette samarbejde ville have været reelle muligheder for konkurrence på markedet. Tværtimod påhviler det virksomhederne at bevise, at markedets karakteristika udelukker de faktiske muligheder for konkurrence under en hvilken som helst form (en situation, som ikke forekommer hyppigt), og at deres adfærd skyldes andre grunde end viljen til at skade konkurrencen. Dette problem er imidlertid af mindre betydning, da Kommissionen har påvist, at den italienske ordning ikke afskar mulighederne for konkurrence.
Individuelle svar til de italienske sagsøgere
Konsekvensen af
Eridanias
argumentation er, at det var normalt for virksomhederne at kvæle de muligheder for konkurrence, som den italienske ordning lod stå åbne. — Hverken forpligtelsen til at producere de mængder, som er fastsat af myndighederne, forpligtelsen til at betale en bestemt pris for råvarerne, forpligtelsen til at overholde de maksimale forbrugerpriser eller de byrder, som blev pålagt kontraktmodtagerne, har forhindret konkurrencen i at udvikle sig på importplanet. Lige så lidt har licitationerne, som pr. definition indebærer konkurrence, kunnet kvæle denne.
Som svar til
Cavarzere
udtaler Kommissionen indledningsvis, at man ikke for så vidt angår konkurrencen på salgsvilkårene må sammenblande den ønskelige harmonisering af de internationalt anvendte kontraktformer, som skal lette samhandelen, med indsættelse i sådanne kontraktformer af klausuler, der er for byrdefulde for medkontrahenten.
Meddelelserne om licitation, som ikke vedrørte finkornet krystalsukker af første kvalitet, vedrørte sukker af »anden og/eller tredje kvalitet«. De indeholdt således ikke altid præcise oplysninger om kvaliteten; i øvrigt omfatter hver kategori og navnlig kvalitet I forskellige typer sukker. Muligheden for konkurrence på kvaliteten er i øvrigt påvist af de klager fra køberne, som fremgår af referatet fra mødet i Paris den 24. september 1970 og rapporten om de undersøgelser, som er foretaget ved »Associazione Industrie Dolciarie«.
Konkurrencen på service og levering frit den forarbejdende virksomhed er to forskellige ting.
Ved udførlige argumenter søger Kommissionen at tilbagevise, at det skulle være muligt at anfægte den sammenligning, den har foretaget mellem prisen på italiensk og importeret sukker.
Kommissionen har aldrig villet bestride den materielle lovlighed af de italienske sukkerfabrikkers dobbelte funktion som fabrikanter og mellemhandlere, men den mener stadigvæk, at det forhold, at der gælder maksimale forbrugerpriser — såfremt konkurrencen havde kunnet foregå frit — burde give sig udslag i bortfald af den første af de 4 faser, som afsætningen faktisk omfatter: salg fra fabrikant-leverandør til fabrikant-importør, fra fabrikant-importør til grossist, fra grossist til detailhandler, fra detailhandler til den endelige forbruger.
Som svar til
Industria degli Zuccheri
gør Kommissionen gældende, at dette selskabs udtalelse om, at alene fabrikant-importørerne var i stand til at sikre regelmæssige leverancer, ikke tager hensyn til muligheden for at oplagre importeret sukker og navnlig ikke imødegår argumentet om, at salgsvilkår, kvalitet og service kunne være forbedret gennem konkurrencen.
De forpligtelser, der var knyttet til deltagelse i licitationerne, har ikke afskrækket flertallet af forarbejderne. Disse har tværtimod — ifølge de andre italienske sagsøgeres egne udtalelser — haft en konkurrencefordel i forhold til fabrikanterne. Selv om det antages, at en salgsorganisation undertiden er nødvendig, kunne fordelen ved at råde over en sådan kun få betydning i relation til de mindste industrivirksomheder.
ad 1., aa) ccc)
Kommissionen behandler spørgsmålet, om visse aspekter af den italienske ordning faldt ind under forbudene i traktaten; f.eks. kunne »sovraprezzo« være uforenelig med artiklerne 13 og 95. Under alle omstændigheder kan een overtrædelse ikke retfærdiggøre en anden.
ad 1, bb)
Almindelige betragtninger over for alle sagsøgere
Kommissionen bemærker i det væsentlige, at sagsøgerne hverken bestrider de forhold, der er lagt dem til last, eller de dokumenter, som er fremlagt til støtte herfor, men at de har begrænset sig til generelle bemærkninger eller har søgt at fjerne diskussionen fra dens virkelige område navnlig ved at søge at retfærdiggøre den omtvistede adfærd.
Det er betegnende, at fabrikant-eksportørerne søger at skyde ansvaret for deres gruppering over på fabrikant-importørernes gruppering, mens disse sidste gør det modsatte. Denne linje i forsvaret er uholdbar, da Kommissionen ikke har anklaget disse to grupper isoleret, men har påtalt samordningen som en helhed.
Kommissionen opregner, til dels som en gentagelse, de dokumenter, som den anser for at være de vigtigste med henblik på det, den søger at påvise:
—
referatet fra mødet i Paris den 29. juli 1969;
—
de telexmeddelelser, der efterfulgte mødet i Genua den 11. september 1969:
—
telexmeddelelse fra Sucres et Denrées til RT af 1. oktober 1969;
—
telexmeddelelse fra Sucres et Denrées til Eridania af samme dato;
—
telexmeddelelse fra Eridania til Sucres et Denrées af 31. oktober 1969;
—
referat fra mødet i Paris den 22. september 1970.
Individuelt svar til visse ikke italienske sagsøgere eller grupper af sagsøgere
Svar til Générale Sucrière
De korrigerede oplysninger om de priser, selskabet har anvendt, efterlader enten en vis usikkerhed, eller også bekræfter de, at de priser, som er blevet anvendt over for tredjemænd (i det foreliggende tilfælde firmaet Victoria), hat været højere end dem, der blev anvendt over for Sucres et Denrées.
Svar til Say
Kommissionen har ikke betragtet samordningens indflydelse på prisniveauet i Italien som en overtrædelse; den har blot gjort gældende, at der har været mulighed for konkurrence på priserne, og påtalt de prisforhøjelser, som blev anvendt ved leverancer til tredjemænd.
Kommissionen tager til efterretning, at Say ikke bestrider, at det har foretaget sådanne prisforhøjelser. Vedrørende disses omfang bestrider Kommissionen den beregningsmåde, Say har benyttet sig af, idet den navnlig gør gældende, at priserne bør sammenlignes kontrakt for kontrakt; Say bør fremlægge alle de kontrakter, det har indgået.
Svar til Béghin
Kommissionen har kun taget hensyn til sagsøgerens størrelse ved fastsættelsen af bødens strørrelse, idet denne er beregnet i forhold til selskabets samlede omsætning og ikke i forhold til en eventuel omsætning gennemført i forbindelse med den anfægtede adfærd. Yderligere har Kommissionen konstateret, at sagsøgeren har deltaget i en samordning, som ikke blot har haft til »følge«, men også til »formål« at begrænse konkurrencen; i denne forbindelse bør der lægges vægt på sagsøgerens rolle ved samordningen, uafhængigt af de mængder som faktisk blev eksporteret.
Den omstændighed, at Béghin ved sine eksporter til Italien også har henvendt sig til firmaet Grandi Molini, afsvækker ikke beviserne for dets deltagelse i samordningen; disse beviser følger af de dokumenter, som er vedlagt svarskriftet som bilag.
Svar til RT
De 331055 tons, det samlede beløb for importen til Italien i 1970-71, der er anført i svarskriftet, svarer til den samlede mængde tildelte sukker, medens tallet 477400 tons, som er anført i meddelelsen, svarer til den totale handel med sukker, der er registreret i tolden.
Det fremgår af visse dokumenter, at samordningen var omfattende og ikke lejlighedsvis; de viser nemlig, at der til stadighed har været kontakter; dette er i øvrigt blevet udtrykkeligt eller stiltiende indrømmet af Générale Sucrière og Sucres et Denrées. Navnlig har sidstnævnte gjort gældende, at den anfægtede adfærd hang organisk sammen med en national markedsordning, og at den sikrede stabili tet på det italienske marked. For så vidt mere specielt angår den tredje licitation beviser referatet fra mødet i Paris den 22. september 1970, at prisforhøjelsen i forbindelse med denne licitation havde været genstand for en aftale. Det er ukorrekt, at RT på dette tidspunkt leverede »andetsteds i Italien«; de leverancer, RT henviser til, blev foretaget ved Eksports mellemkomst og var bestemt for italienske fabrikanter.
Svar til Sucres et Denrées
Sucres et Denrées har indrømmet at have leveret mere end 150000 tons til Italien. Denne betydelige mængde bidrager allerede til at forklare den rolle som drivende kraft, som selskabet har spillet i samordningen, og som i øvrigt tydeligt er påvist ved forskellige dokumenter, som er bilagt og nævnt i svarskriftet. Under disse omstændigheder bortfalder grundlaget for Sucres et Denrées' argument om, at det som ikke-fabrikant ikke havde interesse i en beskyttelse af det italienske marked. Dets stilling på sukkermarkedet var ikke økonomisk adskilt fra fabrikanternes. Det optræder på markedet som udbyder af nogle mængder sukker, som det har ejendomsret til; det fremgår af visse af de ovennævnte dokumenter, at det på et vist tidspunkt solgte 5000 tons, mens de andre sagsøgere deltes om 11000 tons. Det havde kunnet nøjes med at levere til det italienske marked uden at samordne sig med fabrikanteksportørerne, hvorved den anfægtede samordning var blevet brudt. Men det har rent faktisk deltaget på afgørende måde ved levering af næsten alle de mængder, som er leveret fra fabrikant til fabrikant. Det kan ikke. nægte, at det har haft en økonomisk interesse i at deltage i samordningen, når henses til de avancer, det har opereret med.
Sucres et Denrées leger med ordene, når det gør gældende, at ingen italiensk forarbejder nogensinde har henvendt sig til det. Kommissionen har ved redegørelsen for de fælles træk ved de forskellige former for samordnet praksis udtalt, at de midler, som er blevet benyttet »i meget vidt omfang er sammenfaldende«; aet drejer sig således om en generel beskrivelse af samordningen. Over for Sucres et Denrées har Kommissionen foreholdt, at det har deltaget i samordningen navnlig for så vidt angår leverancerne fra fabrikant til fabrikant og den omhandlede praksis med prisforhøjelser.
Teksten i telexmeddelelsen fra Sucres et Denrées til Eridania af 20. august 1970 beviser klart den rolle, sagsøgeren har haft ved samlingen af tilbudene. Den omstændighed, at telexet fremhæver visse meningsforskelle mellem Sucres et Denrées og de italienske fabrikanter bekræfter yderligere arten af de handelsmæssige forbindelser, som de pågældende opretholder indbyrdes.
Referatet fra mødet i Paris den 29. juli 1969 viser, at Sucres et Denrées har deltaget i dette møde og er blevet enige med de franske og belgiske leverandører om levering af visse mængder til italienske fabrikanter via Eridania og om at forhindre leverancer til italienske »outsidere«.
Det ses ikke, hvorledes der skulle være en modsigelse mellem på den ene side at hævde, at den italienske ordning ikke har udelukket konkurrence på priserne, og på den anden side, at samordningens indflydelse på prisniveauet i Italien ikke er blevet anset som en overtrædelse.
Når sagsøgeren hævder, at eksportørerne ikke kunne betragtes som konkurrenter til fabrikant-importørerne, overser sagsøgeren karakteren af den overtrædelse, som er blevet påtalt over for denne. Kommissionen har fremhævet leverancerne fra fabrikant til fabrikant som indicier blandt andre indicier for den anfægtede samordning; i øvrigt henviser Kommissionen til det i svarskrifterne udviklede, hvoraf det fremgår, at importørgruppen økonomisk konkurrerede med de italienske fabrikanter om leverancerne til Italien.
Betingelserne for at deltage i licitationerne er ens for alle; betydeligt mindre virksomheder end Sucres et Denrées har deltaget.
Svar til SZAG
Det udtales klart i svarskriftet, hvorfor Kommissionen mener, at de overtrædelser, SZAG har begået, strækker sig over samtlige fire produktionsår.
Det, der er anført for at modbevise, at størrelsen af leverancerne til de italienske fabrikanter er indicium for et kartel, hviler på den fejlagtige opfattelse, at det italienske system ikke tillader de italienske fabrikanter at deltage i licitationerne.
SZAG kan ikke hævde, at det ikke har vidst, til hvem de tyske forhandlere videresolgte det af selskabet leverede sukker. Det drejede sig om sukker, som skulle eksporteres i henhold til den kompetencefordeling, der var vedtaget mellem SZAG og SZV. De pågældende salg var direkte, da varen gik direkte fra fabrikanten til de italienske kunder; derfor må SZAG nødvendigvis have været informeret om varernes bestemmelse. Telexmeddelelsen fra Eridania til Sucres et Denrées af 10. april 1970 (se meddelelsen s. 64) viser, at denne virksomhed har forbeholdt visse mængder for de tyske forhandlere.
Ved sammenligningen af de overskud, som SZAG har opnået henholdsvis ved salg til fabrikanter og til handlende, må man gå ud fra den kendsgerning, at en fabrikant normalt ikke har interesse i at videresælge sine produkter til en konkurrent, fordi han derved giver afkald på en fortjeneste, som han selv kan opnå. De forklaringer, SZAG har anført til støtte for, at situationen i det foreliggende tilfælde var anderledes, er ikke overbevisende. Selskabet har ikke nærmere forklaret, hvorledes Kommissionen skulle have draget fejlagtige slutninger af de talstørrelser, som er anført i stævningens bilag 9. SZAG må fremlægge de tilsvarende kontrakter, idet disse alene kan belyse problemet til bunds.
For så vidt angår beviset for SZAG's deltagelse i kartellet vedrørende kvoterne henviser Kommissionen til sin fremstilling i svarskriftet. SZAG har ikke i sin replik taget stilling til de detaljerede argumenter, Kommissionen således har fremlagt.
Kommissionen har anvendt begrebet »outsider« i ordets normale betydning, idet den kun betragter leverancer, som fabrikanter eller forhandlere har foretaget til italienske forhandlere eller til den italienske forarbejdningsindustri, som leverancer fra »outsidere«.
Generelt svar til de italienske sagsøgere
Kommissionen finder det vigtigt at fremhæve, at dens beskyldning ikke vedrører samordnet praksis, som har til formål at fastsætte priserne. Det er uden for enhver tvivl, at den praksis, som faktisk er konstateret, såvel har kvalt konkurrencen på prisen som alle andre muligheder for konkurrence. Men den beskyttelse af markedet ved kontrol af importen, som er lagt sagsøgerne til last, er en videre anklage, som befinder sig på et helt andet plan. Selv om det kunne antages — hvilket man ikke kan — at den italienske ordning ikke tillod prisbevægelser, ville sagsøgerne ikke af den grund have mistet enhver interesse i at beskytte deres marked; man kan derfor ikke på grundlag af en sådan situation udelukke, at der har foreligget en anfægtelig praksis:
—
Fabrikant-eksportørernes
interesse i at undgå indbyrdes konkurrence fremgår af, at salget på det italienske marked økonomisk set var mere gunstigt end ved benyttelse af andre afsætningsmuligheder, herunder interventionsorganerne. Faktisk kunne kun den produktion, der ikke oversteg maksimumskvoten, afgives til disse; endvidere har salget på de italienske markeder kunnet være indbringende selv til en pris, som var lig med eller lidt lavere end interventionsprisen; endelig var fortjenesten ved sådanne salg klart højere end det overskud, som kunne opnås ved salg til de nævnte organer.
—
Beskyttelsen af markedet gjorde det muligt for
fabrikant-importørerne
at forhindre, at nye konkurrenter fik adgang hertil. I denne sammenhæng må det tages i betragtning, at importen i den pågældende periode steg fra 15 til 26 % af forbruget, og at denne udvikling synes at ville forstærkes i fremtiden som følge af den stigende forskel mellem forbruget og produktionen, samt fordi den. i forordning nr. 1009/67 omhandlede overgangsperiode udløb. Under disse omstændigheder havde de italienske fabrikanter en fundamental interesse i at bevare deres stilling på det italienske marked, herunder markedet for importeret sukker.
For at bevise, at der er sket en overtrædelse, behøver Kommissionen ikke påvise, at de anfægtede gensidige aftaler — navnlig den aftale hvorefter fabrikant-eksportørerne kun måtte sælge til »outsidere« med et pristillæg — har givet sig udslag i adfærd, som må anses som en opfyldelse af disse aftaler. Da den samordnede praksis er en form for koordinering, som ikke er blevet udviklet til en aftale i egentlig forstand, kan beviset for den adfærd, der konkretiserede nævnte koordinering, føres indirekte.
Imidlertid er det i de tilfælde, hvor det, for for så vidt angår visse elementer af den samordnede praksis, er muligt direkte at konstatere handlinger, hvori harmoniseringen af viljesytringerne konkret kommer til udtryk, ikke længere nødvendigt at give et indirekte bevis på sådanne handlinger ved at påvise andre former for adfærd, hvorfra der kan sluttes til eksistensen af førstnævnte handlinger (i det foreliggende tilfælde: den praktiske gennemførelse af de aftalte prisforhøjelser). Dette problem har imidlertid mindre interesse, da Kommissionen har bevist, at disse forhøjelser er blevet anvendt, og at de kun var et enkelt og ikke blandt de vigtigste af de elementer, som afgav bevis for den samordnede praksis.
I det omfang det anfægtede samarbejde ikke søges bestridt men blot retfærdiggjort, er de anførte argumenter uegnede til at bevise, at der ikke foreligger nogen overtrædelse, da den pågældende adfærd ikke er blevet anmeldt til Kommissionen; disse argumenter kan kun have interesse ved bedømmelsen af overtrædelsens mere eller mindre alvorlige karakter.
Indicier, der hidrører fra en kilde, som har interesser, der strider mod sagsøgernes, mister ikke derved enhver form for beviskraft. Når kilden er troværdig og indicierne stemmer overens med andre beviser, som hidrører fra andre kilder, må disse indicier lægges til grund. For så vidt Eridania henviser til de dokumenter, der hidrører fra Export, bør det understreges, at Kommissionen ikke udelukkende støtter sig på disse dokumenter.
Svar til Eridania
At påstå, at »prezzo congruo« fremkom-mer ved en addition af faste og kendte faktorer, er ensbetydende med at frakende licitationerne enhver eksistensberettigelse og at overse, at de tilbud, der under licitationerne kommer fra virksomheder, som ikke tilhører frabrikant-importørgruppen, både er indbyrdes forskellige og forskellige fra tilbudene fra gruppens medlemmer. Cavarzere, Industria degli Zuccheri og Emiliana har i øvrigt erkendt, at der netop under licitationerne var mulighed for konkurrence.
Påstanden om at Eridania kun har haft ringe interesse i de tilbud, Sucres et Den
rées
har fremsat, nemlig om at komme ind under den beskyttelse, der fulgte af anvendelsen af en højere pris over for tredjemænd, strider mod den kendsgerning, at Eridania ved en anden lejlighed har anmodet om, at forhøjelsen indebærer en større »sikkerhedsmargen« end den, man til slut blev enige om (ffr. 1,65 i stedet for 0,75; se referat fra mødet i Paris den 22. september 1970).
Den procentvise andel af de importer, som blev gennemført direkte af de forarbejdende virksomheder, og som i perioden 1968-1972 lå lige over 15 %, udgør et yderligere indicium for sagsøgernes kontrol med importen, idet:
—
markedets karakteristika under normale omstændigheder ville have begunstiget direkte import;
—
en del af indførslerne var forbeholdt de forarbejdende virksomheder ved bestemmelser truffet af de italienske myndigheder;
—
den direkte import først fandt sted efter det tidspunkt, hvor denne andel som følge af de trufne forholdsregler blev forbeholdt de forarbejdende virksomheder;
—
de forarbejdende virksomheders omkostninger ifølge Eridania's egne oplysninger var lavere end fabrikant-importørernes;
—
de pågældende leverancer som hovedregel ikke blev gennemført af medlemmerne af leverandørgruppen;
—
en del af disse importer tilsyneladende blev foretaget af fabrikanterne i forarbejdernes navn.
Da leverandørgruppen havde forpligtet sig til kun at levere til forhøjede priser til firmaer, som ikke var medlemmer af importørgruppen, er det ikke overraskende, at der på samme tid var tale om salgsnægtelse og prisforhøjelser.
Udtalelsen om, at prisforhøjelsen kun var modstykket til en mængderabat, strider mod referatet fra mødet i Paris den 29. september 1970, hvori det heder, at prisforhøjelsen omfattede en »sikkerhedsmargen«. — Da forhøjelsen ikke blot var aftalt over for de direkte forarbejdere men over for alle, som ikke hørte til gruppen, herunder forhandlerne, kan den ikke begrundes med, at fabrikant-importørerne har måtte afholde omkostninger til en salgsorganisation.
Svar til Cavarzere
For så vidt angår RTs frygt for at den pris, som blev tilbudt på det italienske marked, blev fastsat på »ret venlig måde«, synes det forståeligt, at leverandørgruppen i det møde mellem franske og belgiske fabrikanter, som skulle føre til en fastsættelse af de vilkår, der skulle tilbydes den italienske gruppe, har kunnet frygte, at det nyligt indledte samarbejde kunne blive afbrudt af importørgruppen, hvis de priser, der blev forlangt, var for høje. I øvrigt blev de eksporterende og importerende virksomheder på mødet i Genua, der blev holdt kort tid efter (11. september 1969), enige om de principper, som burde gælde for sukkersalg i Italien (se meddelelse om klagepunkter, s. 56-57).
Det forhold, at de importører, der ikke hørte til gruppen, havde lavere omkostninger, burde under normale vilkår på markedet have ført til, at disse fik en større andel i importen.
Det forhold, at fabrikant-importørerne over for deres kunder anvendte byrdefulde salgsvilkår, udgør ikke et klagepunkt i sig selv, men er et af de beviselementer, som er påberåbt til støtte for dette klagepunkt. I en situation med konkurrence ville salgsvilkårene have kunnet være mindre byrdefulde, således som det fremgår af samtlige de klausuler, som ensidigt blev pålagt de nævnte kunder, f. eks.: »kvaliteten anses for at være konstateret, kontrolleret og accepteret af Dem ved leveringen«, »den deklarerede vægt ved leveringen anses for accepteret af Dem«, »selv i tilfælde af salg af et produkt til nettovægt anvendes den ovenfor nævnte listepris i relation til varens vægt indbefattet emballage«.
Argumentet om, at de udenlandske leverandører ikke har gennemført »prisforhøjelser«, men har givet fabrikantkøberne et afslag i forhold til størrelsen af deres køb, strider navnlig mod den omstændighed, at det såkaldte afslag ikke blev ydet på grundlag af købenes størrelse, men efter, om der var tale om et medlem af importør-gruppen eller ej.
Udtalelsen om, at forhøjelsen ikke er blevet anvendt, svarer ikke til virkeligheden, da Générale Sucrière, Say og Béghin har erkendt — eller i det mindste ikke bestridt — at have anvendt den. Det har ringe betydning, om forhøjelsen svarer til det aftalte eller ej.
Cavarzeres nægtelse af, at det anfægtede samarbejde har haft form af en op-købssammenslutning, er irrelevant, da det selv har erkendt, at der har været tale om en samordning på efterspørgselsplan og om møder i forbindelse med licitationerne. — En opkøbssammenslutning kunne i påkommende tilfælde få tilstået en fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, men den er ikke ipso facto lovlig.
Svar til Industria degli Zuccheri
Selv om Kommissionen har indrømmet, at alene medlemmerne af leverandørgruppen har været i stand til at eksportere til Italien, er klagepunktet om overtrædelse af artikel 85 ikke af den grund blevet uden genstand. Kommissionen har netop hævdet, at medlemmerne af gruppen burde have konkurreret indbyrdes.
Telexmeddelelsen fra Eridania til Sucres et Denrées af 20. oktober 1969 tyder på, at Eridania sikrede sig samtykke fra sine mandater, før den afsluttede et fælleskøb, og bekræfter herved, at dette selskab handlede for alle gruppemedlemmernes regning.
Svar til Emiliana
Emiliana kunne ikke være uvidende om, at køb, der blev forhandlet og gennemført i fællesskab, og i øvrigt omfattede størstedelen af importen, indebar kontrollen med denne, samt at en sådan adfærd var i strid med fællesskabsretten.
På samme måde kan virksomheder, som deltager i møder som det i Genua, der har til formål at udbygge aftaler, der skal forhindre tredjemænd i at sælge på det italienske marked, som i årevis afsender deres leveringsordrer samlet, som i fællesskab forhandler leveringsvilkårene, som på licitationerne afgiver tilbud, der er helt overensstemmende, og som benytter salgsvilkår, der også er identiske, ikke foregive at være uvidende om, hvad der er aftalt mellem de pågældende, eller hvorfor dette blev aftalt.
Der er ingen grund til at undersøge, om Emiliana selv har deltaget i udarbejdelsen af den samordnede praksis, eller om det blot har fulgt andre virksomheders initiativ.
Vedrørende udtalelsen om at der hverken er forekommet forstyrrelse af konkurrencen eller uberettiget fortjeneste, bør det først bemærkes, at det er tilstrækkeligt til at erklære en samordnet praksis forbudt, at den har til
formål
at begrænse konkurrencen. I øvrigt er denne faktisk blevet forstyrret. Det er ikke afgørende, hvem Emiliana har solgt det importerede sukker til, og til hvilken pris importen er sket. Det er tilstrækkeligt at konstatere, at forbrugerne ikke har kunnet vælge mellem det størst mulige antal forsyningskilder, hvilket Fællesskabets sukkerordning skulle føre til. I øvrigt har Emiliana opnået fortjeneste af den omstridte praksis, som beskyttede den mod den mulige konkurrence fra de virksomheder, der var interesseret i at eksportere til Italien (udenlandske fabrikanter, forhandlere), og som reducerede faren for, at Emiliana ikke skulle bevare sin kundekreds.
Svar til Volano
Idet Kommissionen i øvrigt henviser til svarskriftet, bemærker den, at Volano har bekræftet den centrale rolle, som Eridania har spillet, og at de pågældende leverancer hidrørte fra en leverandørgruppe.
Svar til SADAM
SADAM's deltagelse i mødet i Genua beviser, at Eridania ikke vilkårligt har tiltaget sig retten til at repræsentere de andre virksomheder, herunder SADAM, men at det har handlet med alle gruppens medlemmers samtykke. Selv om det skulle have forholdt sig anderledes, står det fast, at SADAM aldrig har modsat sig Eridania's handlemåde, som fortsatte gennem mange år, men tværtimod har godkendt den. Faktisk skete alle de oplyste køb, som SADAM foretog af importeret sukker gennem den periode, som er omfattet af den anfægtede beslutning, gennem den gruppe, som havde sluttet sig til Eridania.
Den afgørende faktor er ikke den ringe eller ikke-eksisterende forskel mellem de tilbud, som blev afgivet ved licitationerne af de virksomheder, som tilhørte gruppen, og af virksomheder, som stod udenfor, men derimod den nøje overensstemmelse mellem de tilbud, medlemmerne af gruppen afgav.
En adfærd, der er beregnet til direkte at kontrollere importen fra andre medlemsstater, påvirker helt klart samhandelen mellem disse stater.
SADAM kan ikke hævde, at dens adfærd skal forklares ved, at der forelå et »price leadership«. Et sådant argument er dels uforeneligt med strukturen i den italienske produktion, idet denne i den pågældende periode var fordelt på omkring 20 virksomheder. Desuden drejer det sig her om en deltagelse i licitationer, hvor tilbudet er hemmeligt, og hvor antallet af mulige konkurrenter overstiger antallet af fabrikanter. Endelig har Kommissionen aldrig bebrejdet sagsøgerne samtidig at have gennemført en prisstigning.
Selv om de telexmeddelelser fra Sucres et Denrées til Eridania, som SADAM citerer, påviser, at der forelå meningsforskelle mellem de to selskaber, taler det imidlertid ikke til fordel for den opfattelse, at SADAM blev forsynet uden om mellemhandlere.
SADAM har ganske vist i den periode, beslutningen omhandler, fremlagt
tilbud
, som det har indhentet og modtaget fra forskellige forretningsdrivende, der ikke hørte til gruppen, men det har ikke fremlagt
kontrakter
indgået med disse forretningsdrivende.
Vedrørende SADAM's forretningsforbindelser med huset Marcel Bauche bør det understreges, at dette selskab har følt sig tvunget til at erklære, at købet måtte ske direkte, idet det ellers ikke kunne finde sted. En sådan erklæring er vanskelig forståelig, hvis det må antages, at SADAM har handlet frit. I alle tilfælde blev det planlagte køb ikke gennemført.
5. Diskussion mellem intervenienten og parterne i hovedsagen
ad 1., aa) bbb)
Unione Nazionale Consumatori
, intervenienten, herefter kaldet »Union«, henviser til Kommissionens redegørelse og gør særligt følgende gældende:
En af de typiske aktiviteter inden for sukkersektoren består i at pakke sukkeret i dåser, pakker eller sække. I Italien sker dette både hos sukkerfabrikanterne og i talrige små virksomheder. Det forhold, at der er selvstændige emballeringsvirksomheder, forøger mulighederne for konkurrence.
I øvrigt findes der i Italien et betydeligt antal grossister, som har interesse i at fremme konkurrencen mellem fabrikanter og i påkommende tilfælde at købe direkte hos udenlandske fabrikanter. Dette gælder ligeledes for de industrielle forarbejdere, som til dels efterspørger store mængder; disse industrier har kunnet have interesse i at importere, selv hvis de skulle betale hele »sovrapprezzoen«, hvilket faktisk er forekommet.
Sagsøgernes opfattelse, at konkurrencen ikke kunne finde sted, skyldes den fejlagtige antagelse, at de udenlandske fabrikanter ikke kunne have interesse i at sælge under interventionsprisen.
Générale Sucriére
fastholder, at interventionsprisen i praksis er en garanteret minimumspris.
Say
finder, at Union ikke tager noget som helst hensyn til fællesskabsreglernes indvirkning eller til de økonomiske konsekvenser af den pågældende samord ning. Det er vigtigt at fastholde, at selskabets salg skete til priser, der lå nær op ad, om ikke under interventionsprisen, og altid under indikativprisen. Når denne ikke er blevet opnået, tyder det på, at fællesskabspolitikken ikke har kunnet realisere et af de væsentlige formål i traktatens artikel 39, nemlig »at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, især ved forhøjelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskæftigede personer«. Union overser, at traktaten ikke blot sigter på at varetage forbrugernes interesser.
Industria degli Zuccheri
fremsætter lignende betragtninger.
Say
tilføjer, at, hvis der var mulighed for konkurrence, »kunne denne kun ske inden for den margen på 25 %, som var indrømmet for direkte import«.
Sucres et Denrées
undrer sig over, at Union syntes at mene, at et salg til en pris under interventionsprisen skulle være det normale. Union s redegørelse underbygger sagsøgernes tese om, at de ikke-italienske forretningsdrivende praktisk taget ikke var i stand til at deltage i licitationerne. Den bekræfter ligeledes, at Kommissionen. ikke burde have undladt at undersøge, hvilken indflydelse det italienske markeds struktur og funktion havde på sagsøgernes adfærd.
Ifølge
Cavarzere
overser Union, når den hævder, at det var muligt at sælge udenlandsk sukker i Italien under interventionsprisen, at det — ifølge CIP's egne redegørelse — ikke var muligt at importere udenlandsk sukker til Italien til samme priser som indenlandsk.
ad 1., aa) ccc)
Se også nedenfor under b).
Union
gør detaljeret rede for de grunde, som får den til at antage, at den italienske ordning er ulovlig:
Den »sovrapprezzo«, der opkraves for importeret sukker
, udgør en sådan afgift med tilsvarende virkning som told, som er forbudt ifølge artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 1009/67:
—
Den er ensidigt pålagt »af et nationalt administrativt organ, der er forskelligt fra fællesskabslovgiveren«.
—
Den opkræves af de italienske toldmyndigheder, som derefter overfører den til Ccz.
—
Da den bevirker, at kostprisen for det importerede produkt ændres, »har den samme restriktive virkning på de fri varebevægelser som told« (se dom af 19. juni 1973, Capolongo/Maya, sag
77/72, Sml. s. 623, præmis 12
). Dette følger navnlig af den omstændighed, at den fulde anvendelse af »sovrapprezzo« har bevirket, at importen af sukker til Italien er blevet forhindret eller i det mindste gjort meget vanskelig.
—
Den modsvarer ikke nogen ydelse fra administrationens side (se dom af 1. juli 1969, Kommissionen/Italien, sag
24/68, Recueil s. 202-203
).
—
Den er udelukkende bestemt til at finansiere støtte til de italienske fabrikanter (se Capolongo-dommen, op. cit., s. 624, præmis 14).
Den »sovrapprezzo«, der opkraves for indenlandsk produceret sukker
, er uforenelig med forordning nr. 1009/67. Denne forordning, som indfører et kommunitært prissystem, er affattet med henblik på at udelukke enhver national intervention på dette område og hviler på tanken om, at sukkerets pris bør være resultatet af konkurrencens frie spil.
I øvrigt er lovgivningsbeføjelsen inden for sukkersektoren fuldstændig overført til fællesskabsinstitutionerne.
Den »sovrapprezzo«, som opkraves både på importeret og på indenlandsk produceret sukker
, medfører i strid med traktatens artikel 40, stk. 3 en forskelsbehandling for de italienske forbrugere i forhold til Fællesskabets øvrige forbrugere.
Systemet med licitationer
er behæftet med samme mangel. På den ene side formindsker det ved at begrænse adgangen til licitationerne til virksomheder, som er i stand til at importere mere end 1000 tons, talrige virksomheders mulighed for at konkurrere effektivt med de italienske fabrikanter; Union påberåber sig referatet fra mødet i Paris den 29. juli 1969 (se beslutningen s. 23 h. sp., s. 24 v. sp.), som er udarbejdet af RT (svarskriftet bilag I, s. 57), hvori det hedder: »Jeg har i øvrigt foreslået, at Eridania … hos de italienske myndigheder kunne opnå, at der ved licitationerne kun blev taget hensyn til mængder på mindst 5000 tons, hvilket ville udelukke ikke så få virksomheder«. I øvrigt strider dette system mod princippet om, at der ikke må ske forskelsbehandling, idet det ved deltagelsen i licitationen kræver, at den udenlandske producent afgiver et fast tilbud, en foranstaltning, som de virksomheder, der deltog i kartelaftalen, benyttede til yderligere at begrænse konkurrencen.
Fastsattelse af maksimale forbrugerpriser
strider mod det prissystem, som er fastsat i forordning nr. 1009/67.
Générale Sucrière
ser i Union's redegørelse en bekræftelse af sine egne udtalelser. »Hvor mærkeligt det end lyder, skal Domstolen i den foreliggende sag træffe afgørelse, uden at dette vigtige punkt« — det vil sige spørgsmålet, om den italienske ordning er lovlig eller ej — »er blevet afklaret, idet Kommissionen ikke har udnyttet de beføjelser, traktaten giver den«.
Say
erklærer sig enig med Union i anbringendet om, at systemet med licitationer betyder en krænkelse af princippet om ikke-forskelsbehandling; det bestrider ikke Union's øvrige argumenter, for så vidt disse sigter mod at få fastslået, at den italienske ordning er ulovlig. Det forhold, at Kommissionen ikke har indledt den i traktatens artikel 169 omhandlede fremgangsmåde over for den italienske regering, bør fortolkes som en beslutning om at opretholde denne ordning (denne opfattelse er ligeledes fremsat af
Sucres et Denrées).
Denne undladelse er således en af grundene til den samling af tilbudene, som bebrejdes de ikke-italienske sagsøgere.
Sucres et Denrées
er af den opfattelse, at det ikke påhviler selskabet at udtale sig om Unions redegørelse; skulle den være korrekt, indeholder den alvorlig kritik af Kommissionens passivitet.
Eridania
bemærker, at det italienske Consiglio di Stato har kendt den anfægtede ordning lovlig. Selv hvis man går ud fra, at det har taget fejl, må man huske på, at de italienske fabrikanter er bundet af deres stats retssystem, og at retsakter fra de offentlige myndigheder har virkning, så længe de ikke er annulleret eller erklæret ulovlige. Det forhold, at Kommissionen ikke har skredet ind over for de italienske foranstaltninger, har skabt en formodning om, at de er lovlige. I øvrigt er systemet med licitationer hjemlet i artikel 34 i forordning nr. 1009/67, som bemyndiger Italien til at yde støtte.
Carvarzere
fremhæver ligeledes det forhold, at den italienske ordning faktisk bestod. Selskabet bemærker, at kun den del af »sovrapprezzo«, som blev betalt af den indenlandske produktion, blev benyttet til at finansiere støtte til italienske fabrikanter, mens den del, som blev betalt gennem importeret sukker, var beregnet til at godtgøre de af importen følgende højere omkostninger. — Vedrørende spørgsmålet, om licitationssystemet indebærer forskelsbehandling, fremhæver Union kun dets underordnede aspekter (kravet om at afgive tilbud på mindst 1000 tons; eksistensen af et fast tilbud fra en udenlandsk fabrikant), men overser det vigtigste formål med systemet, nemlig at opnå en kontingentering af de importer, der skal gives støtte til.
Industria degli Zuccheri
fremkommer med en redegørelse, som delvis er analog med det af Eridania og Cavarzere anførte. Selskabet indrømmer imidlertid, at de italienske foranstaltninger medførte forskelsbehandling, men i en anden forstand end antaget af Union.
SADAM
er ligeledes af den opfattelse, at den »sovrapprezzo«, som opkræves for importeret sukker, »ligesom de bindende normer, som mere generelt regulerer strukturen i det italienske sukkermarked«, er uforenelig med fællesskabsretten. Dette beviser yderligere, at der ikke kan lægges selskabet nogen fejl til last.
ad 1., bb)
Union
udtaler, at de anfægtede faktiske omstændigheder og de beviser, Kommissionen har fremlagt, i tilstrækkelig grad beviser den omhandlede overtrædelse. Den fremhæver navnlig:
—
det forhold, at de italienske fabrikanter tilbød samme procentvise andele af »sovrapprezzo«, hvilket står i klar modsætning til de indbyrdes afvigende beløb, som blev tilbudt af »outsiderne«;
—
den ensartethed, der — bortset fra underordnede punkter — kendetegnede de købekontrakter, der blev indgået mellem Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Emiliana og SADAM på den ene side og deres kunder på den anden side;
—
indholdet af klausulerne i disse kontrakter, som støtter Kommissionens udtalelser om »supplerende samordning mellem italienske fabrikanter«.
De anfægtede former for adfærd stemmer overens med en lang konkurrencefjendtlig tradition hos de italienske sukkerfabrikanter, således som det fremgår af talrige dokumenter. Union udvikler udførligt dette argument og udtaler navnlig, at Eridania selv før den periode, som var omfattet af beslutningen, har spillet en »førende« rolle.
Det omstridte kartel illustreres yderligere af et brev fra selskabet Ferrero til Union af 20. februar 1974, hvori de erklæringer, som allerede er fremsat over for Kommissionen, gentages og uddybes.
Eksistensen af et kartel, som har til formål og følge at udelukke eller begrænse konkurrencen fra andre virksomheder for så vidt angår forsyning med importeret sukker, fremgår ligeledes af følgende omstændigheder:
—
På grundlag af de importer, som blev gennemført i produktionsåret 1969-70, og et skøn over den indenlandske produktion i produktionsåret 1970-71 blev Ccz bemyndiget til at dække underskuddet af krystalsukker beregnet til forarbejdningsvirksomhederne ved at udskrive 140000 tons sukker, samt en yderligere mængde på 30000 tons til at dække behovet hos de forarbejdende industrier; disse havde på deres side indgivet tilbud om import af mængder under 1000 tons. Ved licitationen den 10. september 1970 fik de italienske fabrikanter tildelt næsten hele den mængde, de havde ansøgt om (138000 tons af 140000); herved blev forarbejdningsindustrien, som havde besluttet at importere en del af de mængder, den havde behov for, direkte, og som i licitationen havde givet tilbud på en samlet mængde af 30800 tons, næsten fuldstændig udelukket.
—
Da denne udelukkelse imidlertid viste, at den mængde, der blev givet i licitation, ikke var tilstrækkelig til at dække sukkerunderskudet, udsendte Ccz den 22. oktober 1970 en ny meddelelse om licitation vedrørende 60000 tons. Den forarbejdende industri fremsatte tilbud på i alt 41000 tons. Sukkervirksomhederne, hvis underskud under licitationen den 10. september kun var på 2000 tons, fremsatte ikke desto mindre tilbud på i alt 110000 tons. De forskellige tilbud måtte derfor reduceres forholdsmæssigt; atter engang var det umuligt for den forarbejdende industri direkte at få dækket sit behov.
Sukkerfabrikkerne afslog stedse at sælge sukker til forretningsdrivende, hvis virksomheder består i at emballere sukker i sække eller pakker (»emballeringsvirksomheder«; se ovenfor, ad 1., aa) bbb)); de udarbejdede endog en slags »sort liste« og pålagde grossisterne ikke at sælge sukker til emballeringsvirksomhederne. De sidstnævnte forsøgte derfor at købe sukker direkte hos de udenlandske fabrikanter, men stødte her atter på salgsnægtelser. Emballeringsvirksomhederne så sig således nødt til enten at købe ringe mængder sukker hos de få italienske fabrikanter, som ikke var tilsluttet kartellet, eller at henvende sig til de italienske sagsøgere og skjule deres identitet bag stråmænd, der hver gang var forskellige.
Ved at gøre gældende, at de anfægtede former for adfærd burde falde ind under de undtagelser, som er nævnt i forordning nr. 26 (se nedenfor under b)) har sagsøgerne indirekte indrømmet, at der foreligger et kartel. Udtalelser fra visse af sagsøgerne indebærer ligeledes en sådan indrømmelse.
Générale Sucrière
udtaler, at de italienske fabrikanters adfærd i september og oktober 1970, således som Union beskriver den, bekræfter selskabets opfattelse om, at den italienske ordning gav de nævnte fabrikanter et monopol på import af sukker og udelukkede al konkurrence. Générale Sucrière bebrejder imidlertid Union, at den ikke har draget de logiske konsekvenser af det påviste, nemlig at fabrikanteksportørernes praksis ikke kan kritiseres.
Ifølge
Say
bekræfter Unions udtalelser, at italienske fabrikanter gik sammen før de udenlandske fabrikanters aktion. Disse stod over for een enkelt kunde, som efterspurgte leverancer til en forud fastsat pris.
Sucres et Denrées
mener at burde henlede Domstolens opmærksomhed på den omstændighed, at selskabet ikke havde kendskab til de processkrifter og dokumenter, som var udvekslet i de sager, som var anlagt af de andre sagsøgere, og at der derfor var visse af Unions anbringender, som det ikke var i stand til at undersøge; denne situation påvirker parternes ligestilling under sagen.
Union har undladt at oplyse det mindste om den indflydelse, de italienske offentlige myndigheder har haft på dannelsen og udviklingen af de forskellige samordninger mellem de italienske fabrikanter. Imidlertid må man tage hensyn til denne indflydelse for at kunne bedømme den anfægtede adfærd.
Unions redegørelser strider mod Kommissionens udtalelse om, at Sucres et Denrées spillede en førende rolle i den pågældende samordning. Konstateringen af, at der har foreligget salgsnægtelser, vedrører ikke Sucres et Denrées; den er i øvrigt ikke ledsaget af noget bevis.
Eridania
udtaler, at de italienske og udenlandske fabrikanter efter fremkomsten af den anfægtede beslutning har forladt deres tidligere handlemåde. I de første licitationer efter beslutningen fik de italienske sukkerfabrikker kun ringe kvoter. Senere blev de endda tvunget til ikke at deltage i licitationerne, da de ikke havde modtaget noget tilbud fra de udenlandske fabrikanter, som til gengæld havde leveret store mængder til andre italienske forretningsdrivende. Disse begivenheder skabte alvorlige forsyningsvanskeligheder og førte til prisstigning på det italienske marked. Alt dette beviser, at Kommissionens beslutninger savner fornødent grundlag; traktaten kan nemlig ikke fortolkes således, at den begunstiger en så usund udvikling.
Den fortolkning, Union giver af forløbet af visse licitationsprocedurer i 1970, er ukorrekt. Når der ikke i den første af de pågældende licitationer blev tildelt nogen mængde direkte til de forarbejdende virksomheder, skyldtes dette, at den »sovrapprezzo«, som disse tilbød, var lavere end den, som fabrikant-importørerne tilbød. Under den anden af de nævnte licitationer, som vedrørte 60000 tons, var de mængder, som blev tildelt henholdsvis fabrikant-importørerne, handelsselskaberne og de industrielle forarbejdere 38596,5 tons, 7017,5 tons og 14386 tons.
Det er fejlagtigt at antage, at det formål, som de italienske sagsøgere forfulgte, var at konsolidere fabrikanternes dominerende stilling ud over Fællesskabets overgangsperiode. Som man kunne forudse, forandrede den fri prisdannelse, som fulgte af overgangen fra den foreløbige til den endelige ordning, markedets struktur på en så radikal måde, at det var usandsynligt, at tidsbegrænsede aftaler kunne få virkning for fremtiden. Lignende betragtninger er fremført af
Industria degli Zuccheri.
Cavarzere
bemærker, at de aftaler, som blev indgået mellem de italienske sukkerfabrikker før den i beslutningen omtalte periode, og som til dels daterer sig ret langt tilbage, ikke har nogen interesse i det foreliggende tilfælde, da disse aftaler ikke var forbudt af nogen lovgivning, hverken Fællesskabets eller den nationale. Man kunne højst sige, at Union's historiske redegørelse viser, at beskyldningen om, at de italienske fabrikanter gennem de anfægtede former for adfærd har ville skade konkurrencen, ikke er holdbare.
Når Union dadler fabrikant-importørerne for at have påført forarbejdningsindustrien konkurrence under licitationerne, ræsonnerer den, som om de sidstnævnte var de eneste, som nød godt af fællesskabsordningen, og den indrømmer indirekte, at der har været mulighed for konkurrence.
Hvis sukkerfabrikkerne havde konkurreret indbyrdes under licitationerne, ville følgen heraf være blevet, at en enkelt af dem havde fået tildelt hele kontingentet, og at denne — fordi dette kontingent var fastsat på forhånd — havde kunnet styre markedet vedrørende hele det nationale behov. Hvis de store forarbejdende virksomheder havde været alene om at få tildeling, ville dette ligeledes have bevirket, at de mindre forarbejdende virksomheder havde måttet forsyne sig med sukker i udlandet og betale hele »sovrapprezzoen«, hvilket ville have fået skadelig indflydelse på deres økonomi. Alt dette beviser, at Kommissionen og Union er gået ud fra en ukorrekt forestilling om konkurrencen.
I forbindelse med emballeringsvirksomhederne bør det bemærkes, at det sukker, som var genstand for licitationerne, væsentligst var beregnet til industrielt brug og således ikke skulle forarbejdes. I øvrigt er fabrikanten efter italiensk lovgivning ansvarlig for det tilfælde, hvor produktet ikke svarer til de angivelser, som findes på emballagen, og til de krav, som loven opstiller; derfor overlader fabrikanten kun emballeringen af produktet til handlende, som han har fuld tillid til. — Udtalelsen om, at emballeringsvirksomhederne forgæves har søgt at erhverve sukker i Italien og i udlandet, er ikke styrket af noget bevis. Endelig har meddelelsen om licitationerne vedrørende import til industriel brug ikke givet adgang til deltagelse for emballeringsvirksomheder.
Union synes at ønske, at det forbydes de italienske fabrikanter at importere sukker, men glemmer, at den italienske lovgivning indtil den 31. december 1972 begunstigede de direkte handelsmæssige forbindelser mellem de indenlandske forarbejdende virksomheder og sukkerfabrikanter ved i forbindelse med disse direkte salg at anvende afgiften »Imposta generale sull' etrata« med en sats på 2,30 % i stedet for 5,30 %.
Cavarzere redegør udførligt for den bedømmelse, der bør anlægges over for de kontrakter, som var indgået mellem fabrikant-importørerne og de italienske sukkervarefabrikker. Den bemærker, at Unions beskyldninger er videregående end Kommissionens, idet sidstnævnte ikke bebrejder sagsøgerne, at de har benyttet samme klausuler i de nævnte kontrakter, men blot at de har givet dem et for belastende indhold. Denne bebrejdelse er i øvrigt ikke begrundet, da sådanne klausuler svarer til handelssædvane.
Klagepunktet over for de italienske fabrikanter om, at de har villet beskytte deres lands marked og opretholde deres stærke position, har ingen mening. I realiteten går det ud på at bebrejde dem for at have villet erhverve den del af udenrigshande len, der var nødvendig for at imødegå underskudet i det nationale behov. I sådanne bestræbelser genspejler der sig ikke ønsket om »beskyttelse« eller »opretholdelse«, men blot viljen »til at deltage i den økonomiske konkurrences store spil«.
Selskabet Ferrero, som er et meget betydende firma, ville uden tvivl være berettiget til at søge at undgå kommissionsudgifter ved at købe alle sine råvarer uden mellemled, men det kunne have opnået dette ved normale midler inden for den økonomiske konkurrence, navnlig ved at give de datterselskaber, som det havde i næsten alle europæiske lande, fuldmagt til at købe sukker for sin regning.
Industria degli Zuccheri
udtaler, at grossisterne kunne deltage i importen, selv for så vidt angår sukker, der var beregnet til industrielt brug — visse har i øvrigt gjort det — men kun for en begrænset mængde, enten på grund af lavere produktionskapacitet end de industrielle forarbejdende virksomheder, eller fordi den forarbejdende industris direkte forsyning hos sukkerfabrikkerne blev begunstiget af skattemæssige fordele, som blev ydet industrielle købere, der købte direkte hos sukkerindustrien. Det italienske skattesystem har i praksis taget sigte på at afskaffe mellemhandlere for sukker, solgt til den forarbejdende industri. Grossisternes fagorganisation har selv erklæret, at »flertallet of grossisterne foretrækker at benytte de normale forsyningsmarkeder og således købe sukker af udenlandsk oprindelse hos de leverandører, som også forsyner dem med indenlandsk sukker«.
Det er normalt, at fabrikant-importørerne har indtaget en fælles holdning ved deltagelsen i licitationerne, eftersom de var forpligtet til i hele Italien at sælge til en enhedspris, som forvaltningen havde lagt til grund ved fastsættelse af sovrapprezzoen.
Vedrørende ensartetheden i købekontrakterne drejer det sig om en standardiseringsproces, som er fælles for hele handelen.
Selskabet Ferrero hører ikke til de enkelt-forbrugere, som Union har til opgave at beskytte.
Vedrørende de licitationer, som Union omtaler, fremsætter Industria degli Zuccheri de samme betragtninger som Eridania; disse er refereret ovenfor. Den rejser i øvrigt spørgsmålet, hvorfor de forarbejdende virksomheder ikke har tilbudt en »sovrapprezzo«, der var højere end den, sukkerfabrikanterne tilbød, hvilket de udmærket havde været i stand til at gøre.
Emballeringsvirksomhederne har ikke kunnet deltage i licitationerne om sukker til industrielt brug, både fordi sukkeret skulle importeres i store mængder, og fordi de, ikke uden at handle i strid med meddelelsen om licitationen, havde kunnet anvende det sukker, der var importeret til industrielle formål, til menneskeføde.
SADAM
bemærker, at Union med urette sidestiller alle sagsøgerne og overser SADAM's argumentation vedrørende dette selskabs særlige situation.
Ensartetheden af de købekontrakter, de italienske fabrikanter har indgået med deres kunder, er ikke noget indicium for en samordning. Union har i øvrigt ikke fremlagt en eneste kontrakt, indgået af SADAM.
Endelig gentager SADAM visse anbringender fra selskabets tidligere indlæg.
b) Générale sucrière, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, Eridania, Industria degli Zuccheri og Cavarzere:
Overtrœdelse af traktatens artikler 38 ff forordning nr. 26, forordning nr. 1009/67 og forordningerne til gennemførelse af denne forordning
Se ovenfor, a 1. aa), bbb) og ccc) og de tilsvarende redegørelser gengivet under a 2., 3., 4. og 5.
1. Sammendrag af stavningerne
aa) Vedrørende den første undtagelse efter artikel 2 i forordning nr. 26 (trak tatens artikel 85's uanvendelighed på aftaler osv. »der udgør en integrerende del af en national markedsordning«)
Ifølge Générale Sucrière, Say, Béghin, Sucres et Denrées, Eridania
og
Industria degli Zuccheri
er det med urette, at Kommissionen (se beslutningen s. 42 h.sp.) under henvisning til, at den fælles markedsordning »ikke giver plads for nationale markedssammenslutninger«, har nægtet at anvende denne undtagelse på den anfægtede adfærd. Disse selskabers argumentation kan sammenfattes således:
Den italienske ordning omfatter en national markedsordning eller i det mindste »en anden indenlandsk regulering med tilsvarende virkning« i henhold til traktatens artikel 46. De deltagendes adfærd har været en nødvendig følge af denne markedsordning og udgør et integrerende led af denne, navnlig af følgende grunde:
—
Den italienske ordning, som blev planlagt samtidig med fællesskabsordningen, sigter mod at kontrollere og regulere markedet for at sikre producenternes beskæftigelse og levestandard. Den skal endvidere kontrollere afsætningen gennem de store italienske virksomheder for at undgå, at priserne på grund af trykket fra udenlandske fabrikanters konkurrence falder til under den regionaliserede interventionspris. Italien har praktisk taget forpligtet de italienske fabrikanter til at samle deres importer.
—
Den nævnte ordning omfatter navnlig en ordning for told eller afgifter med tilsvarende virkning, et skattesystem, som særlig finder anvendelse på importeret sukker, fastsættelse af en maksimal forbrugerpris, en interventionspris, som afviger fra den, som er fastsat af de andre medlemsstater, en støtterordning, en udligningskasse, som er beregnet til at finansiere nævnte støtte, og som finansieres ved »sovrapprezzoen«, en ordning om begrænsning og fordeling af importen og en udligning af transportudgifterne.
—
Ovenfor nævnte foranstaltninger sigter på »gradvis at integrere den italienske sukkersektor i Fællesskabets« (se anordning nr. 1195 fra CIP, jf. ovenfor under I 2., B b)).
Sucres et Denrées
anmoder om, at man som vidne vedrørende visse spørgsmål, som det har fremsat, hører professor Albertario, tidligere direktør i det italienske ministerium for landbrug og forstvæsen, hvis område blandt andet omfattede spørgsmål om sukkerimport og licitationer og derfor er særlig egnet til at bedømme de formål, de italienske offentlige myndigheder har forfulgt.
bb) Vedrørende den anden undtagelse efter artikel 2 i forordning nr. 26 (traktatens artikel 85's uanvendelighed på aftaler osv. »som er nødvendige for at nå de i traktatens artikel 39 angivne mål«)
Générale Sucriére, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, Eridania
og
Industria degli Zuccheri
er af den opfattelse, at de nedennævnte to grunde, som er angivet i beslutningen (s. 43 v.sp.) til støtte for ikke at anvende denne undtagelse, er fejlagtig: »… den pågældende samordnede praksis [udgør] ikke en del af de i den fælles markedsordning fastsatte midler« til at sikre beskæftigelse og levestandard for Fællesskabets sukkerroe- og sukkerrør-dyrkere, og den »er … anvendt til et helt andet formål«. Selskabernes argumentation kan sammenfattes som følger:
Kommissionens betragtningsmåde fører til at afskære enhver mulighed for at anvende den pågældende undtagelse. Denne kan — som det i øvrigt fremgår af ordlyden af artikel 2 i forordning nr. 26 — faktisk kun anvendes over for praksis, som er uafhængig af de midler, som er nævnt i fællesskabsbestemmelserne; en indbyrdes afstemt praksis, der alene går ud på at anvende disse midler, har ikke nogen mening. Kommissionens opfattelse imødegås ligeledes af de eksempler, som opregnes i andet puntum i nævnte artikel 2 til fordel for visse aftaler m.v. mellem landmænd og landbrugssammenslutninger.
I den tredje betragtning til forordning nr. 26, som gentager en betragtning i traktatens artikel 42, hedder det, at bestemmelserne i artikel 85 kun kan finde anvendelse »i det omfang anvendelsen af disse regler ikke hæmmer de nationale ordninger af markederne for landbrugsvarer og ikke medfører fare for, at målene for den fælles landbrugspolitik ikke kan nås«. Det fremgår heraf, at de formål, som er omtalt i traktatens artikel 39, har forrang frem for hensynet til at sikre konkurrencen; denne forrang er ligeledes udgangspunktet for forordning nr. 1009/67 samt denne forordnings gennemførelse, da de indeholder konkurrencebegrænsende bestemmelser.
I modsætning til det, der er tilfældet for andre økonomiske sektorer, sigter de bestemmelser, som gælder inden for landbrugsområdet, til at beskytte ikke blot forbrugeren, men også producenten.
Konkurrencen bør sikre, at forbrugerne får, ikke de lavest mulige priser, men »rimelige priser« (traktatens artikel 39, stk. 1, litra e). I øvrigt skulle den rimelige pris, som det indrømmes i beslutningen (s. 22, v.sp.), have været indikativprisén, en pris som aldrig blev opnået i de salg, det drejer sig om; enhver foranstaltning, der forpligtede producenterne til at sælge under denne pris, ville stride mod traktaten.
Selv om man gik ud fra — hvilket man ikke kan — at den italienske ordning åbnede mulighed for en konkurrence, som kunne få priserne til at falde, ville en sådan konkurrence stride mod formålene både med den italienske ordning og artikel 39. Den ville faktisk have ført til salg under indikativprisen og endda under interventionsprisen; efter meningen med fællesskabsreglerne burde den sidstnævnte pris imidlertid ubetinget nås, for at sukkerfabrikanterne kunne betale sukkerroedyrkerne den i disse regler fastsatte mindstepris.
Den italienske ordning og derigennem de anfægtede former for praksis havde til formål og følge at sikre beskæftigelsen og levestandarden for dyrkerne af sukkerroer og sukkerrør — et formål som navnlig er fremhævet i forordning nr. 1009/67 —, at stabilisere markedet, at garantere sikre og kontinuerlige forsyninger samt rimelige priser, der ikke faldt under den regionaliserede interventionspris og heller ikke oversteg det loft, som den italienske regering havde fastsat;
Industria degli Zuccheri
finder imidlertid, at de italienske forbrugere takket være de nævnte former for praksis betalte en pris, som — bortset fra en kort periode — kun gav sukkerindustrien »en indtægt, der var lig med eller endog mindre … end fælles-skabsminimum«. De nævnte former for praksis var nødvendige for at undgå »en forringelse af tilbudet« som følge af forpligtelsen til at fordele leverancerne af de mængder, som de italienske myndigheder anså for nødvendige, på en rationel måde.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
udtaler, at de undtagelser, det drejer sig om, bør ses i sammenhæng med den fælles markedsordning for sukker, som:
—
sigter mod at fjerne alle hindringer for sukkerhandelen inden for fællesmarkedet;
—
overlader det til virksomhederne selv at bestemme, om de vil benytte de garantier, som er fastsat i denne ordning eller ej;
—
med forbehold af bestemmelserne vedrørende mindsteprisen for sukkerroer og produktionskvoterne lader konkurrencen bestå.
ad 1., aa)
Det fremgår af traktatens artikler 43 og 45, at de fælles markedsordninger erstatter de nationale markedsordninger. Domstolen har udtalt, at det fra ikrafttrædelsen af en fælles markedsordning alene er Fællesskabet, der kan træffe afgørelse om en midlertidig opretholdelse af en hvil ken som helst ordning for de pågældende produkter (dom af 21. marts 1972, 82/71, Ministère public de la République italienne/SAIL, Recueil 1972-1, s. 119). Fællesskabet har ikke besluttet at opretholde den italienske ordning efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 1009/67; alene af den grund kan den nævnte ordning ikke betragtes som en national markedsordning.
I øvrigt fremgår det af traktatens artikler 39, 40 og 43, at tre betingelser skal være opfyldt for, at der foreligger en national markedsordning:
—
Den nationale ordning skal udgøre et regelkompleks vedrørende salg af et bestemt landbrugsprodukt i en medlemsstat.
—
Den nævnte ordning skal give garantier for beskæftigelsen og levestandarden for de pågældende producenter.
—
Hertil er det nødvendigt, at afsætningen af det indenlandske produkt og prisniveauets stabilitet beskyttes og sikres ikke blot mod forstyrrelser fra import, men også mod virkningerne af svingninger i den indenlandske produktion og efterspørgsel.
Den anden og tredje betingelse er ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde, da den italienske ordning ikke beskytter sukkerroeproducenterne mod de nævnte følger.
Dette gælder uafhængigt af, om den italienske ordning er forenelig med traktaten eller ej. Under alle omstændigheder danner den fælles markedsordning grundlaget for de mest afgørende træk i denne ordning.
Systemet med enhedspriser vedrører forbrugerprisen og ikke producentprisen. Prisen udgør således en garanti, som forbrugeren får gavn af, men ikke producenten.
Udligningsordningen vedrørende transportomkostningerne ophørte med at gælde fra og med 1968; det udligningssystem, der anvendes i øjeblikket, skyldes de italienske fabrikanters initiativ.
De italienske bestemmelser kræver ikke nødvendigvis en samling af tilbudet.
Den italienske ordning har ladet muligheden for konkurrence stå åben (se ovenfor, a) 2., 4.)).
Selv om man antog, at de italienske bestemmelser måtte karakteriseres som en national markedsordning, er den samordnede praksis, det drejer sig om, ikke nogen integrerende del heraf. Dertil er det ikke nok, at denne praksis er den nødvendige konsekvens af de nævnte bestemmelser (hvilket i øvrigt heller ikke er tilfældet), men det må kræves, at den er uomgængelig for, at de nævnte bestemmelser kan fungere, hvilken betingelse ikke er opfyldt. Kommissionen fremhæver navnlig, at de italienske virksomheder kunne have deltaget individuelt i licitationerne, og at den italienske ordning ikke i sig selv sikrer det italienske marked beskyttelse over for importen.
ad 1., bb)
Vedrørende den anden undtagelse, der er omtalt i forordning nr. 26, fremgår det af den tredje betragtning til forordning nr. 1009/67, at den kun er beregnet til at finde anvendelse i det omfang, anvendelsen af traktatens artikel 85 bringer gennemførelsen af formålene med den fælles landbrugspolitik i fare. De nødvendige midler for at nå disse mål er fastlagt ved forordning nr. 1009/67 og i gennemførelsesforordningerne. De omhandlede former for praksis er på ingen måde uomgængelige for at opnå de nævnte formål; da formålet med dem tværtimod var at begrænse konkurrencen, var de i strid med disse formål.
Det er ukorrekt at antage, at den af Kommissionen hævdede opfattelse afskærer enhver mulighed for at anvende den omhandlede undtagelse. Kommissionen opregner visse tilfælde, hvor undtagelsen kan anvendes.
Argumentationen vedrørende de priser, som de pågældende har solgt til i Italien, tager ikke hensyn til karakteren af den påtalte overtrædelse. Beslutningen omtaler ikke de konsekvenser, som den samordnede praksis kunne få for priserne; den omtaler samordningen til beskyttelse af det italienske marked. I øvrigt har markedsprisen, som ligger lidt over interventionsprisen, vist sig at være indbringende, hvilket fremgår af sagsøgernes egne redegørelser.
Sagsøgerne har forgæves forsøgt at påvise, at de anfægtede former for praksis har haft til formål at opretholde priserne i Italien på niveauet for den regionaliserede interventionspris. Fællesskabsordningen danner selv det afgørende grundlag for de garantier, som gælder for de italienske sukkerroe-og sukkerrørfabrikanter.
3. Sammenfatning af replikkerne
Indledende bemœrkninger
Eridania
og
Industria degli Zuccheri
udleder af traktatens artikler 42 og 43, stk. 2 og 3, at denne knytter en snæver forbindelse mellem gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik og anvendelsen af konkurrencereglerne, således at udvidelsen af disse til landbrugssektoren bør ske samtidig med vedtagelse af landbrugspolitiske foranstaltninger, herunder særlig vedtagelsen af grundforordninger inden for de forskellige landbrugssektorer. Uden sådanne foranstaltninger og navnlig uden en erstatning for de nationale markedsordninger kan Rådet ikke påbyde konkurrencereglerne anvendt. Denne betragtningsmåde bekræftes i traktatens artikel 38, stk. 4.
Under disse betingelser strider den omstændighed, at Rådet i 1962 vedtog forordning nr. 26 på et tidspunkt, da der endnu ikke var oprettet nogen fælles markedsordning for størstedelen af landbrugsprodukterne, mod princippet om afhængigheden mellem indførelse af den fælles landbrugspolitik og konkurrencereglernes anvendelse på landbrugssektoren, et princip der følger af de citerede bestemmelser. Af denne grund bør forordning nr. 26 erklæres uanvendelig i henhold til traktatens artikel 184.
Det kan ikke indvendes, at den mangel, som ugyldigheden af forordning nr. 26 oprindeligt førte med sig, blev genoprettet ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 1009/67, da denne ikke oprettede nogen fælles markedsordning for sukker.
—
Forordningen indførte foruden en endelig ordning, en overgangsordning, som skulle forblive i kraft indtil 1. juli 1975. Denne overgangsordning begrænsede i betydelig grad den fri samhandel inden for Fællesskabet. Navnlig sigtede systemet med kvoter og de særlige bestemmelser, som blev vedtaget for Italien, mod at få fastslået de mængder, som blev produceret af hver enkelt stat og inden for denne stat af hver enkel virksomhed, og således at modvirke en udvidelse af sukkerroe-og sukkerproduktionen. Alle disse bestemmelser var i det væsentlige beregnet til, i det mindste i et vist omfang, at holde de forskellige nationale markeder adskilt.
—
Som det fremgår af traktatens artikel 43, stk. 3, litra b), kan en sådan ordning kun betragtes som en fælles markedsordning, hvis den »sikrer samhandelen inden for Fællesskabet betingelser svarende til dem, der gælder på et nationalt marked«. Imidlertid forhindrer de ovenfor nævnte begrænsninger vedrørende samhandelen med sukker inden for Fællesskabet, at man kan tale om et enhedsmarked på hele Fællesskabets område i den periode, hvor overgangsreglerne i forordning nr. 1009/67 er gældende. Dette bekræftes af den omstændighed, at der i Italien findes en national markedsordning for sukker (se nedenfor, ad 1., aa)) samt af den nævnte forordnings artikel 22, som efter at have udtalt, at den i artiklerne 23-33 omhandlede ordning er en overgangsordning, bestemmer, at den endelige ordning »ikke [må] indebære nogen forskelsbehandling af producenterne inden for Fællesskabet«; af denne bestemmelse fremgår det således, at en sådan forskelsbehandling følger af de ovenfor nævnte overgangsbestemmelser. I henhold til traktatens artikel 40, stk. 2 »bør« den i denne aritkel omtalte fælles ordning imidlertid »udelukke enhver form for forskelsbehandling af Fællesskabets producenter eller forbrugere«.
Herefter kan Fællesskabets konkurrenceregler ikke finde anvendelse i overgangsperioden.
Cavarzere
fremlægger betragtninger, som i vidt omfang falder sammen med de ovennævnte, idet selskabet til støtte citerer talrige uddrag fra Domstolens retspraksis, generaladvokaternes forslag til afgørelse og udtalelser fra Kommissionen eller dens medlemmer. Det fremhæves navnlig, at iværksættelsen af den fælles politik inden for sukkerområdet blev udsat til 1975, således at der indtil da ikke bestod noget fælles marked inden for dette område.
ad 1., aa)
Replikkerne fra sagsøgerne
Générale Sucrière, Say, Béghin, Sucres et Denrées, Eridania
og
Industria degli Zuccheri
kan sammenfattes således:
I henhold til den ottende betragtning i forordning nr. 1009/67 »[indebærer] virkeliggørelsen af et enhedsmarked for sukker … afskaffelse af alle hindringer ved Fællesskabets indre grænser i forbindelse med de pågældende varers fri bevægelighed«. Der, hvor der findes sådanne hindringer, foreligger der følgelig ikke noget enhedsmarked men et særskilt marked, hvis organisation er anderledes end den fælles ordning og derfor må anses som en national markedsordning. Under disse omstændigheder er det væsentligt, om den italienske ordning tillader varernes fri bevægelighed eller ej, og om den som følge heraf er forenelig med fællesskabsretten eller ej.
Argumentet om, at Fællesskabet ikke har besluttet at »opretholde« den italienske ordning, fører ingen vegne, da næsten alle de bestemmelser, som denne ordning omfatter, først blev vedtaget efter 1. juli 1968.
Kommissionen anfører med urette, at denne ordning er blevet uden genstand som følge af gennemførelsen af den fælles ordning. CIP's anordning nr. 1195 sigter på »gradvis at integrere den italienske sukkerindustri i Fællesskabet«, hvilket viser, at den fælles ordning endnu ikke er blevet iværksat i Italien; det bekræftes i øvrigt i selve forordning nr. 1009/67, at det endelige mål endnu ikke er nået. Når fællesskabsmyndighederne har ladet den italienske ordning bestå, kan dette kun skyldes, at denne er betragtet som en national markedsordning — eller i det mindste som en ordning med tilsvarende betydning som en sådan ordning —, der midlertidigt er nødvendig.
Ertdania
og
Industria degli Zuccheri
bemærker, at forordning nr. 1009/67 efter deres opfattelse ikke har indført nogen fælles markedsordning (se ovenfor, indledende betragtninger), og at den derfor må lade muligheden for nationale ordninger stå åben. I øvrigt følger det af traktatens artikel 43, stk. 3, at en fælles ordning kan, men ikke skal erstatte nationale ordninger.
Domstolens dom af 21. marts 1972 kan ikke støtte Kommissionen. Det fremgår faktisk heraf, at en national markedsordning kan eksistere sideløbende med en fælles markedsordning. Det udtales i dommen, at det fra det øjeblik, hvor en sådan fælles markedsordning er trådt i kraft, »alene [påhviler] fællesskabsmyndigdighedeme at afgøre, om nationale ordninger, interventions-eller kontrolsystemer for de pågældende produkter skal opretholdes«. Dette beviser, at de to ordninger kan eksistere side om side i ubegrænset tid, medmindre fællesskabsmyndighederne bestemmer andet. Det udtales ikke i dommen og følger heller ikke af den, at opretholdelsen af en national markedsordning kræver en udtrykkelig beslutning fra Fællesskabet.
Den italienske ordning opfylder klart de tre betingelser, som skal være opfyldt ef ter Kommissionens opfattelse for, at der kan være tale om en national markedsordning:
—
Den omfatter en samling begrænsede regler, som er særlige for Italien, og som er bindende.
—
Den begrænser importen og den indenlandske efterspørgsel i forhold til den nationale produktion for at beskytte de italienske sukkerroefabrikanter.
—
Provenuet af »sovrapprezzoen« bliver benyttet til støtteordninger, som for størstedelen kommer disse fabrikanter til gode.
Det kan ikke bestrides, at indførelsen af en enhedspris og af maksimale forbrugerpriser udgør en garanti for levestandarden og beskæftigelsen for sukkeroeproducenter og -forarbejdere. Denne ordning kan ikke isoleres fra andre foranstaltninger truffet af de italienske myndigheder, navnlig ikke fra licitationssystemet. Dette skal ikke blot opretholde den nationale produktion samt det italienske markeds regelmæssige forsyning og derigennem indirekte garantere levestandarden og beskæftigelsen for sukkerroeproducenter og -forarbejdere, men skal desuden direkte yde støtte til plantageejere og forarbejdere. Enhedsprisen til forbrug beskytter disse forretningsdrivende mod markedets svingninger, tillader dem at udarbejde planer og hindrer, at de bliver ufordelagtigt behandlet på grund af deres geografiske placering. I øvrigt garanterer systemet en passende levestandard for landbrugsbefolkningen og muliggør en stabilisering af markedet.
I denne sammenhæng bør det nævnes, at den pågældende ordning:
—
sikrer sukkerroefabnkanterne mindstepriser, som ligger over dem, som anvendes i de andre medlemsstater, fordi der gjaldt en højere interventionspris, og fordi den italienske regering har været bemyndiget til at yde støtte;
—
sikrede afsætningen af den indenlandske produktion gennem udligningsafgiften på 3,6 % (lov nr. 570 af 31. juli 1954), anvendt på importeret sukker indtil 1. januar 1973 samt gennem licitationssystemet, som gør det muligt at kontrollere og begrænse importen for at forhindre, at de køb, som foretages i udlandet under normale markedsvilkår, skaber forstyrrelse på det nationale marked.
Det er ikke afgørende, om de vigtigste af de regler, der gælder for det italienske marked, er dem, som dækkes af fællesskabsbestemmelserne. Domstolen har i sin dom af 13. november 1964 (de forenede sager 90 og 91/63, Kommissionen/ Luxembourg og Belgien, Recueil 1964, s. 1223) udtalt, at en national markedsordning består i »en samling retlige ordninger og bestemmelser, ved hjælp af hvilke de kompetente myndigheder søger at kontrollere og regulere markedet«. Et sådant system kan udmærket omfatte fællesskabsregler, som kun finder anvendelse over for en bestemt medlemsstat, samt nationale regler; dette gælder så meget mere, når de nationale regler, som i det foreliggende tilfælde, går forud for fællesskabsreglerne og sammen med disse bidrager til at isolere det pågældende marked.
Sucres et Denrées
tilføjer, at det ikke er nødvendigt for, at man kan tale om, at der foreligger en national markedsordning, at fællesskabsreglerne og de nationale regler er indbyrdes uforenelige.
Ordningerne i henholdsvis Fællesskabet og Italien har samme formål, nemlig at regulere handelen med og prisen på sukker ved en række bestemmelser, der indebærer en beskyttelse ved grænserne. Det er således ulogisk at tillægge den ene og frakende den anden karakter af en markedsordning.
Det er ikke omfanget af de omhandlede bestemmelser men deres natur og virkning, som karakteriserer ordningen som en national markedsordning.
For så vidt navnlig angår de støtteordninger, som fællesskabsordningen har tilladt, må man ikke glemme, at det er overladt den italienske regerings fri skøn, om der skal ydes støtte eller ej.
Når Kommissionen understreger, at det italienske system for ensartede priser vedrører forbrugerpriserne og ikke produktionspriserne, overser den, at ensartetheden i de førstnævnte priser slår igennem til de sidstnævnte.
Den omstændighed, at udligningen af transportomkostningerne i øjeblikket sker på de italienske fabrikanters initiativ, udelukker ikke, at den skal tages i betragtning ved bedømmelsen af, om der foreligger en national markedsordning, især fordi den blev gennemført med den italienske regerings stiltiende samtykke.
De anfægtede former for praksis var nødvendige for, at det italienske system kunne fungere. Men dette er ikke engang afgørende. For at en praksis skal blive en integrerende del af en national markedsordning, er det nødvendigt, at den enten »godkendes« af den omhandlede stat, eller at der består en umiddelbar årsagssammenhæng mellem ordningen og den omhandlede praksis. Det er urealistisk yderligere at kræve, at denne praksis er uomgængelig nødvendig for ordningens virke, da denne under alle omstændigheder reguleres af de offentlige myndigheder. I det foreliggende tilfælde følger det af nedennævnte forhold, at disse former for praksis er uomgængelig nødvendige eller i det mindste, at der er årsagssammenhæng mellem dem og den italienske ordning:
—
Denne ordning har til formål og følge at samle efterspørgslen; den uundgåelige følge heraf er den samling af tilbudene, som de italienske myndigheder har godkendt eller endog fremmet.
—
For at kunne deltage i licitationerne og overholde de salgspriser, som er foreskrevet for det nationale marked, skulle fabrikant-importørerne råde over faste tilbud til en rimelig pris fra de udenlandske fabrikanter. Det var således nødvendigt at forhandle om store mængder og tilbyde en nedsættelse af »sovrapprezzo«, som kunne dække forskellen mellem prisen på importeret sukker og salgsprisen på det nationale marked. Overensstemmelsen mellem de nedsættelser, som blev tilbudt, blev nødvendige, fordi Ccz fastlagde en »prezzo congruo«, der giver importøren en ret ringe gevistmargen.
—
Salgene fra fabrikant til fabrikant blev bestemt efter størrelsen af de mængder, der blev udliciteret, og de finansielle garantier, der skulle ydes.
—
I overensstemmelse med de italienske myndigheders ønsker skulle sukkerprisen i Italien være ens og uforanderlig. Sukkeret skulle således placeres hos et begrænset antal store virksomheder, der handlede som en helhed og efter samme retningslinjer; hertil svarer licitationssystemet med en centralisering af efterspørgslen, som sker i alle fabrikanters navn ved en enkelt mellemhandler.
—
Videresalg af sukker på identiske vilkår var blot følgen af den strenge ordning, som blev pålagt fabrikanterne.
—
Den såkaldte »ICE«-afgift påhvilede sukker solgt til grossister med 5 %, mens satsen ved salg til forarbejderne udgjorde 2,3 %. Den italienske lovgivning begunstigede således den funktion som handlende, som de italienske fabrikanter traditionelt varetog.
—
Det var en konsekvens af licitationssystemet, at der med kunderne blev indgået kontrakter, der muliggjorde en udskiftning af leverandøren. Denne klausul havde til formål at garantere fortsat forsyning navnlig af de små forarbejdere, som normalt fik forsyning uregelmæssigt og i begrænsede mængder hos sukkerfabrikanterne. Denne klausul var endda ønsket af forarbejderne, der var lidet interesseret i, hvor produktet kom fra; i øvrigt var den uomgængelig for fabrikanterne, der var tvunget til at foretage de lovede leverancer, selv i tilfælde af at de midlertidigt ikke havde tilstrækkelige mængder af produktet.
—
Enhedsbeløbet for transportomkostningerne var blevet nødvendigt, fordi der var pålagt en enhedspris på hele det italienske område; det udgør et af de elementer, Ccz benytter til fastsættelsen af »presso congruo«.
En vis mulighed for konkurrence var ikke uforenelig med eksistensen af en markedsordning; Kommissionen hævder selv, at den fælles markedsordning for sukker åbner mulighed for en vis konkurrence.
Cavarzere
udvikler lignende argumenter som de øvrige virksomheder. Det tilføjer, at man for at afgøre, om der foreligger en national markedsordning, må kontrollere, om der findes hindringer for varernes fri bevægelighed, og om den pågældende ordning sikrer tilsvarende vilkår for samhandelen som dem, der følger af fællesskabsordningen. Det må indrømmes, at anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceregler i det foreliggende tilfælde ikke påvirker den italienske ordnings virke for så vidt angår forsyningen af forarbejderne; men det forholder sig anderledes, for så vidt det drejer sig om forsyningen af forbrugerne samt dækningen af hele det nationale underskud. Med henblik herpå har sukkerfabrikkernes virksomhed været en integrerende del af den italienske ordning, fordi de har gjort det muligt at opnå gunstigere priser og således åbnet mulighed for at få tildelt de mængder, der blev givet i licitation.
At de anfægtede former for praksis er snævert forbundet med den italienske ordning, bekræftes i øvrigt af den dato, Kommissionen antager, de er indledt, idet denne dato falder sammen med indførelsen af det system, som tillader en nedsættelse af »sovrapprezzo« for importeret sukker.
Den interne prisstabilitet og den regelmæssige forsyning af alle regioner på halvøen er alene blevet sikret ved, at fabrikant-importørerne fik tildelt betydelige mængder og ikke ved den import, som blev foretaget direkte af forarbejderne.
ad 1., bb)
RT
henholder sig til det, selskabet har anført i stævningen. De argumenter, som er udviklet af
Générale Sucrière, Say, Béghin, Sucres et Denrées, Eridania
og
Industria degli Zuccheri
kan sammenfattes således:
Påstanden om, at de anfægtede former for praksis ikke har sigte på at garantere producenternes beskæftigelse og levestandard, kan vanskeligt forenes med principperne i fællesskabsordningen, således som Kommissionen selv har fortolket dem, og navnlig ikke med den omstændighed, at interventionsprisen — som de anvendte priser altid har ligget tæt op ad, og som de undertiden har ligget under — er grundlaget for mindsteprisen for roer.
Det følger af traktatens artikel 42 og betragtningerne til forordning nr. 26, at formålene i traktatens artikel 39 lægger en hovedvægt på hensynet til at sikre konkurrencen.
Det fremgår af traktatens artikel 40, stk. 3, at den fælles ordning for landbrugsvarer ikke nødvendigvis skal omfatte alle foranstaltninger, som er nødvendige for at nå de i artikel 39 fastsatte mål. Da gennemførelsen af den fælles politik således ikke nødvendigvis er identisk med forfølgelsen af alle disse mål, må der henvises direkte til de mål, som er nævnt i artikel 39, og ikke til institutionernes retsakter, hvis man skal afgøre, om en praksis er nødvendig for at na disse mål. I det foreliggende tilfælde er det for eksempel tvivlsomt, om det ved forordning nr. 1009/67 tilstræbes at øge landbrugets produktivitet. Det er muligt, at aftaler eller former for praksis, som forfølger visse af de formål, der er angivet i artikel 39, alligevel ikke er i overensstemmelse med de principper, som følger af de fællesskabsforordninger, som indfører den fælles po litik, da disse sigter mod forskellige mål. Man kan ligeledes forestille sig, at visse af de pågældende mål lettere kan nås ved aftaler eller ved samordnet praksis. I det foreliggende tilfælde har de anfægtede handlinger været nødvendige for at nå i det mindste to af de formål, som er opregnet i artikel 39; nemlig stabilisering af markederne (se ovenfor, ad 1. aa) og sikring af forsyningerne; dette er opnået ved, at der i salgskontrakterne er blevet optaget en klausul, som har gjort det muligt at lade en anden fabrikant foretage en del af leverancerne, og ved en samordning med henblik på køb af de mængder, som var nødvendige for at tilfredsstille det indenlandske behov.
Når de priser, som er anvendt på det italienske marked, — som Kommissionen har understreget det — ikke er genstand for det foreliggende klagepunkt, følger det heraf, at Kommissionen »in abstracto« bedømmer den konkurrence som, uafhængigt af de heraf følgende konsekvenser, burde være foregået på det nævnte marked. Når traktaten har forbudt former for praksis, som begrænser konkurrencen, er dette imidlertid sket for at tvinge virksomhederne til at sælge billigere. Hvis man indrømmer, at den anfægtede adfærd ikke har haft nogen virkning på prisniveauet i Italien, så er konsekvensen heraf, at den italienske ordning ikke tillader nogen virkelig konkurrence.
4. Sammendrag af duplikkerne
ad 3., indledende betragtninger
Kommissionen
svarer, at det strider mod ordlyden og ånden i traktatens artikel 42 at betragte konkurrencereglerne på den ene side og den fælles landbrugspolitik, herunder den fælles ordning for landbrugsvarer, på den anden side som to selvstændige problemkomplekser. Tværtimod gør denne bestemmelse anvendelsen af konkurrencereglerne til et led i den fælles landbrugspolitik. Det følger heraf, at enhver diskussion om, hvorvidt anvendelsen af disse regler bør gå forud for, følge eller ledsage indførelsen af den fælles landbrugspolitik, er barseret på uholdbare præmisser. Rådet har med rette allerede i 1962 kunnet antage, at »visse konkurrenceregler skal have gyldighed allerede nu, hvad angår produktion af og handel med landbrugsprodukter, med henblik på at fjerne den praksis, der er i modstrid med det fælles markeds grundsætninger og til skade for virkeliggørelsen af de mål, der er angivet i traktatens artikel 39 og med henblik på at forene de nødvendige faktorer til senere at fastlægge en konkurrenceordning, der er tilpasset den fælles landbrugspolitiks udvikling« (forordning nr. 26, 2. betragtning).
Den ordning, som blev indført ved forordning nr. 1009/67, udgør afgjort en fælles markedsordning for sukker. Selv om denne ordning midlertidigt lader visse hindringer for den fulde gennemførelse af et enhedsmarked bestå, kræver traktatens artikler 39 ff imidlertid ikke, at enhedsmarkedet skal være fuldt gennemført, for at man kan tale om en fælles markedsordning. Tværtimod bestemmer artikel 39 udtrykkeligt, at der »ved udarbejdelsen af den fælles landbrugspolitik … tages … hensyn til … nødvendigheden af, at ønskelige tilpasninger gennemføres gradvis …«. — Endvidere er den overgangsperiode, som blev indført ved forordning nr. 1009/67, ikke »diskriminerende«. I det omfang der i denne forordning tages forbehold for en forskellig behandling af forskellige situationer, er denne sondring, langt fra at være vilkårlig, begrundet i den omstændighed, at disse situationer ikke er indbyrdes sammenlignelige. — Endelig må den mulighed, der er overladt Italien til — inden for de grænser, som er fastsat i forordning nr. 1009/67 — at yde støtte, bedømmes ud fra synsvinklen om gradvis tilpasning til et enhedsmarked.
ad 1., aa)
Selv om det må indrømmes, at visse bestemmelser i den italienske ordning kunne udgøre en hindring for samhandelen inden for Fællesskabet, mener
Kom missionen
ikke, at det dermed er bevist, at der foreligger en national markedsordning.
Det følger af traktatens artikel 43, stk. 3, at den fælles markedsordning må antages at have afløst de nationale markedsordninger, når de betingelser, der er opregnet i stk. 3, litra a) og b) er opfyldt. Dette er tilfældet her. Som følge heraf kan den italienske ordning ikke betragtes som en national markedsordning; i alle tilfælde har Kommissionen ikke anerkendt den som sådan. Selv om Kommissionen så sig tilskyndet til at anlægge sag mod den italienske stat i henhold til traktatens artikel 169, ville der ikke heraf følge nogen sådan anerkendelse.
Det er ukorrekt, at den fælles markedsordning for sukker og den italienske ordning forfølger samme formål. Denne opfattelse er i øvrigt i modstrid med udtalelserne fra visse sagsøgere, ifølge hvilke den nævnte ordning er uforenelig med fællesskabsretten.
Den omstændighed, at der ikke foreligger nogen national markedsordning, følger ligeledes af det forhold, at Italien har begunstiget import af sukker fra Fællesskabet, skønt dette land havde haft al grund til at få forsyninger fra verdensmarkedet, hvor sukkerprisen i det pågældende tidsrum lå betydeligt under prisen inden for Fællesskabet.
Sagsøgerne kan heller ikke argumentere ud fra indførelsen af »sovrapprezzoen«, da denne i store træk har begunstiget og ikke forhindret importen.
De garantier, der er fastsat til fordel for de italienske sukkerroedyrkeres beskæftigelse og levestandard (den højere regionaliserede interventionspris; støtte), er begrundet i fællesskabsbestemmelserne og udgør således en del af den fælles markedsordning.
Kommissionen gentager som sin opfattelse, at der kun foreligger en national markedsordning, hvis det pågældende system også sigter på at beskytte afsætningen af den indenlandske produktion og at sikre et stabilt prisniveau mod følgerne af svingninger i den indenlandske produktion eller efterspørgsel. Imidlertid er der af grunde, som Kommissionen nærmere redegør for, ikke noget af de elementer ved den italienske ordning, som sagsøgerne opregner, der opfylder denne betingelse.
I alle tilfælde udgør de anfægtede former for praksis ikke nogen »integrerende del« af den italienske ordning, fordi det kan ikke hævdes, at der uden disse former for praksis ikke ville være sket nogen sukker-eksport til Italien. Sagsøgerne overser i øvrigt, at den nævnte ordning i alle tilfælde ikke omhandlede en samling af tilbudene, som »lå helt uden for denne ordnings virkefelt«. — Endvidere har sagsøgerne, mens det var den italienske lovgivers tanke med licitationssystemet at skabe en »kamp mellem konkurrenter«, netop skabt en »enhedsfront af ikke-konkurrenter«. — Endelig er det uforståeligt, hvorfor videresalget af importeret sukker på identiske vilkår — vilkår som i øvrigt var særligt ufordelagtige for køberne og forbrugerne — skulle udgøre et uomgængeligt nødvendigt led i et system med faste forbrugerpriser.
ad 1., bb)
Målene i traktatens artikel 39 kunne alene nås gennem bestemmelserne i fællesskabsordningen, som gav de nødvendige garantier for sukkerroedyrkernes beskæftigelse og levestandard. De omhandlede former for praksis stred mod disse formål: de gik ud på en afskærmning af markederne, på at gøre forarbejdernes forsyning vanskeligere, på at begrænse konkurrencen og på at forhøje priserne.
Det kan vanskeligt hævdes, at man går imod retningslinjerne i artikel 39, hvis konkurrencen benyttes til at opretholde salgspriser, der ligger under indikativprisen. Når sukkerprisen siden den fælles markedsordnings ikrafttræden altid har ligget under indikativprisen, skyldes det, at der findes overskud i Fællesskabet, og det skyldes ikke anvendelsen af traktatens konkurrenceregler, som første gang, nemlig ved den anfægtede beslutning, er blevet anvendt mere end 4 år efter denne ikrafttræden.
5. Diskussion mellem intervenienten og parterne i hovedsagen
Union —
og følgelig
sagsøgerne i hovedsagen
— tager i deres svar til Union's processkrift kun stilling til muligheden for at anvende den første af de to undtagelser, som er nævnt i forordning nr. 26 (se ovenfor 1., aa) og de tilsvarende afsnit i kapitlerne 2.-4.).
Union
gentager i det væsentlige Kommissionens argumentation. Desuden redegør den nærmere for de forhold, som skulle vise, at den italienske ordning strider mod traktaten (for så vidt angår redegørelserne fra Union og sagsøgerne i hovedsagen om dette punkt, se ovenfor a. 5.), ad 1.), aa) og ccc)). Den tilføjer, at forordning nr. 26 ikke kan fortolkes således, at den tillader karteller, som støtter sig på en rækker ulovlige nationale foranstaltninger.
Générale Sucrière, Say
og
Sucres et Denrées
gør gældende, at de argumenter, som Union med rette bruger til at påvise, at det italienske system er ulovligt, samtidig viser, at dette system udgør en national markedsordning, som kan være uomgængeligt nødvendig alt efter de lokale omstændigheder. Det forhold, at Kommissionen ikke har indledt den fremgangsmåde, som er nævnt i traktatens artikel 69, mod Italien, svarer til en stiltiende opretholdelse af den nævnte ordning.
Cavarzere
nævner, at eksistensen og karakteren af den italienske ordning, navnlig for så vidt angår kontingenteringen af importen og systemet med støtteordning, viser, at forordning nr. 1009/67 ikke virkelig har oprettet en fælles markedsordning for sukker.
Industria degli Zuccheri
udtaler, at den italienske regering »med hjemmel i artikel 34 i forordning nr. 1009/67« har ment at kunne opretholde »en lovgivning, som har tilsvarende virkning som en markedsordning, uanset hvordan man vil definere denne«. — Det følger af betragtningerne til de anordninger, der er udstedt af CIP, at de italienske myndigheder bestræbte sig på at adskille det italienske marked fra fællesmarkedet, med andre ord under overgangsperioden at forhindre de virkninger, som kunne indtræde, hvis importen ikke var blevet kontingenteret eller underlagt licitationer.
Ved artikel 34 i forordning nr. 1009/67 er der givet bemyndigelse til en national markedsordning eller en tilsvarende ordning. For at kunne tale om, at der eksisterer en national markedsordning, er det tilstrækkeligt, at de nationale myndigheder på markedet for et bestemt produkt udøver beføjelser, som kan afskære dette marked fra markedet i de andre af Fællesskabets lande. Det har ringe betydning, om disse beføjelser udelukkende har hjemmel i fællesskabsregler, eller om de også har hjemmel i nationale regler. Det har udelukkende været formålet med forordning nr. 1009/67 at
forberede
iværksættelsen af en fælles ordning efter overgangsperioden. Den italienske ordning tillader ikke varernes fri bevægelighed. Dette er imidlertid ifølge artikel 43, stk. 3 den nødvendige betingelse for en fælles markedsordning.
Eridania
understreger navnlig, at begrebet »national markedsordning« i henhold til traktaten og forordning nr. 26 snarere betegner et økonomisk end et juridisk fænomen. Om dette fænomen foreligger, er uafhængigt af, om de foranstaltninger, det drejer sig om, er uforenelige eller ej med fællesskabsordningen.
2. Vedrørende klagepunktet om samordningen til beskyttelse af det nederlandske marked; vedrører SU, CSM, RT og Pfeifer & Langen
A — Indledende søgsmålsgrund: Det forhold, at SU før den 2. januar 1971 ikke eksisterede som en virksomhed i den i artiklerne 85 og 86 forudsatte betydning
a) Sammendrag af stavningen
SU
udtaler, at det først begyndte sin virksomhed efter den 2. januar 1971, efter at det var blevet oprettet den 16. juli 1970, og at det derfor ikke havde kunnet begå overtrædelser »fra produktionsåret 1968-69«.
Der fandtes ganske vist et selskab »Cooperatieve Vereniging Suiker Unie«, der blev oprettet den 12. august 1966 af sukkerproduktionskooperativer, og som havde til opgave at koordinere medlemmernes virksomhed, men overlod dem selv at sælge deres produkter. Dette selskab blev imidlertid opløst den 1. juni 1971 efter den 16. juli 1970 at have ændret sit navn til »Suiker Unie Beheer« og efter at have afsluttet sine aktiviteter den 2. januar 1971. SU har hverken overtaget forretning eller formue, da »Suiker Unie Beheer« ikke rådede over nogen af delene. I øvrigt er en generel overdragelse af et handelsforetagende ukendt i nederlandsk ret.
Ved at pålægge SU en bøde har Kommissionen således overtrådt Rådets forordning nr. 17, navnlig artikel 15, stk. 2.
b) Sammenfatning af svarskriftet
Kommissionen svarer, at årsrapporten fra Cooperative Vereniging Suiker Unie Beheer UA. fra 1969-70 indeholder følgende afsnit:
»Suiker Unies bestyrelse forelægger Dem herved sin og direktionens rapport for en periode på 15 måneder, fra den 1. oktober 1969 til 31. december 1970 inkl. Denne periode omfatter den sidste fase af den fusion, som er sket mellem fire sukkerkooperativer i Nederlandene. I 1966 gjorde disse selskaber andelsselskabet Suiker Unie til det vigtigste kooperative selskab. På dette indledende statium forblev sukkerroedyrkerne medlemmer af et eller flere af de tilsluttede kooperativer. Det endelige formål, som er offentligt, består i inden et antal forud fastsatte ar at erstatte det vigtigste kooperativ af et kooperativt selskab, hvor sukkerroedyrkerne som personlige medlemmer bliver umiddelbare andelshavere. Dette formål har kunnet gennemføres inden for rapportens referenceperiode. Det ledende andelsselskab Suiker Unie har ændret sit navn til Cooperative Vereniging Suiker Unie Beheer UA.«.
I en rapport fra Cooperative Vereniging Suiker U.A. hedder det:
»Den foreliggende rapport vedrører det første regnskabsår for »Cooperative Vereniging Suiker Unie UA.«, som blev grundlagt i Rotterdam den 16. juli 1970; den vedrører perioden fra 16. juli 1970 til 30. juni 1971 inkl. I denne periode har Suiker Unie på grund af et tilbud om ændring af andele erhvervet alle andelene fra de sammenslutninger, som var sammensluttet i Cooperative Vereniging Suiker Unie UA. Disse selskaber blev likvideret den 31. december 1970 og har ved notarialakt af 28. maj 1971 overført alle deres aktiver og passiver til Suiker Unie. Den fusion af sukkerkooperativer, der blev påbegyndt i 1966, er således blevet afsluttet.«
I månedsbladet »Suiker Unie« blev denne situation beskrevet således: »Det kooperative selskab Suiker Unie har overtaget alle rettigheder og forpligtelser fra de fire kooperative selskaber fra den 1. januar 1971.«
Betegnelsen »Suiker Unie« har således til stadighed omfattet de samme virksomheder. Disse blev i et stort omfang ledet af de samme personer og havde hjemsted på samme adresse. Ændringen af den juridiske form kan ikke fritage SU for ansvaret for de handlinger, som dens forgænger, dvs. Suiker Unie Beheer U.A., har foretaget.
c) Sammendrag af replikken
SU
bemærker, at der i beslutningen, hvor der tales om, at selskabet har foretaget de anfægtede former for adfærd, opereres med fejlagtige faktiske forhold, og at beslutningen anvender en begrundelse, der i det mindste er utilstrækkelig. Det er fejlagtigt at anse »Suiker Unie Beheer« som sagsøgerens retlige forgænger.
Selv om SU havde overtaget alle rettigheder og forpligtelser fra »Suiker Unie Beheer«, ville den alligevel ikke være ansvarlig for sidstnævntes handlinger. For de forpligtelser, som beslutningen pålægger, er nemlig ikke pålagt »Suiker Unie Beheer«, før dette selskab endeligt blev likvideret, men er pålagt SU direkte.
d) Sammendrag af duplikken
Kommissionen
hævder, at fællesskabsretten bygger på de økonomiske realiteter; de successive ændringer i den juridiske opbygning af de virksomheder, som er omfattet af den samordede praksis, kan således ikke spille nogen rolle for sagen.
B — Søgsmålsgrund vedrørende form og procedure
a) SU, CSM og Pfeifer & Langen: Krankelse af princippet om »fair trial« (rimelig sagsbehandling) på grund af for tidlige offentliggørelser
1. Sammendrag af stavningerne
SU, CSM
og
Pfeifer & Langen
anklager Kommissionen for at have krænket princippet om »fair trial« ved at udsende offentlige meddelelser, som fik det til at se ud, som om det var bevist, at der var sket overtrædelse fra sagsøgernes side; dette skete endog på et tidspunkt, da disse endnu ikke havde kunnet tage stilling. CSM og Pfeifer & Langen understreger navnligt, at Kommissionen den 24. juli 1972 udsendte en pressemeddelelse, og at Borschette holdt en pressekonference, medens selskaberne først blev underrettet om klagepunkterne mod dem den 26. eller 27. juli. Som følge heraf har Kommissionen, da den vedtog sin beslutning, ikke længere været i stand til at bedømme de faktiske omstændigheder og sagsøgernes argumenter på helt upartisk made.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at udtalelserne til pressen ikke på nogen måde har øvet indflydelse på dens beslutninger, som er truffelt helt selvstændigt efter indgående studium af de fremførte argumenter. Den objektivitet, med hvilken beslutningen blev truffet, er påvist derved, at Kommissionen efter at have hørt de pågældende afstod fra at pålægge visse af dem bøder, og at den ændrede sin opfattelse på et afgørende punkt, nemlig vedrørende beviset for en samordnet praksis mellem alle sukkerfabrikanter inden for Fællesskabet.
3. Sammendrag af replikkerne
SU
mener, at det er urealistisk at antage, at de udtalelser, der blev afgivet over for pressen, ikke skulle have haft indflydelse på Kommissionens endelige beslutning.
CSM
understreger, at den meddelelse, Kommissionen sendte til pressen, ikke gjorde det muligt at se, at det drejede sig om en forløbig opfattelse, fordi den understregede, at sagen var »krystalklar«.
Pfeifer & Langen
tilføjer, at det i alle udviklede retssystemer er reglen, at dommeren ikke må offentliggøre noget som helst fra løbende sager, hvis ikke han vil løbe risikoen for at måtte træde tilbage på grund af inhabilitet.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
bekræfter, at den eneste væsentlige forskel mellem meddelelsen om klagepunkter og beslutningen er, at sidstnævnte ikke fastholder, at der har foreligget en samordnet praksis for hele Fællesskabets sukkerindustri, og nu går ud fra, at det kun er tilfældet for et begrænset antal grupper af fabrikanter.
Det af Pfeifer & Langen formulerede klagepunkt støttes i øvrigt ikke på væsentlige formelle mangler, men vedrører krænkelse af en retsregel, som sagsøgeren ikke har gjort sig den ulejlighed at præcisere nærmere.
b) SU, CSM og Pfeifer & Langen: for kort frist til at fremsatte bemærkninger
1. Sammendrag af stavningerne
SU, CSM
og
Pfeifer & Langen
gør gældende, at Kommissionen ved at fastsætte den i artikel 2, stk. 4 i forordning nr. 99/63 fastsatte frist til to måneder har krænket det princip, som er fastsat i denne forordnings artikel 11, og hvorefter der skal tages behørligt hensyn til den tid, der er nødvendig for de pågældende. Denne frist på 2 måneder var for kort, når henses til, at Kommissionen har anvendt 2-3 år til at gennemføre sin undersøgelse, og at fristen desuden delvis faldt sammen med ferieperioden. De af SU og CSM indgivne anmodninger om forlængelse blev ikke taget til følge.
SU
klager over, at Kommissionen i strid med anden betragtning til forordning nr. 99/63 i stedet for »hyppigt [at] være i forbindelse« med selskabet, ikke har hørt det før forkyndelsen af meddelelsen.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at en frist på 2 måneder var fuld tilstrækkelig, eftersom den administrative periode vedrørte sagsøgernes egen adfærd, som man kunne antage var dem bekendt. Den tid, der udkræves til at indhente det fornødne for at formulere klagepunkter over for et stort antal virksomheder, er meget længere end den, som udkræves for hver enkel virksomhed til at fremsætte bemærkninger vedrørende undersøgelsens resultater. CSM har i øvrigt haft en yderligere frist på tre uger til at forberede supplerende mundtlige bemærkninger.
3. Sammendrag af replikkerne
SU
ser i svaret fra Kommissionen et bevis på, at denne a priori har betragtet beskyldningen som godtgjort.
SU tilføjer, at meddelelsen efter sin egen ordlyd ikke blot vedrørte SU's egne handlinger, men også handlinger foretaget af »sukkerfabrikanter, sukkerforhandlere og sukkerforbrugere i EØF«, og at den yderligere omfattede 83 siders bag-grundmateriale, der ikke havde nogen forbindelse med SU's adfærd. I øvrigt overser Kommissionen ved sin argumentation det synspunkt, at sagsøgeren må have mulighed for at bestride Kommissions retsopfattelse.
CSM
mener, at Kommissions svar, hvorefter sagsøgerne burde kende deres egen adfærd, er ulogisk, når denne adfærd er omstridt.
4. Sammendrag af duplikken 40/73
Kommissionen
mener, at SU's klage om manglende tid er overdreven. SU s svar på fremstillingen af klagepunkterne afviger næppe kvalitativt eller kvantitativt fra det, sagsøgeren har gjort gældende under proceduren for Domstolen.
c) Pfeifer & Langen: Krankelse af retten til at blive hørt om sagens faktiske omstændigheder
1. Sammendrag af stavningen
Pfeifer & Langen
beklager sig over, at meddelelsen ikke klart har sondret mellem fremstillingen af faktiske omstændigheder og Kommissionens overvejelser, hvilket har forhindret det i at tage stilling i nødvendigt omfang til de faktiske omstændigheder, på hvilke Kommissionen har støttet sin tese. Som eksempel fremhæver selskabet følgende:
—
Kommissionen har hævdet (s. 103-104), at salgene fra Pfeifer & Langen var bestemt og koordineret af WCV, og at det var udlukket, at leveringer inden for Fællesskabet kunne finde sted uden sidstnævntes samtykke. Imidlertid støtter denne påstand sig ikke på nogen fastlslået kendsgerning: I virkeligheden var Pfeifer & Langens muligheder for eksport ikke på nogen måde begrænset.
—
Kommissionen har hævdet (s. 113), at fabrikanterne uden leverancer fra fabrikant til fabrikant ville afsætte deres produkter individuelt; afstandene udgjorde ikke nogen hindring, eftersom der hyppigt var mulighed for gunstige transporter (»returfragt«). Kommissionen har ikke (se beslutningen s. 36 v.sp.) bevist denne i øvrigt uholdbare påstand ved henvisning til faktiske omstændigheder.
Kommissionen har i beslutningen gentaget denne påstand i en endnu mere generel form uden at gå ind på sagsøgerens indvendinger.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer, at denne søgsmålsgrund i det væsentlige går ud på at bestride de faktiske omstændigheder, Kommissionen har lagt til grund, og at den for så vidt vedrører realiteten. Ifølge Domstolens retspraksis er Kommissionen ikke forpligtet til i begrundelsen for en beslutning at tage stilling til alle de pågældendes argumenter.
d) Pfeifer & Langen: Krankelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63
1. Sammendrag af stavningen
Pfeifer & Langen
gør gældende, at beslutningen indeholder klagepunkter mod selskabet, som ikke var meddelt det, og som således ikke gyldigt kunne rettes mod det. Det drejer sig om anklagen for også at have deltaget i en samordning med RT med henblik på at forhindre den fri konkurrence på det nederlandske marked.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer, at den i meddelelsen (s. 113) har betragtet leverancerne fra fabrikant til fabrikant som et indicium for en samordnet praksis. Pfeifer & Langen har således haft mulighed for at forsvare sig; Kommissionen har i øvrigt nævnt disse leverancer i sine skriftlige bemærkninger og vedlagt en oversigt herover.
3. Sammendrag af replikken
Pfeifer & Langen
svarer, at meddelelsen kun omtalte leverancerne fra fabrikant til fabrikant i generelle vendinger og for så vidt angår leverancerne til Nederlandene kun omtalte de af RT foretagne leverancer. Sagsøgeren har haft så meget mindre grund til at gå ud fra, at Kommissionen ville rette et klagepunkt mod selskabet vedrørende leverancerne til Limako, som det her drejede sig om en virksomhed, som, samtidig med at den var knyttet til en fabrikant, kun tog sig af eksport, og eftersom det pågældende sukker var beregnet til eksport til tredjelande.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
replicerer, at Pfeifer & Langen vidste, at Limako var et datterselskab af SU; det havde derfor ikke nogen grund til at antage, at sådanne leverancer ville blive påtalt over for RT, men ikke over for Pfeifer & Langen selv. Pfeifer & Langen har i øvrigt erkendt betydningen af disse leverancer, idet de er omtalt i selskabets skriftlige indlæg.
e) SU: Kommissionen har undladt at tage de af sagsøgeren anførte forhold i betragtning
1. Sammendrag af stavningen
Ifølge
SU
har Kommissionen overtrådt artikel 19, stk. 1 i forordning nr. 17 og artikel 1 i forordning nr. 99/63, eftersom kommissionsmedlem Borschette, som særlig beskæftiger sig med konkurrence, under en den 18. december 1972 afholdte pressekonference har udtalt, at ingen af de virksomheder, som er omfattet af afgørelsen, har gjort gældende, at Kommissionen har fastsat sukkerprisen efter aftale med det i det enkelte land kompetente ministerium. SU har imidlertid både i sit skriftlige svar og under høringen udtalt at dette netop var, hvad selskabet havde gjort gældende.
2. Sammendrag af svarskriftet og duplikken
Kommissionen
svarer, at de fejl, som måtte være begået i dets pressemeddelelser, ikke på nogen måde har påvirket gyldigheden af de senere formelle beslutninger. SU har godkendt referatet fra høringen af selskabet og kan således vanskeligt hævde ikke at have haft mulighed for at udtale sig.
f) SU: Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63
1. Sammendrag af stavningen
SU
henviser til beslutningens udtalelse om (s. 32, h.sp.), at den samordnede praksis »med hensyn til leverancerne pa det nederlandske marked … gik ud på, at nederlandske fabrikanter har aftaget sukker direkte fra belgiske og tyske fabrikanter, for derefter at sælge dette sukker til samme pris og på samme forretningsbetingelser som indenlandsk sukker«, og gør gældende, at Kommissionen således har lagt disse køb til grund, ikke som bevis på en samordnet praksis men som en overtrædelse i sig selv. Dette klagepunkt var ikke opregnet i meddelelsen, og Kommissionen har ved at benytte dette som begrundelse for sin beslutning overtrådt artikel 4 i forordning nr. 99/63.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer, at den i meddelelsen (se s. 48, 84, 112 ff) omtalte de pågældende leverancer, ligesom de i beslutningen anses som et indicium for, at der forelå en samordnet praksis.
3. Sammendrag af replikken
SU
replicerer, at der hverken på side 48 eller på side 84 i beslutningen er omtalt leverancer af tysk sukker.
På side 112 ff findes der kun en retlig bedømmelse af de tidligere omtalte faktiske omstændigheder. Der er i øvrigt hverken sket nogen henvisning til den samordnede praksis, som er lagt »de nederlandske fabrikanter« og den tyske fabrikant til last, eller til de beviser, som er fremført i beslutningen. I meddelelsen drejer 'det sig kun om leverancerne fra RT til SU, og leverancerne fra Pfeifer & Langen omtaltes ikke.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
svarer, at sagsøgerens bemærkninger ikke imødegår de udredninger, som findet på de fra meddelelsen om klagepunkter anførte sider.
g) Pfeifer & Langen: Krankelse af anerkendte principper om bevisførelse
1. Sammendrag af stavningen
Pfeifer & Langen
udtaler, at de omstændigheder, som er lagt til grund som indicium til støtte for klagepunkterne mod selskabet, efter al sandsynlighed kan henføres til andre årsager. Som følge heraf burde Kommissionen enten fortsætte sine undersøgelser eller standse fremgangsmåden. I det omfang Kommissionen har støttet sine betragtninger på skriftlige erklæringer, bør det fastslås, at disse hidrører fra personer, som næppe er i stand til at vidne om faktiske omstændigheder, men som udtaler deres opfattelse om begivenheder, som har fundet sted under deres fravær.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer, at den har måttet tage hensyn til de dokumenter, som forefandtes hos Export, fordi de direkte vedrørte adfærden hos de personer, som var inddraget i fremgangsmåden.
3. Sammendrag af replikken
Pfeifer & Langen
hævder, at Kommissionen som bevismiddel har anvendt formodninger udtalt af personer, som hverken har direkte eller indirekte kendskab til de faktiske omstændigheder, de udtaler sig om, og dermed uberettiget har vendt bevisbyrden om til skade for sag søgeren. I øvrigt vedrører disse formodninger end ikke Pfeifer & Langens adfærd.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
mener, at det foreliggende klagepunkt vedrører vurderingen af beviset, og at spørgsmålet bør diskuteres i forbindelse med sagens realitet.
h) SU og CSM: Vedtagelse af en enkelt beslutning på fire sprog
1. Sammendrag af stavningerne
SU
og
CSM
protesterer mod, at man har truffet en enkelt beslutning, som nødvendigvis indeholder en lang række faktiske omstændigheder og anklager, som slet ikke vedrører sagsøgerne. Sagsøgerne er hæmmet i deres forsvar, idet de ikke ved, hvilke punkter de skal tage stilling til.
SU tilføjer, at selskabet udover beslutningen udformet på nederlandsk har fået tilsendt beslutninger på tysk, fransk og italienske, hvilket er i strid med artikel 3 i forordning nr. 1.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at beslutningen særskilt har behandlet de forhold, som er lagt hvert firma til last, og at sagsøgernes stillingtagen viser, at disse ikke har haft besvær med at identificere de elementer, der vedrører dem.
Angående det sproglige aspekt er det tilstrækkeligt at bemærke, at SU har fået beslutningen forkyndt på nederlandsk.
3. Sammendrag af replikkerne
SU
understreger, at den nederlandske tekst ikke angiver, at det (i sagsøgerens tilfælde) er den eneste autentiske udgave, og selskabet fremlægger for Domstolen teksterne på de andre sprog med henblik på annullation af disse.
SU er af den opfattelse, at Kommissionen har »overskredet alle de grænser, man kan forestille sig for individets retsbeskyttelse mod forvaltningen« ved at vedtage en enkelt beslutning med det formål at underbygge sin argumentation, ifølge hvilken den europæiske sukkerindustri har iværksat én stor sammensværgelse for at omgå EØF-traktatens artikel 85.
CSM
fastholder, at der ikke i beslutningen er gjort rede for, hvilke argumenter der skal anses for afgørende vedrørende den anklage, som specielt er rettet mod CSM.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
fastholder; at den kendsgerning, at teksterne på de tre andre sprog er vedlagt, ikke på nogen måde berører gyldigheden af forkyndelsen af den nederlandske tekst.
De skriftlige indlæg fra CSM strider mod dette selskabs påstand om, at det ikke har været i stand til at udskille de klagepunkter, som vedrørte selskabet selv.
i) CSM og SU: Manglende eller utilstrækkelig begrundelse
1. Sammendrag af stavningerne
CSM
fremfører en særskilt søgsmålsgrund, som udtrykkeligt er støttet på overtrædelse og fejlagtig anvendelse af traktatens artikel 190, og hævder, at Kommissionen har undladt at begrunde beslutningen på en sådan måde, at Domstolen kunne udøve sin kontrolfunktion og det sagsøgende selskab forberede sit forsvar under fuldt kendskab til de faktiske omstændigheder, som blev påberåbt over for selskabet. Det er således for uklart at tale om, at »de nederlandske fabrikanter … ellers truede med …« (beslutningen s. 26, v.sp.), at: »samme fremgangsmåde blev også anvendt i produktionsåret 1971-72« (beslutningen s. 25 h.sp.) eller: »fra det følgende produktionsår (1970-71) har de nederlandske fabrikanter inddraget de nederlandske forhandlere i deres aftale med RT« (beslutningen s. 26, v.sp.). Flere steder nøjes Kommissionen med uklare udtalelser; f.eks. siger den ikke nærmere, af hvilken »handelskorrespondance« aftalen mellem de nederlandske fabrikanter og RT fremgår (beslutningen s. 32, h.sp.), og den citerer ikke et eneste konret tilfælde, skønt det hævdes, at CSM har nægtet at levere sukker til kunder, som har nedsat sig i »[sine] konkurrenters lande« (beslutningen s. 25, v.sp.).
Uden at henvise til traktatens artikel 190, stk. 2 vender
SU
sig ligeledes mod det, som det kalder en »anonym anklageteknik«, som fratager selskabet mulighed for at virkeligt forsvar. Det henviser til udtalelserne om, at »forhandlere og forarbejdningsindustri [klagede] over handelen mellem fællesskabslandene«, at der var konstateret »visse restriktive forholdsregler på de nationale markeder« (beslutningen s. 22, v. og h. sp.), samt at salgsprincipperne »i produktionsåret 1969-70 blev … [formuleret] mere generelt« og »der … ikke alene [var] tale om forholdet mellem visse medlemslande, men i almindelighed om samarbejde mellem sukkerfabrikanterne især med henblik på leverancer fra fabrikant til fabrikant« (beslutningen s. 23, v.sp.).
I øvrigt gør SU gældende, at Kommissionen i beslutningens afdeling II (s. 30 ff) med andre ord gentager det, den allerede har udtalt under punkt C i afdeling I (s. 22 ff), og at den ved at benytte en så uklar fremgangsmåde har krænket forpligtelsen til at begrunde beslutningen klart.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at beslutningens afdeling I beskriver de faktiske omstændigheder, mens afdeling II indeholder den retlige bedømmelse af disse; visse gentagelser er således uundgåelige. Dette medfører imidlertid ikke nogen uklarhed heraf.
De forhold, der er lagt de pågældende til last, er klart formuleret både i meddelelsen og i beslutningen. På grund af sagens art har Kommissionen følt sig tilskyndet til at foretage en samlet beskrivelse og vurdering af forbindelser mellem de forskellige led i den samordnede praksis, der har fundet sted mellem forskellige virksomheder.
Beviset for, at der foreligger sådan samordnet praksis, findes hovedsageligt i de økonomiske virkninger, som har kunnet konstateres. Under disse omstændigheder er det ikke nødvendigt at kende hverken tidspunktet eller stedet for handlingen, og ej heller personernes navne.
3. Sammendrag af replikkerne
CSM
svarer, at den ugyldighed, den påberåber sig på grund af utilstrækkelig begrundelse, ikke kan imødegås af de yderligere forklaringer, Kommissionen har afgivet under den foreliggende procedure.
Det bevis på samordnet praksis i strid med artiklerne 85 og 86, som Kommissionen fremfører i sit svarskrift, (»hviler udlukkende på den økonomiske virkning, de udøver«) adskiller sig fra det bevis, den har fremført i beslutningen (»handelskorrespondance«). Således erstatter Kommissionen en tese, som den burde have støttet på faktiske omstændigheder, med en anden tese.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
forkaster den kritik, som er fremført mod den del af beslutningens begrundelse, hvori det fastslås, at den samordnede praksis består i leverancer mellem fabrikanter (beslutningen s. 32, h.sp). Den henviser til yderligere forholdsregler, som RT har truffet for at forhindre, at der på grund af forhandlernes aktivitet skulle fremkaldes konkurrence på det nederlandske marked, en konkurrence, som den har bestræbt sig på at undgå ved selv at foretage leverancer til de nederlandske fabrikanter.
j) SU, CSM og RT: manglende klarhed i konklusion
Indledende bemarkning:
For så vidt angår RT omfatter denne søgsmålsgrund ligeledes klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked. Der henvises derfor til kapitel 1., A h) ovenfor.
1. Sammendrag af stavningerne
SU
hævder, at Kommissionen har overtrådt væsentlige formforskrifter samt retssikkerhedsprincippet ved ikke i konklusionen (artikel 1, stk. 1, nr. 2) at angive de former for adfærd, som udgør overtrædelsen, og som sagsøgeren i henhold til artikel 2 skal indstille. Selv i det tilfælde at Domstolen er af den opfattelse, at det er berettiget, at konklusionen henviser til begrundelsen, gør de anvendte udtryk det ikke muligt for SU at udlede, hvorledes den skal forholde sig for at overholde beslutningen.
CSM
fremsætter en analog argumentation mod beslutningens artikel 2. Den præciserer sin søgsmålsgrund vedrørende krænkelse af traktaten eller visse af dens gennemførelsesforordninger, navnlig artikel 3 i forordning nr. 17.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer, at beslutningens begrundelse og konklusion udgør et hele. Den overtrædelse, som er begået af sagsøgerne, er klart beskrevet i beslutningen siderne 32-34. Beskyttelse af et marked mod konkurrence udefra er en helt klar handling.
3. Sammendrag af replikkerne
SU
replicerer, at »beskyttelse af et marked mod konkurrence udefra« ikke er nogen handling, men snarere en karakteristik af visse handlinger. Endvidere kan man forestille sig metoder til beskyttelse af et marked mod konkurrence, som ikke falder ind under de forbud, som er nævnt i artiklerne 85 og 86. I det hele har Kommissionens svarskrift på grund af sin vage karakter og sine til stadighed varierende udtryk yderligere forværret vanskelighederne med at forstå, hvori helt præcist den samordnede praksis, som lægges sagsøgeren til last, består.
CSM
gør gældende, at beslutningen på trods af de forklaringer, som er givet i svarskriftet, ikke altid er tilstrækkelig klar. Kommissionen kan ikke forbyde virksomhederne at drage fordel — i øvrigt et upræcist udtryk — af de foranstaltninger, som er truffet af andre virksomheder, og som indebærer afkald på indbyrdes konkurrence (svarskrift 42/73, s. 38).
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
henviser til beslutningen, hvoraf det fremgår, at SU skal afbryde samarbejdet med RT og Pfeifer Langen, et samarbejde, som har taget form af transaktioner mellem fabrikanter, og som sigtede mod en afskærmning af det nederlandske sukkermarked. På samme måde skulle CSM indstille den fastslåede samordnede praksis, som sigtede på eller som havde til følge at isolere det nederlandske marked. Beslutningen er således klar og gyldig.
C — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten
a) SU: Krankelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stavningen
SU
bemærker, at Kommissionen har sluttet ud fra simple postulater, som ikke støttes på nogen reel omstændighed, eller har draget fejlagtige og ensidige konklusioner heraf. I den første betragtning i beslutningens kapitel II bliver former for adfærd, som i sig selv er klart lovlige, såsom det forhold, at en fabrikant, som arbejder med produktionsunderskud, køber sukker hos en anden fabrikant og sælger dette sukker til den pris, som kan opnås på det marked, hvor det sælges, bliver stillet i et ugunstigt lys og købet fremstillet som et instrument til sammensværgelse inden for sukkerindustrien. SU nægter at have deltaget i en »almindelig aftale om salg af sukker til menneskeligt forbrug på de forskellige nationale markeder, samt især om salg til tredjelande af betydelige overskudsmængder« (se beslutningen s. 22, h. sp., I C nr. 12). SU erklærer, at det er umuligt for det at tage stilling til et stort antal af de faktiske omstændigheder, som er omtalt i beslutningen, da disse kun vedrører andre virksomheder, men som Kommissionen, der benytter den uacceptable metode at træffe en kollektiv beslutning, tilsyneladende også påtaler over for SU. Som følge af manglende information ser SU sig nødsaget til at bestride alle disse faktiske omstændigheder.
SU gør detaljeret rede for, hvorfor beskrivelsen i beslutningen s. 21 og 22 af Fællesskabets regler og de nationale markedsordninger er ufuldstændig og delvis ukorrekt.
SU mener, at den anklage, som er rettet imod det, til syvende og sidst fører til et enkelt klagepunkt, navnlig at »nederlandske fabrikanter har aftaget sukker direkte fra belgiske og tyske fabrikanter, for derefter at sælge dette sukker til samme pris og på samme forretningsbetingelser som indenlandsk sukker« (beslutningen s. 32, h.sp. II B 1.
SU nægter at have købt sukker hos Pfeifer & Langen med henblik på videresalg til samme pris og samme forretningsbetingelser som det sukker, det selv har fremstillet i Nederlandene. Det har via Limako SA i 1971-72 købt 14990 tons hvidt sukker for at sælge det uden for Fællesskabet. Dette sukker er faktisk blevet eksporteret til tredjelande, bortset fra 4950 tons beskadigede varer. — SU nægter ligeledes at have forsynet sig direkte hos RT bortset fra små mængder af visse specielle sorter. SU indrømmer derimod via Jacobson og Limako at have købt 22500 tons sukker i 1971-72 hos RT; via samme kanal har de nederlandske sammenslutninger af sukkerfabrikker købt 20000 tons hos RT i produktionsåret 1970-71.
SU hævder, at der mellem »RT og de nederlandske fabrikanter« hverken eksisterer eller har eksisteret nogen aftale, og at det derfor a fortiori er med urette, Kommissionen hævder, at »de belgiske og nederlandske forhandlere« senere blev tilsluttet denne aftale. SU bestrider, at »fabrikanterne« (og således også SU) begrundet »i ønsket om ikke at forstyrre strukturen på det nederlandske marked« skulle have bevæget RT til nogen som helst intervention over for Export og Hottlet. SU hævder, at det ikke havde kendskab til den påståede afståelse af en eneforhandlingsret for Nederlandene, som RT i henhold til beslutningen skulle have tilstået Export og Hottlet; det har således intet at gøre med de begrænsninger, der måtte være aftalt, eller med begrundelsen herfor. Endelig bestrider SU alt det i beslutningen anførte vedrørende en beføjelse til »kontrol« eller til godkendelse, som selskabet skulle have udøvet over for import af belgisk sukker til Nederlandene; ingen har nogen sinde anmodet det om en sådan godkendelse.
SU hævder at have gennemført sine køb hos udenlandske fabrikanter for at dække sit sukkerunderskud og nægter, at der for dets vedkommende har forekommet transaktioner, som gik i retning af en politik om »enhver er herre i eget hus«.
SU berigtiger de tal, som Kommissionen har anført i sin beslutning, og udtaler, at importen for de nederlandske kooperativers regning udgjorde 7009 tons i 1968-69, 2769 tons i 1969-70 og 24399 tons sukker (heraf 17142 tons, som det selv har importeret) i 1970-71.
Før den fælles markedsordning trådte i kraft, var hele den indenlandske efterspørgsel efter sukker forbeholdt den nederlandske industri. SU råder i Nederlandene over et salgsnet, der var i stand til at dække omkring 70 % af det indenlandske sukkerforbrug. For at benytte dette vigtige og bekostelige salgsnet på optimal vis og for at kunne tjene sine egne kunder har SU måttet købe sukker i udlandet, som kunne være solgt inden for EØF.
Artikel 85 indeholder ikke på nogen måde forbud mod at købe sukker direkte hos udenlandske fabrikanter (hvilket i øvrigt kun har været tilfældet for små mængder af specielle sorter, mens det øvrige blev indført via importørerne) og ej heller mod at sælge dette udenlandske sukker i egen indpakning og til den højst mulige pris.
Man kan ikke, for så vidt angår spørgsmålet om SU's deltagelse, slutte, at den anfægtede praksis har rundet sted, ud fra en handelskorrespondance mellem RT og belgiske forhandlere eller ud fra RT's adfærd over for disse (se beslutningen s. 32, h.sp.). De dokumenter, Kommissionen har fremlagt mod SU, indeholder ikke noget bevis for, at RT ikke har leveret »til Nederlandene, uden at der foreligger samtykke fra de nederlandske fabrikanter« (se beslutningen s. 32, h.sp.). Erklæringerne fra Export udgør ikke et sådant bevis, er rent tænkte og angiver ikke konkrete omstændigheder. Det er ukorrekt at hævde, at »andre leverancer af belgisk sukker til Nederlandene finder kun sted til bestemte aftagere (den nederlandske mejeriindustri) efter aftale fabrikanterne imellem«. Den udtalelse, som findes i RT's telexmeddelelse til Export (omtalt s. 33, v.sp. i beslutningen), om at SU og CSM »heller ikke vil foretage sig noget, som kan genere os«, er ren ønsketænkning fra RTs side.
Kommissionens udtalelse om, at »en fabrikant normalt ikke har interesse i at sælge større mængder af sine produkter til én eller flere konkurrenter og … kan få større udbytte ved at sælge direkte til forhandlere og forbrugere« (se beslutningen s. 33, h.sp.), er i sin generelle udformning ukorrekt. Da ingen af de nederlandske importører råder over kundeservice eller en produktionskapacitet, som f.eks. kunne tillade dem at forarbejde fast sukker til sirup, at bearbejde urenset sukker eller forbedre sukker af ringe kvalitet, da heller ingen af de nederlandske importører var i stand til at garantere regelmæssige leverancer, og heller ikke rådede over deres eget nederlandske varemærke, var de udenlandske fabrikanter næppe interessede i at levere til disse forhandlere frem for til de nederlandske fabrikanter. I alle tilfælde rammes sagsøgeren ikke af det argument i beslutningen (se s. 33, v.sp.), hvorefter de udenlandske fabrikanter, der geografisk var bedst placeret, havde givet afkald på en uafhængig handelsvirksomhed på det nederlandske marked for de mængders vedkommende, som var solgt til deres konkurrenter.
Det er fordrejet at påstå, at SU har »vægret sig ved at levere sukker til kunder i deres konkurrenters lande« (se beslutningen s. 25, v.sp.). SU kunne ikke have kunder i Belgien eller i Tyskland, så længe Rådet opretholdt en ordning, der gjorde Nederlandene til et underskuds-land.
Det forbydes ikke i artikel 85 at sælge sukker til en pris, »der er tilpasset konkurrenternes« (beslutningen s. 23 h.sp.), og det vil være fejlagtigt at kalde dette en »forhøjet« pris. Kommissionen har undladt at nævne, at det ikke blot i Italien, men også i Nederlandene er de nationale myndigheder, som fastsætter forbrugerprisen på grundlag af interventionsprisen og efter at have fastsat alle de øvrige priselementer, som lægges, til, såsom emballage, transportomkostninger og fortjeneste. De maksimumspriser, som sagsøgeren således forpligtede sig til at overholde, lå omkring 1/3 — 5/8 % over interventions-prisen; imidlertid har selskabet ikke været i stand til at gennemføre sådanne priser.
SU bestrider, at der har været »klager fra forhandlere og forarbejdningsindustri over handelen mellem fællesskabslandene«, og at der er forekommet »visse restriktive forholdsregler på de nationale markeder« (beslutningen s. 22 v. og h.sp.). Selskabet bestrider ligeledes for sit eget vedkommende påstanden om, at »Fællesskabets sukkerfabrikanter… siden sukkermarkedsordningens ikrafttræden [har] tilstræbt opnåelsen af en almindelig aftale …«(beslutningen s. 22, h.sp.).
SU hævder, at der på det nederlandske sukkermarked faktisk udøves et konkur rencemæssigt pres fra udlandet. Selskabet producerer udelukkende sukker af kvalitet I, medens industrien for kondenseret mælk normalt benytter sukker af kvalitet II, som er mindre bekostelig at producere, og for hvilket der gælder en lavere interventionspris; dette sukker af kvalitet II importeres — navnlig fra Belgien — af en pool af nederlandske forhandlere.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
udtaler, at den på grund af mangel på bevis ikke længere fastholder, at de forudgående aftaler mellem de europæiske sukkerfabrikanter blev fortsat efter mødet i München, og at de førte til et resultat. Imidlertid er interessen i en samordning om salgspolitikken fortsat kommet til udtryk. De konstaterede former for praksis må betragtes under denne synsvinkel, hvis man vil forstå den betydning, der skal tillægges de begrænsninger, som fabrikanterne har pålagt handelen, for så vidt angår anvendelsen af det sukker, de havde solgt, samt den betydning, der skal tillægges de salgsnægtelser over for forhandlere og forbrugere i andre medlemsstater.
Kommissionen sammenfatter herefter de vigtigste indicier, som den har støttet sin beslutning på:
Sukkerpriserne har varieret fra stat til stat. F.eks. oversteg de i Belgien anvendte priser i 1971-72 ikke interventionsprisen med mere end 3 %, medens de i Nederlandene lå fra 3 til 7 % over dette niveau, uden at kvalitetsforskelle kunne give en tilstrækkelig forklaring herpå. Under disse omstændigheder burde der normalt være forekommet konkurrence.
De regelmæssige leverancer fra fabrikant til fabrikant, der var forbundet med begrænsninger vedrørende den endelige anvendelse af de overskud, som blev solgt gennem handelen, får i den medlemsstat, hvor fabrikant-køber hører hjemme, en så konkurrencehæmmende virkning, at det må antages, at denne virkning har været tilsigtet.
Når en fabrikant på et bestemt marked udelukkende tilbyder sine produkter til en anden fabrikant, som har nedsat sig på dette marked, garanterer han denne salget af sine produkter og tillader ham at fastlægge sin markedsandel. Begrænsningen af konkurrencen på det nederlandske marked, der var en følge af leverancerne fra Tirlemont til SU, skyldes disse to virksomheders fælles vilje, og denne samordnede praksis kan ikke betragtes som en spontan parallel adfærd, der har sin forklaring i de fordele, de to virksomheder drog heraf. RT's udtalelse om ikke at gøre handelsmæssige fremstød på det nederlandske marked og SU's udtalelse om på dette marked at levere større mængder, end det selv producerede, supplerer hinanden, således at samordningen bestod i, at de to parter har været klar over denne supplerende karakter.
Ifølge Kommissionens opfattelse kan transaktionerne mellem RT på den ene side og SU og CSM på den anden side på grund af deres betydning, deres regelmæssighed og den situation, der forelå på det nederlandske marked, betragtes som tilstrækkelige indicier for, at der forelå en samordnet praksis, som havde til følge at begrænse konkurrencen. Hertil kommer, at leverancerne til ikke-fabrikanter blev nægtet eller undergivet den betingelse, at køber ikke måtte videresælge sukkeret til de nederlandske fabrikanters kunder uden samtykke fra fabrikanterne. RT har ligeledes givet to belgiske eksportører enerettigheder til eksport til Nederlandene under forudsætning af, at leverancerne blev godkendt af de nederlandske fabrikanter. Ved flere lejligheder har RT bemærket over for de belgiske forhandlere, at deres virksomhed på det nederlandske marked ikke måtte forstyrre de nederlandske fabrikanters afsætning og de af dem anvendte priser. Endelig er visse leveringsnægtelser blevet begrundet med vareknaphed, hvilken begrundelse tydeligt er kunstig, eftersom det belgiske marked traditionelt er et overskudsmarked. Disse former for praksis har tilsammen ført til, at der ikke opstod direkte forbindelser mellem de belgiske fabrikanter og de nederlandske købere, som hørte til SU's og CSM's kundekreds, skønt sådanne forbindelser ikke blot er normale men endda nødvendige for gennemførelsen af fællesmarkedets mål.
Som yderligere bevis på et bevidst indgreb i konkurrencen fra de nederlandske fabrikanters side henviser Kommissionen til et uddrag af referatet fra mødet i præsidiet for »Nederlandse Suiker-Raad« den 13. februar 1969.
Det kan ikke kræves, at Kommissionen for at bevise overtrædelsen skal fremlægge udtrykkelige erklæringer fra repræsentanter for enhver deltager i den samordnede praksis, som kunne vise, at hver enkelt var klar over, at dets adfærd var konkurrencestridig.
SU forsøger med urette at adskille de forskellige led i dets politik vedrørende isoleringen af det nederlandske marked, mens overtrædelsen består i et vist antal former for adfærd, som bedømmes i deres gensidigt virkende forbindelser. En adfærd, som kunne have været lovlig under normale konkurrencevilkår, må efter omstændighederne bedømmes anderledes, når disse vilkår bevidst er blevet forvansket.
De anfægtede former for adfærd kan ikke berettiges af ønsket om at forsvare et af-sætningsområde, som er skabt under et system med afskærmede nationale markeder. Formålet med den fælles markedsordning for sukker har netop været at åbne de nationale markeder, som har været »traditionelle områder« for visse fabrikanter. Som Domstolen allerede har udtalt, indeholder traktaten et forbud mod at fastlåse erhvervede positioner til skade for den fri samhandel inden for fællesmarkedet og til skade for forbrugernes fri valg af leverandør.
Kommissionen understreger, at den ikke mener, at ethvert salg fra fabrikant til fabrikant er omfattet af artikel 85. Men situationen er en anden, når disse transaktioner føjer sig til salgsnægtelser over for tredjemænd eller begrænsninger vedrørende sådanne leverancer. På en vis måde fik SU og CSM på grund af de transaktioner, de indgik med RT, over for deres kunder en stilling som RT's eneforhandlere. RT's gentagne nægtelse af at levere til tredjemænd, hvis der ikke blev indsat klausuler angående prisen ved videresalg eller varernes anvendelse, svarer til forbudet mod parallelimporter.
Kommissionen svarer herefter på visse argumenter fra SU.
Det er påvist ved dokumenter, at forarbejdningsindustrien har klaget over udviklingen af handelen mellem medlemsstaterne og over aftalen mellem de omhandlede fabrikanter, som indebar, at disse søgte efter løsninger, som tillod dem »at sikre sig selv salget af hele deres produktion både på det indenlandske marked og på eksportmarkedet«. Den adfærd, SU har lagt for dagen, har været tilpasset dette formål.
SU var udmærket i stand til at levere til Tyskland og Belgien, eftersom visse af selskabets sukkerfabrikker var meget gunstigt placeret og havde udmærkede forbindelser til visse grænseegne i Belgien og Tyskland.
SU's anbringender er modstridende. På den ene side hævder det, at det hverken kan få eller vil have kunder i Tyskland og Belgien, og at det ikke kan tillade sig at levere til købere, som hører til kooperativernes traditionnelle kundekreds; på den anden side påstår det, at det råder over mængder, som det kun har mulighed for at afsætte til mejeriindustrien, samtidig med at det senere anfører, at de tilbud, som det afgav til denne industri, var en følge af den aktive salgspolitik, som forhandlerne førte over for de købere, som traditionelt fik levering hos SU.
Samordningen er ligeledes bevist ved en skrivelse fra Export til RT af 31. august 1970, hvori der gengives udtalelser fra den administrerende direktør for RT til en branchekendt person, som man næppe kan antage har misforstået udtrykket »forpligtelse«.
Ved ved flere lejligheder at indrømme, at det har modsat sig leverancer af belgisk sukker til dets traditionelle kundekreds, erkender SU, at de leverancer, som faktisk fandt sted, er sket med dets samtykke.
3. Sammendrag af replikken
SU
anfører, at Kommissionen med urette mener, at en »conscious parallellism« indebærer en samordnet praksis, selv om den ikke har ført til en mere omfattende koordination, og selv om usikkerheden vedrørende hver enkel virksomheds holdning i fremtiden ikke er blevet fjernet. En samordning forudsætter ud over en plan »en form for koordination … som uden at være ført helt frem til gennemførelsen af en egentlig aftale, bevidst sætter et praktisk samarbejde … i stedet for konkurrencens risici«. Denne koordination bør have til formål »på forhånd [at fjerne]… usikkerheden vedrørende den indbyrdes adfærd« for de virksomheder, som deltager i samordningen. Dette forudsætter en objektiv meddelelse, der har til formål at skabe en fælles tankegang, at koordinere virksomhedernes handlinger og at fjerne usikkerheden vedrørende deres fremtidige indbyrdes adfærd. Hvis man antog Kommissionens opfattelse, ifølge hvilken samordning kan bestå i den viden, parterne har om deres respektive afgørelsers nødvendigvis komplementære karakter, ville det være det samme som at kriminalisere det ensidige forsøg fra parternes side på at reagere så hensigtsmæssigt som muligt på de andres forventede ensidige handlinger med henblik på at fremme egne interesser uden at skade konkurrenterne. I realiteten er det ikke enigheden som sådan, der er forbudt, men en bestemt måde denne opnås på.
Domstolen har ganske vist udtalt, at det, hvis man ikke nøjagtigt kan bevise, ved hvilke samordnede handlinger de deltagendes adfærd er blevet koordineret, er lovligt at påberåbe sig argumenter fra den økonomiske teori, ifølge hvilke det på grund af forekomsten af bestemte markedsstrukturer er utænkeligt, at virksomheder, som er inde på markedet, kan nå til visse former for parallel (eller komplementær) adfærd, uden at der er tale om en forudgående koordinering. Men man må respektere princippet om, at en anklaget anses for uskyldig, indtil hans skyld er bevist.
Det indirekte bevis, Kommissionen fører, er utilstrækkeligt, idet den ikke er i stand til at bevise, at SU's adfærd på grund af vilkårene på markedet var utænkelig uden koordination. Kommissionen kan heller ikke påvise, hvilke samordnede handlinger SU har foretaget, eller hvilke af dets angivelige konkurrenters samordnede handling selskabet har reageret på.
SU's adfærd skyldtes selvstændige overvejelser. Det besluttede faktisk, da grænserne inden for fællesmarkedet blev åbnet, ikke at føre en aktiv markedspolitik i nabolandene, fordi dets afsætningsnet var vel udviklet i Nederlandene, og fordi indtrængen på udenlandske markeder ville have medført yderligere af-sætningsomkostninger. Dette gælder så meget mere, som den sukkerkvota, der blev tildelt Nederlandene, skabte et kunstigt underskud.
Den ene transaktion, som blev indgået med Pfeifer & Langen, kan ikke anses som en del af den påståede samordnede praksis, da det drejede sig om en eksport til tredjelande. Kommissionens argument om, at denne eksport ikke beviser, at Pfeifer & Langen til stadighed har ført en aktiv konkurrencepolitik over for SU's kunder, rammer ikke det virkelige problem, nemlig spørgsmålet om Pfeifer & Langen's undladelse af at udøve konkurrence skyldes en samordning.
RT's adfærd kan også forklares ved beslutninger, denne virksomhed ensidigt har truffet. For denne ville oprettelse af et afsætningsnet have været alt for bekostelig og især alt for risikabel, fordi de ekstra afsætningsomkostninger sandsynligvis ville føre til en avance, som var mindre end de nederlandske konkurrenters. Yderligere fik det europæiske sukkermarkeds oligopolistiske karakter RT til at føre en ret »venlig« politik over for de nederlandske fabrikanter af frygt for, at en aggressiv adfærd skulle fremkalde en reaktion af samme art, såfremt de nederlandske fabrikanter skulle modtage en større kvota.
Kommissionen har heller ikke ført direkte bevis for den anfægtede samordning. Det fremgår af referatet fra mødet i München, at sukkerfabrikanterne sigtede mod offentligretlige nationale markedsordninger.
I øvrigt har Kommissionen i strid med dens udtalelse om, at eksportørerne skulle anmode SU om samtykke til at købe belgisk sukker med henblik på eksport til Nederlandene, ikke kunnet føre noget konkret bevis på godkendelser eller afslag fra SU.
SU opretholder sin påstand om, at den nederlandske pris kun oversteg interventionsprisen med 1/3-5/8 %. Selv om det skulle være korrekt, at den nederlandske pris havde oversteget de belgiske priser med 4 %, er en sådan forskel i øvrigt uden betydning.
For så vidt angår tesen om, at RT ved at levere til SU har »garanteret« salget af SU's produkter, bør det bemærkes, at man ikke kan tale om en »garanti« — og derfor ikke om samordning — medmindre RT havde ladet SU vide, at det ville forholde sig på samme måde i fremtiden. Dette er imidlertid ikke sket.
SU bestrider Kommissionens påstand om, at det efter aftale med RT har besluttet »fortrinsvis« at handle med dette selskab; det fremlægger talmateriale vedrørende de mængder, de nederlandske kooperativer har købt hos RT (direkte og via Jacobson), hos Sucre-Union og hos en anden fransk virksomhed mellem 1968 og 1971.
Kommissionen påberåber sig en række ensidige handlinger (leveringsnægtelser, leverancer med bestemmelsesklausul), som er indgået af andre end SU som bevis på, at SU har deltaget i en samordning; herved sammenblander den imidlertid indholdet af visse former for adfærd og spørgsmålet, om de er en følge af en samordning.
Efter først at have anklaget SU for at have deltaget i »oprettelsen af og bevarelsen af en konkurrencebegrænsende struktur på det nederlandske marked«, har Kommissionen i sit svarskrift erkendt, at de markedsordninger, som var skabt med henblik på nationale behov og interesser, havde udgjort en hindring ved oprettelsen af det fælles marked for sukker. Opretholdelse af en konkurrencebegrænsende struktur forudsætter ikke, i modsætning til oprettelse af en sådan, nødvendigvis en samordning.
SU har ikke vedrørende dets muligheder for ved levering til mejeriindustrien at konkurrere med de nederlandske importører modsagt sig selv. Faktisk har salget af 70000 tons fransk sukker til SU's traditionnelle kunder ført det til at afsætte tilsvarende mængder til nye kunder som f.eks. mejeriindustrien, som selskabet tidligere på grund af de dagældende priser ikke havde interesse i at forsyne.
Meddelelsen fra Export af 31. august 1971 udgør et »vidnesbyrd om mundtlige udsagn«, som ikke kan antages som bevis. Selv om de udtalelser, der er gengivet i den nævnte skrivelse, blev bekræftet, ville dette desuden ikke bevise, at den forpligtelse, det drejer sig om, faktisk har bestået. Hertil kræves det ikke blot, at hr. Rolin bekræfter sine påståede udtalelser under ed for en domsmyndighed, men også, at dette vidneudsagn styrkes af andre bevismidler, for »unus testis nullus testis«.
SU bestrider, at det sammen med CSM har været den eneste virksomhed, der solgte belgisk sukker til Nederlandene og nævner forskellige virksomheder, som har tilbudt sukker i stort omfang.
Kommissionen overser ved sin anklage mod SU for ikke at have foretaget leverancer til grænseegne i nabolandene handelsstrukturen og dens indflydelse på afsætningen af sukker. Faktisk køber de lokale købmænd og små filialer af salgs-kæder ikke direkte hos fabrikanten, men hos grossister eller købscentraler, der som hovedregel befinder sig midt i det pågældende land. SU leverede faktisk til det nederlandske Limbourg, men dets leverancer skete inden for rammerne af kontrakter indgået med pågældende firmas hovedkontor, der ligger i Zaandam; disse kontrakter indeholdt bestemmelse om forsyning af alle dette firmas datterselskaber overalt i Nederlandene.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
hævder, at SU's argumentation, ifølge hvilken RT kun havde valget mellem intet at foretage sig på det nederlandske marked eller at oprette en salgsorganisation, der omfattede hele dette marked, er fejlagtig. RT kunne praktisk taget forsyne hele den sydlige del af Nederlandene ved at benytte sin belgiske salgsorganisation. I øvrigt havde det kunnet støtte sig til den nederlandske handel i stedet for at hindre denne adgangen til belgisk sukker.
I modsætning til den af SU udtalte opfattelse er det tilstrækkeligt at bevise, at fabrikanternes fælles handlinger har bevirket, at det nederlandske marked blev isoleret, og at udbudstrukturen på dette marked herved er blevet fordrejet, uden at det er nødvendigt at påvise, at der har foreligget en samordning eller yderligere koordination mellem RT og SU med henblik på at gennemføre en »plan«. SU's samlede politik har sigtet på at forhindre konkurrencen på det nederlandske marked, og SU har informeret RT »ad omvejen over forretninger afsluttet med denne virksomhed«. Omvendt følger det af de erklæringer, RT har givet, at det har fortolket situationen på samme måde.
Kommissionen bestrider gyldigheden af de sammenligninger, SU har foretaget vedrørende de priser, som blev anvendt i Nederlandene, fordi det drejer sig om detailpriser og ikke om industrielle priser (ab fabrik). Kommissionen forelægger selv en oversigt over de priser, som er blevet anvendt af SU, CSM og den nederlandske handel sammenlignet med interventionsprisen.
Hvert sukkersalg fra RT til SU har konkretiseret samordningen. Af denne grund er spørgsmålet om en samordning vedrørende en fremtidig adfærd uden interesse.
Kommissionen fremlægger dokumenter, hvoraf det fremgår, at en stor del af samhandelen med sukker mellem Belgien og Nederlandene er sket ved salg, gennemført mellem fabrikanter eller undergivet klausuler om sukkerets anvendelse.
Salgene mellem fabrikanter udgør som sådanne den faktiske gennemførelse af en samordnet praksis og samtidig beviset for denne praksis. I øvrigt foreligger der talrige indicier for et bevidst forsøg på at holde de belgiske og nederlandske markeder adskilte.
Der foreligger ikke nogen modsigelse mellem på den ene side Kommissionens udtalelser om, at SU sammen med RT havde »oprettet« en konkurrencebegrænsende struktur på det nederlandske marked, og på den anden side den omstændighed, at Kommissionen har erkendt, at de nationale markedsordninger udgjorde en hindring for indførelsen af det fælles marked for sukker. Denne sidste betragtning henviser til det øjeblik, hvor ikrafttrædelsen af den fælles markedsordning muliggjorde sukkerets fri bevægelighed.
Som yderligere bevis på SU's anstrengelser for at begrænse de importerende forhandleres frihed fremlægger Kommissionen erklæringer, som firmaet Jacobson fra Rotterdam har afgivet over for en embedsmand fra Kommissionen. — Den pris, til hvilken forhandlerne har måttet sælge de overskydende mængder fransk sukker til fabrikanterne, beviser, at disse transaktioner kun kunne skyldes ulovligt pres.
Kommissionen har ikke villet karakterisere SU's adfærd retligt som en enerepræsentants, men har blot villet foretage en sammenligning.
Kommissionen finder det mærkeligt, at SU leverer til det nederlandske Limbourg, men ikke til Vestflandern, skønt denne provins ligger meget nærmere. Denne mærkværdighed kan ikke på nogen måde forklares ved store forarbejderes centraliserede opkøb; i øvrigt gælder det af SU fremførte argument ikke for de industrielle forarbejdere.
Der ligger en modsigelse i SU's forklaring vedrørende dets holdning over for industrien for kondenseret mælk: faktisk foregiver SU, at det på den ene side rådede over overskudsmængder af sukker på grund af de sukkermængder, købt i Frankrig af importørerne, og på den anden side, at det ikke var i stand til at forsyne sine kunder ved hjælp af sin egen produktion. De dokumenter, Kommissionen har fremlagt som bevis, dvs. de dokumenter, der indeholder erklæringerne fra hr. Rolin, er ikke anonyme.
Kommissionen finder, at en fabrikant, som forsvarer sig imod en formindskelse af sin markedsandel ved hjælp af en konkurrent, afskærer denne konkurrents varer fra umiddelbar adgang til markedet. Kommissionen nævner flere passager i SU's skriftlige indlæg, hvor selskabet har indrømmet at have forholdt sig således.
Selv den forretning, som blev gennemført mellem SU og Pfeifer & Langen, udgjorde i relation til dens endelige resultat en form for samarbejde mellem — i det mindste potentielle — konkurrenter, som bevirkede, at konkurrencen på det nederlandske marked blev fordrejet.
Det udtales hverken i beslutningen eller i svarskriftet, at alene SU og CSM har importeret belgisk sukker til Nederlandene. Imidlertid fremgår det af de dokumenter, Kommissionen har fremlagt, at en betydelig del af importen af belgisk sukker (som af tysk sukker) til Nederlandene skete på grundlag af transaktioner mellem fabrikanter, som var undergivet klausuler om sukkerets anvendelse.
b) CSM: Overtrædelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stavningen
CSM udtaler, at ingen af dets handlinger eller retsakter berettiger til at konstatere en overtrædelse af artikel 85, stk. 1. Der er ikke som hævdet forekommet en samordnet praksis mellem CSM og SU på den ene side og RT og Pfeifer & Langen på den anden, som skulle have bestået i, at »de nederlandske fabrikanter« aftog sukker direkte fra »belgiske og tyske fabrikanter« og derefter videresolgte dette sukker til samme pris og på samme betingelser som for den indenlandske produktion, hvilket medførte en begrænsning af konkurrencen. Eftersom der ikke har kunnet være tale om en aftale mellem de af beslutningen omfattede virksomheder, burde der, for at artikel 85, stk. 1 skulle kunne anvendes, foreligge parallel adfærd, som var samordnet; ved disse former for praksis skulle konkurrencen inden for fællesmarkedet være blevet så stærkt begrænset, at det påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne.
CSM hævder, at det ikke har haft nogen handelsmæssig forbindelse med Pfeifer & Langen, og at det ikke har rådført sig med SU med henblik på sin import; der er følgelig aldrig forekommet former for praksis, hvori de fire virksomheder, som er omfattet af beslutningen, var involveret.
Som sukkerfabrikant fulgte CSM ikke i nogen retning en adfærd, der var parallel med sukkerfabrikanten RT. Kommissionen overser, at CSM har været forhandler og altid har købt sukker hos udenlandske fabrikanter for at videresælge det i Nederlandene, ofte for den nederlandske regerings regning.
Udtalelsen om, at »de nederlandske fabrikanter … i stigende grad [har] købt hvidt sukker hos deres konkurrenter især i Belgien og Tyskland« (se beslutningen s. 24, h.sp.), er delvis ukorrekt. CSM har aldrig købt hos Pfeifer og Langen; for at dække sit underskud har det udelukkende rettet henvendelse til RT, i øvrigt kun for 4-10 % af den nederlandske import.
Kommissionen finder tilsyneladende ikke, at der kunne være nogen ulempe ved, at CSM købte råsukker ved udenlandske fabrikanter (se beslutningen s. 25. v.sp.). Imidlertid har CSM næsten forarbejdet alt det krystalsukker, det har købt hos RT, som råprodukt til produktion af brunt farin.
De handelsmæssige forbindelser mellem CSM og RT opfylder CSM's lovlige interesse i at købe sukker for selv at kunne opfylde sine kunders efterspørgsel, samt den lovlige interesse, som RT havde i at levere sin overskudsproduktion til Nederlandene uden dér at oprette sit eget salgsog afsætningsnet, før det kendte situationen efter overgangsperiodens slutning i 1975. De nederlandske fabrikanter havde ikke den nødvendige oplagrings- og afsætningskapacitet til at kunne levere til den mellemstore køber. Leverancerne af hugget sukker gjorde det ligeledes muligt for RT at sælge på det nederlandske marked uden at oprette et salgsnet; i øvrigt var der intet, der forhindrede de nederlandske forbrugere i også at købe hugget sukker hos SU.
Selv om det antages, at der forekom parallel adfærd, hører denne kun ind under artikel 85, hvis den er resultatet af en fælles plan eller en koordineret politik. For at kunne antage, at dette yderligere element foreligger, kræves der betydelige holdepunkter, som f.eks. vedtagelse af en fælles prispolitik; imidlertid er denne betingelse ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde.
De forskellige udtalelser, Kommissionen citerer i sin beslutning, og i hvilke der er tale om at indføre regelen »enhver er herre i eget hus« for de europæiske sukkerfabrikanter, er ikke udtalelser, som kan benyttes mod CSM — Princippet »enhver er herre i eget hus« var karakteristisk for en aftale mellem belgiske og nederlandske fabrikanter e begyndelsen af 30'erne. Den omstændighed, at klausulen undertiden endnu benyttes, betyder ikke, at denne aftale er blevet fortsat. I forbindelse med systemet med identiske garantier og fastsatte kvoter, med næsten ens prisniveau og vidtgående offentlig priskontrol er en sådan samordning overflødig. — Den omstændighed, at RT sørger for, at det sukker, det fabrikerer, kun bliver eksporteret til Nederlandene via salgsnet, som det selv har valgt, vedrører kun denne virksomhed. Der findes ikke nogen gensidig forpligtelse; RT er helt frit stillet med hensyn til at ændre sin eksportpolitik, og CSM kan altid beslutte sig til at dække sit underskud ved at købe andet sted.
Kommissionen har ikke klart givet udtryk for, hvorledes CSM's køb hos RT kunne begrænse konkurrencen på det nederlandske marked. Selve de talstørrelser, Kommissionen fremlægger, viser, at uafhængige belgiske fabrikanter og tyske forhandlere har importeret betydelige mængder; det konkurrencemæssige pres fra udlandet eksisterer således stadigvæk. CSM foreslår, at Kommissionen giver oplysninger om de mængder, der er importeret, og om de respektive andele af de forskellige importkanaler; dets egen andel udgør højst 10 %.
Hvis man skal afgøre, om konkurrencevilkårene faktisk er blevet påvirket i følelig grad, må man navnlig undersøge prisudviklingen. Hvis Kommissionen ikke havde undladt at gøre dette, ville den have konstateret, at priserne ab fabrik udelukkende har varieret efter de af Rådet fastsatte indikativ- og interventions-priser. Desuden udelukker de offentlige myndigheders indflydelse på prisdannelsen enhver uberettiget prisforhøjelse.
For så vidt angår virkningen på samhandelen mellem medlemsstaterne be grænser de rent handelsmæssige forbindelser mellem CSM og RT ikke på nogen måde den fri samhandel og øver heller ikke nogen indflydelse på handelsstrømmene.
CSM har ikke haft nogen interesse i at eksportere sukker, idet dets egen produktion ikke var tilstrækkelig til at forsyne dets kunder i Nederlandene, hvor det rådede over et afsætningsnet. Sukkerleverancer til kunder i Belgien er det aldrig blevet anmodet om, og det har således heller ikke kunnet afslå sådanne (se beslutningen s. 25 v.sp.).
For importens vedkommende må det siges, at Nederlandenes underskud kun kunne dækkes i begrænset omfang af CSM's import, og resten blev importeret af SU, de tre nederlandske forhandlere og af tredjemænd.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer ved et svarskrift, der i det store og hele er identisk med svarskriftet i sag 40/73, som er gengivet ovenfor; se under 2 a).
Kommissionen tager følgende stilling til CSM's særlige argumenter:
Den omstændighed, at CSM, mens der gjaldt et system med afskærmede nationale markeder, samtidig varetog fabrikant- og forhandlerfunktioner, berettiger ikke forsøget, der var støttet af en konkurrents praksis, på at fastlåse den økonomiske situation, som hidrører fra den tidligere opdeling. Det var netop disse former for praksis, CSM var kendt for, og som havde gjort det muligt for selskabet at foretage handlinger, der skulle forhindre salg af fransk sukker (se nedenfor 6).
Hvis det belgiske sukker havde kunnet konkurrere frit med det nederlandske, ville priserne i Nederlandene være gået ned, hvilket de nederlandske myndigheder ikke ville have modsat sig.
CSM har ikke nægtet at have følt sig i en stærk position som følge af, at RT garanterede dets forsyning, samtidig med at det nægtede at levere til forhandlere, som ikke havde forpligtet sig til at levere til CSM's traditionelle kunder.
Mens det kan hævdes, at importen af råsukker beregnet til senere raffinering eventuelt kan være berettiget ud fra hensynet til at fordele arbejdet mellem raffinaderier, som har forskellige fabrikations-anlæg, tjener en fabrikants import af hvidt sukker til at sikre bestående afsætningsmuligheder. Selv om den importerede mængde blev forarbejdet til brunt farin, ville de øvrige mængder hvidt sukker stadig være disponible for fabrikantimportørens traditionelle kundekreds.
Importen af sukker beregnet til ikke-fabrikanter var undergivet restriktive betingelser vedrørende den endelige anvendelse for at sikre, at denne import ikke skulle konkurrere med CSM's salg.
3. Sammendrag af replikken
CSM
er af den opfattelse, at den foreliggende sag udelukkende vedrører leverancerne fra RT., eftersom Kommissionen ikke længere hævder, at der er nogen forbindelse mellem CSM og Pfeifer & Langen. CSM indrømmer, at det indtil nu hos RT har købt yderligere mængder, i øvrigt både absolut og relativt set beskedne, for at kunne efterkomme sin nederlandske kundekreds' behov. Disse køb hviler imidltertid på en ensidig afgørelse fra CSM's side, som udelukkende er støttet på handelsmæssige overvejelser.
Beskyldningen om ikke at konkurrere med andre fabrikanter på deres nationale marked kan ikke gøres gældende over for CSM, fordi det råder over for lidt sukker. RT's adfærd hviler på en énsidig beslutning fra denne virksomheds side, og ikke på en samordnet praksis med CSM.
Vedrørende de angivelige leveringsnægtelser og restriktioner for den endelige anvendelse bør de skrivelser fra Export, som Kommissionen har vedlagt sagen, ses i lyset af det notorisk spændte forhold, der herskede mellem dette firma og RT i 1970-71. Export syntes at have haft til hensigt at udarbejde en belastende række dokumenter mod RT. Man kan således ikke udelukkende støtte sig på de dokumenter, der hidrører fra Export.
I øvrigt vedrører disse dokumenter kun den salgspolitik, RT ensidigt har fulgt i egen interesse, og hvorom der ikke ekssterede eller har eksisteret nogen som helst aftale eller samordnet praksis mellem RT og CSM. Da Nederlandene strukturelt set var en underskudsregion, ville en aftale i den retning kun tjene de nederlandske sukkerfabrikanters interesse. Det ville imidlertid være utænkeligt, at RT tog kontakt med disse fabrikanter uden at opnå en modydelse. Kommissionen er desuagtet ikke fremkommet med noget indicium herfor.
Den antagelse, der ligger bag visse af de af Kommissionen fremlagte dokumenter, dvs. at belgiske eksporter til Nederlandene i henhold til en aftale eller en samordning mellem CSM og SU kun kunne foregå med de nederlandske fabrikanters samtykke, savner ethvert grundlag. Hvis RT har udtalt sig i denne retning over for Export, kan det kun dreje sig om en afledningsmanøvre.
Angående udtalelserne om, at de pågældendes holdning har været tegn på, at RT »garanterede« CSM og SU salget af deres produkter i Nederlandene, må det anføres, at udtrykket »garantere« er vildledende, eftersom der ikke var afgivet noget retligt bindende løfte i denne retning.
CSM forklarer, hvorfor det er fejlagtigt både faktisk og retligt at sammenligne CSM's stilling med en af RT's »eneforhandlere«.
Der er i øvrigt heller ikke andre holdepunkter for, at der foreligger den påståede samordnede praksis. Kommissionen har hverken gjort rede for unormale markedsvilkår eller for en unormal prisdannelse. For så vidt mere specielt angår priserne, henviser CSM til sit eget svar på meddelelsen om klagepunkter, hvori det har forklaret, hvorfor disse priser efter selskabets opfattelse endnu lå under indikativprisen, hvis man tager hensyn til visse omkostninger, som forsvinder i tilfælde af salg til interventionsorganet. Over for disse detaljerede argumenter kan Kommissionen ikke nøjes med at hævde, at de gældende priser i Nederlandene lå 3 %-7 % over interventionsprisen. CSM bestrider i øvrigt, at det talmateriale, Kommissionen har fremlagt, er korrekt, og hævder, at i det omfang, de priser, det anvendte, lå over interventionsprisen, skyldes det faktorer, som det har redegjort for i sit svar på meddelelsen om klagepunkter.
Selv hvis man antog — hvilket man ikke kan — at CSM's og RT's adfærd skyldtes en samordning, har denne adfærd imidlertid hverken indskrænket konkurrencen inden for fællesmarkedet eller påvirket samhandelen mellem medlemsstater. De købere, som ikke ville forsyne sig hos CSM, kunne altid henvende sig til andre fabrikker i Belgien, i Vesttyskland eller i det nordlige Frankrig. CSM opfordrer Kommissionen til at fremlægge alt talmateriale vedrørende samhandelen mellem Nederlandene og de andre medlemsstater; det vil heraf navnlig fremgå, at der faktisk har foregået »fri« handel, dvs. uden deltagelse af RT, SU eller CSM, i det belgisk-nederlandske grænseområde.
CSM hævder vedrørende samhandelen mellem medlemsstaterne, at dets deltagelse i de nederlandske importer kun udgjorde 4 %-10 %, og at der således ubestrideligt er foregået en konkurrence mellem talrige importkanaler. Det er her karakteristisk, at Kommissionen ikke har fulgt sagsøgerens anmodning om at give oplysninger vedrørende fordelingen af importen. — Selv om samhandelen mellem medlemsstater fortsat var begrænset, er dette en logisk konsekvens af den omstændighed, at de nationale fabrikanter i deres respektive lande havde en stærk stilling, som sagsøgeren allerede har behandlet i sit svar på meddelelsen om klagepunkter.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
gør gældende, at ligesom der ved artikel 85 forbydes aftaler, som sigter på at fordreje konkurrencen eller som har denne følge, selv om deres formål er et andet, er det tilstrækkeligt til at konstatere en overtrædelse af artikel 85, at der faktisk består en samordnet praksis, uden at der skal foreligge en samordnet vilje til at begrænse konkurrencen. Handelsmæssige transaktioner mellem konkurrenter er det typiske middel til at samordne en adfærd på markedet. CSM straffes ikke for at have »spillet under dække« med RT, men på grund af den samordnede praksis, som hovedsageligt har givet sig udslag i transaktioner med denne virksomhed. CSM kendte i det mindste principperne for de yderligere foranstaltninger, RT havde truffet (nægtelse af at levere til Nederlandene og indføjelse af anvendelsesklausuler i de kontrakter, der blev indgået med belgiske eksportører), uden hvilke foranstaltninger det ville have været for risikabelt for de nederlandske fabrikanter at købe hos RT. RT besluttede ikke at konkurrere på det nederlandske marked, og CSM besluttede at samarbejde med RT for at gennemføre dette, hvilket RT på sin side accepterede. Disse transaktioner mellem fabrikanter og de yderligere foranstaltninger danner et hele, der er tilstrækkeligt sammenhængende, fuldstændigt og vedvarende til at man kan hævde, at de pågældende har villet øve indflydelse på udbudsstrukturen, og at dette faktisk er lykkedes dem.
RT's køb skyldes ikke blot en énsidig beslutning fra CSM's side, for dettes angivne underskud forelå ikke. I en økonomi, der er præget af konkurrence, sælger en fabrikant kun sin egen produktion; hvis denne produktion af en eller anden grund går ned, må han nøjes med en mindre del af markedet. CSM ville imidlertid bevare sin såkaldt traditionelle del af markedet og henvendte sig netop til en konkurrent, hvis overskud takket været åbningen af grænserne burde have fundet en naturlig afsætning på det nederlandske marked. De prisforskelle, der fandtes mellem de belgiske og de nederlandske markeder, gjorde denne transaktion fordelagtig for begge parter: CSM købte sukker og samtidig fred på det nederlandske marked, mens RT solgte sukker uden nogen indsats i konkurrencemæssig henseende.
CSM's udtalelser om forbindelserne mellem RT og Export er uholdbare og kan således ikke påvirke de af Kommissionen fremlagte dokumenters beviskraft.
For at bevise, at der forelå anfægtelige former for praksis, er det ikke nødvendigt at påvise, at priserne befandt sig på et højere niveau, end de ville have nået uden disse former for praksis. Under alle omstændigheder gjorde RT's leverancer det fuldt ud muligt for CSM at dække sin »traditionelle« kundekreds' behov, endog til en af CSM og ikke af RT fastsat pris. Til støtte for sine udtalelser vedrørende prisniveauet i Nederlandene fremlægger Kommissionen en sammenlignende oversigt over priserne ab fabrik hos CSM, hos SU og i den nederlandske handel samt over interventionspriserne. Den hævder, at CSM derudover med urette sammenligner sit sukker med sukker af kvalitet I, og at købernes ønsker desuden snarere retter sig mod sukker af kvalitet 2 og 3.
Kommissionen fremlægger talmateriale vedrørende samhandelen mellem Nederlandene og Belgien og udtaler, at denne, selv om dens omfang mellem de pågældende virksomheder var relativt ringe i absolutte tal, udgjorde en betydelig del af den samlede samhandel, så meget mere som der hertil må føjes de transaktioner, som var undergivet anvendelses-klausulerne.
c) RT: Krænkelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stavningen
RT's redegørelse for denne søgsmålsgrund vedrører delvis også klagepunkter om beskyttelse af det italienske marked. Derfor henvises for så vidt til redegørelsen ovenfor under III 1 B a.
RT anfører, at Kommissionen ikke kan bebrejde det at have fremhævet den omstændighed, at det sukker, det har solgt, og som var beregnet til denaturering, faktisk blev anvendt til dette formål (beslutningen s. 25 v.sp.); thi sondringen mellem det sukkermarked, der skulle dække menneskeligt forbrug, på den ene side og markedet for sukker beregnet til eksport eller denaturering på den anden side følger af forskellige kommunitære og nationale administrative bestemmelser. Da basiskvoten og a fortiori maskimumskvoten oversteg behovene inden for Fællesskabet til menneskeligt forbrug, skulle en del af maksimumskvoten eksporteres til tredjelande eller sælges til dyrefoder eller til den kemiske industri. Imidlertid bevirkede det forhold, at der ved forordningerne nr. 766/68 og 2049/69 indførtes licitationssystemer henholdsvis for det beløb, der skulle ydes som eksportrestitution og det, der skulle ydes som denature-ringspræmie, at garantien for interventionsprisen blev afskaffet i disse to sektorer. Da alene markedet for menneskeligt forbrug derefter garanterer indtægter på højde med interventionsprisen, er det naturligt, at en sælger, som afgiver sukker til overskudspris, træffer foranstaltninger for at undgå, at køberen i strid med salgskontrakten, der indeholder en anvendel-sesklausul, foretager illoyal priskonkurrence på markedet for menneskeligt forbrug takket være den prisindrømmelse, som blev ydet på grund af anvendelses-klausulen. Artikel 19 i forordning nr. 172 omhandler i øvrigt kontrol til undersøgelse af, om der virkelig sker denaturering.
Det bør tilføjes, at der faktisk ikke var mulighed for at sælge til det belgiske interventionsorgan, idet de belgiske myndigheder på grund af frygt for administrative vanskeligheder og forudbetaling af midler indtog en meget negativ holdning.
RT rådede ikke over et organiseret afsætningsnet til salg af hvidt sukker i udlandet. Det mente ikke, at det var nødt til at oprette et sådant, da det havde mulighed for at få betydelige ordrer på hvidt sukker hos udenlandske købere, med hvilke det ikke behøvede at frygte for at få problemer, hverken vedrørende reklame, transport eller finansiering. Da denne politik var dikteret af firmaets egne interesser, har det hverken søgt eller opnået noget som modydelse fra de udenlandske fabrikanters side.
Det er med urette, at RT i beslutningen (s. 25 v.sp.) bebrejdes for at have afslået at levere sukker til kunder i Nederlandene »… trods tilstedeværelsen af store overskudsmængder … i Belgien«. I meddelelsen om klagepunkter støttes denne beskyldning pa to breve fra RT, dateret august og september 1968; på dette tidspunkt var RT imidlertid nødt til at importere nederlandsk sukker, hvilket er påvist af talmaterialet fra Kommissionen og (det belgiske) Institut National de Statistique.
Med støtte i talmateriale søger RT at vise urigtigheden af udtalelsen om, at det ved salgene til den nederlandske fabrikant har fået en mindre avance, end det havde kunnet opnå ved at levere direkte til forarbejdningsindustrien (beslutningen s. 33 h.sp.).
RT er af den opfattelse, at de vigtigste beviser, Kommissionen har påberåbt sig for samordningen, nemlig Exports korrespondance og skrivelser, mister deres bevisværdi, når de ses i forhold til forbindelserne mellem sagsøgeren og Export: Da de to firmaer blev kontrolleret af samme gruppe aktionærer, blev det mod slutningen af krigen besluttet, at RT for fremtiden udelukkende skulle være fabrikant og Export udelukkende handlende. Denne opdeling udløste en menings-uoverensstemmelse vedrørende Exports ønske om at opnå eneret på salg for sagsøgeren. Den nyorientering af eksporten, som var sket efter indførelsen af det fælles sukkermarked, fik sagsøgeren til at indlede handelskontakter direkte med betydelige købere, hvilket forstærkede modsætningsforholdet til Export. Under disse omstændigheder sendte RT nogle telexmeddelelser, hvis ordlyd — der var meget belastende for RT — var præget af ønsket om at indsamle materiale mod RT — RT indrømmer imidlertid, at indholdet af disse dokumenter hviler på erklæringer, som det selv har fremsat over for Export. Da RT ikke klart ville forklare Export, at dets egen interesse bød det at undgå mellemhandlerne i visse transaktioner, forekom det RT mere hensigtsmæssigt — sagt på handelssprog — at forskanse sig bag angivelige arrangementer med udenlandske kolleger.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionens
svarskrift er i vidt omfang identisk med det, den fremlagde i sag 40/73, gengivet ovenfor, se under pkt. a 2.
Kommissionen gør endvidere rede for de vigtigste omstændigheder, som har ligget til grund for dens konstatering af en samordnet praksis mellem RT, Pfeifer & Langen og de nederlandske fabrikanter.
En række skrivelser udvekslet mellem RT og Export i august og september 1970 viser, at RT ikke ønskede at levere sukker til eksport til Nederlandene uden den nederlandske industris samtykke. Denne handelspolitik har siden givet sig udslag i en købekontrakt, som blev indgået mellem Export og en nederlandsk importør.
Andre dokumenter viser, at de nederlandske forarbejdningsvirksomheder i talrige tilfælde, når de prøvede at få forsyninger hos RT, blev mødt med en leveringsnægtelse under påskud af, at de ønskede mængder ikke var disponible.
Andre dokumenter beviser, at RT i visse tilfælde kun har accepteret at levere til belgiske forhandlere med henblik på eksport til Nederlandene på betingelser, som fastlagde anvendelsen (den nederlandske mejeriindustri, denaturering), eller hvori anvendelsen til menneskeligt forbrug var udelukket. Disse dokumenter giver i øvrigt udtryk for et pres, RT har udøvet på den belgiske handel for at få denne til at overholde den de nederlandske fabrikanters kontrol over det nederlandske marked (se også nedenfor 6).
Kommissionen giver delatjerede tal vedrørende udviklingen af samhandelen mellem Belgien og Nederlandene; ifølge disse er eksporten af hvidt sukker fra Belgien til Nederlandene steget fra 9700 tons i 1967-68 til 99200 tons i 1971-72, medens leverancerne fra Nederlandene til Belgien i samme periode er faldet fra 4000 tons til 200 tons. Kommissionen hævder med støtte i talmateriale, at leverancerne fra belgiske fabrikanter til nederlandske fabrikanter (eller med sidstnævntes samtykke til den nederlandske meje-riindustrie) på samme tid er steget til omkring 75 % af de samlede leverancer i de to sidste produktionsår. I samme periode er leverancerne fra franske fabrikanter til Nederlandene faldet og blevet minimale i det fjerde produktionsår (500 tons).
RT's leverancer kan ikke, hvis man undersøger den i forbindelse med samtlige de øvrige foranstaltninger og former for adfærd, RT har lagt for dagen, forklares med, at selskabet ønsker at føre den mest gunstige handelspolitik. Ved at sælge direkte til den nederlandske industri har RT givet afkald på en uafhængig handelspolitik og har i samordning med de nederlandske fabrikanter forhindret de nederlandske forarbejdere og forhandlere i frit at få forsyninger fra Belgien.
Kommissionen bemærker i øvrigt, at leverancerne fra RT til de nederlandske fabrikanter ikke er berettiget ud fra tekniske grunde (manglende rafinaderikapacitet), og at leverancerne for råsukker fra Belgien til Nederlandene er gået ned fra 1000 tons i 1967-68 til O fra og med 1970-71.
Endelig diskuterer Kommissionen visse særlige argumenter fra RT's side:
Opdelingen af markedet for menneskeligt forbrug og markedet for »overskud« er ikke en følge af fællesskabsordningen. Tværtimod viser visse dokumenter, herunder referatet fra mødet i München den 30. maj 1968, at sondringen blev gennem ført af de virksomheder, der deltog i den samordnede praksis som et af midlerne til afskærmning af de nationale markeder. RT har foretrukket at eksportere sukker til tredjelande eller at anvende det til denaturering med henblik på at holde sådanne mængder uden for fællesskabs-samhandlen, som kunne få indflydelse på prisniveauet for sukker beregnet til menneskeligt forbrug. Denne linje og ikke de belgiske myndigheders holdning har været grunden til, at RT ikke har tilbudt sine »overskud« til intervention.
Det er ukorrekt, at RT ved begyndelsen af produktionsåret 1968-69 måtte søge tilflugt til nederlandsk sukker. I den periode geneksporterede de belgiske fabrikanter det sukker, de havde købt hos SU. I produktionsåret 1968-69 leverede RT mere end 4000 tons til de nederlandske fabrikanter.
Det er med urette, at RT angriber den udtalelse i beslutningen, hvorefter »en fabrikant normalt ikke har interesse i at sælge store mængder varer til en eller flere konkurrenter« og »at han kan opnå en større avance ved at levere direkte til de pågældende forhandlere eller forarbejdere«. De priser, RT har nævnt, er ikke karakteristiske, fordi de afspejler situationen på et marked, hvor der ikke er nogen konkurrence på grund af de anfægtede former for samordning.
3. Sammendrag af replikken
RT
gør gældende, at Kommissionen anlægger et rent teoretisk syn ved at hævde, at RT kunne have krævet, at de belgiske myndigheder accepterede det sukker, som blev tilbudt til intervention. Da selskabet var afhængig af regeringen i mange forskellige grene af sin virksomhed, var det tvunget til at rette sig efter de kompetente tjenestemænds ønsker.
RT bestrider værdien af de af Kommissionen som bevismidler påberåbte dokumenter og bemærker, at de udelukkende er støttet på RT's egne erklæringer til Export. RT henviser i øvrigt til sine udtalelser i stævningen og gør gældende, at det følger af de dokumenter, Kommissionen har fremlagt, at der på det pågældende tidspunkt forelå en klar interessekonflikt mellem sagsøger og Export, som i det væsendige vedrørte priserne. — Endelig var de erklæringer RT havde afgivet over for Export, i strid med den omstændighed, at RT samtidig leverede direkte til forarbejderne, hvilket fremgår af en række kontrakter, som er vedlagt stævningen som bilag.
Vedrørende det forhold, Kommissionen ukorrekt karakteriserer som »leveringsnægtelse«, gør RT gældende, at dets svar på en anmodning om forsyning blandt andet afhænger af den tilbudte pris og størrelsen af disponible lagre på det tidspunkt, anmodningen indgår, hvorved der må tages hensyn til de reserver, som er bestemt til den traditionelle kundekreds og til de eksportkontrakter, som allerede er afsluttet. Som følge heraf kan et negativt svar være rent foreløbigt.
De leveringsnægtelser, der er blevet afgivet over for Export, lader sig desuden forklare med ønsket om at kunne gennemføre visse transaktioner på mere fordelagtige vilkår og direkte med den forarbejdende virksomhed.
De udtalelser, der sigter på at bestride, at RT ved begyndelsen af produktionsåret 1968-69 kun havde små overskud, skyldes en sammenblanding af sukkerproduktionsåret i fællesskabsforordningens forstand (1. juli - 30. juni) og det virkelige sukkerproduktionsår, som går fra oktober til september. De nederlandske efterspørgsler, som Kommissionen omtaler, vedrørte krystalsukker. Imidlertid oversteg lageret af krystalsukker pr. 30. september 1968 ikke 5360 tons, hvilket er yderst beskedent med henblik på overgangen fra et produktionsår til et andet, eftersom det belgiske forbrug af krystalsukker udgjorde 14925 tons i oktober. Ved at nægte at opfylde de nederlandske efter spørgsler i august og september 1968 har RT således blot udvist elementær forsigtighed. — En nærmere undersøgelse af de dokumenter, som Kommissionen har fremlagt for ved hjælp af leverancerne til SU og CSM at bevise, at der i august og september 1968 forelå lagerbeholdninger, viste, at disse eksporter først skete efter høsten 1968. Det drejer sig i øvrigt blot om eksport til forædlingsformål og som gensidig nødhjælp.
Opdelingen i markedet for menneskeligt forbrug på den ene side og de andre afsætningsmuligheder for overskud på den anden side er ikke på nogen måde kunstig. Mens sukker beregnet til menneskeligt forbrug mindst indbringer interventionsprisen, gælder det samme ikke for sukker, som skal anvendes til denaturering, idet dette er undergivet konkurrence fra substitutionsprodukter. Hvis en fabrikant af grunde, som han alene kan vurdere, mener at måtte afsætte visse mængder sukker til denaturering og til en pris, der ligger under interventionsprisen, er det berettiget, at han forbyder sin køber at videresælge den solgte vare i strid med den aftalte anvendelse, medmindre han vil acceptere risikoen for, at dette sukker påvirker prisen for sukker til menneskeligt forbrug.
Licitationssystemet vedrører beløbet for denatureringspræmien (forordning nr. 2049/69) og gør det muligt at udnytte fabrikanternes vanskeligheder med oplagring eller likviditet og har til formål at tvinge fabrikanterne til at sælge under interventionsprisen; derfor nedlægger RT over for Domstolen påstand om, at de forordninger, hvorved dette system er blevet indført, annulleres i henhold til traktatens artikel 184.
RT's transaktioner på det nederlandske marked er sket ud fra selskabets egen handelsmæssige vurdering og ikke som følge af en samordning. Selskabets adfærd på det nederlandske marked ville under alle omstændigheder have været den samme på grund af de problemer, som opstod, fordi der forelå betydelige overskud af råsukker, og fordi det ikke havde noget salgsnet uden for Belgien. Man kan ikke bebrejde RT, at det har afskærmet markederne, når de belgiske sukkereksporter til Nederlandene steg til mere end det tidobbelte fra 1967-68 til 1971-72. Nedgangen i eksporten af nederlandsk sukker til Belgien og af fransk sukker til Nederlandene er den logiske konsekvens af den omstændighed, at RT var den bedst placerede fabrikant for det nederlandske marked. Leverancerne af specielle sukkerformer kan i øvrigt forklares af tekniske grunde som for eksempel leverancerne af hugget sukker til CSM, hvor denne virksomhed savnede de nødvendige anlæg. Leverancerne af krystalsukker til CSM og SU skete udelukkende i 1970-71 og 1971-72 og oversteg ikke 25000 tons årligt.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
svarer, at grunden til, at RT ikke med hjemmel i forordning nr. 1009/67 krævede, at det belgiske interventionsorgan accepterede sukker, der blev tilbudt til intervention, var at RT ikke ville løbe risikoen for, at dette sukker blev videresolgt på markedet for menneskeligt forbrug og således trykkede prisniveauet inden for Fællesskabet, og at det desuden ville hindre, at uafhængige forhandlere fik adgang til disse mængder.
Klausulerne vedrørende anvendelsen skal ses i sammenhæng med de andre foranstaltninger, RT traf for at beskytte markederne. Således forlangte RT en klausul om denaturering for en vis mængde, der blev solgt i Tyskland, endda efter afskaffelsen af denatureringspræmien (forordning nr. 356/69). Kommissionen hævder med støtte i handelskorrespondancen mellen RT og Hottlet, at RT i form af erstatning og renter krævede en pris, der var 4,6 % højere end interventionsprisen i det tilfælde, hvor dette sukker blev solgt til normal industriel brug.
Det kan ikke antages, at det er enkle handelsmæssige overvejelser (manglende salgsnet i udlandet, overskud af råsukker), som har ledet RT's adfærd. Det er tværtimod samordningen, som forklarer, at en virksomhed af RT's størrelse ikke har anset det for nødvendigt at oprette et salgsnet på sine konkurrenters territorium.
Kommissionen mener ikke, at forklaringen vedrørende nægtelsen af at levere i Nederlandene i efteråret 1968 er overbevisende. I betragtning af det belgiske forbrug, som i 1968-69 udgjorde 139000 tons, var lagerbeholdningen den 1. juli 1968 (107000 tons) lig med 1/3 af det årlige belgiske forbrug og således klart tilstrækkelig til at dække behovet indtil midten af september, eftersom det ny produktionsår begyndte i september 1968.
Endelig er argumentet om at leverancerne af hugget sukker skyldtes begrænsede afsætningsmuligheder på det tilsvarende nederlandske marked, som gjorde, at installering af de nødvendige maskinelle anlæg ikke var mulige, fremført for tilfældet og er ikke bevist af sagsøgeren.
d) Pfeifer & Langen: Overtrædelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stævningen
Pfeifer & Langen
slutter fra en undersøgelse af virkningerne af henholdsvis den tidligere tyske markedsordning for sukker og fællesskabsordningen, at varebevægelserne og situationen på markedet på det område, hvor det udøver sin virksomhed, når alt kommer til alt lader sig forklare ved de traditionelle handelsforbindelser mellem den forarbejdende industri og de tyske sukkerfabrikanter, ved den tyske forarbejdningsindustris stadige kvalitetskrav og krav om regelmæssige leverancer, ved den rolle interventionsprisen stillede som garanteret legal mindstepris, samt endelig ved omkostningerne til transport og til andre faktorer (valutakurser, udligningsbidrag), der påvirkede varernes fri bevægelighed. Mere specielt afhænger den tyske forarbejdningsindustri af regelmæssige og kortfristede leverancer af sukker, som opfylder helt bestemte kvalitetsnormer, som ofte er meget varierede. Imidlertid har de erfaringer, som køberne havde kunnet gøre under den tyske markedsordning for sukker, vist dem, at de kunne være sikre på at blive godt betjent af sagsøgeren. Af disse grunde har køberne i begyndelsen vist sig meget forbeholdne over for de ny forsyningskilder inden for Fællesskabet.
Påstanden om, at sukkeret uden de anfægtede former for praksis — i hvert fald lejlighedsvist — kunne være leveret under interventionsprisen, således at forbrugerne har lidt et betydeligt tab, tager ikke hensyn til interventionsprisens funktion. Denne fungerer faktisk ved sine virkninger som en lovlig garanteret mindstepris.
Efter Kommissionens egen opfattelse er indikativprisen den ideelle salgspris, da den er den eneste, som kan garantere sukkerroefabrikanterne en passende indtægt uden dog at belaste forbrugerne uforholdsmæssigt meget. Imidlertid har de priser, som blev anvendt — med enkelte undtagelser — ikke nået denne pris, hvilket beviser, at der forelå en intens konkurrence.
Det er ukorrekt at hævde, at samhandelen inden for Fællesskabet var ringe og i det væsentligste begrænsede sig til salg fra fabrikant til fabrikant. Til støtte herfor fremlægger Pfeifer & Langen en oversigt over import, beregnet til Forbundsrepublikken og navnlig til Nordrhein-Westfalen.
Selskabet fremlægger også en oversigt, der viser de eksporter, det har foretaget til lande inden for fællesmarkedet og til tredjelande. Denne oversigt omfatter for så vidt angår samhandelen med Nederlandene kun to vigtige transaktioner indgået med den nederlandske eksportør Limako verdrørende i alt 15000 tons; i henhold til en ordrebekræftelse og et salgstilbud, som sagsøgeren ligeledes har vedlagt sagsakterne, var denne mængde beregnet til videreeksport til tredjelande. Denne anvendelse er ligeledes bevist af den omstændighed, at sukkeret blev leveret i en særlig emballage. Pfeifer & Langen indrømmer, at 2000 tons af denne sending senere blev forarbejdet til sirup og solgt inden for fællesmarkedet.
Pfeifer & Langen understreger, at det aldrig har solgt sukker beregnet til denaturering, og at det derfor ikke kan være berørt af anklagen mod fabrikanterne for at have forlangt forskellige priser efter om sukkeret var beregnet til menneskeligt forbrug på den ene side og på den anden side til denaturering eller eksport til tredjelande.
I et andet afsnit gennemgår Pfeifer & Langen de faktiske og retlige omstændigheder, som efter dets opfattelse udelukker, at det kan antages, at selskabet har foretaget en overtrædelse af artikel 85. Hvad angår sagsøgerens forbindelser med CSM og RT støtter beslutningen sig ikke på nogen konkret omstændighed. Vedrørende forholdet mellem sagsøgeren og SU har Kommissionen kun påberåbt sig de ovenfor nævnte transaktioner med firmaet Limako. Pfeifer & Langen har kontraheret med denne virksomhed, ikke fordi den var nederlandsk, men fordi den tilbød en pris, der var mere fordelagtig end de tyske eksportørers. For at bevise, at dets påstande er holdbare, anmoder Pfeifer & Langen om høring af et vidne, som det selv ønsker at udpege.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
udtaler, at sagsøgeren, der dog er den vigtigste sukkerfabrikant, og hvis raffinaderier er placeret tæt ved grænserne, — modsat hvad man kunne forvente — næppe har forøget sine leverancer til Benelux. Leverancerne til Nederlandene gik næsten udelukkende til fabrikanter.
Kommissionen fremlægger en række dokumenter, der hidrører fra RT og selskabet Export, og som ifølge Kommissionen beviser, at der har foreligget en aftale, hvorved konkurrenterne fik forbeholdt deres nationale markeder.
Kommissionen fremlægger desuden en række breve fra selskaber, der opkøber levnedsmidler, og hvoraf det fremgår, at der har foreligget leveringsnægtelser, der har været begrundet af angiveligt manglende lagerbeholdning, samt tilfælde af tilpasning af priserne til dem, der blev anvendt i bestemmelseslandet. I et af disse breve omtales det, at Pfeifer & Langen har meddelt et af de nævnte selskaber, at der eksisterede aftalte områder, (»Gebietsabsprachen«) i forhold til de nederlandske fabrikanter. — Fabrikanterne har afskærmet de forskellige nationale markeder ved at begrænse forhandlernes aktivitet enten ved at binde dem eller ved at udelukke dem fra at sælge de nævnte fabrikanters produktion; som bevis citerer Kommissionen anvendelsesklausuler, som var pålagt af RT og af en af RT kontrolleret belgisk fabrikant.
Kommissionen nægter at acceptere, at den vedvarende indflydelse af de nationale ordninger på sukkermarkederne er den eneste grund til, at Pfeifer & Langen ikke har foretaget leverancer til grænseegnene i de tilstødende medlemslande.
Det er med urette, at Pfeifer & Langen forsøger at sammenligne interventionsprisens funktion med en garanteret legal mindstepris, thi intet forhindrer fabrikanterne i at sælge under interventionsprisen. Det er ligeledes fejlagtigt at ville benytte den omstændighed, at sukkerfabrikanterne ikke kunne opnå indikativprisen som bevis for, at der foreligger en livlig konkurrence. Dette argument ser bort fra indikativprisens funktion, som er at danne basis for fastsættelse af tærskelprisen, men ikke at angive det prisniveau, der er nødvendigt, for at de forarbejdende virksomheder kan have en tilstrækkelig fortjenstmargin; en sådan margin har disse allerede fået gennem interventionsprisen, hvilket bevises af den stærke stigning i produktionen siden oprettelsen af den europæiske markedsordning for sukker.
For så vidt angår transportomkostningerne, viser det kort, som sagsøgeren har fremlagt, og hvoraf fremgår sukkerfabrik kernes geografiske position, at Pfeifer & Langens fabrikker er placeret under økonomiske betingelser, der er gunstige for sukkertransport mod Nederlandenes grænseområde. I øvrigt viser erfaringen, at der i praksis også er blevet gennemført leverancer på større afstande, og transportomkostningerne kan således ikke forklare det begrænsede omfang af de leverancer, som skete i de konkurrende fabrikanters salgsområde.
3. Sammendrag af replikken
Pfeifer & Langen bestrider, at de af Kommissionen fremlagte breve fra de selskaber, der opkøbte levnedsmiddelprodukter, har nogen beviskraft. I brevet fra firmaet EDAH, Helmond, til Groupement européen des maisons d'alimentation et d'approvisionnement, Bruxelles, forklares det, at Pfeifer & Langen har påberåbt sig, at det var umuligt at opnå bedre priser ved eksporten til Nederlandene, som begrundelse for sin manglende interesse. Uden at behandle dette argument går Kommissionen ind på en anden passage i dette brev, hvor EDAH — helt uberettiget — taler om en aftale om fordeling af salgsområderne mellem Pfeifer & Langen og de nederlandske fabrikanter. Brevet fra Rewe-Zentral-import, Koln, til Général Biscuit, Herentals, omtaler blot, at der foreligger langfristede kontrakter mellem alle store tyske forarbejdere »med henblik på at kontrollere sukkerforbruget«; det drejer sig herved om rene formodninger.
En mere indgående undersøgelse af brevet fra GEDELFI, Köln, til GEMAS, Bruxelles gør det klart, at afsenderen behandler den »fordeling i områder«, som den taler om, ikke som resultat af en aftale, men som en følge af de fordele, der er knyttet til fabrikkens placering.
Pfeifer & Langen bestrider nogensinde at have nægtet at levere til en forhandler, når det rådede over tilstrækkelige mængder sukker, og når de tilbudte vilkår var lige så fordelagtige som andre køberes. Dets fabrikker findes i et under-skudsområde, hvis produktion kun en enkelt gang har udvist et mindre overskud. Under disse omstændigheder foretrak selskabet at opretholde de langvarige forretningsforbindelser med sin traditionelle kundekreds frem for at afslutte lejlighedsvise handler. De ovenfor nævnte breve kan så meget mindre tjene som bevis for »leveringsnægtelser«, som de klart viser, at deres ophavsmænd ønskede at opnå bedre vilkår end markedsvilkårene.
Det er med urette, at Kommissionen bagatelliserer problemet med transportomkostningerne, som er afgørende, når kostprisen er næsten ens, og når der leveres meget betydelige mængder. For så vidt angår de leverancer, som faktisk er sket over meget store distancer, taler disse ikke mod dette argument, eftersom afstanden — som det er tilfældet i Italien — kunne være næsten den samme for alle konkurrenter, hvorimod den væsentlige faktor snarere ligger i garantien for forsyninger.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
hævder, at de argumenter, Pfeifer & Langen har fremført vedrørende betydningen af transportomkostningerne, ikke rammer sagens kerne. Kommissionens konstatering om, at der ikke har været nævneværdigt sukkerhandel over grænserne mellem Forbundsrepublikken, Belgien og Nederlandene, kan ikke forklares med betydningen af transportomkostningerne.
Sagsøgerens udtalelser om leveringsnægtelserne og transaktionerne mellem fabrikanter sigter udelukkende mod at bagatellisere disse forholdsregler. Sagsøgeren bør ikke nøjes med udelukkende at betragte de dokumenter, der påviser dets egne leveringsnægtelser. Faktisk er leveringsnægtelser fra dets partnere over for efterspørgsel fra sagsøgerens salgsområde ikke mindre egnede til at bevise, at der har været tale om samordning. Det følger af dokumenter, som Kommissionen har nævnt, at alle de fabrikanter, der deltog i samordningen, til stadighed nægtede at imødekomme efterspørgsler, der hidrørte fra deres partneres markeder.
Sagsøgeren forbigår i stilhed, at firmaet GEDELFI i det ovenfor nævnte brev gjorde rede for det umulige i at importere sukker fra EØF-lande.
e) CSM og RT: Overtrædelse af forordning nr. 26
RT's
argumenter, der også vedrører klagepunktet om samordning til beskyttelse af det italienske marked, er gengivet ovenfor; se pkt. III/1/B/b.
1. Sammendrag af CSM's stavning
CSM udleder af ånden i forordning nr. 1009/67 og af den tidligere bestående situation, at de undtagelser fra traktatens artikler 85-90, som er opregnet i artikel 26, kan finde anvendelse i det foreliggende tilfælde. Faktisk ville selskabet uden købene hos RT, da det ikke fuldt havde kunnet udnytte sit produktions- og afsætningsapparat, have kunnet betale sukkerroefabrikanterne en højere pris end mindsteprisen. I øvrigt bevirker både produktets natur og fællesskabsordningen, at hver enkelt fabrik tilskyndes til at forblive »i eget hus« i så vidt omfang som muligt.
2. Sammendrag af senere indlæg
Kommissionen tager først stilling til den foreliggende søgsmålsgrund i duplikken og gør dels gældende, at CSM ikke har støttet sine udtalelser på nogen konkret omstændighed, og dels at betaling af en pris, der ligger over den af Fællesskabet fastsatte mindstepris, — under hensyn til de forskellige mål i traktatens artikel 39 — ikke pr. definition kan betragtes som »nødvendig« til gennemførelsen af disse mål.
3. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af markedet for den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland; vedrører Pfeifer & Langen og RT
A — Pfeifer & Langen og RT: søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure
De af
Pfeifer & Langen
fremførte søgsmålsgrunde, som er omtalt ovenfor under 2 B, a-c og g, i det væsentlige også nærværende klagepunkt. Det samme gælder RT's søgsmålsgrund, som er gengivet ovenfor under 1. A h. Der henvises derfor til disse kapitler.
B — Søgsmålsgrunde verdrørende realiteten
a) Pfeifer & Langen: Overtrædelse af traktatens artikel 85
Pfeifer & Langen
fremfører denne søgsmålsgrund både over for klagepunktet verdrørende beskyttelse af det nederlandske marked og vedrørende det foreliggende klagepunkt. I det omfang parternes argumenter i forbindelse med den foreliggende søgsmålsgrund vedrører begge klagepunkter henvises der til kapitel 2 C d ovenfor. De forhold, som særligt vedrører det foreliggende klagepunkt, kan sammenfattes således:
1. Sammendrag af stævningen
Efter
Pfeifer & Langens
opfattelse fremgår det af de dokumenter, som er vedlagt sagsakterne, at de franske og belgiske fabrikanter, når de leverede på Pfeifer & Langens primære salgsområde, på grund af afstandene skulle afholde relativt høje transportomkostninger i forhold til dem, Pfeifer & Langen må bære.
Pfeifer & Langen bestrider Kommissionens tese, hvorefter sukkerhandelen mellem medlemsstater kun var påvirket i ringe grad, og at de konkurrencemæssige virkninger af de importer, der faktisk blev gennemført, blev ophævet, fordi det i det væsentlige drejede sig om leverancer fra fabrikant til fabrikant. Med støtte i talmateriale gør Pfeifer & Langen gældende, at betydelige mængder sukker blev importeret til Forbundsrepublikken og navnlig til Nordrhein-Westfalen. De tyske fabrikanter havde fra sukkerproduktions-året 1968-69 indtil produktionsåret 1971-72 haft en andel af disse importer på henholdsvis 6 %, 3 %, 29 % og 20 %. Den relativt høje procentsats på 29 har sin forklaring i, at de tyske fabrikanter i 1970-71 var bundet af leveringskontrakter, som de på grund af den dårlige høst kun kunne opfylde med importeret sukker.
Det er kun for at underbygge sin opfattelse om, at Pfeifer & Langen havde en stor andel i den samlede import, at Kommissionen har slået markedet for råsukker og markedet for hvidt sukker sammen og har udtalt, at råsukkeret »efter at [det] er forarbejdet af den nationale industri«»sælges på samme marked« (beslutningen s. 26, h.sp.). Imidlertid er råsukker et overgangsprodukt, som kun kan lagres i begrænset omfang, og som bortset fra ubetydelige undtagelser er beregnet til forarbejdning til hvidt sukker, mens hvidt sukker kan oplagres uden tidsbegrænsning og kan anvendes til mange forskellige formål. Råsukker kan således kun sælges til raffinaderier, enten direkte eller via handlende. Ved beskyldningen mod Pfeifer & Langen for at have begrænset konkurrencen refererer Kommissionen imidlertid udelukkende til markedet for hvidt sukker.
Under disse omstændigheder kan de leverancer af råsukker, som har fundet sted fra en fabrikant til en anden, ikke i noget tilfælde have haft konkurrencebegrænsende virkning; disse leverancer bør således holdes udenfor, når det drejer sig om at bedømme omfanget af de importer, Pfeifer & Langen har gennemført. I øvrigt var Pfeifer & Langens køb af råsukker i Belgien berettiget på grund af den omstændighed, at det altid har købt meget betydelige mængder sukker, og at dets traditionelle leverandører, navnlig dem fra Nieder-Sachsen, i mindre og mindre omfang var i stand til at levere til de nødvendige mængder. Leverancen fra den nærmeste fabrik, som befinder sig tæt ved Liège, har ligeledes trængt sig på af hensyn til transportomkostningerne.
Vedrørende importerne af hvidt sukker analyserer Pfeifer & Langen nærmere den andel, selskabet gennemførte i 1970-71 og 1971-72. Med støtte i talmateriale gør det gældende, at i 1970-71 vedrørte en betydelig del af disse importer forurenet sukker, der var billigere end sukker af bedre kvalitet, og som kunne transporteres billigt ad flodveje. Dette produkt er ikke egnet til menneskeligt forbrug og er beregnet til fremstilling af sirup. Af en samlet mængde på 22900 tons importeret sukker har selskabet kun videresolgt 5101 tons uden forarbejdning, dvs. 3 % af de samlede importer til Tyskland i dette produktionsår. I 1971-72 blev 3574 tons af de i alt 21905 tons hvidt sukker, der blev importeret til Nordrhein-Westfalen, importeret af Pfeifer & Langen, herunder 1000 tons, der hidrørte fra Frankrig og var forarbejdet til sirup.
Visse dokumenter, som Kommissionen påberåber sig, mangler beviskraft, i det mindste i relation til sagsøgeren. Således udtrykker de skrivelser og telexmeddelelser fra Export, som er citeret på s. 23 i beslutningen, kun denne virksomheds opfattelse og indeholder ikke nogen erklæring, der henviser til omstændigheder, som var umiddelbart tilgængelige for Export. Sagsøgeren har i øvrigt aldrig været i handelsforbindelse med Export og er ikke omtalt nogetsteds i de nævnte dokumenter. Det forholder sig på samme måde med brevet fra RT til Export, nævnt på s. 47 i meddelelsen; i dette brev tales der i øvrigt om »vor politik« — dvs. RT's politik — over for det tyske marked og på ingen måde om en samordning. Det brev fra en tysk handlende, som er nævnt i meddelelsen på s. 50, tillader heller ikke at afgøre, om det sigter til Pfeifer & Langen. Vedrørende kontrakten med Moerbeke-Wass (beslutningen s. 34, h.sp.) hviler klausulen om, at eksport til Tyskland kun kan ske efter samtykke fra Pfeifer & Langen, ikke på nogen aftale mellem disse to virksomheder og er så meget mere uforståelig, som Moerbeke-Waas konstant har gennemført betydelige eksporter til Tyskland.
RT's salgspolitik, som Pfeifer & Langen aldrig har prøvet at påvirke, kan forklares med objektive omstændigheder og navnlig med, at RT var nødt til at eksportere mere og mere råsukker, mens Pfeifer & Langen rådede over en raffinaderikapacitet, som klart oversteg de mængder råsukker, det sad inde med. Da det mest presserende problem for RT var den vedvarende afsætning af dets råsukker, blev salget af overskud af hvidt sukker sekundært, allerede på grund af de bedre oplagringsmuligheder. Da det forholdt sig således, var RT relativt tilbageholdende på det tyske marked, hvilken holdning skyldtes nøgterne handelsmæssige overvejelser og ikke en kartelaftale. Faktisk kunne RT forudse, at Pfeifer & Langen, hvis RT leverede betydelige mængder til dette selskabs kunder, ville indskrænke sine køb hos RT, da ingen forhandler ønsker at styrke sin konkurrents stilling.
Pfeifer & Langen har ikke deltaget i udarbejdelsen af det referat af 20. april 1970, som er omtalt på s. 64 i meddelelsen; det eneste, der kan udledes heraf, er, at RT foreslog at følge en bestemt politik; denne tekst angiver ikke, hvad man skal forstå ved »RT's forpligtelser«
De transaktioner, der faktisk blev gennemført på et internationalt plan med de handlende og andre købere, imødegår udtalelsen om, at RT og Pfeifer & Langen havde indgået en gensidig eneretsaftale (meddelelsen s. 65).
RT har måttet anstrenge sig for at gøre den tyske sukkerhandel fortrolig med sin salgspolitik, og det er muligt, at dette har ledt tanken hen på, at der forelå en aftale. I betragtning af, at RT's politik omfattede restriktioner i dets forbindelser til den fri handel, og altså særlig til Export, kan man ikke udelukke, at Export over for dets aftagere og med det formål at mistænkeliggøre RT for at have overtrådt de europæiske konkurrenceregler har givet sin fantasi frit løb med hensyn, til angivelige aftaler mellem RT og Pfeifer & Langen. Med urette slutter Kommissionen fra en telexmeddelelse, som Export har sendt den 14. september 1970»til en tysk grossist«, til indholdet af en telefonsamtale mellem RT og Pfeifer & Langen den 11. september 1970, idet det ikke er godtgjort, hvem der har deltaget i denne samtale, og intet gør det muligt at skabe forbindelsen mellem indholdet af henholdsvis samtalen og telexmeddelelsen. Hvis man antog, at den samtale om priserne, som er omtalt i denne telexmeddelelse, faktisk har fundet sted, ville konsekvensen af denne kontrakt — således som det fremgår af selve telexmeddelelsen — ikke have været en nægtelse fra RT's side af at levere til Tyskland, men et tilbud om at stille sukker til rådighed med henblik på eksport til Tyskland.
En anden telexmeddelelse fra Export af samme dato og rettet til RT (meddelelsen s. 73) viser, at RT ved denne lejlighed var parat til at levere til Pfeifer & Langens kunder. I modsætning til Exports udtalelser, gengivet på siderne 71-73 i meddelelsen, har RT givet sit samtykke til, at Export afslutter kontrakter med tyske forhandlere.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
udtaler, at RT i stort omfang holdt sig fjernt fra det tyske marked, selv om Belgien var et overskudsområde og Tyskland et underskudsområde. Efter at RT's leverancer til Tyskland havde været ubetydelige i produktionsåret 1968-69, steg de fra 1969-70, og størstedelen af disse eksporter bestod af hvidt sukker og råsukker, købt af Pfeifer & Langen.
Kommissionen fremlægger en række dokumenter, som direkte skulle bekræfte, at der har foreligget en aftale om, at Pfeifer & Langens nationale marked skulle respekteres, og om at RT var indstillet på ikke at forstyrre dette marked. Således udtales det i en intern skrivelse fra Export af 23. april 1970, at »Tirlemont er blevet enige med de øvrige raffinaderier i fællesmarkedet om en gensidig eneretsaftale, hvoraf det fremgår, at handelen i be stemmelseslandet er forbeholdt dette lands raffinaderier«. I et brev fra selskabet Großieinkauf Deutscher Lebensmittel-Filialbetriebe, Köln af 10. marts 1972 udtales det, at anmodninger om leverancer, rettet til fabrikanter i andre medlemsstater, systematisk mødes med leveringsnægtelser. Andre dokumenter viser, at RT kun har leveret til Tyskland til priser, som er tilpasset de højeste tyske priser. Endelig henviser Kommissionen til en købekontrakt af 15. september 1969 mellem Moerbeke-Waas og Export samt til 2 telexmeddelelser fra Export af 14. september 1970 henholdsvis til en tysk forhandler og til RT; disse dokumenter er nævnt ovenfor under 1.
De leverancer af råsukker og hvidt sukker, som RT har foretaget til Pfeifer & Langen, skyldtes i det væsentlige ønsket om at undgå en konkurrence mellem de pågældende på det tyske marked. Dette følger både af betydningen af disse leverancer og af den økonomiske sammenhæng, som de indgik i. Man må ikke glemme, at der også i stort omfang skete leverancer mellem andre fabrikanter i Fællesskabet, om hvilke det kunne bevises, at de var dikteret af ønsket om at udelukke gensidig konkurrence. Kommissionen nægter ikke, at en fabrikant i visse situationer kan have interesse i at levere til en konkurrent. Men sådanne situationer er ikke forekommet i det foreliggende tilfælde. Det er overraskende, at RT i september 1970, altså i en periode, hvor der var mangel på sukker i Tyskland, indgik en kontrakt om salg af betydelige mængder til en pris, der lå under den pris, Export havde opnået ved leverancen til Tyskland, en pris som RT imidlertid havde fundet var utilstrækkelig (se meddelelsen s. 75).
Visse af de argumenter, Pfeifer & Langen fremfører for at retfærdiggøre sine køb hos RT, forekommer kunstige. Man spørger sig, hvilken interesse RT kunne have i at levere råsukker til sagsøgeren på vilkår, som var gunstige for denne, når RT havde mulighed for at forarbejde sit råsukker til hvidt sukker og afsætte det på gunstigere vilkår som følge af Forbundsrepublikkens importbehov. I øvrigt oversteg leverancerne af råsukker betydeligt 10000 tons, eller den årlige kapacitet i den bedst placerede fabrik (Lierse tæt ved Liège), hvilket berøver argumentet om en omkostningsbesparelse enhver værdi. Endelig købte Pfeifer & Langen store mængder råsukker fremstillet i Niedersachsen over afstande, der lå mellem 350 og 400 kilometer; selskabet kan derfor ikke hævde, at sådanne afstande er en uovervindelig hindring for, at udenlandske fabrikanter leverer hvidt sukker i dets eget salgsområde.
For så vidt angår den af Pfeifer & Langen opstillede sondring mellem råsukker og hvidt sukker drejer det sig ikke om at afgøre, om der for disse to produkter består et enhedsmarked eller to adskilte markeder. I så henseende er beslutningen (s. 26, h.sp.) måske formuleret tvetydigt. Eftersom råsukker skal raffineres og leveres på markedet i form af hvidt sukker, er det underordnet, om en fabrikant leverer råsukker eller hvidt sukker til en konkurrent. Når han leverer råsukker, selv om han råder over tilstrækkelig raffinaderikapacitet, giver han bevidst afkald på muligheden for at afsætte en tilsvarende mængde hvidt sukker på konkurrentens marked.
I henhold til beslutningens ånd er det uden betydning, om salg af råsukker fra fabrikant til fabrikant sker direkte eller via forhandlere.
Vedrørende bevisværdien af de dokumenter, som hidrører fra Export, gør Kommissionen gældende, at dette selskab havde meget hyppige kontakter med RT, og at dokumenterne klart vidner om. RT's adfærd over for Pfeifer & Langen. Den begrænsende anvendelsesklausul, som findes i kontrakten af 15. september 1969 mellem Moerbeke-Wass og Export, er ikke på nogen måde uforståelig, eftersom den svarer til den salgspolitik, RT har gennemført over for Pfeifer & Langen.
Den fortolkning, Pfeifer & Langen giver af denne politik, og allerede grundlaget for denne fortolkning — at det skulle være nødvendigt for RT at eksportere mere og mere råsukker — er lidet overbevisende. RT leverede i 1970-71 og 1971-72 henholdsvis 24800 og 23500 tons råsukker til Pfeifer & Langen. Disse mængder, som i øvrigt allerede repræsenterede en nedgang fra et produktionsår til det næste, er forholdsmæssigt ringe, hvis man sammenligner dem med de lagre af råsukker, som RT rådede over i disse produktionsår (186000 og 287000 tons). Desuden er disse lagre ikke vokset mellem produktionsårene 1968-69 og 1970-71. RT rådede over tilstrækkelig kapacitet til selv at raffinere det råsukker, det fremstillede, hvilket det gjorde i nogle af de tidligere år, f.eks. i 1967-68, hvor dets lagerbeholdning, der da udgjorde 222300 tons, var større end i 1970-71.
Selv hvis man antog, at RT var nødt til at eksportere råsukker, fører de slutninger, som Pfeifer & Langen drager heraf, ikke til et overbevisende resultat. RT's leverancer af råsukker til Pfeifer & Langen svarede på grund af transportomkostningerne også til sidstnævntes interesse; derfor har RT fornuftigvis måtte slutte, at det ikke skadede sin afsætning til Pfeifer & Langen ved at levere hvidt sukker til dette firmas kunder. Den virkelige grund til, at RT ikke desto mindre gav afkald herpå, kan kun være, at Pfeifer & Langen på sin side er gået ind på at afholde sig fra enhver transaktion i RT's salgsområde (østlige Belgien og Luxembourg.)
3. Sammendrag af replikken
Pfeifer & Langen
svarer, at vurderingen af samtlige omstændigheder viser, at te-sen om afskærmning af markederne af økonomiske årsager må forkastes.
Ethvert kartel forudsætter gensidige fordele for deltagerne. Imidlertid kan Pfeifer & Langens »afkald« på at trænge ind på det belgiske marked end ikke betragtes som en modydelse af tilnærmelsesvis samme størrelse, fordi selskabet aldrig har været i stand til at eksportere sukker til Belgien på økonomisk acceptable vilkår. Pfeifer & Langen rådede faktisk ikke over tilstrækkelige lagre og havde heller ikke mulighed for at forøge omfanget af sin produktion, som var begrænset af de til rådighed stående dyrkningsområder, af høstens kvalitet og af Fællesskabets markedsordning for sukker. Desuden ville salg i Belgien nødvendigvis have medført tab, hvilket blev påvist ved et forsøg, der blev gjort i september 1969. Endelig gjorde Pfeifer & Langen's specielle situation det umuligt at indgå enhver forretning, som tilfældigvis tilbød sig, og det har tværtimod været tvunget til at søge og opretholde snævre og varige forbindelser til fordelagtige transportpriser og med større købere.
Det er ikke lykkedes Kommissionen at imødegå de argumenter i stævningen, ifølge hvilke RT's holdning skyldtes ønsket om at sikre salget af sit råsukker.
Ved udtalelsen om, at RT kunne have opnået bedre priser i Tyskland end i Bel-gien, er der ikke taget hensyn til, at der er forskel mellem en kortfristet »maksimering« af avancerne takket være nogle sjældne tilfældige salg og en »optimering« af den samlede salgspolitik, som består i at skabe og sikre forretningsforbindelser på langt sigt. Forskellen mellem de priser, der gjaldt på det tyske marked, og dem, som blev anvendt på det belgiske marked, har ikke på noget tidspunkt været så stor, at den gjorde det muligt for RT at sælge i Tyskland med avance, hvis man tager hensyn til transportomkostningerne. I øvrigt kunne man i de områder, hvor der på grund af placeringen af de respektive fabrikker var ligevægt mellem RT's og Pfeifer & Langens fordele (det belgisk-tyske grænseområde), kun opnå interventionsprisen. Disse betragtninger gælder så meget mere for det tilfælde, hvor RT i Tyskland leverede hvidt sukker, der var forarbejdet fra råsukker; på grund af omkostningerne ved forarbejdningen kunne sådanne leverancer ikke forekomme RT fordelagtige.
Argumentet om, at RT kunne have opnået større overskud ved at sælge hvidt sukker til Pfeifer & Langens kunder i stedet for at levere råsukker til firmaet selv, tager ikke hensyn til følsomheden af de i Tyskland anvendte priser. Kommissionen har i sit svarskrift selv konstateret, at allerede en leverance på 10000 tons ville kunne få priserne til at falde. RT burde ligeledes have taget i betragtning, at det hvide sukker, der var beregnet til menneskeligt forbrug, ikke kunne transporteres ved de billige transportmåder, som blev benyttet til transport af råsukker.
Pfeifer & Langen fremkommer med et eksempel fra juni 1970 for at bevise, at forskellen mellem de priser, som RT opnåede for henholdsvis råsukker og hvidt sukker, lå klart under den forarbejdnings-margin, Kommissionen selv havde fastsat. Pfeifer & Langen har kun kunnet få fortjeneste ud af at købe råsukker hos RT, derved at selskabet forarbejdede det til sukker af specielle kvaliteter (sirup, kandis, krystalsukker, hugget sukker osv.), kvaliteter som RT aldrig ville kunne sælge på det tyske marked, fordi det ikke råder over et eget mærke i Tyskland.
Pfeifer & Langen indrømmer, at produktionen af hvidt sukker af kvalitet II kun gør det muligt at opnå fortjeneste i forbindelse med en integreret forarbejdningsproces, som går ud fra sukkerroerne og afslutter med det endelige produkt. Imidlertid foretrak selskabet at producere uden fortjeneste i stedet for at lide tab ved at sætte sine anlæg ud af drift.
RT's raffinaderikapacitet tillader det ikke at forarbejde alt dets råsukker. Selv om RT ikke havde udnyttet sin raffinaderikapacitet, kan imidlertid Kommissionen ikke heraf slutte, at RT da burde have forarbejdet råsukkeret til særlige kvaliteter, som det ikke havde kunnet sælge på det tyske marked. RT havde ikke længere mulighed for at sælge specielle sorter via handelen. Faktisk omfattede de belgiske forhandleres ordrer til RT angående sukker til eksport til Tyskland kun anonyme massevarer, beregnet til forarbejdningsindustrien, og der var på grund af kundernes forskelligartede vaner ikke i Tyskland nogen efterspørgsel efter belgiske specielle sorter.
Vedrørende bevisværdien af de dokumenter, Kommissionen støtter sig på, bemærker Pfeifer & Langen, at det er Export — og ikke en sukkerfabrikant — som har opfundet og anvendt formelen »enhver er herre i eget hus« (se meddelelsen s. 66).
Efter at Kommissionen har opgivet påstanden om, at der kun er eet marked for råsukker og hvidt sukker, har den forsøgt at redde sin position ved at udtale, at en fabrikant, som sælger råsukker til en konkurrent, giver afkald på muligheden for at forarbejde dette råsukker til hvidt sukker og for at indtræde i konkurrence med denne konkurrent vedrørende salget af dette hvide sukker. På trods af salget af råsukker til sagsøgeren har RT altid rådet over hvidt sukker, der kunne eksporteres på det tyske marked, hvilket dokumenteres af de eksporter, som RT har gennemført til andre medlemslande i fællesmarkedet og til tredjelande.
Pfeifer & Langen har gennem en periode på 5 år kun købt 3500 tons hvidt sukker hos RT, altså en ubetydelig mængde. Det er ikke berettiget hertil at lægge WZV's køb, idet Pfeifer & Langen kun sidder inde med 20 % af dette selskabs kapital og ikke udøver nogen som helst afgørende indflydelse på det. Kommissionen kan ikke fortsætte med at påstå, at den største del af samhandelen med sukker mellem Belgien og Tyskland skete mellem fabrikanter, sålænge den ikke har bestridt det i stævningen anførte talmateriale, hvorefter sukkerforhandlernes andel af importen ikke lå under 70 %, selv ikke i året 1970-71.
Det er ikke overraskende, at RT har udvist tilbageholdenhed over for Pfeifer & Langen for ikke at løbe nogen risiko for at miste en indbringende afsætningsmulighed på lang sigt for omkring 10 % af dets råsukker.
Dette gælder så meget mere, som Tysklands underskud ikke var så stort, at det kunne gøre det muligt for RT at håbe på dér at kunne sælge til høje priser.
Derimod var de priser, til hvilke RT kunne sælge sit råsukker til Pfeifer & Langen, forarbejdningsmarginen taget i betragtning, klart højere end interventions-prisen. For sagsøgeren var disse priser alligevel fordelagtige, da transportomkostningerne var betydeligt lavere end for råsukkeret fra Niedersachsen. Kommissionens opfattelse, at Pfeifer & Langen skulle have købt i Niedersachsen i stedet for i en anden medlemsstat, fører til at forkaste fællesmarkedet.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
er af den opfattelse, at argumentet om, at der ikke foreligger nogen »modydelse«, ikke er holdbart; man kunne højst diskutere, om en samordning mellem Pfeifer & Langen om en afskærmning af de nationale markeder omstændighederne taget i betragtning kunne have nogen interesse. Intet af de argumenter, Pfeifer & Langen har fremført, er tilstrækkeligt til at forklare, hvorfor selskabet — bortset fra små mængder — hverken har leveret til Belgien eller til Luxembourg, skønt nogle af dets fabrikker geografisk set var gunstigt placeret.
Argumentet om, at RT's politik på det vesttyske marked var begrundet »i ønsket om at sikre sit salg af råsukker«, er ikke overbevisende. Både Pfeifer & Langen og RT undveg enhver diskussion om RT's raffinaderikapacitet. I virkeligheden købte RT endda yderligere mængder råsukker, for eksempel hos Lierse; i øvrigt har Pfeifer & Langen ikke været i stand til øjeblikkeligt at forarbejde det råsukker, RT leverede, men har måtte oplagre det gennem flere måneder, hvilket er påvist ved en kontrakt af 25. august 1969.
Det er kun for så vidt angår leverancerne fra fabrikken i Lierse, det vil sige for 10000 tons eller mindre end halvdelen af de leverancer, der har fundet sted i 1970-71 og i 1971-72, blevet bevist, at der forelå gunstige transportvilkår. — Når Pfeifer & Langen erklærer, at det ikke fik fortjeneste ved forarbejdning til hvidt sukker af kvalitet II af det råsukker, det købte hos RT, har det dermed indrømmet, at det har betalt for høje priser for at opnå, at RT ikke gik ind i konkurrence med Pfeifer & Langen vedrørende salg af hvidt sukker i den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland.
Vedrørende argumentet om, at alene Pfeifer & Langen var i stand til at få fortjeneste på det tyske marked ved forarbejdning af råsukker til særlige sukkersorter, gør Kommissionen gældende, at RT er en betydelig fabrikant af særlige sukker-sorter og har leveret betydelige mængder til de nederlandske fabrikanter CSM og SU. Det kan ikke antages, at RT ikke kunne sælge sådanne sukkersorter i Tyskland under sit eget mærke. Det fremgår i øvrigt af dokumenter, RT har fremlagt, at dette selskab har leveret særlige sukkersorter i Forbundsrepublikken, ganske vist kun i beskedne mængder.
Det er ikke overflødigt at diskutere, hvorvidt råsukker og hvidt sukker tilhører ét eller flere markeder, idet der ifølge Pfeifer & Langen og RT's egne udtalelser består en snæver forbindelse mellem leverancerne af råsukker og RT's afkald på at levere hvidt sukker til Tyskland. Argumentet om, at forhandlernes andel af importen ikke — selv ikke i 1970-71 — har været lavere end 70 %, mister således betydning, fordi sagsøgeren kun har taget importen af hvidt sukker i betragtning, og denne er relativt beskeden.
Vedrørende de fremlagte dokumenters bevisværdi gør Kommissionen gældende, at handelsselskaberne må betragtes som klassiske vidner, når det drejer sig om at vurdere fabrikanternes adfærd.
b) RT: Overtrædelse af traktatens artikel 85
RT
fremfører denne søgsmålsgrund både for at imødegå dette klagepunkt og dem, der vedrører beskyttelsen af det italienske og det nederlandske marked. Vedrørende de argumenter, parterne har fremsat i forbindelse med den foreliggende søgsmålsgrund og fælles for de tre klagepunkter, henvises der til kapitlerne 1 B a og 2 C c ovenfor. De forhold, som specielt vedrører det foreliggende klagepunkt, kan sammenfattes således:
1. Sammendrag af stavningen
RT
gør gældende, at dets salg af råsukker til Pfeifer & Langen udelukkende skyldes denne virksomheds interesse i at få forsyninger fra Belgien, fordi transportomkostninger, som denne virksomhed skulle afholde, ville være højere ved køb i Niedersachsen. Da det tyske marked desuden var meget vigtigt for afsætningen af RT's overskud af råsukker, var det meget naturligt, at denne virksomhed på selvstændig måde og ikke som følge af en samordning besluttede at sørge for, at de belgiske handlende, som det leverede til, ikke standsede denne afsætningsmulighed ved systematiske salg til Pfeifer & Langens kundekreds.
Den korrespondance, som er gengivet på siderne 71-75 i meddelelsen, og som angår forhandlinger om salg til en tysk forarbejdningsvirksomhed, viser, at RT ganske enkelt ønskede at opnå en pris, der lå så tæt som muligt på den pris, selskabet kunne opnå i Belgien, og at det ikke var
RT's
hensigt at søge prisniveauet for de tyske fabrikanter bevaret. Når RT kunne opnå en fordelagtig pris, solgte det faktisk sukker beregnet til Tyskland til Export. En eventuel nægtelse over for Export var ikke på nogen måde ensbetydende med, at RT nægtede at levere direkte til tyske forarbejdende virksomheder. Sådanne salg har faktisk fundet sted, hvilket er påvist ved de 14 kontrakter, som RT har vedlagt sagsakterne; disse salg har gjort det muligt for selskabet at opnå en pris, der var højere end den, det ville have kunnet kræve, hvis det havde benyttet sig af en handelsvirksomhed.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen svarer, at RT undlod at foretage leverancer, som havde kunnet forstyrret Pfeifer & Langens marked, hvilket er påvist ved en telexmeddelelse, Export har sendt til en tysk forhandler den 14. september 1970, samt ved to telexmeddelelser fra Export til RT af 14. og 17. september 1970.
RT har nægtet at levere til forhandlere, som ønskede at købe hos det, eller afgivet tilbud, hvor prisen var fastsat på bestemmelseslandets prisniveau, således at købet blev uden interesse for dette lands forhandlere. Dette fremgår navnlig af en købekontrakt mellem Export og firmaet Couplet af 17. september 1969 og af en handelskorrespondance, som i september og oktober 1970 er udvekslet mellem Export på den ene side og sagsøgeren og raffinaderi Notre-Dame på den anden side.
RT har pålagt Export, Hottlet og andre belgiske handlende nogle forpligtelser, som begrænsede deres handelsmæssige frihed, og som skulle beskytte Pfeifer & Langens marked. Således skulle ifølge en købekontrakt, som blev indgået den 15. september 1969 mellem Moerbeke-Waas, en fabrikant der var afhængig af RT, og Export, videresalg til menneskeligt forbrug i Tyskland først godkendes af Pfeifer & Langen. I et brev af 24. juli 1969 krævede RT af Export, at det indstillede visse salg, som de tyske fabrikanter havde beklaget sig over, fordi der var anvendt lave priser.
Med støtte i talmateriale hævder Kommissionen, at leverancerne fra Belgien til Tyskland fra produktionsåret 1968-69 til produktionsåret 1971-72 er steget fra 3400 tons til 45300 tons, mens leverancerne fra RT til Pfeifer & Langen steg endnu kraftigere, nemlig fra 800 tons til 29800 tons. Der forekom mindre betydelige leverancer fra WZV, som var kontrolleret af Pfeifer & Langen. Når leverancerne fra fabrikant til fabrikant sammenholdes med RT
os
andre forholdsregler, kan de kun forklares med, at der har foreligget en samordning. Normalt ville RT have været interesseret i at eksportere til Pfeifer & Langens salgsområde, som lå tæt ved, var et underskudsområde og havde et gunstigt prisniveau. Imidlertid steg leverancerne fra RT til Pfeifer & Langen netop mellem 1970 og 1971, i den periode hvor RT havde de bedste muligheder for at trænge ind på den tyske virksomheds marked.
De dokumenter, RT har fremlagt, gør det ikke muligt at hævde, at dette selskab ikke søgte at beskytte de tyske fabrikanters prisniveau. De købekontrakter, som er gengivet i stævningens bilag 11, er indgået til priser, der var mindst lig med eller højere end 1100 bfr. pr. 100 kg dvs. en pris, som ikke kunne true Pfeifer & Langens prisniveau, som det fremgår af de telexmeddelelser, der er udvekslet i september 1970 mellem RT og Export samt mellem Export og en tysk forhandler. I øvrigt viser de købekontrakter, som Export har afsluttet med Moerbeke-Waas og Couplet, samt et brev sendt fra Raffinerie Notre-Dame til Export den 7. oktober 1970, at salgene til Tyskland med henblik på menneskeligt forbrug, som skulle ske til en pris under 1100 bfr., ikke kunne ske uden Pfeifer & Langens samtykke. For så vidt angår de kontrakter, som er gengivet i stævningens bilag 10, må der til den nævnte pris på 1100 bfr. lægges transportomkostninger (f.eks. 35 bfr. pr. 100 kg for strækningen Tirlemont — Köln), hvorved det sukker, der blev handlet om ved disse kontrakter, ikke kunne tilbydes på det tyske marked til en pris, som gennembrød beskyttelsen af Pfeifer & Langen.
Vedrørende den korrespondance, som er gengivet i meddelelsen på siderne 71-75, blev RT
os
samtykke til salg på det tyske marked til 1100 bfr. givet for sent, således at denne transaktion sluttelig ikke fandt sted.
3. Sammendrag af replikken
RT
udtaler, at de tal, Kommissionen har fremlagt, bør tages med et vist forbehold, hvilket navnlig fremgår af de forskellige tal om leverancerne af belgisk sukker til Tyskland, der er oplyst henholdsvis i meddelelsen og svarskriftet. I meddelelsen er omfanget af disse leverancer i 1968-69 for eksempel angivet til 23800 tons og i svarskriftet til 3400 tons.
RT hævder, at dets adfærd på det tyske marked med eller uden kontakterne mellem fabrikanter ville have været den samme, idet der forelå betydelige overskud af råsukker, og det ikke havde nogen salgsorganisation uden for Belgien. Leverancerne fra fabrikant til fabrikant udgør i øvrigt ikke i sig selv et indicium for samordning. RT burde kunne råde over sine overskud til at indgå handler med større købere uden problemer med kundeopsøgning og transport.
Vedrørende spørgsmålet om nødvendigheden af ved Dedømmelsen af leverancer til andre fabrikanter at sondre mellem råsukker, specielle sorter og krystalsukker, se ovenfor 2., C c) 3.
RT's tilbageholdenhed på det tyske marked skyldes den overvejelse, som selskabet har gjort i fuld uafhængighed, nemlig at det ikke er ønskeligt at provokere Pfeifer & Langen ved en aggressiv politik, da dette firma er den største aftager af RT's råsukker og aftager til en fordelagtig pris.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
anfører, at forskellen i oplysningerne om omfanget af eksporten fra Belgien til Tyskland skyldes den omstændighed, at der på grund af de undertiden lange leveringsfrister går lang tid mellem afslutningen af kontrakten og tolddeklareringen.
For at forstå klausulerne om anvendelsen af de leverede produkter bør man se dem i sammenhæng med RT's andre foranstaltninger til beskyttelse af det tyske marked. Således har RT i den grad insisteret på overholdelse af en klausul om denaturering, som den har aftalt med Hottlet, at RT krævede skadeserstatning op til 50 bfr. pr. 100 kg for sukker, som var leveret til Tyskland og endnu ikke denature ret, da denatureringspræmien blev afskaffet, hvilket fik prisen på dette sukker til at overstige interventionsprisen med 4,6 %. Som bevis fremlægger Kommissionen en handelskorrespondance mellem RT og Hottlet fra marts til september 1969.
c) RT: Overtrædelse af forordning nr. 26
Denne søgsmålsgrund, som er fremført af
RT
og omtalt ovenfor under 1 B b, vedrører ligeledes det foreliggende klagepunkt. Der henvises derfor til nævnte kapitel.
5. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af markedet i den sydlige del af Forbundsrepublikken Tysktand; vedrører SZAG og Béghin
A — Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure
a) SZAG: Kommissionens ulovlige informationspolitik; fejl ved meddelelsen; overtrædelse af procedurereglerne i forordning nr. 26; for korte frister til fremsættelse af bemærkninger
SZAG
fremfører disse søgsmålsgrunde både for at imødegå det foreliggende klagepunkt og klagepunktet vedrørende beskyttelse af det italienske marked. Der henvises derfor til kapitel 1., A, a), b), d), e) ovenfor.
b) Béghin og SZAG: overtrædelse af artikel 19 i forordning nr. 17 samt af artiklerne 1, 2 og 4 i forordning nr. 99/63
1. Sammendrag af stævningerne
Béghin
og
SZAG
beskylder Kommissionen for at have støttet beslutningen på omstændigheder, som ikke var nævnt i meddelelsen og således at have overtrådt samtlige de ovennævnte bestemmelser (Béghin) eller i det mindste artikel 4 i forordning nr. 99/63 (SZAG).
Béghin
gør gældende, at Kommissionen både i meddelelsen og under høringen blot har anklaget sukkerfabrikkerne i almindelighed, uden udtrykkeligt at nævne Béghin, for ikke at have solgt hvidt sukker i det sydtyske område. Imidlertid anføres i beslutningen (s. 28, 36-37 under D) mod Béghin et andet klagepunkt, som går ud på, at det har solgt råsukker til tyske fabrikanter, skønt det selv havde kunnet raffinere det og sælge det direkte til dette lands forarbejdere.
SZAG
anfører følgende eksempler:
—
Udtalelsen om, at der har været »mangfoldige (oftest forgæves) bestillinger fra aftagere i Sydtyskland«, som viser, »at der er økonomisk interesse forbundet med import af sukker fra andre medlemslande« (beslutningen s. 37, v.sp.) findes hverken i meddelelsen eller i de dokumenter, som er citeret heri. Kommissionen har heller ikke under høringen den 17. oktober 1972 omtalt sådanne bestillinger. Kommissionen kan ikke støtte sig på de anonyme breve, der var nævnt på siderne 92-93 i meddelelsen, da denne henvisning hører hjemme blandt de beskyldninger, som var rettet mod SZV og ikke mod SZAG. Den kan i øvrigt heller ikke støtte sig på de to breve, som er gengivet på side 50 i meddelelsen, fordi disse breve højst kan bekræfte, at to tyske forhandlere ønsker at købe fransk sukker, men ikke, at der har foreligget »mangfoldige bestillinger«.
I beslutningen (s. 36-37 under D) hævdes det, at der har foreligget en samordnet praksis mellem SZAG på den ene side og Béghin og Sucre-Union på den anden. Imidlertid er der ikke i meddelelsen (navnlig på siderne 108, 113-114) angivet de andre virksomheder, med hvilke SZAG skulle have gennemført den samordnede praksis; herved er sidstnævnte frataget muligheden for på konkret måde at fremstille de faktiske omstændigheder og fra at forsvare sig i enkeltheder mod de beskyldninger, der er rejst mod det.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
svarer Béghin, at selskabet er blandt de virksomheder, som er nævnt på side 1 og 2 i meddelelsen, og at det er del af de »pågældende belgiske og franske«, som er nævnt på side 101. Der sondres ikke i beslutningen mellem råsukker og hvidt sukker (se s. 36 v.sp., første betragtning under D; s. 44 h.sp., betragtningen vedrørende Béghin), idet Kommissionen har ment, at samtlige leverancer fra Béghin indgår i den anfægtede samordnede praksis, at dette selskab — om det raffinerer sit sukker selv eller ej — konkurrerer med SZAG på markedet for raffineret sukker, og at de to typer sukker udgør et enkelt marked. De oplysninger, der er givet i beslutningen (s. 28, nr. 16), har simpelthen til formål på grundlag af. præcise oplysninger at forklare, hvilke mængder, det er Béghin har leveret til de tyske fabrikanter. I sit brev til Kommissionen af 25. september 1972 har Béghin med kendskab til sagen taget stilling til klagepunktet vedrørende disse leverancer.
Kommissionen svarer SZAG, at sagsøgerens egne udredninger viser, at de bestillinger, som kom fra Sydtyskland, blev nævnt i meddelelsen. Det spiller ikke nogen rolle, at dette skete med henblik på SZV's adfærd, da SZAG er medlem af SZV og har overdraget dette selskab at varetage afsætningen af SZAG's produktion i Sydtyskland.
Med henblik på udtalelsen om, at der ikke i meddelelsen er givet nogen omtale af de virksomheder, med hvilke SZAG har samordnet sig, er det tilstrækkeligt at henvise til s. 101, tredje led i meddelelsen, hvoraf det efter Kommissionens opfattelse klart fremgår, at de direkte leverancer fra franske fabrikanter til fabrikanter i SZV's salgsområde, som SZAG var vidende om, havde til formål at beskytte sidstnævntes salgsområde.
3. Sammendrag af replikkerne
Béghin
svarer, at der på siderne 1 og 2 i meddelelsen kun opregnes meddelelsens adressater, uden at der omtales nogen leverance eller noget særligt klagepunkt. Den omstændighed, at der henvises til »de pågældende belgiske og franske« har ikke kunnet få Béghin til at slutte, at det selv var involveret i sagen vedrørende det sydtyske marked. Selskabet er navnlig ikke omtalt på noget sted i meddelelsen, for så vidt angår det tyske marked, og det har således været det umuligt at afgive forklaringer om de kontakter, som det havde indgået med SZAG og Franken, og som skal have været grundlaget for den påståede samordnede praksis.
SZAG
anfører ikke yderligere om denne søgsmålsgrund.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
svarer, at Béghin har haft en yderligere mulighed for at afgive forklaringer vedrørende de kontrakter, det havde indgået med SZAG og Franken. Faktisk tog SZAG under høringen af sagsøgerne den 17. og 18. oktober 1972 stilling til leverancerne fra fabrikant til fabrikant, mens sagsøgeren var tilstede.
c) SZAG: Overtrædelse af traktatens artikel 190
Under forskellige overskrifter (»vedrørende Kommissionens bevisførelse«; »mangler ved beslutningens konklusion«; »den angiveligt generelle ordning vedrørende afsætning af sukker«; »del af beslutningen vedrørende Frankrig«) anfører
SZAG
blandt andet nogle søgsmålsgrunde, som kan opfattes, som om de vedrører begrundelsesmangler. Visse af disse søgsmålsgrunde vedrører samtidig klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked; for så vidt henvises der derfor til kapitel 1 Ag ovenfor.
1. Sammendrag af stavningen
aa)
SZAG anfører, at udtalelserne om, at RT: »uden disse salg fabrikanterne imellem [selv] havde … kunnet sælge sukkeret på de omliggende markeder« (beslutningen s. 35 v.sp.), og at »det [nor malt] … ikke [er] i en fabrikants interesse at sælge sine produkter til en konkurrent, i stedet for selv at markedsføre dem« (anf. st.) en opfattelse, som også ligger til grund for beskyldningerne mod SZAG — udgør rene formodninger, som ikke er bevist. Den sidstnævnte udtalelse strider i øvrigt mod den økonomiske virkelighed.
bb)
I konklusionen omtales der en overtrædelse, som SZAG og Sucre-Union ligeledes skulle have begået i 1970-1971. Imidlertid fremgår det af selve beslutningen (s. 28), at SZAG først købte hos Sucre-Union i 1971-72; der foreligger således en modsigelse mellem begrundelsen og konklusionen.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer:
ad aa)
De bemærkninger, som findes på side 35 (v.sp.) i beslutningen, og som SZAG citerer, vedrører ikke SZAG og er ikke blevet benyttet mod dette. Omtalen af det forhold, at en fabrikant normalt ikke har interesse i at sælge til en konkurrent, er en tese, som er bekræftet af erfaringen, og beviset herfor kan føres ved en eksperterklæring.
ad bb)
Konklusionen af en beslutning bør for at være forståelig være kort og generel. Såfremt en præcisering eller en fortolkning skulle være nødvendigt, må man henvise til begrundelsen. I det foreliggende tilfælde angiver denne klart længden af den periode, hvori SZAG har begået den mod den anførte overtrædelse.
3. Sammendrag af replikken
SZAG tager ikke stilling til søgsmålsgrunden ovenfor under aa). Vedrørende søgsmålsgrunden under bb) udtaler selskabet, at Kommissionen har anstrengt sig for at afhjælpe den angivne modstrid mellem begrundelse og konklusion ved — i formel modstrid med beslutningen (s. 28, v.sp.) — at hævde, at SZAG i 1970 af Sucre-Union købte 4600 tons hvidt sukker via »Grundstücksverwaltungsgesellschaft«, Oberursel (se nedenfor B a) 2.). Det er imidlertid ikke muligt under sagens gang at påberåbe sig faktiske omstændigheder, som ikke er nævnt i beslutningen.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen svarer ved at henvise til beslutningen, hvori det er fastslået, at »SZAG og Franken fra produktionsåret 1970-71 har købt stigende mængder hos deres franske konkurrenter« (s. 28, v.sp.).
B — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten
a) Béghin: Overtrœdelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stævningen
Béghin
gør gældende, at den ikke har leveret råsukker fremstillet i sin fabrik i Sillery bortset fra en beskeden mængde hvidt sukker (286 tons, se s. 28, v.sp. i beslutningen). Produktionen fra Sillery er altid blevet solgt til franske raffinaderier eller direkte til udenlandske raffinaderier, fordi det var for bekosteligt for Béghin at raffinere råsukkeret fra Sillery, der findes i det østlige Frankrig, i Thumeries, der ligger i det nordlige Frankrig.
Béghin vedlægger en oversigt, der for produktionsårene 1967-68 — 1971-72 respektive angiver tallene for selskabets produktion af råsukker og fordelingen af dets leverancer på forskellige bestemmel-seszoner. Denne oversigt viser, at leverancerne til Tyskland skyldes en produktionsforøgelse. Selskabet forelægger to leveringskontrakter, indgået med SZAG den 23. september 1970 og den 24. juli 1971, som efter Béghin's opfattelse ikke indeholder nogen klausul, der kan anfægtes i henhold til EØF-traktaten. Béghin's særlige interesse i disse kontrakter lå i den omstændighed, at de gjorde det muligt for det at levere dagligt, hvilket sparede det for lageromkostninger for råsukker. Denne fordel har endda ført Béghin til at indgå på fordelagtige priser.
Når Béghin accepterer et tilbud fra en opkøber, skal det ikke interessere sig for denne opkøbers økonomiske stilling, ej heller for dennes handelspraksis på det tyske marked, idet det ikke kender denne praksis og heller ikke på noget tidspunkt har haft til hensigt at fremme den.
Béghin gør gældende, at det ikke har konkurreret med SZAG vedrørende salg af hvidt sukker i Tyskland, eftersom det har solgt alt det hvide sukker, det rådede over, andetsted. Kommissionens udtalelse om, at firmaet havde kunnet raffinere det råsukker, det fremstillede i Sillery, i dets raffinaderi i Thumeries og derefter sælge det som hvidt sukker i Tyskland, er absurd i betragtning af de transportomkostninger, en sådan transaktion ville medføre.
Den fejlagtige antagelse om, at de franske leverandører »udmærket har været i stand til selv at raffinere disse mængder råsukker … hvilket de da også gjorde i de to første produktionsår« (beslutningen s. 37, h.sp.), tager ikke i betragtning, at de mængder råsukker, der blev fremstillet i Sillery, og som i 1967-68 udgjorde 65000 tons blev forøget og i de følgende produktionsår nåede et omfang af mellem 60600 og 79000 tons.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
gentager først argumentationen fra beslutningens side 36 (h.sp., første betragtning under 1). Den tilføjer, at de franske fabrikanter fortsat leverede i Saarlandet, selv om de tyske fabrikker befandt sig nærmere denne region. Sucre-Unions leverancer til Tyskland var i 1968-69 og i 1969-70 i det væsentlige begrænset til sukker beregnet til denaturering; i 1970-71 leverede det større mængder til uafhængige mellemhandlere, men dets leverancer blev på ny mindre i 1971-72. Under de produktionsår, som skal tages i betragtning i det foreliggende tilfælde, har Béghin ikke gennemført nogen leverance til tyske forhandlere eller forarbejdningsvirksomheder; dets leverancer af råsukker og raffineret sukker var bestemt for SZAG i 1970-71 og for Franken i 1971-72.
Parrallelt med en betydelig stigning i eksporterne af fransk hvidt sukker og råsukker til Sydtyskland (29500 tons i 1970-71, 44500 tons i 1971-72) steg de tyske fabrikanter SZAG og Franken's andel i importen fra 54 % til 71 %, uden at der heri er medtaget nogle leverancer som rent faktisk blev gennemført til fabrikanter, for eksempel 4600 tons, som Sucre-Union leverede til »Grundstücksver-waltungsgesellschaft«, Oberursel, en filial af SZAG.
Det kan udledes af en række dokumenter, at de nationale fabrikanter er blevet enige om at beskytte de respektive nationale markeder. I denne henseende er forsøget fra en forhandler fra Saarlandet på at oprette handelsforbindelser med en tysk kunde, der lå nær ved karakteristisk. Mod slutningen af juni 1968 erklærende denne handlende sig rede til at levere sukker af fransk oprindelse men måtte i august måned 1968 meddele sin medkontrahent, at han ikke kunne gennemføre de planlagte leverancer, da de franske fabrikanter havde indgået en aftale med de tyske fabrikanter om at afholde sig fra at gå ind på det tyske marked, med undtagelse af Saarlandet. Denne adfærd skal i øvrigt sammenholdes med RT's analoge holdning vedrørende markedet for den vestlige del af Forbundsrepublikken (se ovenfor 3 B, a og b), idet den gør det muligt at slutte til en generel tendens i de europæiske fabrikanters salgspolitik.
Kommissionen ser yderligere et holdepunkt for afskærmning af markederne i den holdning, som medlemmerne af SZV, herunder SZAG, indtog, idet de pålagde restriktioner over for deres forhandlere for at forhindre dem i at sælge sukker, som hidrørte fra konkurrerende fabrikanter, og hvorved de bandt deres købere ved bonusbeløb (se nærmere herom nedenfor under 7). Franske fabrikanter deltog også i gennemførelsen af dette system, hvilket fremgår af nogle dokumenter vedrørende Sucre-Unions adfærd.
Leverancerne af råsukker til SZAG kan ikke forklares ud fra økonomiske grunde men udelukkende ud fra de pågældendes ønske om at undgå enhver konkurrence på det sydtyske marked. Sondringen mellem råsukker og raffineret sukker er uden betydning, eftersom Béghin i og med, at det leverer råsukker til en konkurrent, har givet afkald på selv at levere raffineret sukker på denne konkurrents marked. Béghin kan ikke begrunde sine salg af råsukker ved henvisning til manglende raffinaderikapacitet, idet selskabet på trods af den konstante stigning i råsukker-produktionen i dets fabrik i Sillery stadig havde mulighed for selv at raffinere det råsukker, det producerede. De betydelige overskud, det rådede over, den geografiske situation og de relativt høje priser i Sydtyskland burde have tilskyndet det til at efterkomme efterspørgselen efter hvidt sukker fra visse kunder i Sydtyskland. Selskabet har imidlertid aldrig solgt i denne region bortset fra direkte salg til SZAG. Selv om leverancerne til Sydtyskland faktisk steg, er det dog stadig en kendsgerning, at den overvejende del gik til fabrikanter. I øvrigt omfattede de kontrakter, som blev afsluttet mellem fabrikanter, ofte optionsklausuler for betydelige mængder, hvorved fabrikant-køberens stilling blev endnu mere styrket; som eksempel henviser Kommissionen til to kontrakter, der er indgået mellem Béghin og SZAG.
Béghin's adfærd fremtræder endnu klarere, hvis man ser den i den større sammenhæng vedrørende den samordning, som dette selskab og SZAG har indgået om leverancerne til Italien (se ovenfor under 1.).
Transportomkostningerne forhindrede ikke salg af fransk sukker fra Reims mod Tyskland til konkurrencedygtige priser. Faktisk var afstanden mellem Sillery og SZAG's raffinaderiet dels meget større end afstanden Sillery-Thumeries og dels lå de tyske priser omtrent 5 % over den franske interventionspris.
3. Sammendrag af replikken
Béghin
indvender, at Kommissionen ikke kan fremkomme med en generel argumentation, som ikke på noget punkt vedrører sagsøgeren. Béghin hører således ikke til »de franske fabrikanter«, som »fortsat leverede i Saarlandet«; derfor kan en brevveksling mellem en forhandler fra Saarlandet og en tysk kunde ikke vedrøre selskabet. På samme måde har det intet at gøre med SZAG's holdning over for forhandlerne eller med systemet med bonusbeløb. Endelig kan den omstændighed, at Sucre-Union måtte have anmodet en tysk forhandler om at fremsende sin liste over kunder til SZV (se nedenfor b), 2. ad cc) ikke anføres mod Béghin, der ikke har deltaget i sådan henvendelse.
Ved at karakterisere forskellen mellem råsukker og hvidt sukker som »ubetydelig«, kommer svarskriftet i modstrid med beslutningen i henhold til hvilken »det kun er i tilfælde, hvor en fabrikant, der ikke råder over et raffineringsanlæg, sælger råsukker til et raffinaderi, at der ikke er konkurrencebegrænsende virkninger … Sådanne råsukkerfabrikanter er ikke i konkurrence med fabrikanter af hvidt sukker«, (beslutningen s. 35 h.sp). Udtalelsen om, at Béghin havde mulighed for selv at raffinere sit sukker, er på ingen måde bevist og er ukorrekt. Teknisk set fandtes der kun mulighed herfor i Thumeries. Kapaciteten i raffinaderiet i Thumeries var imidlertid fuldt udnyttet og kunne ikke optage de yderligere mængder råsukker fra Sillery, uden at der skulle foretages betydelige investeringer, som prisforskellene mellem markederne i Frankrig og Tyskland ikke kunne bære. I øvrigt har det altid været Béghin's politik at sælge det råsukker, det fremstillede i fabrikken i Sillery, direkte til raffinaderierne. Endelig har Béghin aldrig modtaget købstilbud på hvidt sukker fra tyske forarbejdende virksomheder.
Selv om man antog — hvilket man ikke kan — at den politik, Béghin førte, ikke var den mest hesigtsmæssige i forhold til dets egne interesser, følger der heraf blot, at sagsøgeren har vurderet disse dårligt.
Kommissionen kan ikke begrunde sin beslutning vedrørende det tyske marked med betragtninger om Béghin's og SZAG's adfærd i relation til eksporten til Italien; situationen på markederne i henholdsvis Tyskland og Italien samt de anfægtede former for praksis, der er anvendt på disse markeder, er helt forskellige.
Optionsklausuler er helt igennem sædvanlige, og der er ikke det mindste grundlag for at antage, at en sådan klausul kunne sætte SZAG i stand til at hindre direkte leverancer fra udenlandske fabrikanter til aftagere i Sydtyskland. For at en sådan udtalelse kan have nogen som helst værdi, må det kræves, at Béghin i forbindelse med gennemførelsen af sine kontrakter med SZAG har modtaget købstilbud fra tyske forarbejdende virksomheder, hvilket ikke er tilfældet.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
gør angående Béghin's påstand om, at visse dokumenter ikke vedrørte dette selskab, gældende, at Béghin ikke kan udsondre sin adfærd fra den sammenhæng, Kommissionen har placeret den i.
Kommissionens udtalelse om, at de franske fabrikanter har kunnet se en fordel i at sælge hvidt sukker til ikke-fabrikanter i Sydtyskland, styrkes af, at Say, Générale Sucrière og Lebaudy regelmæssigt har leveret betydelige mængder hvidt sukker til det tyske marked.
Kommissionen hævder på ny, at Béghin kunne raffinere alt sit råsukker. Selv om Béghin ikke havde raffinaderimuligheder i Sillery, kunne det oplagre produktionen fra Sillery for at raffinere den uden for de perioder, hvor dets kapacitet var fuldt udnyttet. Før og efter de to omhandlede sukkerproduktionsår har det sagsøgende firma i øvrigt rent faktisk raffineret alt det sukker, det havde fremstillet i Sillery.
Argumentet om de yderligere transportomkostninger ved at raffinere det i fabrikken i Sillery fremstillede sukker i Thumeries tager ikke hensyn til, at Kommissionen aldrig har krævet, at dette sukker blev solgt til SZAG, og at det kunne være blevet solgt hvor som helst i Tyskland til forhandlere, således som Lebaudy, Say, Générale Sucrière og i produktionsåret 1971-72 Sucre-Union gjorde det.
Den optionsklausul, som fandtes i kontrakterne med SZAG, var en meget lidt anvendt klausul, der tillod SZAG automatisk at erhverve yderligere mængder til den allerede fastsatte pris i tilfælde af, at dette selskab ville forhindre eller nedsætte eventuelle leverancer fra sine konkurrenter til sin kundekreds. Denne klausul havde således til formål at beskytte SZAG's marked.
b) SZAG: Overtrædelse af traktatens artikel 85
I det omfang de argumenter,
SZAG
har fremsat til dette spørgsmål, også vedrører klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked, henvises der til kapitel 1 ovenfor.
1. Sammendrag af stavningen
aa)
SZAG
gør gældende, at grundlaget for den mod selskabet trufne beslutning, nærmere bestemt det forhold, at der siden produktionsåret 1970-71 mellem sagsøgeren på den ene side og Béghin og Sucre-Union på den anden side har foreligget en samordning, er en tese, som Kommissionen ikke har bevist. Kommissionen hævder i det væsentlige (beslutningen s. 36 D første betragtning), at der først forelå en samordning mellem disse tre virksomheder, og at denne samordning derefter blev sat i kraft derved, at SZAG købte sukker hos 2 franske fabrikanter (se sætningsleddet »samordnet praksis … i kraft af hvilken …«). Som bevis på denne forudgående samordning udtaler Kommissionen, at »denne samordnede praksis fremgår af den kendsgerning, at salget fabrikanterne imellem har fundet sted for at undgå tab af kunder og markedsandele«, hvilket er ensbetydende med en cirkelslutning: først betragtes samordningen som grunden til, at sagsøgeren har gennemført købene hos de franske fabrikanter, og derefter tjener disse køb som grundlag for at slutte, at der foreligger en samordning.
Hvor Kommissionen endvidere gør gældende (beslutningen s. 37 v.sp.)
»når Béghin og Sucre-Union siden produktionsåret 1970-71 regelmæssigt og i tiltagende mængder har solgt sukker til deres vigtigste konkurrenter i dette område, og således givet dem lejlighed til at sælge det som et indenlandsk produkt, hviler dette på en samordnet praksis …«
gentager den blot med lidt andre ord påstanden om, at der har foreligget en samordning,
fordi
leverancerne skete fra fabrikant til fabrikant.
bb)
SZAG bestrider Kommissionens udtalelse (beslutningen s. 37 v.sp.) om, at »de franske fabrikanter … på grund af … dér opnåelige gunstige priser, meget vel individuelt [kunne] have solgt deres sukker i SZV's afsætningsområde«. Det forhold, at Kommissionen har undladt at give nøjagtige tal, har forhindret sagsøgeren i at fremsætte bemærkninger til Kommissionens udtalelser om det prisniveau, der er anvendt i Sydtyskland; disse udtalelser er i øvrigt indbyrdes modstridende (»altid i nærheden af indikativprisen« — s. 36, h.sp. — »den … anvendte indikativpris« — s. 37, v.sp.) Endvidere er det forkert at sammenligne indikativprisen og interventionsprisen med markedsprisen; tværtimod bør disse priser sammenholdes med nettofortjenester, som er omregnet på en sammenlignelig basis. Med støtte i talmateriale hævder SZAG, at en sådan beregning viser, at den pris, som er anvendt i Sydtyskland, altid har ligget tæt ved interventionsprisen eller endda lavere end denne, bortset fra de to første kvartaler i 1971.
Uden at omtale det i beslutningen har Kommissionen støttet sig på landbrugs-statistikker fra De europæiske Fællesskabers statistiske kontor (se meddelelsen s. 8); imidlertid har dette kontor selv indrømmet, at disse statistikker var fejlagtige.
cc)
SZAG bestrider udtalelsen (beslutningen s. 37 v.sp.) om, at det ringe omfang af de franske importer »ikke kan skyldes transportomkostningerne« og at transportomkostningerne »selv over lange afstande … [ikke] overstiger … differencen mellem den i Frankrig anvendte interventionspris og den i Sydtyskland anvendte indikativpris«. Selskabet fremlægger dels tal for, hvor meget højere transportomkostningerne er ved levering fra Reims eller Tirlemont sammenlignet med levering fra Sydtyskland, og dels tal for forskellen mellem interventionsprisen og den gennemsnitlige markedspris. Efter disse tal kunne de franske fabrikanter først effektivt udligne ulemperne ved transportomkostningerne fra produktionsåret 1970-71.
SZAG indvender, at importen af hvidt sukker til Forbundsrepublikken Tyskland steg fra 43200 tons i produktionsåret 1969-70 til 98200 tons i 1970-71, hvilket er et bevis for transportomkostningernes betydelige rolle og for markedsmekanismens normale funktion.
Det er en misforståelse at hævde, at »importforøgelsen i produktionsårene 1970-71 og 1971-72 indtraf samtidig med en kendelig forøgelse af leverancerne fabrikanterne imellem« (beslutningen s. 36 h.sp.), og det er fejlagtigt at udtale, at der »i realiteten blev … importeret betydeligt større mængder end i det foregående produktionsår« — dvs. 1969-70 —, og at »3/4 af disse leverancer … imidlertid [var] leverancer fra fabrikant til fabrikant« (beslutningen s. 27 v.sp.). Fra 1969-70 til 1970-71 steg den samlede import med 55000 tons hvoraf 27924 tons udelukkende omfattede leverancer fra fabrikant til fabrikant. For de andre tyske forretningsdrivende end fabrikanterne steg importen fra 41861 tons i 1969-70 til 68937 tons i 1970-71; deres andel af den samlede import af hvidt sukker udgjorde 70,2 % i produktionsåret 1970-71. De »3/4«, som Kommissionen har angivet, er end ikke korrekt, selv om man også tager hensyn til importen af råsukker.
SZAG mener, at argumentet vedrørende forsyningen af Saarlandsområdet ved franske fabrikanter (beslutningen s. 37 v.sp.) ikke tager hensyn til Saarlandets særlige situation, som SZAG gør nærmere rede for.
Endelig gør SZAG gældende, at det er ulogisk at hævde, at »de mangfoldige (oftest forgæves) bestillinger fra aftagere i Sydtyskland, [viser,] at der er økonomisk interesse forbundet med import af sukker fra andre medlemslande« (anf. st.), fordi virkningen af de højere transportomkostninger først viser sig ved forhandlingerne om prisen. Dette argument kan i øvrigt ikke fremføres, da meddelelsen ikke har omtalt nogen sådan bestilling.
SZAG nedlægger påstand om, at der angående nogle af disse udtalelser føres bevis på grundlag af oplysninger fra bestemte, ved navn angivne personer.
dd)
Der er ikke noget indicium til støtte for Kommissionens opfattelse af, at SZAG's køb hos Sucre-Union og Béghin skyldes en ulovlig samordnet praksis. Tværtimod beviser talrige faktiske omstændigheder, at der ikke har foreligget en sådan samordnet praksis.
Når Kommissionen omtaler en »kendelig forøgelse« af leverancerne fabrikanterne imellem (beslutningen s. 36, h.sp.) i 1970-71 og 1971-72, undlader den dels at angive, hvorfor den anser denne forøgelse for at være kendelig, og giver dels det fejlagtige indtryk, at SZAG har købt hos franske fabrikanter i de to foregående produktionsår.
De supplerende køb hos Sucre-Union og Béghin i 1970-71 og i 1971-72 var handelsmæssigt fornuftige. De skulle dække et underskud, der skyldtes den kombinerede virkning af den dårlige høst i 1970-71 og stigningen i efterspørgslen. Da SZAG havde langfristede kontrakter om regelmæssig levering med sine kunder, og da dets lagre var svundet ind, henvendte det sig direkte til fabrikanterne for at opnå de lavest mulige priser. Før det købte hos Sucre-Union og Béghin, indledte det kontakter med fabrikanter i Niedersachsen og derefter med udenlandske fabrikanter, hvilket ikke ville have haft nogen mening, hvis der havde foreligget en samordning.
Allerede før fællesskabsordningens ikrafttræden købte SZAG råsukker hos fabrikanter i Niedersachsen, hvilket skete inden for rammerne af den tidligere markedsordning i Tyskland og således uden for enhver samordning. En sammenligning mellem omfanget af disse handler og leverancerne fra Béghin viser, at disse sidste var af helt normalt omfang.
Udtalelsen om, at »en fabrikant [normalt] ikke [er] interesseret i at sælge store mængder af sin produktion til en eller flere konkurrenter« (beslutningen s. 31, h.sp. s. 32, v.sp.), er ukorrekt, for så vidt som den lader formode, at sådanne salg kun kan forklares med, at der foreligger en samordnet praksis. I det foreliggende tilfælde tager dette argument ikke hensyn til, at de mængder, det drejer sig om, ikke er »store« hverken for sælgeren eller for køberen, og at sådanne transaktioner gør det muligt for sælgeren at undgå visse yderligere udgifter i forbindelse med afsætningen.
Det sagsøgende firma retfærdiggør endvidere sine køb hos andre fabrikanter med, at det er dets politik konstant at opretholde sit salgsniveau over sine roedyrkeres produktionsmuligheder for at befri dem for konstant at skulle ændre størrelsen af de arealer, der er beplantet med sukkerroer.
Leverancer mellem fabrikanter er i øvrigt også sædvanlige i andre brancher.
Udtalelsen om, at Sucre-Union og Béghin regelmæssigt og i tiltagende mængder har solgt sukker til deres vigtig ste konkurrenter (beslutningen s. 37, v.sp.), er ukorrekt eller overdreven. Udtrykket »regelmæssigt« giver det forkerte indtryk, at det drejer sig om vedvarende handelsforbindelser, mens SZAG tværtimod kun har købt én enkelt gang hos Sucre-Union (nemlig 4500 tons hvidt sukker i 1971-72), og det ikke har foretaget noget køb hos Béghin i 1968-69 og i 1970-71. SZAG er ikke »den vigtigste konkurrent« for Sucre-Union og Béghin, da Sydtyskland kun er én af disse selskabers talrige afsætningsmuligheder, og da disse næppe konkurrerer med sagsøgeren måske bortset fra i Italien.
Følgende udtalelse fra Kommissionen er ukorrekt: »Selvom det af de franske fabrikanter leverede sukker for størstedelen bestod af råsukker og sukker af lavere kvalitet, som skulle forarbejdes, har dette ikke haft indflydelse på konkurrencebegrænsningen, da leverandørerne udmærket har været i stand til selv at raffinere disse mængder råsukker og at fremstille sirup af sukker af lavere kvalitet, hvilket de da også gjorde i de to første produktionsår« (beslutningen s. 37, h.sp.):
—
Béghin råder ikke over tilstrækkelige anlæg til at fremstille sirup, og dets fabrik i Sillery, hvor SZAG har købt råsukker på grund af mindre ufordelagtige transportomkostninger, råder ikke over nogen raffinaderianlæg til fremstilling af hvidt sukker. Desuden ville alene de yderligere transportomkostninger, der ville være påført, hvis Béghin havde transporteret råsukkeret fra sine fabrikker i Thumeries for derefter at sende det til Tyskland, have fordyret produktet med omkring 60 DM pr. ton.
—
Sucre-Union kunne ikke sælge sirup i Sydtyskland til konkurrencedygtige priser, da forskellen i transportomkostninger var endnu større end for normalt hvidt sukker.
SZAG bestrider udtalelserne om, at de køb, det har gjort, har forhindret »en direkte indtrængen på det sydtyske marked af de franske fabrikanter … for de indkøbte sukkermængder«, derved at det har aftaget »den største del af de sukkermængder, som af de to franske fabrikanter var bestemt til salg på det sydtyske marked« og ledet dem »til det indenlandske markeds vanlige salgskanaler« (beslutningen s. 37, v. og h.sp.). Sucre-Union og Béghin har en årsproduktion på henholdsvis 780000 og 300000 tons, hvoraf 400000 og 120000 tons, dvs omkring 50 % af det årlige samlede sukkerforbrug i Sydtyskland, skulle eksporteres. Det er således absurd at antage, at de beskedne køb, sagsøgeren har foretaget, skulle have forhindret, at Béghin eller Sucre-Union »bestemte« hele deres overskud til Sydtyskland.
I virkeligheden gik både Sucre-Union og Béghin, førstnævnte med sikkerhed og Béghin sandsynligvis, — ligesom andre franske fabrikanter — direkte ind på markedet som leverandører af hvidt sukker.
SZAG fremlægger en lang liste over firmaer hjemmehørende i Württemberg, som — i henhold til oplysninger, som hr. Fleischberger, repræsentant for SZV, Stuttgart, har meddelt Kommissionen ved brev af 4. november 1972 — årligt importerede omkring 5000-10000 tons årligt. Denne liste er i øvrigt ufuldstændig, da SZAG's salgsområde ikke bare omfatter Württemberg, og da Fleischberger ikke kendte alle de tilfælde, hvor importeret sukker er blevet solgt i Sydtyskland. Andre tal, som SZAG har fremlagt, viser, at de direkte leverancer fra udenlandske fabrikanter i virkeligheden var meget større end salgene til SZAG. I øvrigt viser disse tal, at de nævnte leverancer — i forhold til produktionsåret 1969-70, hvor der efter Kommissionens egen beslutning ikke har kunnet konstateres nogen samordning — steg med 250 % i 1970-71 og med 300 % i 1971-72. Alt dette viser, at den påståede samordning ikke har fundet sted.
Det fremgår i øvrigt af det ovennævnte brev, at andre tyske virksomheder er blevet tilbudt fransk sukker, tilbud som imidlertid af forskellige grunde ikke er blevet efterfulgt af køb. SZAG frem lægger en anden liste over et stort antal tyske firmaer, over for hvilke Sucre-Union og sandsynligvis også Béghin har fremsat tilbud i 1970-71 og 1971-72. Endelig har Kommissionen, efter hvad den selv har udtalt (beslutningen s. 45, h.sp.), måttet erkende, at Sucre-Union »hele tiden i det omfang det var muligt, spillede en »outsider«-rolle, og … samtidig med de direkte salg til de udenlandske konkurrenter foretog betydelige salg til forhandlere og forarbejdningsvirksomheder på destinationsmarkedet«.
Det urigtige i Kommissionens påstand om, at SZAG har opnået »en næsten fuldstændig beskyttelse af det sydtyske marked« (beslutningen s. 37, h.sp.) følger allerede af de foregående argumenter, men også af SZAG s ringe andel i de yderligere køb, set i forhold til selskabets egen produktion, i 1970-71 og 1971-72 henholdsvis 0,05 % og 0,8 % for hvidt sukker samt 2 % og 3 % for råsukker.
Endelig overses ved udtalelsen om, at »det er forhandlere i den sydlige del af Tyskland forbudt at importere sukker fra andre medlemslande« (beslutningen s. 37, h.sp.), det, som er antaget andetsteds i beslutningen, (s. 28, h.sp.), at SZAG til sit sukkersalg ikke benytter uafhængige forhandlere men handelsrepræsentanter. I øvrigt er de 17 regionale repræsentanter ikke de eneste virksomheder, som kommer i betragtning som sukkerimportører; SZAG fremlægger en liste, over tyske firmaer, som ikke er knyttet til SZAG eller til SZV, og som har udbudt sukker i Sydtyskland.
Det er fejlagtigt at hævde, at de køb, som en sukkerfabrikant har foretaget hos en anden fabrikant,
i sig selv
udgør en overtrædelse af EØF-traktatens artikel 85, stk. 1. Det er klart, at en sælger ikke to gange kan råde over samme parti, og Domstolen har allerede indirekte indrømmet, at man ikke af det forhold, at en leverance ikke kan gentages, kan udlede, at der foreligger en konkurrencebegrænsning.
Når Kommissionen bebrejder SZAG at være indgået på en samordning med Sucre-Union (beslutningen s. 36-37 under D), men et andet sted udtaler, at Sucre-Union ikke har handlet i overensstemmelse med denne samordning (beslutningen s. 45 h.sp.), har den misforstået udtrykket »samordnet praksis«, som forudsætter, at der faktisk har været gennemført et samarbejde i overensstemmelse med en forudgående samordning.
Endelig er det ulogisk ud fra konstateringen af, at den angivelige samordnede praksis »har til formål at unddrage den sydlige del af Tyskland konkurrence fra andre bydende«, at slutte at denne praksis »har … en ugunstig indflydelse på samhandlen mellem medlemsstaterne« (s. 37 under 3.), for dette ville være ensbetydende med at slutte fra beskrivelsen af et subjektivt formål, til at der også foreligger noget objektivt.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer ved argumenter, som delvis dækker dem, som den har gjort gældende over for Béghin (se ovenfor a 2.). Den sammenfatter de faktiske omstændigheder, som har ligget til grund for dens afgørelse, og som ifølge Kommissionen nødvendigvis fører til den konklusion, at der mellem SZAG og SZV på den ene side og de franske virksomheder Béghin og Sucre-Union på den anden side er foregået en form for koordination, hvorved et praktisk samarbejde bevidst er sat i stedet for konkurrencens ricisi.
Kommissionen svarer mere direkte på de af SZAG fremsatte udtalelser og gør følgende gældende:
ad aa)
Det bør indledningsvist fastholdes, at SZAG hverken har leveret sukker til Saarlandet eller til Frankrig, selv om visse fabrikker i Sydtyskland lå nærmere ved Alsace end de franske fabrikker. Vedrørende de franske leverancer til Sydtyskland, som blev foretaget af andre købere end de tyske fabrikanter, har disse i 1970-71 og 1971-72 kun udgjort 1,5 % af denne regions samlede forbrug; det er i øvrigt muligt, at en del af disse leverancer var beregnet til denaturering eller til eksport mod tredjelande.
ad bb)
Udtalelsen om, at prisniveauet i Sydtyskland var højere end det franske prisniveau (beslutningen s. 36, h.sp.), er støttet på markedspriserne og ikke på fabrikanternes nettoindtægt. Anvendelsen af dette sidste kriterium vil kun have mening, hvis man sammenligner SZAG's nettoindtægt med de franske fabrikanters og ikke med indikativ- og interventionspriserne. Imidlertid fremgår det af de tal, SZAG har fremlagt, at SZAG i første halvdel af 1971 gennemsnitligt har opnået nettopriser, som var lig med eller højere end indikativprisen.
ad cc)
Det argument, der støttes på transportomkostningernes indflydelse, forklarer — selv om det skulle være holdbart i almindelighed — ikke, at der ikke er sket import i de regioner, der ligger tæt ved grænsen. De tal, SAG fremlægger, viser, at de højere transportomkostninger ved leverancer fra Reims til Koblenz eller Freibourg ikke var tungtvejende.
Det fremgår af SZAG's egne udtalelser, at markedsvilkårene i det mindste fra 1970-71 fra ethvert synspunkt var gunstige i relation til franske leverancer til Sydtyskland. Det er betegnende, at franske fabrikanter ikke desto mindre foretrak at sælge til SZAG og Franken, hvilket som SZAG selv har indrømmet — skete til priser, der var særlig gunstige for køberne.
Vedrørende stigningen i den franske eksport til Sydtyskland fra 1969-70 til 1970-71 gør Kommissionen gældende, at de tal, SZAG har fremlagt, kun vedrører hvidt sukker og inkluderer leverancerne til Saarlandet og til den vestlige del af Forbundsrepublikken. Også Kommissionen fremlægger en oversigt over importen til det sydtyske salgsområde, som viser, at disse importer i alt er steget fra 7800 tons i 1969-70 til 29450 tons (heraf 16100 til SZAG og Franken samt til »Grundstücksverwaltungsgesellschaft« sagsøgerens datterselskab) i 1970-71.
For så vidt angår Saarlandets situation viser det afsnit fra beslutningen, som SZAG citerer, efter Kommissionens opfattelse, at man kan udlede en indbyrdes aftale om gensidig respekt for konkurrenternes salgsområder også af den omstændighed, at det franske sukker ikke via Saarlandet bliver sendt videre til den øvrige del af Forbundsrepublikken, samt ud fra det forhold, at de sydtyske fabrikanter trods deres gunstige placering ikke leverer til Saarlandet.
Den omstændighed, at talrige bestillinger fra ikke-fabrikanter ikke er blevet efterkommet, kan SZAG ikke forklare ved transportomkostningernes indflydelse, fordi selskabet selv indrømmer, at disse omkostninger siden 1970-71 ikke længere har været afgørende. I øvrigt er der foregået leverancer af fransk sukker til sådanne forretningsdrivende, selv om det kun har drejet sig om små mængder. Kommissionen sidder inde med bevis for, at forhandlere i Sydtyskland har været i stand til at afsætte fransk sukker i dette område.
Den henviser til, at Sucre-Union har opfordret sin tyske repræsentant til at tilsende SZAG eller SZV en liste over sine kunder.
De beviser, SZAG har foreslået, er ikke egnet til at belyse de afgørende spørgsmål.
ad dd)
SZAG's udtalelser hviler på den opfattelse, at det tilkom SZG's medlemmer og ikke andre fabrikanter at dække behovene i Sydtyskland. Uden at bestride sagsøgerens interesse i at bevare sin kunde kreds mener Kommissionen imidlertid, at leverancerne fra franske fabrikanter til sagsøgeren er et sikkert indicium for en samordning. Leverancer af hvidt sukker synes unormale i deres sammenhæng. Leverancerne af råsukker kan heller ikke forklares ved Béghins interesse alene. Denne virksomhed har meget vel kunnet forarbejde sit råsukker til hvidt sukker og har med henblik på at sælge sukker i Sydtyskland kunnet finde en anden løsning end den, som består i at transportere råsukker fra Sillery til Thumeries før eksporten.
I betragtning af ovenstående kunne de anfægtede leverancer kun forklares ved, at der forelå en samordning således, at det er tilstrækkeligt at tage stilling til de vigtigste punkter, SZAG har fremført.
Til argumentet om, at de små mængder, SZAG købte hos franske fabrikanter, ikke havde kunnet afholde disse fra at afsætte deres produkter i Sydtyskland, hvis dette havde syntes dem rentabelt, svarer Kommissionen, at priserne i Sydtyskland altid har været så meget højere end de franske, at prisdifferencen var egnet til at udligne virkningen af transportomkostningerne. Endvidere har SZAG givet en forkert fortolkning af den citerede passage i beslutningen (s. 37, v.sp.), idet Kommissionen kun har udtalt, at leverancerne fra de franske fabrikanter forhindrede disse fabrikanters direkte indtrængen i Sydtyskland »for de indkøbte sukkermængder«.
Kommissionen foregiver ikke, at der ikke har fundet nogen leverance af fransk sukker sted til andre end sukkerfabrikanterne, men blot, at de mængder, som blev leveret, var beskedne. Udviklingen i de franske leverancer til den sydtyske forarbejdningsindustri, som Fleischberger har undersøgt, svarer næsten til de tal, Kommissionen har lagt til grund. Hvis man går ud fra de af SZAG nævnte tal (18247 tons for 1970-71 og 21521 tons for 1971-72), genfinder man Kommissionens tal for leverancerne til andre købere end SZAG og Franken, nemlig 13350 og 13050, efter at man har tillagt leverancerne af råsukker og fratrukket leverancerne fra fabrikant til fabrikant.
Det er ikke overraskende, at udbuddet af fransk sukker skete til et stort antal kunder, så meget mindre som Sucre-Union gennem en vis tid havde haft en uafhængig repræsentant på SZV's område. Når SZAG udtaler, at det har interveneret i de franske fabrikanters konkurrerende tilbud, anerkender det, at fransk sukker blev udbudt til lavere priser, og modsiger således sine egne udtalelser om, at transportomkostningerne gjorde det umuligt at afsætte fransk sukker i Sydtyskland.
Angående SZAG's kritik af den udtalelse i beslutningen, at »det er forhandlere i den sydlige del af Tyskland forbudt at importere sukker fra andre medlemslande«, anfører Kommissionen, at den med vilje har anvendt udtrykket »forhandler«, fordi SZV og SZAG's »handelsre-præsentanter« ikke alene handler med sukker, men også sælger andre levnedsmidler. SZV og dets medlemmer, som selv kontrollerede hele sukkerudbudet i den sydlige del af Tyskland, har kunnet benytte den juridiske form af en repræsentationskontrakt for at underlægge sine forretningsdrivende deres direktiver og deres kontrol og navnlig for at pålægge dem forbud mod at arbejde for andre sukkerfabrikanter.
Det økonomiske resultat var, at de uafhængige handlende blev udelukket fra at sælge sukker fra medlemmerne af SZV. Faktisk havde den uafhængige handel ingen interesse i at få levering via »handelsrepræsentanter«, fordi det var forbudt for disse at videregive en del af deres provision. SZV og SZAG havde ved hjælp af »repræsentationskontrakterne« i forbindelse med bonusbeløbene opnået den absolutte kontrol over sukkersalgene i Sydtyskland; ellers havde Fleischberger, SZV's repræsentant, og SZAG ikke været i stand til at give så detaljerede oplysninger om de kunder, som havde modtaget tilbud på fransk sukker.
Kommissionen har ikke ment, at leverancerne fra fabrikant til fabrikant i sig selv udgør en overtrædelse af artikel 85. I det foreliggende tilfælde udgør de imidlertid et vigtigt indicium for den omhandlede samordnede praksis. Ved udtalelsen om, at denne praksis »har til formål at unddrage [den sydlige del af Tyskland] konkurrence fra andre bydende«, er Kommissionen ikke gået ud fra det forfulgte formål, men fra den objektive mulighed for konkurrencebegrænsende virkninger.
3. Sammendrag af replikken
SZAG
svarer, at de omstændigheder, Kommissionen har påberåbt sig, hverken individuelt eller tilsammen kan retfærdiggøre den konklusion, at der har eksisteret en samordning mellem Sucre-Union og Béghin på den ene side og sagsøgeren på den anden side i produktionsårene 1970-71 og 1971-72.
Kommissionen har selv fastslået, at sukkerforbruget og sukkerproduktionen dækkede hinanden i Sydtyskland, og at dette område således ikke er et af de områder, hvor de naturlige betingelser for samhandelen over grænserne er opfyldt, og at man derfor ikke kan forvente en betydelig import til dette område. Det forhold, at der ikke foregik en betydelig eksport fra Sydtyskland til Frankrig kan heller ikke overraske Kommissionen, eftersom den selv har udtalt, at prisniveauet i Sydtyskland var betydeligt højere end i Frankrig. I øvrigt glemmer Kommissionen, når den hævder, at fabrikkerne i Sydtyskland befandt sig nærmere ved Alsace end de franske fabrikker, den franske sukkerfabrik i Erstein, 20 km fra Strasbourg.
For så vidt angår leverancerne til Saarlandet hævder SZAG, at SZV i 1968-1969 har ansat en repræsentant for Saarlandet, og at dets andel af dette marked er steget fra 0 i 1968-69 til 11 % i 1972-73, skønt den største kunde forlod SZV i 1971-72.
Importen skete overvejende til de regioner i Sydtyskland, som var gunstige i fragtmæssig henseende. I disse områder udgjorde de mere end 1,5 % af forsyningen og havde derfor en betydelig indflydelse på markedet. Disse leverancer gik især til forarbejdningssektoren.
SZAG bestrider påny udtalelsen om, at indikativprisen blev anvendt i Tyskland og interventionsprisen i Frankrig. Denne udtalelse hviler på oplysninger, som Fællesskabernes eget statistiske kontor har karakteriseret som indbyrdes usammenlignelige. Prisforskellen på 2,86 RE, som er nævnt i de pågældende statistikker, eksisterer ikke i virkeligheden, da forskellen udgjorde 0,136 RE pr. 100 kg.
Selv om forskellen mellem interventions-prisen og markedsprisen siden 1970-71 var tilstrækkelig til at udligne virkningen af transportomkostningerne for fransk sukker, var denne forskel imidlertid ikke tilstrækkelig stor til at udligne de andre udgifter, som en fransk eksportør måtte afholde. Dette er bevist ved den omstændighed, at ingen fransk fabrikant bortset fra Béghin og Sucre-Union nogensinde har gennemført betydelige importer til Sydtyskland. Imidlertid har Kommissionen ikke beskyldt SZAG for at have samarbejdet med andre franske fabrikanter.
De dokumenter, Kommissionen har vedlagt sagsakterne for at bevise den påståede sammenhæng mellem SZAG's import og den gensidige overholdelse af salgsområderne, er alle blevet gjort anonyme. De kan således ikke tjene som bevis for Kommissionens udtalelser og kan end ikke antages som bevismidler. Endelig vedrører disse dokumenter produktionsåret 1968-69, angående hvilket SZAG ikke er beskyldt for nogen overtrædelse.
Hverken SZAG eller SZV har fra repræsentanten fra Sucre-Union modtaget en liste over kunder eller oplysninger om kundernes navne. Som det fremgår af et brev fra Sucre-Union til SZAG af 20. juni 1973 har førstnævnte aldrig givet sin repræsentant instruktioner af denne art.
Der hersker stadig uklarhed hos Kommissionen om SZAG's og SZVs salgssystem. Den overser, at disse firmaer ved hjælp af deres repræsentanter foretager salg blandt andet til uafhængige grossister, det vil sige 1269 forhandlere, som ikke er undergivet nogen begrænsning for så vidt angår videresalg til andre forhandlere, eksport eller import. Alt det sukker, som i sidste instans bliver solgt af detailhandlerne til forbrugerne, passerer den uafhængige engroshandel, hvilket også sker med alt det sukker, som er beregnet til de små forarbejdningsvirksomheder.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
gør gældende, at balancen mellem sukkerforbrug og — produktion i Sydtyskland afhænger af sukkerroe-høsten. I produktionsåret 1970-71 kunne sagsøgeren og de andre medlemmer af SZV ikke dække samtlige behov i Sydtyskland; de franske fabrikanter greb imidlertid ikke denne lejlighed til at komme ind på markedet, men foretrak at sælge betydelige mængder sukker til sagsøgeren og til Franken.
Kommissionen mener, at der må tilkomme prisen en særlig stor betydning ved salg af sukker, da det drejer sig om et homogent produkt, hvis oprindelse er uden interesse. Dette forklarer, hvorfor talrige forhandlere og forarbejdningsvirksomheder i Sydtyskland har søgt at få billigere sukker i Frankrig. Det er korrekt, at de franske fabrikanter har eksporteret betydelige mængder til tredjelande; de har ligeledes afgivet betydelige mængder til interventionsorganet (139400 tons i 1970-71 og 1119000 tons i 1971-72, hvoraf den største del hidrørte fra Sucre-Union og Béghin). I betragtning af prisforskellen mellem Frankrig og Sydtyskland kan de franske fabrikanters tilbageholdenhed over for dette marked ikke forklares ved naturlige faktorer.
Kommissionen mener, at der på et åbent marked må forekomme salg i begge retninger på tværs af de nationale grænser, for så vidt transportomkostningerne ikke udgør nogen hindring herfor. Der bør ikke være nogen »chasse gardée« (lukket jagtområde) for de indenlandske fabrikanter, selv ikke i et overskudsland. Af denne grund er det unaturligt, at SZAG ikke har leveret til Alsace. Sukkerfabrikken Erstein i Alsace har en kapacitet, der ikke overstiger 15000 tons, hvilket er alt for lidt til at dække behovet i Alsace. — Endnu vigtigere er den omstændighed, at de franske fabrikanter i stedet for at trænge ind på det sydtyske marked, hvor de kunne have opnået højere priser i 1970-71 og 1971-72, leverede betydelige mængder til sagsøgeren og til Franken. Alt dette viser, at de pågældende gensidigt har respekteret deres traditionelle nationale markeder og overholdt princippet »enhver er herre i eget hus«.
Kommissionen udtaler sig ikke angående rigtigheden af sagsøgerens udtalelse om, at SZV fra 1968-69 tog en del af markedet i Saarlandet. Den mener dog, at en markedsandel på 11 % må anses for at være minimal i betragtning af de franske fabrikanters ugunstige geografiske placering.
For så vidt angår de priser, som er blevet anvendt henholdsvis i Sydtyskland og Frankrig, har de bemærkninger, som er givet som svar på meddelelsen, bekræftet Kommissionens opfattelse af, at det er indikativprisen, som blev anvendt i Sydtyskland, mens interventionsprisen blev anvendt i Frankrig.
Modsat det af sagsøgeren anførte har andre franske fabrikanter end Sucre-Union og Béghin leveret sukker til Forbundsrepublikken, selv om det blot har drejet sig om små mængder (omkring 21000 tons i 1970-71 og 10000 tons i 1971-72).
Kommissionen erklærer sig rede til at fremlægge originalerne af de dokumenter, som den har gjort anonyme, hvis Domstolen skulle anmode herom.
Hvad angår overgivelsen af Sucre-Unions kundeliste anmoder Kommissionen om, at den tidligere repræsentant for dette firma bliver hørt som vidne.
Kommissionen bestrider, at den ikke skulle have forstået SZV's medlemmers afsætningssystem. Efter sagsøgerens egne udtalelser har den uafhængige engroshandel kun spillet en rolle i forhold til detailhandelen, mens forarbejdningsindustrien aftager omkring 55 % af sukkeret og er det led, hvor importen koncentreres. Ved at levere til denne sektor på tværs af handelsrepræsentanterne, som var underlagt dets instruktioner, har SZV i betydelig grad nedsat den fri engroshandels muligheder for at sælge udenlandsk sukker, idet den forarbejdende industri normalt burde dække en del af sit behov hos lokale fabrikanter.
Kommissionen vender tilbage til det problem for Béghin, at det ikke har raffine-ringsanlæg i Sillery. Den mener, at Béghin kunne sælge det råsukker, som var fremstillet i Sillery og senere raffineret til hvidt sukker i Thumeries, i Frankrig og levere andre mængder hvidt sukker til de dele af Sydtyskland, som lå nærmest.
Kommissionen mener, at spørgsmålet om, hvilke fordele SZAG har kunnet tilbyde Béghin og Sucre-Union til gengæld for disse firmaers negative holdning på det tyske marked, er forkert stillet. De franske fabrikanter var næppe i tvivl om, at muligheden for at afsætte på dette marked var begrænset. Fordelen for de franske fabrikanter har formodentlig bestået i, at SZAG og Franken havde tilbudt dem fordelagtige priser.
5. Angående klagepunktet om økonomisk pression udøvet over for belgiske eksportører; vedrører RT
RT, eneste søgsmålsgrund: overtrædelse af traktatens artikel 86
a) Sammendrag af stævningen
RT
bestrider »at [have] en afgørende indflydelse eller mulighed for at udøve en afgørende indflydelse på ca. 85 % af den belgiske sukkerproduktion« (beslutningen s. 19, v.sp.) Dets andel af det belgiske marked overstiger ikke de 65 % af den belgiske produktion, som det afsætter. Virksomhederne Oreye og Moerbeke-Waas har, selv om de finansielt er kontrolleret af RT, fra 1969 til 1972 leveret betydelige mængder hvidt sukker til nederlandske og tyske forarbejdningsvirksomheder. RT anmoder om, at baron Kronacker, direktør for Export, og Adriaenssen, generaldirektør for Suikerfabrieken van Vlaanderen (Moerbeke-Waas), høres for at afgive vidneudsagn om, at det er ukorrekt, at Moerbeke-Waas og Oreye »kun lejlighedsvis afviger fra den af RT fastlagte salgspolitik« (beslutningen s. 38, v.sp.).
Modsat det i beslutningen (s. 38, v.sp.) anførte udgør Belgien ikke sammen med Luxembourg en væsentlig del af fællesmarkedet, således at artikel 86 skulle kunne anvendes »idet sukkerproduktionen ikke er koncentreret dér, men udstrækker sig over et geografisk område, der omfatter alle medlemsstaterne«. Kommissionen har selv indrømmet, at denne opfattelse er korrekt, i sit forslag til ændring af artikel 4 i forordning nr. 17 (EFT-specialudgave 1959-1962, s. 81;
org. ref. JO C 92 af 20. juli 1970, s. 16
F).
Endelig kan de tilfælde af leveringsnægtelse over for Export og Hottlet, som Kommissionen har konstateret, forklares ved manglende lagerbeholdning (efteråret 1968) og ved et for lavt pristilbud fra Export (sommeren 1970). Disse to virksomheder kan i øvrigt næppe være ofre for økonomisk pres, hvilket også fremgår af to breve fra Export og af høringen af baron Kronacker, direktør for Export, og Paul Hottlet, bestyrelsesmedlem i Hottlet.
b) Sammendrag af svarskriftet
Vedrørende størrelsen af det belgisk-luxembourgske marked i relation til fællesmarkedet bør det ifølge
Kommissionen
fastholdes, at den belgisk-luxembourgske produktion i 1971-72 nåede 770000 tons, mens den franske, tyske og italienske produktion udgjorde 3230000 tons, 2150000 tons og 1150000 tons, og at den belgiske produktion havde overskuds-karakter i forhold til Nederlandene og til Italien, som delvist afhang af belgiske eksporter for at dække deres behov.
En virksomhed har en dominerende stilling, når den har mulighed for uafhængig adfærd, som sætter den i stand til at handle, navnlig uden at tage hensyn til konkurrenter, købere eller leverandører. Det forholder sig således, når en sådan virksomhed på grund af sin markedsandel eller sin markedsandel i forbindelse navnlig med sin know-how, rådighed over råstoffer eller kapital har mulighed for at bestemme priserne og kontrollere produktionen eller afsætningen for en betydelig del af de omhandlede produkter. Dette er RT's stilling, og dets dominerende stilling på det belgisk-luxembourgske marked følger af dets egen andel af dette marked, samt af dets afgørende indflydelse på Moerbeke-Waas og Oreye, i hvilke det har aktiemajoriteten. I øvrigt er fem ledere fra RT medlemmer af bestyrelsen i Moerbeke-Waas, medens omvendt et bestyrelsesmedlem fra dette firma sidder i RT's bestyrelse.
Som man måtte forvente, var de to firmaers handelspolitik afpasset efter RT's politik. Moerbeke-Waas har ved sine salg til Export, der var bestemt for Tyskland, overholdt det prisniveau (1100 bfr. som mindstepris i tilfælde af salg til menneskeligt forbrug), som var aftalt mellem RT og Pfeifer & Langen, mens den normale pris var 1086,50 bfr., og har pålagt begrænsninger vedrørende sukkerets endelige anvendelse (navnlig ved at gøre salg til menneskeligt forbrug betinget af Pfeifer & Langens samtykke.). Adskillige kontrakter med Hottlet indeholdt lignende klausuler. Også Oreye overvågede overholdelsen af denne mindstepris for Tyskland, hvilket fik Export til i et brev af 5. oktober 1970 til Oreye at bemærke, at dette firmas forslag var »identiske med dem, som raffinaderi Tirlemontoise direkte kræver over for vort firma ved forhandlinger om afslutning af forretninger«. Det forhold, at der foregår betydelige leverancer til nederlandske og tyske forarbejdningsvirksomheder gør det ikke muligt at konkludere, at der foreligger en uafhængig handelspolitik, da hverken vilkårene for eller modtagerne af disse leverancer er blevet røbet.
Kommissionen mener at se en bekræftelse af det misbrug af en dominerende stilling, som den bebrejder RT, deri, at RT udtrykkeligt har erkendt at have foretaget et sådant pres, som er omhandlet i klagepunkterne, idet RT i to passager i stævningen udtaler — vedrørende det tyske marked —, at det »bør sørge for, at de belgiske forhandlere, det leverer hvidt sukker til, ikke ødelægger denne mulighed ved systematiske salg til Pfeifer & Langens kundekreds« (stævningen s. 16, 2. afsnit), samt at det »har set sig tvungen til, når det til en lavere pris solgte sukker til denatureringsformål, at træffe egnede foranstaltninger for at undgå, at dets købere i strid med de afgivne løfter videresolgte dette sukker på markedet for menneskeligt forbrug til en pris, der lå under interventionsprisen, hvilket ville skabe en desorganisering af markedet« (stævningen s. 33,1. afsnit).
For at påvise, at RT har udøvet økonomisk pres, fremlægger Kommissionen en række dokumenter. For så vidt angår forholdet mellem RT og Export er der — bortset fra et brev fra Export til RT af 28. august 1967, som viser, at der allerede før fællesmarkedsordningens ikrafttræden har foreligget et pres vedrørende anvendelsen af det sukker, Export fik leveret til udførsel — tale om et brev fra RT til Ex port af 24. juli 1969, hvor sidstnævnte anmodes om at ophøre med på det tyske marked for menneskeligt forbrug at levere mængder, der er »bestemt« til denaturering; der er endvidere tale om en række interne dokumenter fra Export, der omfatter perioden fra februar til april 1970 — og hvoraf det navnlig fremgår, at RT sørgede for, at Export overholdt den af RT foreskrevne anvendelse — og om en række telexmeddelelser fra RT til Export fra perioden august og september 1970, hvis indhold går i samme retning; ende lig om en kontrakt mellem Export og RT af 5. oktober 1970, som indeholder en klausul, krævet af RT, vedrørende sukkerets anvendelse.
Det pres, som er udøvet over for Hottlet, og som på samme måde vedrører anvendelsen af og prisen for sukkeret, fremgår af et brev fra RT til Hottlet af 19. marts 1969 og af 14 kontrakter, som er indgået mellem disse firmaer.
RT's politik over for Export og Hottlet er udmærket illustreret i dets brev til Export af 24. juli 1969, hvori det hedder: »Vi har tidligere informeret Dem om vor politik over for vore udenlandske kolleger og har modtaget forsikring om Deres vilje til seriøst samarbejde …«.
Endelig fremlægger Kommissionen et brev fra Export til Jacobson af 1. oktober 1970 vedrørende en kontrakt; Export anfører her, at det vil miste en eneret, som det har sammen med Hottlet til salg af sukker fra RT, beregnet til eksport, hvis det ikke overholder »de af (RT's) almindelige handelspolitiske krav som vi er blevet gjort bekendt med …«.
c) Sammendrag af replikken
Ifølge
RT
viser det forhold, at det kontrollerer 85 % af det belgisk-luxembourgske marked — hvis man gik ud fra, at det var bevist — næppe, at der foreligger en dominerende stilling i den i artikel 86 forudsatte betydning. Thi hvis man antager, at en stat som Tyskland kan udgøre »en væsentlig del« af fællesmarkedet, gælder dette imidlertid ikke for Belgien, hvis sukkerproduktion i året 1971-72, hvor den med 770000 tons nåede en »historisk rekord«, udgør mindre end 10 % af produktionen inden for Fællesskabet (8100000 tons for samme produktionsår). Ligeledes er antallet af belgiske forbrugere (10 millioner) beskedent i sammenligning med hele Fællesskabet (180 millioner før udvidelsen).
Den mulighed, som RT ifølge det af Kommissionen anførte skulle have til selvstændigt at bestemme sin adfærd, bestod hverken i forhold til leverandørerne, som havde ret til en mindstepris for sukkerroerne, eller i forhold til køberne, idet de nationale myndigheder både i Belgien, Frankrig, Nederlandene og Italien fastsatte en maksimumspris.
RT udtaler, at det ikke er i stand til at give nøjagtige oplysninger om de konkrete handler, Oreye og Moerebeke-Waas har indgået, og supplerer sit bevistilbud ved at kræve selskabet Raffinaderie Notre-Dame (Oreye) hørt ved sin formand, ridder Augustin Roberti.
RT indrømmer, at det på det tidspunkt, da interessemodsætningen mellem det og Export var voldsomst, meddelte de belgiske virksomheder, herunder Oreye og Moerebeke Waas, men også dem, det ikke havde aktier i, at en pris på 1100 bfr. efter dets beregninger var berettiget for salg til Tyskland. Efter denne meddelelse har andre virksomheder indtaget samme holdning over for Export vedrørende den pris, som skulle anvendes ved sådanne salg. Men RT har på intet tidspunkt givet instruktioner herom, hverken til Moerebeke-Waas eller til Oreye.
I brevet fra RT til Hottlet af 19. marts 1969 drejede det sig om at pålægge dette firma overholdelsen af en klausul, som bandt det til kun at videresælge til denaturering. Denne handlemåde er berettiget; i øvrigt er der i artikel 19 i forordning nr. 100/72 nævnt kontrolforanstaltninger til undersøgelse af, om denatureringen bliver gennemført.
d) Sammendrag af duplikken
Kommissionen
bestrider, at »meddelelsen« af de priser, som skulle være berettigede, har ændret betydning derved, at den også blev rettet til uafhængige raffinaderier.
Vedrørende størrelsen af det belgisk-luxembourgske marked er det ikke tilstrækkeligt at undersøge produktionstallene og antallet af forbrugere; der må også tages hensyn til den belgiske overskudsproduktion (772000 tons i 1971-72) i forhold til det indenlandske forbrug (351000 tons for Belgien og Storhertugdømmet Luxemborg) og i forhold til maksimumskvoten (628000 tons). Betydningen af det belgisk-luxembourgske marked blev yderligere styrket af RT's indflydelse, både på dette marked og på Fællesskabets marked.
6. Vedrørende klagepunktet om økonomisk pres udøvet over nederlandske importører; vedrører SU og CSM
A — Indledende søgsmålsgrund: SU eksisterede ikke i den periode, det foreliggende klagepunkt refererer til
SU anfører denne søgsmålsgrund (omtalt mere udførligt ovenfor under 2 A a) mod det foreliggende klagepunkt og gør specielt gældende, at det vedrører sukkerproduktionsåret 1969-70, altså en periode, der ligger før dannelsen af det sagsøgende selskab.
B — Søgsmålsgrund vedrørende form og procedure
a) SU og CSM: Kommissionens mangelfulde informationspolitik; for kort frist til fremsættelse af bemærkninger; vedtagelse af én enkelt beslutning.
Disse søgsmålsgrunde, hvoraf den tredje kun er fremført af SU, er omtalt ovenfor i kapitel 2, B a), b), h).
b) SU: Manglende eller utilstrækkelig begrundelse
Visse af de søgsmålsgrunde, SU har fremført herom, vedrører samtidig klagepunktet om beskyttelse af det nederlandske marked; der henvises derfor i så henseende til parternes redegørelse, som findes ovenfor i kapitel 2., B i).
1. Sammendrag af stavningen
SU
er af den opfattelse, at beslutningen ikke er begrundet eller kun utilstrækkeligt begrundet vedrørende følgende punkter:
Kommissionen har ikke forklaret udtalelsen om, at det nederlandske sukkermarked »udgør en væsentlig del af Fællesmarkedet« (beslutningen s. 38 h.sp.).
Når det hævdes, at »de to nederlandske virksomheder SU og CSM indtager en dominerende stilling« (op.cit.) undlader Kommissionen at præcisere, om den betragter disse to selskaber som én virksomhed eller om — og i givet fald hvorfor — den lægger hver enkelt af de to selskabers respektive markedsandele sammen.
Uden nogen begrundelse udtaler Kommissionen, at SU og CSM råder over »mulighed for at følge en uafhængig retningslinje, som har stillet dem i stand til at handle uden at være nødt til at regne i væsentlig grad med konkurrenterne« (op.cit.).
Påstanden om, at disse to virksomheder »er i stand til at kontrollere« næsten hele den nederlandske sukkerimport (beslutningen s. 39, v.sp.) kan kun forstås, hvis man giver det nederlandske verbum »controleren« en ikke-nederlandsk betydning, som er overtaget fra det franske verbum »controler«.
Endelig omtaler Kommissionen en »trussel« fra SU og CSM over for visse forhandlere (beslutningen s. 39, v.sp.) uden nærmere at gøre rede for, hvori denne trussel bestod.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
udtaler, at den, da antallet af indbyggere i Nederlandene er kendt, og da næsten alle benytter sukker i større eller mindre omfang, ikke var forpligtet til udførligt at begrunde, hvorfor den mener, at det nederlandske marked udgør en væsentlig del af fællesmarkedet.
I øvrigt henvises der til Kommissionens redegørelse vedrørende realiteten (nedenfor C, a) 2.).
3. Sammendrag af replikken
Den omstændighed at antallet af indbyggere i Nederlandene er kendt, fritager — efter SU's opfattelse — ikke Kommissionen fra nøjagtigt at begrunde den fortolkning, den giver et endnu ikke fastlagt retligt begreb.
Vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt SU og CSM kan betragtes som én virksomhed med henblik på anvendelsen af artikel 86, burde Kommissionen fremføre konkrete og kontrollable kendsgerninger.
4. Sammendrag af duplikken
Ifølge
Kommissionen
viser beslutningen klart det afgørende forhold, nemlig at SU og CSM har indtaget en fælles holdning over for forhandlerne og at dette berettiger til at betragte de to firmaer under eet med henblik på anvendelsen af begrebet »dominerende stilling«.
c) CSM: manglende eller utilstrækkelig begrundelse
Visse af de søgsmålsgrunde,
CSM
har fremført i denne forbindelse, omfatter ligeledes klagepunktet om beskyttelse af det nederlandske marked; herom henvises der derfor til parternes udtalelser i kapitel 2 B i ovenfor.
1. Sammendrag af stævningen
CSM
anfører, at beslutningen er mangelfuld for så vidt angår fremstillingen på s. 39 (v.sp.) og den »trussel«, som CSM skulle have udtalt over for forhandlerne. Kommissionen undlader at angive indholdet, tiden, stedet og adressaterne for de anfægtede handlinger.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
mener, at den på tilstrækkelig præcis måde har karakteriseret de former for praksis, som er lagt CSM til last. Under disse omstændigheder er det hverken nødvendigt at kende tidspunktet eller stedet for handlingen eller personernes navne.
3. Sammendrag af replikken
CSM gør gældende, at Kommissionen i alle tilfælde ikke har givet en tilstrækkelig begrundelse for påstanden om, at CSM og SU bør betragtes under ét med henblik på vurderingen af det angiveligt udøvede pres over for de nederlandske forhandlere.
d) SU: Manglende klarhed i konklusionen
1. Sammendrag af stavningen
SU
udtaler, at Kommissionen har overtrådt retssikkerhedsgrundsætningen ved ikke klart i beslutningens konklusion at gøre rede for, under hvilken form og på hvilken måde selskabet skulle have udøvet det økonomiske pres, som er omhandlet i klagepunktet mod det.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer, at det' klart fremgår af begrundelsen, at SU beskyldes for at have benyttet andre metooder end dem, der stemmer med loyal konkurrence, for at få de nederlandske importører til at give afkald på deres leverancer til SU's kundekreds; i beslutningen beskrives disse metoder detaljeret.
3. Sammendrag af replikken
SU
bemærker, at Kommissionen, når den hævder, at selskabet har foretaget illoyal konkurrence, blot karakteriserer en adfærd. I beslutningen forklares det intetsteds »på godt nederlandsk«, hvad Kommissionen forstår ved »loyal« eller »illoyal«. Den gør heller ikke »på detaljeret vis« rede for, hvilke metoder SU har anvendt.
C — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten
Indledende bemærkning
Klagepunktet om økonomisk pres udøvet over for de nederlandske importører er til dels støttet på de samme faktiske anbringender, som klagepunktet om beskyttelse af det nederlandske marked (se dels beslutningen s. 25, v.sp.-s. 26, v.sp., s. 33, h.sp., dels s. 38, h.sp.-s. 39, v.sp.). Der henvises derfor ligeledes til kapitel 2 C a og b ovenfor.
a) SU: Overtrædelse af traktatens artikel 86
1. Sammendrag af stavningen
SU
bebrejder Kommissionen, at den ikke har angivet nogen omstændighed, der kan støtte anbringendet om, at det nederlandske sukkermarked udgør en væsentlig del af fællesmarkedet. Det synes, som om Kommissionen opfatter begrebet »væsentlig del af fællesmarkedet« i en ren geografisk betydning, hvorimod der også skal tages hensyn til økonomiske overvejelser.
Der er intet, der retfærdiggør påstanden om, at SU og CSM »har et nøje samarbejde om næsten alle deres aktiviteter« og »indtager en dominerende stilling…«. Modsat det i beslutningen anførte om, at SU og CSM har »mulighed for at følge en uafhængig retningslinje som har stillet dem i stand til at handle uden at være nødt til at regne i væsentlig grad med konkurrenterne«, afgør SU sin politik helt uafhængigt af CSM og må være yderst opmærksom på både hvad dette selskab og de andre medlemsstaters eksportører foretager sig samt på sine kunders krav.
SU nægter — alene eller i samarbejde med CSM — at have tvunget forhandlerne til at videresælge sukkeret til bestemte priser, til at videresælge sukker til sig selv og til ikke uden dets samtykke at foretage import til Nederlandene; ligeledes nægter det at have »truet« importørerne på nogen som helst måde. Når Kommissionen udtaler, at forhandlernes »traditionelle« import er blevet »truet« af sagsøgeren, forudsætter den, at importørerne har krav på at være beskyttet mod enhver konkurrence fra SU's side.
2. Sammendrag af svarskriftet
Se først ovenfor B, b. 2.), første afsnit
Kommissionen
fremsætter samtidig bemærkninger vedrørende realiteten til visse søgsmålsgrunde om manglende begrundelse (se ovenfor B, b. 1.)), og udtaler navnlig følgende:
Spørgsmålet, om de to virksomheder kan eller bør betragtes under eet med henblik på anvendelsen af artikel 86, bør altid undersøges i lyset af den økonomiske virkelighed. I det foreliggende tilfælde berettiger de grunde, som er opregnet under punkt 8 i beslutningen (s. 19 h.sp. - s. 20, v.sp.), til at tillægge SU og CSM under eet en dominerende stilling på markedet.
De to selskaber har nærmere bestemt:
—
praktisk taget altid anvendt identiske priser for de vigtigste produkter;
—
gennemført salgsvilkår, som var identiske på de væsentligste punkter, eller som i det mindste tilsigtede eller havde samme handelsmæssige og økonomiske virkninger;
—
næsten på samme tidspunkt afsendt breve med samme indhold til de detailhandlende, når disse ikke overholdt de forbrugerpriser, SU og CSM fastlagde.
SU og CSM har over for de uafhængige nederlandske forhandlere udøvet et forbudt pres ved at tvinge dem til ikke at trænge ind i SU's og CSM's kundekreds og til at respektere deres prispolitik. Denne adfærd er så meget mere kritisabel, som de nederlandske fabrikanter vidste, at de fandt støtte i den omstændighed, at RT på den ene side var rede til at levere alle de mængder, de havde behov for, og på den anden side tvang de nederlandske forhandlere til at samarbejde med henblik på den ovenfor nævnte beskyttelse af det nederlandske marked. SU og CSM har i øvrigt erkendt, at de har givet isolerede prisnedslag for at binde deres kundekreds til sig, og en sådan fremgangsmåde kan, når den hidrører fra en virksomhed, som indtager en domine rende stilling, ligeledes betragtes som en overtrædelse af artikel 86.
I sagen vedrørende import af fransk sukker er det klart, at videresalget af dette importerede sukker til nationale fabrikanter er en desperat handling fra forhandlernes side, som er blevet overrumplet af SU og CSM. Denne vurdering af begivenhederne fra Kommissionens side deles af visse eksperter på sukkermarkedet.
Ved at gøre rede for de omstændigheder, som er opregnet i beslutningen og i svarskriftet, har Kommissionen opfyldt den bevisbyrde, som påhviler den. Den er ikke forpligtet til herudover at fremlægge udtrykkelige erklæringer fra repræsentanter for SU og CSM for at påvise, at disse var vidende om, at deres adfærd var konkurrencebegrænsende.
3. Sammendrag af replikken
SU
imødegår den opfattelse, at en overensstemmelse imellem SU's og CSM's markedsadfærd også berettiger til at undersøge de to virksomheders indflydelse på markedet under et. Hvor en sådan overensstemmelse har fundet sted, kan denne forklares, uden at det er nødvendigt at henvise til en samarbejdsvilje mellem de to virksomheder. I denne forbindelse henviser selskabet navnlig til følgende:
SU henviser indledningsvis til fremstillingen i sin stævning for så vidt angår de nederlandske myndigheders indflydelse på sukkerprisen (se ovenfor, 2., C a)). Sukkerprisen i Nederlandene svingede mellem 1/3 % og 5/8 % over interventions-prisen og overlod praktisk taget ikke virksomhederne nogen bevægelsesfrihed. Opretholdelsen af et vertikalt kartel for priserne var påtvunget fabrikanterne af den organiserede detailhandel. Det kan ikke overraske nogen, at de to fabrikanters salgsvilkår var ensartede, da et sukker-salg er en relativt enkel kontrakt, i vidt omfang bestemt af den udvikling, som er foregået i den nederlandske lovgivning. Katalogpriserne var for størstepartens vedkommende ændret af ydede rabatter. I den pågældende periode har SU og CSM i vidt omfang konkurreret med hinanden, og hver enkelt har vundet fra og måttet afgive kunder til konkurrenten. Med støtte i talmateriale hævder SU at have forøget sin markedsandel til skade for CSM.
Hvad importen angår førte CSM som direkte importør en anden politik end SU, som importerede via forhandlere, og som benyttede sig af »optionskontrakter«, hvilket gjorde det muligt at tage aktiv del i konkurrencen med fabrikanter og udenlandske importører.
Angående den »trussel«, som det skal have udøvet over for de nederlandske importører, henviser SU til sin stævning og sit svarskrift til meddelelsen om klagepunkter. Da det er af den opfattelse, at Kommissionen ikke har taget de argumenter, SU har udviklet i disse dokumenter, til efterretning i tilstrækkelig grad, sammenfatter SU sin fremstilling af de faktiske omstændigheder således:
I 1968 kunne en pool af nederlandske importører købe en mængde på 70000 tons fransk sukker til en pris, der takket være svagheden og den vedvarende devaluering af den franske franc samt finansielle foranstaltninger til støtte af eksporten, truffet af den franske regering, lå langt under den nederlandske interventionspris. Dette sukker blev tilbudt SU's traditionelle kunder til priser, som lå under dem, det selv anvendte. En af disse kunder, fødevare-»konzern«en Van Nelle, henvendte sig til SU's salgsdirektør og krævede, at SU øjeblikkeligt tilpassede sine priser og refunderede et betydeligt beløb for leverancer, som var gennemført tidligere. SU skulle faktisk indrette sine priser efter importørernes pristilbud. Til gengæld akcepterede Van Nelle forklaringen om, »at det kun var på grund af valutakrisen, på grund af eksportstøtten og på grund af EØF's ulovlige nægtelse af at træffe foranstaltninger«, at importørerne midlertidigt havde kunnet tilbyde sukker til en pris, der var lavere end interventionsprisen, og at der derfor ikke havde kunnet være tale om for store avancer i fortiden. — Også andre af SU's kunder blev pålagt at tilpasse deres priser.
Herved har SU ikke på nogen måde gennemført en »predatory price-cutting«, som har taget sigte på fuldstændig og systematisk fjernelse af en konkurrent, men har benyttet sin ret — navnlig anerkendt ved EKSF-traktatens artikel 60, stk. 2 — til at tilpasse sine priser til en konkurrents tilbud.
Kommissionen tager ligeledes fejl, når den hævder, at disse prisnedslag havde til formål at »binde kundekredsen«; en sådan virkning kunne kun være opnået, hvis SU havde givet kunderne ret til en pristilpasning også for senere forretninger.
Da tilbudene fra SU og fra importørerne lå på samme prisniveau, bevarede impor tørerne store lagerbeholdninger. Faktisk foretrak de små nederlandske forbrugere nederlandsk kvalitet og indpakning; og de store forbrugere foretrak stabile handelsforbindelser, der garanterede dem regelmæssige og hurtige leverancer over relativt lange perioder frem for handelsforbindelser af mere forbigående karakter. Stillet over for denne situation anmodede Jacobson SU om at hjælpe importørerne. Af personlige grunde og som et udslag af god vilje overtog SU et parti udenlandsk sukker, som var pakket i små pakker. Da SU blev overvældet af en storm af klager, så det sig forpligtet til på ny at indpakke dette sukker i halvtredskilopakker.
Alt i alt har SU ikke udøvet noget pres på importørerne, og de anonyme dokumenter, Kommissionen har fremlagt, og som sandsynligvis er støttet på ukorrekte oplysninger, er ikke bevis for det modsatte.
SU har ikke på noget tidspunkt vidst, at det blev »understøttet« af RT's politìk.
4. Sammendrag af dublikken
Kommissionen er af den opfattelse, at de argumenter, SU har fremført, leder interessen væk fra det egentlige problem nemlig styrkeforholdet mellem de nederlandske importører og fabrikanter. Det er uden for enhver tvivl, at der i fællesskab blev indtaget en dominerende stilling over for importørerne, hvis man betragter de i beslutningen anførte tal og de omhandlede former for adfærd.
De omstændigheder, SU har nævnt i forbindelse med det økonomiske pres, som er udøvet over for importørerne, udgør kun den halve sandhed. Der foreligger faktisk et misbrug af en dominerende stilling i det tilfælde, hvor der sker en systematisk tilpasning til fordelagtigere tilbud fra importørernes side, idet dette ikke er muligt for fabrikanterne, medmindre de er sikre på, at de i det nærmeste over-skudsområde kan skaffe alle de mængder, som ud over deres egen produktion er nødvendige til at forsyne en række traditionelle kunder inden for et system med adskilte markeder.
Under disse omstændigheder kan Kommissionen ikke akceptere den forklaring, hvorefter SU som et udslag af god vilje har efterkommet en frivillig anmodning fra importørerne. Denne skildring af de faktiske omstændigheder er i øvrigt i strid med visse af de fremlagte dokumenter.
b) CSM: Overtrædelse af traktatens artikel 86
1. Sammendrag af stavningen
CSM
bestrider, at CSM kan anses for sammen med S.U. at udgøre én enkelt virksomhed, der indtager en dominerende stilling. SU opstod først den 16. juli 1970. Der har ikke foreligget noget snævert samarbejde mellem CSM og de firmaer, hvis rettigheder SU overtog; Kommissionen omtaler i øvrigt ikke dette. Da vurderingen af de aftaler, som er indgået mellem SU og CSM, vil ske efter en anden procedure (beslutningen s. 20, v.sp.), kan Kommissionen ikke støtte sig på dem i det foreliggende tilfælde.
Kommissionen tager ikke hensyn til den konkurrence, som blev udøvet af de tyske og nederlandske forhandlere og af visse belgiske fabrikanter. Så meget mindre kan den hævde, at CSM, hvis markedsandel udgjorde omkring 30 %, i sig selv indtager en dominerende stilling.
For så vidt angår det misbrug, som CSM er beskyldt for, indvender firmaet, at der ikke i den anfægtede beslutning er givet nogen oplysning, der gør det muligt at fastlægge, hvor og hvornår det har udøvet pres over for de nederlandske importører. Kommissionen har ikke givet nogen konkret oplysning om, hvilken adfærd hos CSM, den har lagt til grund, og har a fortiori ikke produceret noget bevis for en sådan adfærd.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
anfører lignende betragtninger som over for SU (se ovenfor, a. 2.)).
Den tilføjer, at CSM modsiger sig selv ved på den ene side at understrege sit ønske om at forsvare sin traditionelle kundekreds ved at konkurrere med forhandlerne vedrørende salg til mejeriindustrien og ved på den anden side at nægte at have udøvet ulovligt pres over for forhandlerne.
3. Sammendrag af replikken
CSM
hævder, at Kommissionen, da den er blevet klar over, at selskabets markedsandel ikke svarede til definitionen af en dominerende stilling, som fastlagt ved Domstolens retspraksis, har måttet opfinde en dominerende stilling, der skulle være indtaget af CSM sammen med SU. Imidlertid er disse to virksomheder uafhængige både på det økonomiske og på det retlige plan. Deres samarbejde inden for visse sektorer omfatter ikke deres salgspolitik.
De omstændigheder, Kommissionen har påberåbt sig for at hævde, at de to virksomheder udgør en enkelt gruppe, er ikke afgørende. De fremlagte dokumenter indeholder intet holdepunkt for en parallel markedsadfærd. Deres prisers ensartethed skyldes aftalerne mellem økonomiministeriet og den nederlandske sukkerindustri.
Skrivelserne af 2. og 3. april 1969, som hidrører fra henholdsvis CSM og SU, og som Kommissionen har fremlagt, bør fortolkes i lyset af de særlige omstændigheder omkring »sukkerkrigen«, en konflikt, hvor de nederlandske detailhandlere stod over for hinanden. Denne konflikt, som er omtalt i meddelelsen s. 52 ff, spiller ikke længere nogen rolle i de foreliggende retssager.
De kriterier, der skal lægges til grund, hvis man skal karakterisere det forhold, at to nederlandske fabrikanter udgør en enhed — kriterier, som Kommissionen undlader at nævne — bør i det mindste omfatte en snæver retlig eller økonomisk forbindelse mellem de to virksomheder. Imidlertid foreligger der ikke nogen sådan snæver forbindelse. Tværtimod modarbejder CSM forsøg fra forskellige virksomheder — herunder SU — på at sikre sig en afgørende indflydelse ved at købe dets aktier.
Selv om CSM og SU tilsammen indtog en dominerende stilling, ville dette på ingen måde medføre, at CSM var retligt ansvarlig for SU's eller dets direktørs adfærd.
Udtrykket »sukkermarkedet«, som Kommissionen benytter, er ikke præcist. Kommissionen undlader at nævne, om den har taget konkurrencen fra sukkerets substitutionsprodukter i betragtning. Kommissionen har ligeledes overset, at de forskellige sukkerkvaliteter ikke indbyrdes kan erstatte hinanden.
Endelig er Kommissionens udtalelser vedrørende overtrædelserne af artiklerne 85 og 86 modstridende, fordi man vanskeligt kan fastslå, at SU og CSM indtager en dominerende stilling på det nederlandske marked samtidig med, at man hævder, at der er mulighed for konkurrence fra udenlanske sukkerfabrikanter.
4. Sammendrag af duplikken
Efter
Kommissionens
opfattelse er det tilstrækkeligt til at konstatere en fælles dominerende stilling, at de pågældende virksomheders økonomiske betydning, deres størrelse, deres stilling på markedet og deres adfærd er identiske på tilstrækkeligt mange punkter til at man kan slutte, at deres stilling i forhold til bestemte leverandører, konkurrenter eller købere ikke er en individuel stilling, men en fælles. CSM og SU handlede netop i fællesskab under »sukkerkrigen« samt ved de massive importer fra Frankrig i 1968. De har ligeledes indtaget samme holdning over for importen fra Belgien. I denne henseende er det betegnende, at en repræsentant fra SU over for en repræsentant for CSM, og uden at denne har modsagt ham, har kunnet udtale, »at det ikke er i sukkerindustriens interesse, at sukkerimport til lavere priser forstyrrer markedet«, og endvidere, at »ingen har fordel af at sukkerindustrierne konkurrerer med hinanden.«
Kommissionen understreger, at den finder, at der er tale om ulovligt økonomisk pres, når et såkaldt »traditionelt« salgsområde forsvares samtidig med at konkurrencevilkårene fordrejes ved en samordnet praksis (i det foreliggende tilfælde med RT) i forbindelse med en dominerende stilling (i det foreliggende tilfælde sammen med SU). Dette gælder også, når der under disse omstændigheder tilkendegives en tendens til aggressiv handelsmæssig adfærd på konkurrenters »traditionelle« område.
Vedrørende det marked, det drejer sig om her, kan man se bort fra substitutionsprodukter for sukker, da disse produkter ikke gjorde det muligt for de nederlandske sukkerimportører at kompensere for den begrænsning af deres aktivitetsområde, som CSM har gennemført. Det var heller ikke nødvendigt at opdele det pågældende marked efter de forskellige sukkerkvaliteter, da forhandlerne var i stand til at tilbyde samme kvaliteter som fabrikanterne.
7. Vedrørende klagepunktet om at have forhindret mellemhandlerne i at videresœlge sukker af anden oprindelse og at have bundet kunderne ved ydelse af bonusbeløb; vedrører SZV
A — Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure
a) SZV: Kommissionens fejlagtige'informationspolitik; fejl ved meddelelsen; for kort frist til at fremkomme med bemærkninger
Disse søgsmålsgrunde, som findes i
SZV's
stævning, støttes på argumenter, som vedrørende deres indhold og deres affattelse stort set er identiske med de argumenter, SZAG har påberåbt sig til støtte for sine tilsvarende søgsmålsgrunde; der henvises følgelig til kapitel 1. A a), b) og e) ovenfor.
Vedrørende den søgsmålsgrund, der angår fejl ved meddelelsen, påberåber SZV sig et indlæg af 9. oktober 1972, som trods visse forskelle i indholdet ligner SZAG's indlæg af 28. september 1972 (se ovenfor 1. A b) 1. bb)).
For så vidt angår varigheden af den frist, Kommissionen havde fastsat for de pågældende til at fremkomme med indlæg, udtaler SZV, at den afstod fra at gøre brug af den mulighed, som firmaet har ifølge Domstolens retspraksis til skriftligt at gøre rede for sine synspunkter endda efter udløbet af den nævnte frist, fordi det mente, at Kommissionen ikke længere ville tage hensyn til yderligere bemærkninger. Faktisk blev det fra Kommissionens side i indkaldelsen til den mundtlige høring den 7. oktober 1972 fremhævet, at »høringens skriftlige fase« var afsluttet, og Jaume, der ledede den mundtlige høring, bemærkede, at virksomhederne »råder over en frist på 2 uger fra høringen til at fremsende skriftlige dokumenter til Kommissionen, som supplerer deres erklæringer (det drejer sig ikke om en forlængelse af svarfristen)«.
Kommissionen svarer med en redegørelse, som praktisk taget er identisk med den, som den har fremsat over for analoge søgsmålsgrunde fra andre virksomheder i forbindelse med klagepunktet om det italienske marked (se ovenfor 1. A a), b) og e) 2.).
b) SZV: Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63
1. Sammendrag af stævningen
SZV
anklager Kommissionen for at have støttet afgørelsen på omstændigheder, som ikke fandtes i meddelelsen, og således at have overtrådt artikel 4 i forordning nr. 99/63.
aa)
Således fastslog Kommissionen på side 122 i meddelelsen, at SZAG's produktion udgjorde 70 % af den totale produktion fra medlemmer af SZV; at SZAG udøvede en direkte indflydelse på »den næststørste sukkerfabrikant«, dvs. Franken; »at SZAG i og med at det sidder inde med aktiemajoriteten i SZV, kontrollerer næsten hele sukkerproduktionen i Sydtyskland«; at SZAG af disse grunde indtager en dominerende stilling i Sydtyskland. Disse udtalelser omfatter ikke nogen påstand om, at SZV også indtager en dominerende stilling (beslutningen s. 39, h.sp.) Dels kan argumentet om produktionen ikke anvendes på SZV, idet dette firma ikke selv er producent, dels omtaler meddelelsen ikke et umiddelbart ansvar for SZV vedrørende kontrol af salg af sukker, produceret i Sydtyskland, da denne kontrol kun er lagt SZAG til last.
bb)
I meddelelsen (s. 122 ff) er det kun SZAG og ikke SZV, der bebrejdes for at have misbrugt en dominerende stilling. Selv om dette klagepunkt vedrører foranstaltninger truffet af SZV, har firmaet ikke kunnet slutte heraf, at beslutningen, rettede klagepunktet mod
det selv
og således opgav opfattelsen om, at SZV var afhængig af SZAG på grund af sidstnævntes aktiemajoritet.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
erkender, at der i meddelelsen var rettet beskyldning for misbrug af en dominerende stilling mod SZAG, men gør gældende, at det af meddelelsens sammenhæng følger, at beskyldningen også vedrørte SZV. Det konstateredes således i meddelelsen (s. 122 f), at »adfærden hos Süddeutsche Zucker AG og dets salgsorganisation, SZV, over for sukkerhandelen også bør bedømmes i relation til bestemmelserne i EØF-traktatens artikel 86«; at SZAG's salgsorganisation, SZV, i henhold til paragraf 9 i dets repræsentationskontrakter, forpligter sine mellemhandlere til…; at »SZVs ydelse til sine kunder af en bonus«, som er betegnet som mængderabat, og som »udgør 0,30 DM pr. 100 kg«, udgør et misbrug. I beslutningen har Kommissionen tillagt SZV en dominerende stilling, fordi det af de skrevne indlæg fra de pågældende fremgik, at SZAG kun råder over en begrænset stemmeret inden for SZV.
SZV afsætter næsten sine medlemmers totale produktion, og da det har indgået kontrakter om handelsrepræsentation og ydet bonusbeløb, måtte dets stilling og adfærd på markedet nødvendigvis bedømmes ud fra artikel 86. Da der i meddelelsen udtrykkeligt var sket omtale af SZV's aktiviteter, har indholdet af beslutningen ikke kunnet overraske dette firma, som i øvrigt har taget stilling til dette spørgsmål under den administrative procedure.
c) SZV: Overtrædelse af traktatens artikel 190
Under overskriften »vedrørende Kommissionens bevisførelse« fremsætter
SZV
en søgsmålsgrund, som kan forstås sådan, at den angår fejl ved begrundelsen. De argumenter, som det har påberåbt til støtte herfor, er tildels sammenfaldende med de argumenter, SZAG har fremført i forbindelse med dette selskabs tilsvarende søgsmålsgrund. Der henvises følgelig til kapitel 1. ovenfor, nærmere bestemt til afdeling A g).
B — Søgsmålsgrund vedrørende realiteten
SZV, eneste søgsmålsgrund: overtrædelse af traktatens artikel 86
1. Sammendrag af stævningen
aa)
SZV
bestrider, at det indtager en dominerende stilling i den i EØF-traktatens artikel 86 forudsatte betydning.
Det gør gældende, at »den sydlige del af Tyskland« ikke udgør »en væsentlig del af fællesmarkedet«. Udtrykket »den sydlige del af Tyskland« er upræcist. SZV's aktiviteter begrænser sig til 7 af de 11 delstater i Tyskland, og kun i 2 delstater kommer SZv's markedsandel i nærheden af de tal, Kommissionen har nævnt, og kun i 3 af disse overstiger andelen 50 %. Denne geografiske inddeling af en medlemsstat burde i det mindste have været begrundet. Sukkerproduktionen og-forbruget i dette område udgjorde kun 10 % af produktionen i Fællesskabet, således som denne var sammensat indtil til den 31. december 1972; dette er ikke en væsentlig del. SZV påberåber sig meddelelsen af 27. maj 1970. — I øvrigt burde Kommissionen, eftersom beslutningen blev truffet efter den 1. januar 1973 og også vedrørte fremtiden, idet det blev pålagt de pågældende øjeblikkeligt at ophøre med de konstaterede overtrædelser, have taget i betragtning, at selskabets andel inden for det udvidede fællessmarked blot udgjorde 8 %.
Den omstændighed, at SZV »afsætter størstedelen af medlemmernes produktion og« at det »[selv] bestemmer priser og salgspolitik og for så vidt medlemmerne selv sælger sukker, sker det gennem de samme mellemhandlere« (beslutningen s. 39, h.sp.), har ikke nogen forbindelse med, om der foreligger en dominerende stilling. Det springende punkt i argumentationen er således de overvejelser hvormed Kommissionen vil påvise, at SZV er i stand til at handle uden at være nødt til at regne i væsentlig grad med konkurrenternes aktiviteter. Imidlertid udtaler Kommissionen indledningsvis, at det drejer sig om at bedømme »SZV's handlemåde over for deres aftagere« (beslutningen s. 39, v.sp.), uden imidlertid nærmere at gøre rede for dette punkt overhovedet. Betragtningerne vedrørende handlemåden over for konkurrenterne har således ingen betydning. I øvrigt er de ukorrekte. Sagsøgtes markedsandel nåede kun de 90 % - 95 % som Kommissionen angav, i 2 af de 11 tyske delstater. Endelig kan »opretholdelsen af et system af regionale repræsentanter« og »bevillingen af bonusbeløb« ikke på samme tid betragtes som grunde til dominering af markedet (beslutningen s. 36, h.sp.) og som misbrug (beslutningen s. 39, h.sp.). I virkeligheden var SZV sat for konkurrencemæssigt pres, især fra de franske fabrikanters side, der idet de var forpligtet til at afsætte en betydelig overproduktion, ofte fremsatte tilbud til kunder, der lå i Sydtyskland, og tvang SZV til at forhindre dette ved salgsvilkår, som svarede til tendenserne på markedet. Selv om det er muligt, at det faktisk er lykkedes SZV, kan man ikke deraf slutte, at det var »i stand til at handle uden at være nødt til at regne i væsentlig grad med konkurrenternes aktiviteter« (beslutningen s. 39, h.sp.). Det var i øvrigt ved oplysninger, som Kommissionen havde indhentet hos Fleischberger (se ovenfor 4. B b)), bevist, at der forelå et sådant konkurrencemæssigt pres; endvidere følger dette af en fordobling af den tyske import af hvidt sukker i perioden fra 1969-70 til 1971-72.
Beslutningen modsiger sig selv, når den konstaterer, at SZV ikke har ligget under for noget konkurrencemæssigt pres som følge af importens omfang (beslutningen s. 39 h.sp.), og når det samtidig i beslutningen bebrejdes SZV, at det bevilger bonusbeløb for at forhindre, at der finder import sted (beslutningen s. 40 v.sp.). Selv om det første er korrekt, kan disse rabatter ikke spille den rolle, som Kommissionen tillægger dem, og kan ikke udgøre noget misbrug; hvis det andet anbringende er korrekt, bekræfter det, at der har foreligget et konkurrencemæssigt pres, som har tvunget SZV til at reagere.
bb)
Den anførte begrundelse, at »forpligtelsen til ikke at sælge udenlandsk sukker uden tilladelse, som er blevet mellem-forhandlerne påtvunget af en virksom hed, der indtager en dominerende stilling, er et misbrug og et brud på artikel 86« (beslutningen s. 39, h.sp.), savner faktisk grundlag og kan heller ikke opretholdes fra et retligt synspunkt. Indledningsvis drejede det sig ikke om »mellemhandlere« (»Zwischenhåndler«), men om handelsrepræsentanter (Handelsvertreter); Kommissionen benytter sig af en uhensigtsmæssig terminologi til at støtte sin opfattelse om, at disse handelsrepræsentantkontrakter, som det drejer sig om, ikke opfylder de krav, som stilles i be-kendgørelsen af 24. december 1962.
Igennem flere tiår har sukkerindustrien i Sydtyskland benyttet sig af handelsre-præsentanter til afsætning af sine produkter. Dette hænger sammen med, at SZV og dets medlemmer selv er interesseret i også at varetage de funktioner, som i andre brancher typisk præger billedet af den selvstændige forhandler, som f.eks. opretholdelsen af et lager og overtagelsen af de økonomiske risici, der er forbundet med umiddelbart at levere til grossister og store forarbejdende virksomheder.
Udtalelsen om, at sagsøgerens handels-repræsentanter »ved siden af sukker … fordeler andre produkter for egen regning« (beslutningen s. 29, v.sp.), er ligeledes ukorrekt; i virkeligheden optrådte disse repræsentanter også for andre fabrikanter, kun som handelspræsentanter.
Når det i beslutningen hedder »derved er muligheden for, at udenlandske bydere kan sælge sukker gennem SZV's aftagere praktisk talt udelukket« (beslutningen, s. 39, h.sp.) er dette blot en gengivelse af den nødvendige følge af ordningen med de kontakter, der bestod mellem sagsøgeren og dets repræsentanter. Ifølge sammenhængen synes Kommissionen imidlertid at antage, at de udenlandske bydere kun kunne sælge sukker i den sydlige del af Tyskland, såfremt de også havde adgang til sagsøgerens distributionsapparat. Denne antagelse er ukorrekt, således som det fremgår af det allerede citerede brev fra Fleischberger, hvori der nævnes 18 virksomheder, som ikke er knyttet til SZV, og hvoraf 13 til stadighed fordeler importeret sukker i Sydtyskland. I øvrigt findes der i denne region dusinvis af potentielle importører. Som følge heraf er de omtvistede kontrakter ikke egnede til og har ikke til virkning at beskytte det sydtyske marked.
Teorien om, at der skulle have foreligget misbrug, er også juridisk uholdbar, fordi det af SZV anvendte system ikke er væsensforskelligt fra en salgsorganisation, der omfatter handelsrejsende med fast ansættelse. Kommissionens ræsonnement fører således efter al logik til, at det må antages, at en sådan organisation også indebærer en praksis, der udgør et misbrug. I sidste instans går Kommissionen ud fra den fejlagtige opfattelse om, at enhver virksomhed for at undgå at overtræde artikel 86 bør stille sit distributionsapparat til rådighed for sine konkurrenter.
Kommissionens tese er også ukorrekt, fordi den omtvistede klausul, som langtfra at påvise iværksættelsen af økonomisk styrke blot er udtryk for en situation, som nødvendigvis er betinget af tysk lovgivning og retspraksis. For tyske handelsre-præsentanter var det en selvfølgelighed, at der var forbud mod konkurrence, og SZV har aldrig modtaget en anmodning om ophævelse af denne klausul; desuden har firmaet aldrig nægtet repræsentanter, som har anmodet herom, tilladelse til at distribuere specielle sukkersorter, der hidrørte fra andre fabrikanter, hvis denne virksomhed ikke påvirkede dets interesse.
cc)
Angående systemet med mængderabatter — som Kommissionen med urette kalder »bonusbeløb« — udtaler SZV indledningsvis, at det definitivt har forladt dette. Endvidere gør det gældende, at Kommissionen har vurderet betydningen og virkningerne af disse beløb fejlagtigt.
Udtalelsen om, at »det er bragt til Kommissionens kendskab, at i alt fald i visse tilfælde tildeling eller fortsættelse af bonus [er] gjort afhængig af indstilling af importen, og at importen i disse tilfælde blev indstillet« (beslutningen s. 40, v.sp.), kan ikke opretholdes, da den ikke er underbygget i beslutningen. Hvis denne udtalelse støttes på de breve, som er citeret på siderne 92-93 i meddelelsen, er det umuligt for SZV, som for Domstolen, at vurdere rækkevidden heraf, da disse breve er blevet gjort anonyme. Disse breve støtter i øvrigt ikke på nogen måde de almindelige slutninger, som Kommissionen har draget heraf, hvilket bevises af eksemplet med de to breve, hvis afsender har kunnet identificeres. Den ene var en virksomhed, som sagsøgeren ikke havde noget som helst kendskab til; det andet tilfælde beviste, at det forhold, at rabatbeløbet ikke var blevet udbetalt, ikke forhindrede virksomhederne i at få leveret sukker fra andre leverandører.
Rabatbeløbet kunne ikke fremkalde de virkninger, Kommissionen påstod og var heller ikke beregnet til det.
Størrelsen heraf (0,30 DM pr. 100 kg eller omkring 0,3 % af varens værdi) svarede til den fordel, SZV og de tilsluttede virksomheder opnåede ved at forsyne en kunde regelmæssigt. Rabatbeløbet har ikke haft nævneværdige virkninger, hverken for kunderne eller for konkurrenterne, hvilket SZV prøver at vise ved hjælp af nogle taleksempler. Disse viser, at den prisfordel, som følger af rabatbeløbet, er svagere, jo større kundens køb hos tredjemænd er; rabatbeløbet var således uegnet som middel til beskyttelse netop ved store kunder, som havde særlig betydning både for sagsøgeren og for leverandørerne af udenlandsk sukker.
Kommissionens anbringender er i øvrigt selvmodsigende. På den ene side går den ud fra, at den omstridte praksis var egnet til at forhindre importen, fordi de udenlandske fabrikanter måtte tilbyde priser, der lå mindst 30 DM under SZV's for at udligne tabet af rabatbeløbet. Men på den anden side mener den (beslutningen s. 37, v.sp.), at ulemperne ved de transportomkostninger, som de udenlandske leverandører, der leverer i Tyskland, skal betale, ikke udgør nogen uovervindelig hindring; imidlertid kan disse ulemper gå helt op til 55,90 DM pr. ton.
Rabatbeløbet er aldrig blevet benyttet selektivt mod importen. SZV har altid efter sine kunders anmodning, navnlig dem, som befandt sig i den vestlige del af dets salgsområde, været parat til at fratrække rabatbeløbet i selve regningen ved bestemte leverancer, hvilket gjorde det muligt for en stor del af denne kundekreds samtidig at købe sukker hos andre leverandører uden af den grund at miste deres fordele.
Det er absurd at hævde, at »betydningen af bonus ligger især i muligheden for at kontrollere aftagernes indkøb hos udenlandske fabrikanter, hvilket er en let sag for SZV, da [dette] har kendskab til aftagernes gennemsnitsårsbehov, som ikke svinger meget« (beslutningen s. 40, v.sp. — h.sp). Selv om kontrollen kan ske, »da« SZV har dette kendskab, er det ikke rabatbeløbet, som gør det muligt at udøve den. Ganske vist råder SZV og dets repræsentanter over oplysninger om køb hos andre leverandører, hvilket skyldes deres kendskab til de virksomheder, der er kunder hos dem. Disse oplysninger gør det muligt for SZV at hævde, at betydelige mængder er blevet importeret til Sydtyskland; som bevis henviser SZV til oplysninger, som Kommissionen har modtaget fra Fleichberger i dennes allerede omtalte brev af 4. november 1972.
Systemet med bonusbeløb er allerede blevet benyttet af Franken, et af SZV's medlemmer, dengang der fandtes en tysk markedsordning for sukker, som ikke tillod import.
SZV har overtaget dette system fra Franken, som opgav det pr. 1. juli 1968; modsat hvad der er hævdet i beslutningen (s. 29, v. og h.sp.), har SZV's andre medlemmer aldrig benyttet dette system.
Det er ligeledes udelukket, at der har forekommet et misbrug, også fordi systemet met bonusbeløb viste sig at være et forsøg på ved hjælp af fordelagtige priser at tilskynde kunderne til regelmæssigt at foretage deres køb hos sagsøgeren, uden at de imidlertid retligt blev forpligtet til udelukkende at købe hos denne.
Endelig vat bonusbeløbet heller ikke egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater på følelig måde. At dette skulle være tilfældet, kan ikke sluttes ud fra det subjektive formål, som Kommissionen tillægger ophavsmændene til denne bonusordning; den konklusion, der drages på side 40, (h. sp.) i beslutningen, er således ulogisk.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
indleder sit svar med almindelige betragtninger, som navnlig vedrører den forbindelse, der ifølge Kommissionens opfattelse består mellem de klagepunkter, som er rettet henholdsvis mod SZAG (se ovenfor 4) og mod SZV for så vidt angår det sydtyske marked. Den gør navnlig følgende gældende:
I beslutningen (s. 36-37 under D) konstateres det, at SZV har deltaget i samordnet praksis vedrørende det ovenfor omtalte marked. Kommissionen angiver visse faktiske omstændigheder, som har ført den til at slutte, at der forelå en sådan samordnet praksis, og disse omstændigheder er også omtalt i svarskriftet i sag 54/73 (SZAG), hvortil den henviser for nærmere enkeltheder; se ovenfor, 4., B b) 2. Som det framgår af indledningen til beslutningens artikel 1, stk. 2, er det misbrug af en dominerende stilling, som er forbeholdt SZV, bedømt i sammenhæng med den ovenævnte samordnede praksis, og det udgør i sig selv en overtrædelse, hvilket er ensbetydende med, at den opfattelse, hvorefter SZV har overtrådt traktatens artikel 86 ved at træffe de forholdsregler, som er nævnt i nævnte stykkes nr. 3, er holdbar, uanset at disse forholdsregler var beregnet til at iværksætte en samordning mellem franske og tyske virksomheder.
Kommissionen henviser til, at ifølge beslutningens grunde (s. 43, h.sp.) skal »forholdsreglerne, som er truffet af de forskellige implicerede parter med hensyn til mellemhandlere, visse aftagere … tages i betragtning ved fastsættelsen af bødernes størrelse i forbindelse med den samordnede praksis, som de pågældende har deltaget i«. I beslutningens artikel 1, stk. 1 nr. 4 nævnes SZV ikke blandt de virksomheder, der har taget del i den samordnede praksis vedrørende det sydtyske marked, da Kommissionen var af den opfattelse, at de to medlemmer af SZV, SZAG og Franken, i denne henseende måtte anses som ansvarlige. Kommissionen har imidlertid måttet tage i betragtning, at SZV i Sydtyskland sikrede afsætningen af sine medlemmers produkter, og at de foranstaltninger, det gennemførte, bidrog til en afskærmning af markedet (se beslutningen s. 45, h.sp.). Af denne grund er SZV ligeledes blevet pålagt en bøde for den i beslutningens artikel 1, stk. 2, nr. 3 anførte overtrædelse. Denne bøde er relativ lille, da SZV kun var kartelorgan for de sydtyske fabrikanter.
Kommissionen svarer mere direkte på SZV's argumenter og udtaler i så henseende følgende:
ad aa)
Den zone, hvor sagsøgeren indtog en dominerende stilling, er det salgsområde, som — efter hvad det selv har erkendt — omfatter mere end 1/3 af Forbundsrepublikkens område, nemlig Bayern, Baden-Württemberg samt dele af Hessen, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen og Rheinland-Pfalz. Dette område udstrækker sig således langt ud over det område, som normalt kaldes »Sydtyskland«, — et udtryk, som Kommissionen indrømmer er upræcist — og som udgør »en væsentlig del« af fællesmarkedet, selv hvis man tager hensyn til Fællesskabets udvidelse pr. 1. januar 1973.
SZV kan ikke påberåbe sig meddelelsen af 27. marts 1970, da denne kun vedrører aftaler mellem virksomheder, og da det i denne understreges, at den del på 5 %, som den omtaler, ikke skal forstås i forhold til hele fællesmarkedet, men til den del af denne, »hvor aftalen har sin virkning«.
SZV's markedsandel er næppe lavere end 90 %-95 %, hvilket sagsøgeren selv indrømmer vedrørende Bayern og Ba den-Wurttemberg, og heller ikke i de andre delstater — i hvert fald i de dele heraf, der hører under sagsøgerens afsætningsområde.
Det angivelige konkurrencemæssige pres, som de franske fabrikanter udøvede, førte kun til leverancer, som udgjorde fra 1 % — 1,5 % af Sydtysklands behov (uden at medregne leverancerne til SZAG og til Franken), og det har således på ingen måde berørt sagsøgerens dominerende stilling. Når SZV bekræfter at have måttet reagere på talrige tilbud fra franske fabrikanter til kunder med sæde i Sydtyskland, indrømmer det samtidig, at dets reaktion har kunnet bevirke, at leverancerne fra Frankrig er blevet relativt uvæsentlige. Imidlertid indebærer dette, at SZV i sit salgsområde er i stand til at handle uden at tage nævneværdige hensyn til sine konkurrenter. De oplysninger, som er givet af Fleischberger, herunder listen over tilbud fra franske fabrikanter, som hverken angiver priser eller mængder, kan langt fra bevise det modsatte. Når SZV gør gældende, at der foreligger et konkurrencemæssigt pres fra franske fabrikanter, bringer det sig i øvrigt i modsætning til SZAG's udtalelser om, at det ringe omfang af leverancerne af fransk sukker til Sydtyskland har sin forklaring i de ugunstige transportomkostninger for de franske fabrikanter og i prisvilkårene.
De talstørrelser, SZV fremfører for at bevise, at der har foreligget og stadig foreligger en stigende tendens i importen fra Frankrig, omfatter også leverancer til Saarlandet og til tyske fabrikanter; imidlertid var der ikke noget konkurrencemæssigt pres forbundet med disse leverancer.
Der er ikke nogen modsigelse mellem de udtalelser i beslutningen, hvorefter SZV på den ene side ikke var undergivet noget konkurrencemæssigt pres og på den anden side anvendte bonusbeløb for at forhindre importen. I henhold til beslutningens begrundelse (s. 40, h.sp.) blev en sådan bonus anvendt af »en virksomhed, som indtager en dominerende stilling for derved yderligere at begrænse de frie importmuligheder og styrke og udvide den dominerende stilling«. Selv når importen er ringe, kan ydelsen af bonusbeløbet være nyttigt for SZV nemlig for at holde importen på et lavt niveau.
ad bb)
Det af SZV benyttede system med at sælge sin produktion ved hjælp af repræsentanter i forbindelse med en klausul om konkurrenceforbud udgør et misbrug af en dominerende stilling, fordi det sigter på at afskaffe enhver konkurrence i handelsleddet. Selv om en virksomhed i princippet har ret til at vælge sit eget afsætningssystem, forholder det sig anderledes for en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, idet denne virksomheds valg af et afsætningssystem, der begrænser eller ophæver valgmulighederne for forhandlerne og den forarbejdende industri, udgør et misbrug af den nævnte stilling.
Med udtrykket »mellemhandler« (»Zwischenhändler«) har Kommissionen villet tilkendegive, at de pågældende ikke var handelsrepræsentanter af den normale type. I øvrigt udelukker begrebet »mellemhandlere« (»Zwischenhändler«) ikke på tysk handelsrepræsentanter. Den almindelige terminologi sondrer ikke mellem »Vermittler« (»mellemhandler«) og Händler (»forhandler«).
Selv om sukkerindustrien i Sydtyskland har benyttet handelsrepræsentanter af historiske grunde, stammer de anfægtede kontrakter fra tidsrummet efter oprettelsen af den fælles markedsordning for sukker. Når SZV udtaler, at det foretrækker selv at udføre de funktioner, som i andre økonomiske sektorer gennemføres af en uafhængig forhandler, erkender det, at det med henblik på afsætningen af sin egen produktion har villet fjerne et helt led i det økonomiske kredsløb. Herved har SZV gjort det umuligt for de udenlandske fabrikanter at sælge deres sukker via SZV's »handelsrepræsentanter« eller via forhandlere, som blev forsynet gennem SZV.
Fleischberger's liste over SZV's uafhængige forhandlere giver et forkert billede af situationen, da en del af disse forhandlere var knyttet til NZV og til WZV, og andre i SZV 's salgsområde kun kunne sælge særlige sukkersorter fra andre tyske fabrikanter.
Hvis der i Sydtyskland findes dusinvis af virksomheder, som råder over de nødvendige midler til at handle med importeret sukker, viser dette, i hvilket omfang SZV har fjernet den selvstændige handel fra afsætningen af sin produktion.
SZV fortolker ikke beslutningen korrekt, når den udtaler, at misbruget — ifølge Kommissionens opfattelse — består i, at SZV ikke overlader sine konkurrenter sit distributionsapparat til fri rådighed, og når den gør gældende, at der ikke foreligger nogen forpligtelse til aktivt at fremme den udenlandske konkurrence. Kommissionen er simpelthen af den opfattelse, at de virksomheder, der indtager en dominerende stilling på markedet, er forpligtet til ikke at afskaffe konkurrencen i distributionsleddet.
Under disse omstændigheder har bemærkningerne vedrørende den tyske lovgivning ingen betydning.
ad cc)
Kommissionen gør gældende, at det, som sagsøgeren kalder en årlig mængderabat, i virkeligheden er et bonusbeløb, som ydes uafhængigt af den købte mængde. Som følge heraf er der ikke tale om rationaliseringsfordele. For at gøre sig betydningen af dette bonusbeløb klart, er det tilstrækkeligt at sammenligne dets størrelse (0,3 %) med den kommission, som sagsøgerens handelsrepræsentanter oppebærer (0,27 %), og at tage hensyn til den omstændighed, at sukker sælges i store mængder. Jo større andel af sine egne behov en bestemt kunde får dækket hos sagsøgeren, jo større betydning får bonusbeløbet. Imidlertid er de købere, som har hjemme i Sydtyskland, praktisk taget forpligtet til at dække deres behov ved i det væsentlige at henvende sig til sagsøgeren.
Når SZV sammenligner betydningen af bonusbeløbet med ulemperne ved transportomkostningerne, gør den sig ikke Kommissionens opfattelse klar. Selv om de franske fabrikanter — efter Kommissionens opfattelse — kan overvinde den naturlige ulempe, der hidrører fra transportomkostningerne, har de imidlertid ikke samtidig kunnet give de tyske købere så betydelige prisnedslag, at tabet af bonusbeløbet blev udlignet.
Bonusbeløbet gjorde det muligt for SZV at kontrollere kundernes køb hos udenlandske fabrikanter. Faktisk kunne SZV regne med, at de fleste af dets kunder udelukkende købte hos det af frygt for at miste bonusbeløbet; derfor havde det et godt overblik over disse kunders reelle behov.
Det er af ringe betydning, om SZV har søgt at forhindre importen, eftersom det er fastslået, at bonusbeløbet kan medføre en sådan virkning. Når der foreligger en sådan virkning, og når SZV indtager den dominerende stilling, det gør, kan det ikke gøre gældende, at dets anvendelse af en mere fordelagtig pris ikke udgør et misbrug. I henhold til artikel 86, stk. 2, litra c kan misbrug bestå i »anvendelse af ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnere, som derved stilles ringere i konkurrencen«. Det anfægtede bonusbeløb giver sig udslag i sådanne ulige vilkår, da det fører til en prisforskel ved køb af samme mængde, alt efter om kunden får hele sin forsyning fra sagsøgeren eller ej.
Da SZV således i sit salgsområde praktisk taget har monopol, og da bonusbeløbet bevirker, at import fra andre medlemsstater bliver vanskeligere eller helt umulig, kan samhandelen mellem medlemsstaterne påvirkes heraf.
3. Sammendrag af replikken
SZV er
af den opfattelse, at det ikke behøver at behandle den beskyldning i svarskriftet, hvorefter det skulle have deltaget i samordnet praksis vedrørende be skyttelse af det sydtyske marked. Faktisk er en sådan beskyldning ikke nævnt i beslutningen, hvori SZV's adfærd ikke bedømmes i relation til artikel 86. Kommissionen kan ikke støtte sig på den indledende sætning i beslutningens artikel 1, stk. 2, hvorefter de af SZV trufne forholdsregler »er blevet bemærket i sammenhæng med den ovennævnte samordnede praksis (og) i sig selv udgør overtrædelser« (tyske udgave: »
auch
für sich betrachtet Zuwiderhandlungen … darstellen«); thi sagsøgerens adfærd er ikke blevet bedømt »også« (»auch«) i sig selv, men alene i sig selv.
ad aa)
Kommissionen kan ikke hævde, at der foreligger en dominerende stilling vedrørende et marked, hvis territoriale afgrænsning den ikke selv er i stand til at angive præcist. Det kort, som er bilagt svarskriftet, giver et forkert indtryk af SZV's aktivitetsområde, idet der på dette trækkes grænser i forhold til WZV's og NZV's aktivitetsområder, skønt disse sælger i hele den sydlige del af Tyskland, og SZV har handelsrepræsentanter i Koblenz, Trier eller i Saarlandet, områder, som Kommissionen fejlagtigt har karakteriseret som WZV-områder.
Når Kommissionen mener, at SZV's aktivitetsområde udgør en væsentlig del af fællesmarkedet, fjerner den sig fra sit forslag til rådsforordning til ændring af forordning nr. 17 (
JO 1970, C 92, s. 17
), som går ud fra den opfattelse, at hele Beneluxområdet eller hver enkelt medlems-statsområde normalt udgør en sådan væsentlig andel; imidlertid udgør SZV's aktivitetsområde kun omkring 1/3 af Forbundsrepublikkens område. Kommissionen er ligeledes i strid med sin meddelelse af 27. maj 1970, hvoraf det fremgår, at et område, hvis kapacitet i forhold til markedet er på 5 % i forhold til hele fællesmarkedet — hvilket er tilfældet for SZV's aktivitet — ikke kan udgøre en væsentlig del af dette.
Ved at tillægge SZV en dominerende stilling går Kommissionen imod sine egne principper, ifølge hvilke »domineringen af et marked ikke udelukkende kan defineres ud fra en virksomhed's markedsandel eller ud fra andre kvantitative elementer i en given markedsstruktur« (»Problemet om virksomhedssammenslutninger i fællesmarkedet«, konkurrenceserien III, Bruxelles 1966, s. 25, nr. 22); disse principper har Kommissionen anvendt i sin beslutning i sagen Continental Can (
JO 1972, L 7, s. 25
,
).
Når Kommissionen bestrider, at der udøves et betydeligt konkurrencemæssigt pres fra de franske fabrikanters side, modsiger den sin egen udtalelse om, at leverancerne til andre medlemsstater, skønt beskedne, kunne forstyrre fabrikanternes markedspolitik. Imidlertid udgjorde de franske fabrikanters leverancer i Sydtyskland ifølge Kommissionens egne opgivelser meget mere end 10000 tons i produktionsårene 1970-71 og 1971-72, selv bortset fra leverancerne til Saarlandet og leverancerne fra fabrikant til fabrikant. Selv om det konkurrencemæssige pres ikke fuldtud er kommet til udtryk i de markedsandele, konkurrenterne har haft, har dette alligevel fundet sted i form af mere fordelagtige tilbud fra konkurrenterne, som SZV — snart med, og snart uden held — har søgt at underbyde.
Angående den angivelige modsigelse mellem udtalelserne fra henholdsvis SZAG og SZV vedrørende betydningen af transportomkostningerne kan Kommissionen ikke bagatellisere spørgsmålet om det konkurrencemæssige pres fra de franske fabrikanter, når den har fastslået, at disse omkostninger ikke har forhindret de franske fabrikanter i at udbyde sukker i SZV's aktivitetsområde (se beslutningen s. 37, v.sp.). At de normale markedsmekanismer har fungeret fremgår af den omstændighed, at importen i 1970-71 af hvidt sukker til Tyskland efter DM-ens devaluering næsten blev fordoblet.
ad bb)
Når Kommissionen bebrejder SZV »at afskaffe et helt led i afsætningen af sin produktion« nemlig »den uafhængige handel«, misforstår Kommissionen 'sagsøgerens salgssystem. Denne sælger udelukkende til grossister (omkring 1270) og til store industrielle forarbejdningsvirksomheder (omkring 730). Til dette relativt begrænsede antal købere kan det nøjes med en mere begrænset salgsorganisation, som delvist består af funktionærer, delvist af handelsrepræsentanter. Det synes, som om Kommissionen bestrider SZV's ret til at anvende handelsrepræsentanter i sit salgssystem, og at den ville foretrække, at de blev erstattet af »frie« forhandlere, hvilket indebærer et yderligere handelsled mellem SZV og grossisterne. Imidlertid ville et sådant yderligere handelsled uundgåeligt få salgsomkostningerne til at stige ud over de 0,27 %, som udbetales til sagsøgerens handelsrepræsentanter. Denne må i øvrigt altid have sit eget salgsapparat. Afgørelsen af, om man skal overlade salgsvirksomheden til ansatte frem for til handelsrepræsentanter, afhænger af, hvor store omkostningerne er i de to tilfælde.
Udtalelsen om, at SZV hat udelukket den uafhængige handel fra at få adgang til sin produktion, er ukorrekt og har desuden ingen forbindelse med det ene klagepunkt, som var nævnt i beslutningen, nemlig at SZV har forbudt sine repræsentanter at sælge sukker fra andre fabrikanter uden dets samtykke. Imidlertid viser berigtigelsen af den første udtalelse også, at det konkurrenceforbud, der var pålagt handelsrepræsentanterne, ikke på nogen måde har »[udelukket] muligheden for, at udenlandske bydere kan sælge sukker gennem SZV's aftagere« (beslutningen s. 39, h.sp.). Faktisk stod det forhandlerne, dvs. grossisterne frit at vælge både deres leverandører og købere. De franske fabrikanter var således ikke afhængige af SZV's 17 repræsentanter ved afsætningen af sukker i Sydtyskland. Selv om de ønskede at benytte sig af et tidligere handelsled end de grossister, som fik forsyning hos SZV, kunne de finde dusinvis af virksomheder, som enten gennemførte eller var i stand til at gennemføre sukkerhandelen på dette plan. Flertallet af de firmaer, som er opregnet i Fleischbergers liste, er hverken tilknyttet NZV eller WZV eller begrænset til salg af specielle sukkersorter fra andre tyske fabrikanter.
ad cc)
Når Kommissionen lader det stå åbent, om sagsøgeren i enkelte tilfælde har undladt at give rabat, eller om sagsøgeren har givet denne umiddelbart eller først hen mod slutningen af året, fjerner den hele grundlaget for sin beslutning, hvori det uden forbehold udtales, at sagsøgeren har knyttet sine købere til sig ved hjælp af »bonus«.
SZV har ikke regelmæssigt i sine kontrakter indsat en klausul om, at bonusbeløbet blev gjort afhængig af, at forsyning udelukkende skete hos de selskaber, der var tilsluttet SZV. Blandt de kontrakter, som Kommissionen har vedlagt sagsakterne, indeholder kun 4 en sådan klausul. I en anden af disse kontrakter var bonusbeløbet knyttet til køb af en mængde, som lå meget nær den mængde, der var købt i det foregående år. Tre andre af disse kontrakter indeholdt ikke nogen tilsvarende klausul. Selv om Kommissionen i meddelelsen har konstateret, at ordrebekræftelserne omfattede en tilføjelse »JmR« (Jahresmengenrabatt = årlig mængderabat) for et beløb på 0,30 DM, fremgår det af de selv samme bekræftelser, at ydelsen af dette bonusbeløb netop ikke afhang af, at forsyning udelukkende skete hos SZV. Selv i de tilfælde, hvor disse kontrakter omfattede en aftale vedrørende ydelse af en årlig mængderabat, har SZV givet et konstant nedslag, såfremt en kunde ønskede det.
Efter Kommissionens egne udtalelser har sagsøgeren kun påberåbt sig klausulen »i det mindste i nogle tilfælde« (beslutningen s. 29, h.sp.). De fire dokumenter, der er citeret på side 92-93 i meddelelsen, og som Kommissionen har vedlagt sagsakterne, gør det ikke muligt at drage nogen slutninger i modsat retning. Det fremgår endda af et af disse dokumenter, at en ansat hos en af SZV's handelsrepræsentanter over for en kunde havde nævnt, at dette bonusbeløb ville bortfalde i foråret 1972, til hvilket tidspunkt sagsøgeren faktisk havde planlagt dette. SZV foretog sig imidlertid intet i så henseende, indtil meddelelsen om klagepunktet blev forkyndt, fordi det ved en samtale med Kommissionen havde fået det indtryk, at Kommissionen ikke tillagde bonusbeløbet nogen afgørende betydning.
Dette beløb har intet at gøre med kontrollen med kundernes køb. SZV havde som enhver leverandør alt efter de enkelte tilfælde et mere eller mindre præcist kendskab til de køb, som dets kunder foretog, men havde ikke mulighed for at kontrollere deres behov. De argumenter, Kommissionen har fremført med henblik på at bevise muligheden for at kontrollere kundernes køb hos udenlandske fabrikanter, kan ikke bevise, at der er årsagsforbindelse mellem bonusbeløbet og udøvelsen af en kontrol. Faktisk burde formålet med kontrollen være at konstatere, om aftagerne fik hele deres behov dækket hos sagsøgeren. Imidlertid tager Kommissionen udgangspunkt heri i sin argumentation.
Kommissionen kan ikke påberåbe sig litra c) i artikel 86 til støtte for, at rabatten skulle være ulovlig. Hvis to kunder behandles forskelligt, betyder dette ikke automatisk, at den ene af dem på det handelsstadium, de befinder sig på, stilles ringere i konkurrencen i forhold til den anden. For at artikel 86 kan finde anvendelse må det kræves, at den ene part rent faktisk stilles ringere i konkurrencen, hvilket Kommissionen ikke engang har forsøgt at påvise. Kommissionen kan ikke undslippe bevisbyrden ved at påberåbe sig de almindelige anvendelsesbetingelser, som er udtrykt i artikel 86, stk. 1. Faktisk kan det omtvistede bonus-beløb kun anfægtes ud fra synspunktet forskelsbehandling; imidlertid er forskelsbehandling i henhold til artikel 86, litra c) ikke et misbrug, medmindre kunderne derved stilles ringere i konkurrencen.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
fastholder sin udtalelse om, at SZV's adfærd i beslutningen faktisk er blevet bedømt i relation til den samordnede praksis. Det udtales her, at »denne samordnede praksis fremgår af … SZV's skabelse af et system af bonusbeløb« (s. 36, h.sp.) og: »i denne sammenhæng skal SZV 's rolle ligeledes tages i betragtning« (dvs. i sammenhæng med SZAG's adfærd; s. 45, h.sp.).
ad aa)
For så vidt angår afgrænsningen af SZV's salgsområde gør Kommissionen gældende, at det kort, det har fremlagt, er udarbejdet på grundlag af kort, som er vedlagt kontrakter, som WZV har indgået med sine kommissionærer; desuden tillader den omstændighed, at WZV og SZV tildeler nøje afgrænsede områder til deres regionale mellemhandlere, den slutning, at der foreligger en afskærmning mellem de to respektive salgsområder. Hvis SZV har handelsrepræsentanter i Koblenz, Trier eller Saarlandet, må det dreje sig om undtagelser.
Det ikke vedtagne forslag til en rådsforordning til ændring af forordning nr. 17 kan ikke fortolkes således, at Kommissionen kun ville anse de områder som en væsentlig del af fællesmarkedet, som er angivet heri. SZV's salgsområde kunne i øvrigt sammenlignes med hele Benelux, da forbruget i disse to regioner var henholdsvis 900000 tons og 950000 tons årligt. Endvidere må man tage hensyn til, at sukkeret er en vare, hvis pris er meget afhængig af transportomkostningerne.
Kommissionens meddelelse vedrørende de mindre vigtige kartelaftaler kan ikke tjene som argument for sagsøgeren, fordi denne som væsentlig forudsætning opererede med en markedsandel på ikke over 5 % af det pågældende marked samt en maksimal omsætning på et lavt niveau. I øvrigt kan det argument, der støttes på dette tal på 5 %, ikke anvendes ved den undersøgelse, som skal foretages i henhold til artikel 86 for at afgøre, om et bestemt område udgør en væsentlig del af fællesmarkedet. Desuden overstiger det sydtyske marked klart 5 % af fællesmarkedet.
Selv om en markedsandel på mellem 30 % og 50 % ikke i sig selv beviser, at der foreligger en dominerende stilling, forholder det sig anderledes i det tilfælde, hvor markedsandelen befinder sig mellem 90 % og 95 %, idet en sådan andel uden tvivl gør det muligt »at handle uden i særlig grad at tage hensyn til konkurrenterne«.
Selv en betydelig forøgelse af den franske import ville ikke true sagsøgerens dominerende stilling. Selv om de franske fabrikanter er i stand til at dække et eventuelt produktionsunderskud hos de sydtyske fabrikanter, således som dette har været tilfældet i 1970-71 og 1971-72, da prisniveauet i Sydtyskland lå højere end de franske priser, er det imidlertid vanskeligt for dem på lang sigt at forhøje deres markedsandel i Sydtyskland, hvis de to prisniveauer er næsten ens.
ad bb)
Vedrørende sagsøgerens afsætningssystem mener Kommissionen, at de forklaringer, som er givet i replikken, bekræfter dens opfattelse. Faktisk var omkring 1200 af de 1270 engroshandlere, som sagsøgeren har nævnt, regionale engroshandlende med levnedsmidler, som solgte sukker til forretninger og handelsfilialer, og ikke selv foretog import. Eftersom »omkring 55 % [efter SZAG's angivelser] af sukkersalget er beregnet til forarbejdning« og »de franske leverancer … koncentreres … på forarbejdningssektoren«, har sagsøgeren udelukket engroshandelen på et særligt vigtigt område. Sagsøgerens misbrug af sin dominerende stilling ville først ophøre, i det øjeblik de uafhængige engroshandlere fik direkte adgang til sagsøgerens produktion. Det er ikke bevist, at en sådan ændring af salgssystemet nødvendigvis skulle bevirke en forøgelse af salgsomkostningerne.
Kommissionen tilføjer, at de talrige andre forhandlere, som er opregnet på Fleischbergers liste, er forhandlere, som sagsøgeren ikke leverer direkte til, og hvis virksomhedsområde begrænser sig til små forarbejdningsvirksomheder og detailhandelen.
ad cc)
Kommissionen føler sig ikke overbevist af argumentet om, at det omstridte bonusbeløb, når dette umiddelbart fratrækkes fakturaprisen, ikke er afhængig af, at den pågældende får sit årlige behov dækket udelukkende hos SZV. Det er lidet sandsynligt, at sagsøgeren yder et bonusbeløb, som ikke har været aftalt. Det synes snarere at dreje sig om en anden måde at ordne bonusbeløbene på.
Sagsøgerens vurdering af bonusbeløbets virkning svarer ikke til virkeligheden. Bonusbeløbet har ikke ført til en lavere pris; tværtimod var sagsøgerens priser omkring 5 % højere end de franske fabrikanters. Under disse omstændigheder har disse fabrikanter ikke skullet udkonkurrere en relativt lav pris, men har været tvunget til at godtgøre de aftagere, som ønskede at forsyne sig hos dem, tabet af bonusbeløbet.
Vedrørende argumentet, der støttes på artikel 86, litra c), mener Kommissionen, at der ikke er nogen tvivl om, at en aftager føler sig ufordelagtig behandlet konkurrencemæssigt set, når han går glip af et bonusbeløb, fordi han har fået dækket en del af sit behov hos en anden fabrikant.
8. Vedrørende klagepunktet om aftaler med mellemhandlere, som begrœnser disses muligheder for import og eksport inden for Fællesskabet
A — Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure
a) Pfeifer et Langen:
Overtrædelse af princippet om »fair trial« (rimelig sagsbehandling) på grund af for tidlige offentliggørelser; for korte frister til at fremsatte bemærkninger
Disse søgsmålsgrunde, som
Pfeifer & Langen
har fremført, vedrører i det væsentlige også de andre klagepunkter, dette selskab har påberåbt sig. Der henvises derfor til kapitel 2., B a) og b) ovenfor.
b) Pfeifer & Langen:
Undladelse af at give sagsøgeren lejlighed til at fremsætte sit synspunkt vedrørende de omstændigheder, Kommissionen har lagt til grund.
1. Sammendrag af stævningen
Pfeifer & Langen
gør gældende, at der foreligger en overtrædelse af retten til forsvar derved, at Kommissionen ikke har sat det i stand til at afgive en redegørelse vedrørende visse omstændigheder, som Kommissionen har lagt til grund for sin indgriben; Kommissionen har ikke engang i meddelelsen om klagepunkter sondret klart mellem sagsfremstillingen og sine egne betragtninger:
—
Udtalelsen om, at Pfeifer et Langen sammen med andre virksomheder under WZV har fulgt en fælles salgspolitik (meddelelsen s. 106; se også beslutningen, s. 34 v.sp.), er materielt set ikke tilstrækkeligt underbygget. Kommissionen karakteriserer herved den typiske adfærd, som udøves af fabrikanter af homogene produkter på oligopolistiske markeder. Det er klart, at priserne på et produkt som sukker altid vil tendere mod at lægge sig på samme niveau.
—
På samme side i meddelelsen (se også beslutningen s. 27, h.sp.) udtales det, at Pfeifer & Langen har »tvunget« sine mellemhandlere til ikke uden dets samtykke at sælge importerede varer, da frit salg heraf kunne få konkurrencemæssig virkning. Kommissionen synes at gå ud fra den opfattelse, at Pfeifer & Langen har indført denne klausul med det formål at forhindre international samhandel. Imidlertid citerer Kommissionen selv (meddelelsen s. 89) som et eksempel på en kontrakt om handelsrepræsentation en kontrakt, som er indgået i 1948, på hvilket tidspunkt det selv uden denne klausul var umuligt at gennemføre handel inden for Fællesskabet.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
svarer, at det foreliggende anbringende angående bedømmelsen af de konstaterede omstændigheder vedrører realiteten.
B — Anbringende vedrørende realiteten
Pfeifer et Langen, eneste anbringende:
Overtrœdelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stavningen
Ifølge
Pfeifer et Langen
har de »handels-repræsentationskontrakter«, som omtaltes på siderne 40 ff i beslutningen under 4, hverken til formål eller følge at begrænse konkurrencen: Kommissionen er gået ud fra, at Pfeifer & Langens mellemhandlere, da de ikke fuldt ud var integrerede i dette selskabs distributionsnet, ikke burde betragtes som handelsrepræsentanter i egentlig forstand men som uafhængige forhandlere. Den har i denne forbindelse hævdet, at disse mellemhandlere med Pfeifer & Langens samtykke kan udøve og faktisk udøver en virksomhed, der ligeledes er til fordel for WZV og NWZV; desuden sælger de som uafhængige forhandlere sukker beregnet til denaturering eller til eksport til tredjelande.
Imidlertid bør placeringen af en mellemhandler i den ene eller den anden kategori ske efter retlige kriterier, som — da der ikke foreligger fællesskabsbestemmelser herom — kun kan findes i national lovgivning. Dette er ligeledes det synspunkt, Kommissionen har anlagt i sin meddelelse af 24. december 1962. I det foreliggende tilfælde har Kommissionen imidlertid set bort fra indholdet af tysk ret ved fejlagtigt at gå ud fra, at mellemhandleren har karakter af uafhængig forhandler, så snart han ikke udelukkende arbejder for sin kommittent, og hvad enten sidstnævnte har givet sit samtykke hertil eller ej:
Kommissionen synes at støtte sig på tysk retspraksis, hvorefter den troskabsforpligtelse, som en handelsrepræsentant har over for sin kommittent, selv hvor dette ikke udtrykkeligt er nævnt, omfatter et konkurrenceforbud. Men Kommissionen glemmer, at repræsentanten ikke mister sin egenskab af repræsentant, blot fordi kommittenten fritager ham for det nævnte forbud med henblik på enkelte transaktioner eller visse typer af transaktioner.
Selve den omstændighed, at repræsentanten skal indhente kommittentens samtykke til også at arbejde for tredjemand, viser, at repræsentanten ikke er uafhængig. — Bundesgerichtshof har udtalt, at en person samtidig kan virke som repræsentant og som uafhængig handlende.
Pfeifer & Langen gør nærmere rede for, hvorfor dette selskabs mellemhandleres økonomiske stilling er væsensforskellig fra de uafhængige tyske handlendes. Kommissionen konkluderer heraf, at de principper, som er nedlagt i den ovenfor nævnte meddelelse af 24. december 1962 vedrørende de eksklusivaftaler, som er indgået med handelsrepræsentanterne, også finder anvendelse på forholdet mellem Pfeifer & Langen og dets mellemhandlere. Da de kontraherende parter udgør en økonomisk enhed, er konkurrence mellem dem pr. definition udelukket, og kan således ikke »begrænses«.
Selv om man antog, at det forholdt sig anderledes, ville artikel 85 være uanvendelig, da den konkurrencebegrænsning, som følger af de omtvistede klausuler, ikke er »følelig«. Faktisk udelukker det store antal uafhængige sukkerforhandlere i Tyskland enhver mulighed for, at Pfeifer & Langen, som kun råder over et ringe antal mellemhandlere, kunne lukke det tyske marked for import.
2. Sammendrag af svarskriftet
Kommissionen
indleder med konstateringer vedrørende organiseringen af sukkerdistributionen i Tyskland. Herom anfører den navnlig følgende:
—
De tyske sukkerfabrikanter har sluttet sig sammen i fire (senere tre) salgsorganisationer. Disse organisationer og deres medlemmer forbeholder sig at sælge deres produktion til et begrænset antal forhandlere, som skal overholde fabrikanternes instruktioner; de kan således ikke — uden tilladelse — arbejde for andre fabrikanter, og de arbejder inden for strengt afgrænsede salgsområder.
WZV, som Pfeifer & Langen er det vigtigste medlem af, omfatter mere specielt 4 salgssektorer; inden for hver af disse er der en forhandler, der over for WZV indtager en stilling som regionalkommissionær, og som handler for WZV's regning. Disse forhandlere er betydelige handelsvirksomheder for levnedsmiddelprodukter og handler ligeledes for egen regning. De arbejder også for Pfeifer & Langen og er i forhold til dette selskab handelsrepræsentanter, idet de forhandler kontrakterne i Pfeifer & Langens navn og for dettes regning. I Pfeifer & Langens salgsområde afsættes sukkeret af dette selskab, af andre medlemmer af WZV og af WZV selv som kartelorgan.
—
De andre forhandlere kan praktisk talt ikke få forsyning hos medlemmerne af WZV. Dette har hindret, at der inden for sukkerhandelen kunne opstå en effektiv konkurrence inden for det område, som var tildelt Pfeifer & Langen. Desuden kontrollerede de tyske sukkerfabrikanter sukkersalgene fra andre medlemsstater.
Kommissionen udtaler mere direkte som svar på Pfeifer & Langens argumenter følgende:
Den omstændighed, at de virksomheder, som arbejder som handelsrepræsentanter for Pfeifer & Langen og som regionale kommissionærer for WZV, er de samme, kan kun forklares ved, at der mellem medlemmerne af WZV består et kartel, i kraft af hvilket distributionen af alt sukker, som fremstilles i den vestlige del af Forbundsrepublikken, kollektivt og udelukkende tildeles de nævnte virksomheder. Dette kartel opfylder betingelserne i traktatens artikel 85.
Dette er ligeledes tilfældet i de omtvistede kontrakter. De ovenfor nævnte virksomheder indtager ikke en stilling som mellemhandlere, der er integreret i Pfeifer & Langens salgsorganisation, men er betydelige firmaer, som ud over den virksomhed, de udøver for Pfeifer & Langen og WZV, har en betydelig omsætning for deres egen regning. De adskiller sig således klart fra den sædvanlige handelsrepræsentant, som er undergivet instruktioner i hele sit arbejde, og som udelukkende handler i arbejdsgiverens navn og for dennes regning. Pfeifer & Langen har taget hensyn til denne situation ved at give sine mellemhandlere tilladelse til at handle som kommissionærer både for andre sukkerfabrikanter og for WZV.
De fire forhandlere, det drejer sig om, koncentrerede således for sig selv samtlige de tilbud, som vedrørte det sukker, som blev afsat af WZV og dets medlemmer. I deres egenskab af handelsrepræsentanter eller kommissionærer var de bundet af modtagne instrukser; desuden kunne de i henhold til en klausul om konkurrenceforbud ikke sælge sukker fremstillet af andre fabrikanter, og de måtte kun sælge sukkeret fra Pfeifer & Langen og WZV i et bestemt område. Den retlige form, som handelsrepræsentationskontrakten og kommissionskontrakten havde, viste sig at være et egnet middel til at afskære enhver form for konkurrence på handelsstadiet inden for Pfeifer & Langens handelsområde for så vidt angik salg af sukker fremstillet af fabrikanter i den vestlige del af Forbundsrepublikken. Begrænsningen af konkurrencen mellem fabrikanter, som skyldtes samarbejdet inden for WZV, blev således suppleret af en konkurrencebegrænsning i handelsleddet.
Pfeifer & Langen kan ikke støtte noget argument på meddelelsen af 24. december 1962. I denne betragtes handelsre-præsentanten som et hjælpemiddel, som er integreret i kommittentens forretning, og som i en vis periode udfører et arbejde for denne. Man forstår, hvilken type handlende Kommissionen har tænkt på, når man betænker, at den ikke anser en kontraktpart, som er forpligtet til at opretholde et lager, at yde en betydelig service eller til at fastsætte de priser, der skal anvendes inden for de handelsmæssige transaktioner, som en handelsrepræsentant. De forhandlere, det drejer sig om i det foreliggende tilfælde, svarer ikke på nogen made til den type forretningsdrivende, denne meddelelse sigter til; deres økonomiske stilling svarer til den, som en uafhængig forhandler indtager. Deres omsætning er betydelig; de gennemfører en betydelig mængde handler for deres egen regning vedrørende levering af sukker beregnet til denaturering eller til eksport til tredjelande samt salg af andre produkter.
Bemærkningerne om tysk ret er overflødige, da mellemhandlernes virksomhed bør bedømmes på grundlag af traktatens artikel 85.
Argumentet om det store antal uafhængige forhandlere ville kun være relevant, hvis Pfeifer & Langen tillod alle disse at distribuere dets produkter, og hvis alle disse forhandlere var frit stillet med hensyn til at forsyne sig hos Pfeifer & Langen eller andetsteds. Imidlertid var der ud af 86 forhandlere 82, som ikke havde mulighed for at købe direkte hos Pfeifer & Langen, hos de andre medlemmer af WZV og hos WZV selv. I øvrigt har Pfeifer & Langens konkurrenter i Nederlandene og Belgien kun leveret ubetydelige mængder i dets salgsområde, således at de nævnte forhandlere kun havde få muligheder til frit at importere.
3. Sammendrag af replikken
Pfeifer et Langen
svarer, at Kommissionen fortsat bygger på den fejlagtige opfattelse, at selskabets mellemhandlere i forhold til dette befinder sig i et særskilt afsætningsled og derfor konkurrerer med de uafhængige forhandlere. I virkeligheden står disse mellemhandlere, der udgør en del af Pfeifer & Langens salgsorganisation, i forbindelse med de uafhængige forhandlere som en leverandør til en køber. Dette udelukker ikke, at de — i det omfang de sælger for egen regning — ligele des kan konkurrere med de nævnte forhandlere; men i så fald handler de netop uden for Pfeifer & Langens salgsorganisation.
Kommissionen modsiger sig selv, når den snart udtaler, at Pfeifer & Langens salgssystem skal ses isoleret, og snart, at det udgør et holdepunkt for, at der foreligger samordnet praksis, som er genstand for andre klagepunkter. Sidstnævnte opfattelse er i alle tilfælde uholdbar, for det er vanskeligt at se, hvorledes handelsrepræsentationskontrakter fra 1948 kan være indgået med henblik på at beskytte det tyske marked mod import fra fællesskabslandene.
Selv isoleret betragtet hører disse kontrakter ikke under artikel 85. Karakteristikken af de handelsmæssige forbindelser mellem Pfeifer & Langen og dets mellemhandlere er et retligt spørgsmål, som skal løses inden for rammerne af tysk ret, før det kan afgøres, hvorvidt artikel 85 skal finde anvendelse. For at afgøre, om dette er tilfældet, kan man ikke udelukkende støtte sig på den faktiske situation. Ved opbygningen af sit salgssystem kan en fabrikant enten benytte sig af uafhængige forhandlere, af kommissionærer eller af handelsrepræsentanter. Valget af den ene eller den anden løsning er afgørende for, om artikel 85 kan finde anvendelse. — Kommissionen har i sin meddelelse af 24. december 1962 med rette henvist til reglerne i national ret med henblik på en sondring mellem på den ene side handelsrepræsentanter, der retligt og faktisk er uafhængige, og på den anden side agenter og handelsrepræsentanter.
Når Kommissionen vil gøre gældende, at Pfeifer & Langens repræsentanter ikke er integrerede i selskabets salgsorganisation, benytter den uklare udtryk; den hævder således, at det drejer sig om »større virksomheder«, der har en »betydelig« omsætning for deres egen regning og adskiller sig fra »sædvanlige« handelsrepræsentanter. Man kan spørge sig, hvor stor en omsætning et firma skal have, for at blive betragtet som »større«.
For øvrigt kan den retlige karakteristik af de forretningsdrivende, det drejer sig om her, ikke afhænge af deres størrelse, men udelukkende af deres funktion som fastlagt ved klausulerne i de omtvistede kontrakter. Imidlertid viser disse, at de nævnte forretningsdrivende, som handler i Pfeifer & Langens navn og for dets regning, udøver en »uselvstændig hjælpefunktion« (unselbständige Hilfsfunktion).
Kommissionen forsøger ikke engang at føre bevis for den opfattelse, som den første gang hævdede i svarskriftet, og hvorefter Pfeifer & Langen, WZV og dets øvrige medlemmer havde indgået en aftale om kun at sælge deres sukker gennem Pfeifer & Langens agenter. Det er forkert at foregive, at Pfeifer & Langen og WZV benytter sig af de samme virksomheder til afsætning af deres produkter. Pfeifer & Langen angiver de forskellige navne på de virksomheder, med hvilke det har afsluttet repræsentationskontrakter, og på visse virksomheder, med hvilke det samarbejder uden at have indgået en formel kontrakt, samt på WZV's regionale kommissionærer; det fremgår heraf, at navnene kun i tre tilfælde er sammenfaldende. Beslutningen påviser ikke på nogen måde, at der har foreligget et kartel mellem Pfeifer & Langen og WZV om ved fælles aftale at fastlægge deres repræsentanters salgsområder; den nøjes med at nævne »forholdsreglerne, som WZV og Pfeifer & Langen har taget over for deres mellemhandlere« (s. 40, h.sp.), altså forholdsregler, som hver enkelt af de pågældende har truffet individuelt.
I øvrigt vedrører den foreliggende sag ikke WZV's adfærd — Pfeifer & Langen er uvidende om, hvorfor WZV, ligesom i øvrigt også andre virksomheder, har kontraheret med visse af Pfeifer & Langens agenter. Det går ud fra, at de pågældende har ville drage nytte af disse repræsentanters markedskendskab.
I alle tilfælde kan der ikke være tale om nogen følelig begrænsning af konkurrencen. Pfeifer & Langen har aldrig nægtet sine repræsentanter samtykke til at ar bejde for tredjemand eller til anden aktivitet, som lå uden for forholdet mellem det selv og repræsentanterne, herunder eksportvirksomhed. Det samme gælder for WZV.
4. Sammendrag af duplikken
Kommissionen
henviser til fremstillingen i beslutningen vedrørende den forbindelse, der består mellem den samordnede praksis til beskyttelse af den vestlige del af det tyske marked på den ene side og de omtvistede kontrakter på den anden side. Erfaringen har vist, at samordningen mellem fabrikanter med henblik på at afskærme markederne ikke er effektive, medmindre der foreligger garanti for, at de overholdes af handelsvirksomhederne.
Pfeifer & Langens mellemhandlere var kun bemyndiget til at handle som uafhængige forhandlere i de tilfælde, hvor der ikke kunne frygtes nogen konkurrence, det vil sige ved eksport til tredjelande og leverancer med henblik på denaturering. De var ikke virkelige handelsrepræsentanter, eftersom de så at sige kun halvtids var integreret i Pfeifer & Langen og således førte et »dobbeltliv«.
Det er uden betydning, at sagsøgeren har afsluttet de omhandlede klausuler siden 1948; det er tilstrækkeligt at henvise til, at disse eksisterede i perioden fra 1968 til 1972.
Den omstændighed, at en kontrakt efter den nationale lovgivning, den hører under, må anses som en handelsrepræsentationskontrakt, kan ikke i sig selv bevirke, at den falder uden for artikel 85.
Denne opfattelse ligger ligeledes til grund for meddelelsen af 24. december 1962, hvorefter det afgørende kriterium er den funktion, som den pågældende rent faktisk har udøvet. I øvrigt har denne meddelelse ikke taget sigte på et tilfælde som det foreliggende (betydelige handelsvirksomheder, der i vidt omfang ligeledes virker som uafhængige forhandlere og delvist som kommissionærer eller handelsrepræsentanter arbejder for det kartelorgan, som kommittenten deltager i, såvel som for de andre medlemmer af dette kartel).
Med henblik på anvendelsen af artikel 85 er omsætningens størrelse irrelevant for spørgsmålet, om en virksomhed, som arbejder som handelsrepræsentant for en bestemt kommittent, er »større« og har »en betydelig omsætning« for sin egen regning; det drejer sig alene om, hvorvidt repræsentanten er integreret i kommittentens firma som et uselvstændigt hjælpeorgan eller ej.
Sagsøgeren har undladt at oplyse, om de tre firmaer, med hvilke det samarbejder uden formel kontrakt, arbejder for sagsøgeren som uafhængige forhandlere eller som handelsrepræsentanter.
Det ville være nyttigt, om sagsøgeren ville fremlægge de repræsentationskontrakter, som det har indgået.
Det fremgår klart af beslutningen (s. 41, h.sp.), at Kommissionen har antaget, at der foreligger en aftale mellem WZV og dets medlemmer. Pfeifer & Langen kan ikke hævde, at det ikke er bekendt med grundene til, at WZV og »udenforstående virksomheder« — i virkeligheden WZV's øvrige medlemmer — har kontraheret med sagsøgerens agenter, da denne er det betydeligste medlem af WZV og har skullet give samtykke til, at disse repræsentanter kunne handle for andre fabrikanters regning.
Udtalelsen om, at den eventuelle begrænsning af konkurrencen ikke har haft følelige virkninger, er uklar, da Pfeifer & Langen aldrig har nægtet at give tilladelse' til transaktioner mellem sine mellemhandlere og tredjemænd. Hvis selskabet hermed mener, at kravet om en forudgående tilladelse ikke har haft praktiske konsekvenser, betyder dette, at mellemhandlerne aldrig har anmodet om en sådan tilladelse, og således ikke har gennemført transaktioner med tredjemænd. Hvis Pfeifer & Langen derimod vil hævde, at det aldrig har nægtet at give én eneste af de tilladelser, som det er blevet anmodet om, ville det være hensigtsmæssigt, om det angav, hvor mange anmodninger af denne art, der er blevet fremsat, og hvilke udenlandske fabrikanter disse vedrørte.
9. Vedrørende klagepunktet om samordning under licitationerne angående eksportrestitutioner; vedrører RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucres et Denrées
A — Anbringender om form og procedure
Générale Sucrière et Sucres et Denrées, eneste anbringende:
Overtrœdelse af traktatens artikel 190
a) Sammendrag af stavningerne
aa)
Sucres et Denrées
gør gældende, at anvendelsen af artikel 85, stk. 1 ikke alene kan retfærdiggøres ved en henvisning til, at licitationerne for eksportrestitutioner til tredjeland »tillader… eksport af sukker, som er fremstillet inden for Fællesskabet« (beslutningen s. 42, v.sp.). Kommissionen har undladt at gøre rede for begrundelsen for, at den herfra har sluttet, at der foreligger en konkurrencebegrænsning inden for Fællesskabet, skønt den sammenhæng, som den angivelige samordning hører hjemme i, forhindrede enhver væsentlig ændring i vilkårene på det europæiske sukkermarked.
bb)
Générale Sucrière
og
Sucres et Denrées
mener, at påstanden om, at »den samordnede praksis … desuden [har] været et supplerende led i de andre forholdsregler, som de pågældende har taget for at beskytte visse nationale markeder« (beslutningen s. 42, h.sp.), er uklar.
b) Sammendrag af svarskrifterne
ad aa)
Kommissionen
svarer med nogle argumenter, som skal vise, at dens opfattelse er sagligt begrundet (se ovenfor B, a) 2.).
ad bb)
Kommissionen henviser til sine udtalelser vedrørende realiteten (ovenfor B, a) 2.).
c) Sammendrag af replikkerne
Générale Sucrière
udtaler, at selv om man antog, at de oplysninger, Kommissionen har givet i svarskriftet, var korrekte, er de fremkommet for sent og kan således ikke ændre ved den begrundelsesmangel, som beslutningen lider af. Vedrørende de øvrige bemærkninger fra Générale Sucrière og Sucres et Denrées se ovenfor B, a) 3.
B — Anbringender vedrørende realiteten
a) RT, Say, Béghin, Générale Sucrière et Sucres et Denrées:
Overtradelse af traktatens artikel 85
1. Sammendrag af stavningerne
aa)
Vedrørende spørgsmålet om de foranstaltninger, som faktisk er truffet, begrundelsen herfor og den institutionelle ramme, inden for hvilken de har fundet sted, udtaler
sagsøgerne
følgende:
RT
hævder, at visse virksomheder — herunder det selv — gensidigt har sendt hinanden oplysninger før deltagelsen i licitationerne for at sikre en indtægt svarende til interventionsprisen. Dette forsøg har imidlertid altid været forgæves (se nedenfor bb).
Say et Béghin
udtaler, at den nævnte udveksling af oplysninger i det væsentlige vedrørte kapacitet og verdensmarkedspriser. Eksportørerne var forpligtet til først at afslutte kontrakter til verdensmarkedspriserne og derefter at opnå eksportlicens og den tilsvarende restitution. Denne situation sikrede, at der foregik en betydelig konkurrence under licitationerne, hvilket i øvrigt fremgår af, at Say og Béghin altid har eksporteret til en fast pris (verdensmarkedspris + restitution), som lå under interventionsprisen; hvis der virkelig havde foreligget en samordning, ville restitutionssatsen sandsynligvis kunne have været opretholdt på et niveau, der gjorde det muligt at opnå denne pris, hvilket i øvrigt var formålet med fællesskabsforordningen.
Générale Sucrière et Sucres et Denrées
slutter fra en detaljeret analyse af fællesskabsordningen:
—
at systemet med importafgifter og restitutioner afskar virkningerne af det fri spil mellem udbud og efterspørgsel og bevirkede, at der opstod en radikal adskillelse mellem verdensmarked og fællesmarked;
—
at restitutionerne tjente til fremme af eksporten, og at de forholdsregler, som var vedtaget af Rådet, sigtede til eksportens faktiske gennemførelse i hvert enkelt tilfælde samt til en fortsat opretholdelse heraf; disse formål skal ligeledes forklares ud fra fællesskabsproduktionens karakter af overskudsproduktion ;
—
at det i traktaten kræves, at der søges en ligevægt mellem beskyttelsen af fællesmarkedet og udviklingen af samhandelen med tredjelande;
—
at rækkevidden af konkurrence mellem de bydende er begrænset ved artikel 5, stk. 1 i forordning nr. 839/68, idet det heri bestemmes, at »hammerslåg gives enhver byder, hvis bud ikke overstiger maksimumsbeløbet for restitutionen«.
Ved — inden for rammerne af systemet med periodisk fastsættelse, der er indført ved fællesskabsordningen ved siden af licitationssystemet — at fastsætte restitutionerne på et niveau, der er for lavt til at udligne forskellen mellem verdensmarkedsprisen og fællesskabsprisen, har Kommissionen berøvet eksportmekanismen enhver effektivitet. Kommissionen har endda ved flere lejligheder nægtet at give tildeling med den begrundelse, at de tilbud, som virksomhederne havde fremsat, var for høje. Eksportmarkedet har ved disse nægtelser og fordi eksportlicenserne på dette tidspunkt var uoverdragelige, mistet enhver smidighed.
Générale Sucrière
indrømmer, at fabrikanterne har foretaget en samordning, men udelukkende »fra licitation til licitation«.
Sucres et Denrées
indrømmer, »at det ved visse licitationer har kunnet være fastsat, at en bestemt virksomhed ved licitationerne skulle byde på en bestemt mængde«.
bb)
Alle sagsøgerne
gør gældende, at de anfægtede former for praksis ikke inden for fællesmarkedet har kunnet have de virkninger, som er omhandlet i traktatens artikel 85.
Alle sagsøgerne
vender sig imod, at Kommissionen tillægger den omstændighed betydning, at licitationerne »tillader … eksport af sukker, som er fremstillet inden for Fællesskabet« (beslutningen s. 42, v.sp.). Efter denne opfattelse hører alle karteller om eksport under artikel 85, hvilket er i strid med den af Domstolen hævdede opfattelse og med Kommissionens egne tidligere beslutninger. Produktionsstedet er uden betydning for, om artikel 85 kan finde anvendelse eller ej; det eneafgørende er, om den pågældende aftale eller samordning medfører nogen ændring i, hvordan markedet inden for Fællesskabet fungerer.
Alle sagsøgerne
anfægter Kommissionens udtalelser (op.cit.) vedrørende den betydning, som den angivelige samordning har haft på de sukkermængder, som hver enkelt af de pågældende solgte på det interne marked:
—
RT
hævder, at alle karteller om eksport har en indflydelse på den samlede mængde af de varer, som bliver afsat på det interne marked, men denne mængde afhænger især af behovet til forbrug; i øvrigt indrømmes det i selve beslutningen (op.cit.), at fællesskabsforordningen »har til formål samlet at afsætte en vis mængde sukker på verdensmarked«.
—
Ifølge
Say et Béghin
havde de omtvistede eksporter ikke nogen indflydelse på de mængder, der blev solgt på det interne marked, da dette var et overskudsmarked. Enhver eksportrestriktion bevirker, at der overdrages mere til interventionsorganerne som, da det interne marked var mættet, måtte eksportere de opkøbte mængder. Hvis en bestemt mængde ikke var blevet eksporteret af en af sagsøgerne, ville en anden virksomhed have gjort det. En ændret fordeling af oprindelsen af eksportprodukterne påvirker ikke samhandelen mellem medlemsstaterne, sålænge den samlede mængde, som bliver afsat inden for Fællesskabet forbliver uændret; denne konklusion følger af den omstændighed, at barriererne inden for Fællesskabet er blevet afskaffet til fordel for oprettelsen af et enhedsmarked. Kommissionen er selv gået ud fra denne opfattelse, eftersom den har besluttet, at eksporttilladelserne fra den 1. januar 1971 at regne kan benyttes fra et hvilket som helst sted på Fællesskabets territorium. Den påståede samordning har ikke kunnet ændre den ovennævnte samlede mængde, da de tonnager, der var bestemt til eksport, var fastsat af Kommissionen.
—
Ifølge
Générale Sucrière
er Kommissionen gået ud fra den overvejelse, at den anfægtede adfærd har gjort det muligt at opretholde en unormal eksportpris, som fremmede eksporten og bevirkede, at der blev knaphed på sukker inden for Fællesskabet, også som følge af samordningen vedrørende de mængder, der kunne eksporteres (se meddelelsen s. 116). Sådanne overvejelser strider imidlertid mod de faktiske omstændigheder og tager ikke hensyn til Fællesskabets markedsordning for sukker.
Den eksportpris, som blev opnået ved de pågældende restitutioner, har ikke været unormal, hverken i forhold til verdensmarkedet — hvor det eksporterede sukker nødvendigvis blev solgt til dette markeds pris eller på basis af denne pris — eller i forhold til de priser, der fandt anvendelse i fællesmarkedet. Det følger af artikel 17 i forordning nr. 1009/67, at restitutionen i det mindste kan have den virkning at tilpasse eksportprisen til prisen inden for fællesmarkedet.
I øvrigt har de restitutioner, som Générale Sucrière har modtaget i 1970 (det i beslutningen omhandlede år), som blev lagt til de priser, som fandt anvendelse på verdensmarkedet, aldrig gjort det muligt at opnå den franske interventionspris
(RT
har fremsat et lignende argument); denne situation, som ligeledes gælder for de andre eksportører, har bremset eksporten.
Enhver eksport har til virkning, at udbudet af de pågældende varer i eksportlandet bliver mindre. Men et sådan mindsket udbud falder kun ind under artikel 85, hvis det er en følge af aftaler eller samordning, hvorved de deltagende virksomheder forpligter sig til i et vist tidsrum at eksportere visse mængder. Imidlertid har der ikke i det foreliggende tilfælde været nogen aftale eller samordning i så henseende. Hvis det ved en licitation var fastsat, at en sådan virksomhed skulle byde på en bestemt mængde, kunne den frit bestemme denne mængde i forhold til de salgskontrakter den havde indgået tidligere.
Samordningen har ikke afskærmet fællesmarkedet i nationale markeder. For så vidt Kommissionen ønsker at gøre gældende, at denne samordning har nedsat det samlede udbud på det interne marked i en sådan grad, at det kunne ændre konkurrencevilkårene på dette marked, er dens vurdering fejlagtig. For så vidt Kommissionen hermed mener, at der er sket en ændring i samhandelen mellem medlemsstater ved, at de bydende ved en samordnet praksis er trådt i stedet for hinanden, overser den dels, at fabrikanterne, hvis de har indgået en samordning fra licitation til licitation, ikke har været bundet af nogen tidligere forpligtelse til at fremsætte tilbud til eksport af bestemte mængder, og dels, at de med eller uden samordning var forpligtet til at eksportere for at opretholde deres handelsmæssige position i tredjelandene. Samordningen havde alene til formål at undgå, at der ikke opstod et for føleligt tab som følge af, at restitutionerne var for lave. Derfor har samordningen ikke kun net ændre den samhandel, som hver enkelt fabrikant opretholdt med de medlemsstater, til hvilke det for fabrikanten var naturligt at eksportere på grund af hans fabrikkers placering og hans handelsmæssige forbindelser; i alle tilfælde har en sådan ændring ikke kunnet Være »følelig«.
—
Sucres et Denrées'
argumentation er delvist den samme. Bortset fra at fastsættelse af en usædvanlig høj eksportpris ikke medfører nogen konkurrencebegrænsning inden for Fællesskabet, var de priser, som blev opnået ved eksport, ikke unormale. Disse priser søgte nødvendigvis hen mod de priser, som blev anvendt på verdensmarkedet. Da det stod Kommissionen frit at fastsætte maksimumbeløbet for restitutionen, kunne en eventuel samordning vedrørende restitutionerne ikke bevirke, at priserne blev overdrevent høje.
Der har ikke kunnet konstateres nogen nedgang i udbudet på fællesmarkedet, som kunne begrænse konkurrencen.
Samordningen havde hverken til formål eller følge i følelig grad at ændre strukturerne i pågældende fabrikanters udbud. Kommissionen har ikke påvist, at de mængder, der er blevet eksporteret til tredjelande, har kunnet afsættes inden for fællesmarkedet.
Ved at hævde, at »visse fabrikanter snarere end andre alt efter licitationernes udfald var nødt til at afsætte overskudsmængder i andre medlemsstater inden for Fællesskabet«, sigter Kommissionen ikke på en nedgang i udbudet inden for Fællesmarkedet men påberåber sig, at de bydende er trådt i stedet for hinanden. Imidlertid var dette ikke muligt i større omfang i 1970. Faktisk var kun de fabrikanter, der hyppigt drev samhandel med tredjelande, i stand til at eksportere. Desuden skete meningsudvekslingerne mellem de pågældende virksomheder kun fra licitation til licitation. I øvrigt er det paradoksalt at beskylde sukkereksportørerne for at være trådt i stedet for hinanden, når fællesskabsmyndighederne efter den i beslutningen omhandlede periode bestemte, — eftersom de var sig den tidligere ordnings for stive karakter bevidst — at eksportlicenserne kunne overdrages, hvorved de opmuntrede eksportørerne til at træde i stedet for hinanden.
Say et Béghin
understreger, at deres adfærd ikke har kunnet øve nogen indflydelse på priserne inden for Fællesskabet. Faktisk har disse priser altid ligget under indikativprisen, og priserne på verdensmarkedet lå under interventionsprisen og derfor under de priser, der kunne opnås inden for Fællesskabet.
Alle sagsøgerne
vender sig imod udtalelsen om, at de beføjelser, Kommissionen har fået tillagt ved fællesskabsreglerne, ikke er tilstrækkeligt vidtrækkende til at »[ændre] noget i konklusionen, at ovennævnte samordnede praksis på ugunstig vis påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne« (beslutningen s. 42, h.sp.). I virkeligheden gav disse beføjelser, som Kommissionen har gjort udstrakt brug af, den fuldstændig kontrol over eksporten. Disse beføjelser gjorde det navnlig muligt for Kommissionen at fastsætte licitationernes rytme, at fastsætte den maksimale mængde, som blev undergivet licitationsproceduren, samt det maksimale beløb for restitutionen, og til ikke at give tildeling. Af denne grund var det muligt for Kommissionen at undgå, at omfanget af éksporten forstyrrede konkurrencen på fællesmarkedet og påvirkede samhandelen inden for Fællesskabet. —
Sucres et Denrées
tilføjer, at Kommissionen, hvis det er korrekt, at den skal udøve sine beføjelser på grundlag af de modtagne tilbud, også bør tage hensyn til »forsynings- og prissituationen inden for Fællesskabet, priserne og afsætningsmulighederne på verdensmarkedet samt omkostningerne ved udførsel af sukker« (artikel 4, stk. 3 i forordning nr. 766/68), altså til objektive forhold, som de virksomheder, der ønsker at eksportere, ikke har nogen indflydelse på. Ifølge samme sagsøger er det forkert at hævde, at Kommissionen kun »som en helhed« har en vis kontrol med eksporten, når dens kontrol udøves ved hver enkelt licitation.
cc)
RT
udtaler, at artikel 85 er uanvendelig også af den grund, at den kun vedrører markedet for et produkt men ikke »markedet« for eksportlicenser.
dd)
Say, Générale Sucrière
og
Sucres et Denrées
gør gældende, at der i modsætning til det, der — i øvrigt helt ubegrundet — er hævdet i beslutningen (s. 42, h.sp.), ikke er nogen forbindelse mellem de former for praksis, som er genstand for det foreliggende klagepunkt, og de klagepunkter, der vedrører beskyttelsen af visse nationale markeder.
Sucres et Denrées
fremhæver i øvrigt, at det som international forhandler ikke foretager nogen interne transaktioner, således at man ikke kan anklage det for noget forsøg på at beskytte nationale markeder.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
forklarer efter at have givet et résumé af fællesskabsreglerne om restitutioner for eksport til tredjelande (se ovenfor I 1., B og C), at ordningen med fastsættelse ved licitationer — ved siden af ordningen med periodisk fastsættelse, som fortsat bestod men med relativt lave restitutioner — første gang blev anvendt i september 1969 og regelmæssigt blev benyttet fremover til ydelse af restitutionerne. Eksportlicensernes gyldighedsperiode var almindeligvis på seks måneder i tilfælde af licitation og på 4 måneder (14 dage fra og med 1972) ved ordningen med periodisk fastsættelse. Inden for rammerne af de løbende licitationer, som blev påbegyndt fra produktionsåret 1969-70, kunne virksomhederne fremsætte deres tilbud ugentligt, idet der skete en delvis tildeling hver onsdag. Selv om Kommissionen havde mulighed for ikke at give tildeling ved en licitation, har den aldrig udnyttet denne i den periode, som dækker den omhandlede overtrædelse. Udviklingen i eksporten til tredjelande, som nåede 1025000 tons i 1971-72, gjorde det muligt at fastslå licitationsmekanismens effektivitet.
Kommissionen fremlægger en række dokumenter, hvoraf det fremgår, at sagsøgerne er indgået på en samordning i 1970 under licitationerne vedrørende størrelsen af de ansøgte restitutionsbeløb samt vedrørende de tilbudte mængder, hvilket er sket på grundlag af det, der i Exports interne skrivelser kaldes »Paris-konsortiet« eller endog »Paris-samordningen«:
—
I en telexmeddelelse til Export af 23. juli 1970 omtaler R.T. »vore anstrengelser« navnlig vedrørende »afskaffelse af konkurrencen på restitutionerne, således at enhver fabrikant som minimum sikres interventionsprisen« og »som følge heraf ophævelse af kampen om at afsætte mængder på det interne marked, hvor man er sikker på prisen, i stedet for at skulle eksportere (dette gælder navnlig for Frankrig)«.
—
I en skrivelse fra Export af 17. februar 1970 omtales »et møde mellem raffinaderier«, der fandt sted dagen før i Paris, og hvor »der blev indgået en aftale om størrelsen af. de restitutionsbeløb, som skal tilbydes«. I denne skrivelse hedder det, at »deltagerne« i denne »samordning« blandt andre var »Say, Béghin, Lebaudy, Commerciale sucrière (Bouchon-St. Louis)« — en betegnelse der sigter til Générale Sucrière —, »Sucre-Union, RT, og Sucres et Denrées«, og at de pågældende under regelmæssige møder diskuterede »restitutionernes almindelige niveau« og »den mængde, hver enkelt deltager vil tilbyde, idet en eventuel tilpasning sker under flersidede forhandlinger«. Denne »samordning« blev ligeledes omtalt og forklaret i Exports skrivelser af 26. marts og 21. maj 1970 samt i referatet af de beslutninger, Exports bestyrelse traf den 17. februar 1970.
—
Referatet fra RT's ledelses møde den 17. juli 1970 forklarer grunden til samordningen således: »I det følgende år vil vi forsøge at undgå bortsjakring (!) af restitutionerne. Med henblik herpå har Administrateur-délégué (den administrerende direktør) forelagt et forslag til en eks port-pool. Denne vil i øvrigt i Frankrig have den fordel, at også tendensen til bortsjakring af de interne priser mindskes …«
—
I en telexmeddelelse fra Export til RT af 19. august 1970 tales der om den politik, der skal føres vedrørende eksporten til Nederlandene og Italien, og telexet fortsætter således: »Restitutionen: i betragtning af vor deltagelse på de ovenfor nævnte punkter og principielt uden hensyn til den formel, som blev fastlagt i Paris, foreslår vi et reelt samarbejde mellem Export og RT i relation til tredjelande, som normalt skulle føre til en samordning på restitutionsplanet under hensyn til fabrikanternes forretningspolitik«.
Disse dokumenter viser den forbindelse, der var mellem på den ene side samordningen vedrørende restitutionsbeløbet samt vedrørende de mængder, der blev tilbudt på licitationerne, og på den anden side de former for samordning, de deltagende virksomheder har foretaget for at afskærme de nationale markeder. En lignende forbindelse var allerede etableret i 1968 i henhold til en aftale indgået mellem de franske fabrikanter; denne havde fungeret igennem et år og indeholdt en mekanisme til udligning mellem de overskud, der blev opnået ved eksport, og dem, der blev opnået på det interne marked for salg til menneskeligt forbrug.
De pågældende har således sat et bevidst samarbejde i stedet for de risici, som konkurrencen indebærer, skønt licitationssystemet skulle være stedet par excellence for en fri konkurrence.
Denne samordning har begrænset konkurrencen inden for fællesmarkedet. Faktisk har samordningen haft til følge at ophæve konkurrencen ved eksport for så vidt angår de mængder, som er fremstillet inden for fællesmarkedet, og den har således begrænset de deltagende virksomheders mulighed for selvstændigt at råde over de mængder, der skulle afsættes inden for fællesmarkedet. Ved at foretage en opdeling af sukkermængderne på eksport inden for fællesmarkedet respektive andre anvendelsesformål har disse virksomheder også bestemt hvilke mængder, der skulle eksporteres til tredjelande for at undgå, at de ikke belastede det interne prisniveau. Kommissionen har således ikke sluttet til den restriktive virkning blot ud fra den omstændighed, at det drejede sig om sukker fremstillet inden for fællesmarkedet, men navnlig ud fra den omstændighed, at samordningen har unddraget visse sukkermængder fra den fri konkurrence inden for dette marked.
Selv om virkningerne af den samordnede praksis — modsat Kommissionens opfattelse — ikke umiddelbart var ugunstige, kunne den true den normale udvikling af samhandelen mellem medlemsstater.
I det følgende svarer Kommissionen individuelt på sagsøgernes argumenter.
ad aa)
Ved at gøre gældende, at samordningen havde til formål at sikre, at virksomhederne i det mindste opnåede interventionsprisen (RT), at Kommissionen har frataget licitationssystemet enhver effektivitet ved at fastsætte restitutionsbeløbene for lavt (Sucres et Denrées), og at sagsøgerne ikke engang har kunnet opnå interventionsprisen ved deres eksporter (alle sagsøgerne), miskender de karakteren af den konstaterede overtrædelse. Kommissionen har ikke påberåbt sig samordningens mulige indflydelse på eksportprisernes niveau.
Svar til Sucres et Denrées
Under den periode, i hvilken der er konstateret en overtrædelse, har Kommissionen aldrig benyttet sin beføjelse til at undlade at give tilslag; i visse tilfælde har den imidlertid måttet konstatere, at de fremsatte tilbud var højere end det maksimumsbeløb for restitutionerne, den havde fastsat, og disse tilbud kunne følgelig ikke antages.
Svar til Say, Béghin og Sucres et Denrées
Say, Béghin og Sucres et Denrées' deltagelse i den samordnede praksis er bevist ved de ovennævnte dokumenter, navnlig ved skrivelserne fra Export af 17. februar og 21. maj 1970, hvor disse virksomheder udtrykkelig er nævnt, Sucres et Denrées undertiden under navnet hr. Varsano.
ad bb)
Som svar til alle sagsøgerne udtaler Kommissionen, at selv om den i de tidligere beslutninger vedrørende konkurrencebegrænsninger ved eksport har konstateret, at disse restriktioner ikke kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, har en sådan konstatering altid været støttet på konkrete momenter, som Kommissionen har haft kendskab til. Derimod har den aldrig udelukket, at karteller vedrørende eksport til tredjelande i andre tilfælde kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater.
Det er ukorrekt, at Kommissionen havde kontrol med eksporten til tredjelande. Kommissionen kunne ikke fastsætte vilkårene for sådan eksport efter sit eget forgodtbefindende hverken for så vidt angår restitutioner eller mængder, fordi den kun kunne handle inden for rammerne af de tilbud, som fabrikanterne havde fremsat, og som den ikke havde nogen indflydelse på.
Svar til Say et Béghin
I stedet for at tilbyde visse mængder til interventionsorganerne har virksomhederne lige så vel kunnet afsætte dem på det fælles marked. De kan således ikke hævde, at overgivelsen til intervention var en uundgåelig følge i de tilfælde, hvor det viste sig at være umuligt at eksportere til tredjelande.
Vedrørende grundene til, at den anfægtede praksis kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, se nedenfor, svar til Générale Sucrière.
Den omstændighed, at eksporttilladelserne fra 1. januar 1971 kan benyttes fra et hvilket som helst sted inden for fællesskabsterritoriet, har ingen forbindelse med det nævnte klagepunkt, da dette kun vedrører året 1970.
Svar til Générale Sucrière, RT og Sucres et Denrées
I beslutningen bebrejdes sagsøgerne ikke at have anvendt unormale eksportpriser, men at have hindret den frie prisdannelse. Vedrørende udtalelsen om, at den anfægtede adfærd ikke har medført knaphed på sukker inden for Fællesskabet, bør det bemærkes, at der er en betydelig efterspørgsel i andre lande inden for fællesmarkedet.
Med støtte i talmateriale gør Kommissionen gældende, at maksimumsbeløbet for restitutionerne og for sukkerprisen (enten efter kassaprisen i Paris eller efter terminsprisen, alt efter det konkrete tilfælde) altid var højere end interventionsprisen. Da virksomhederne havde flere måneder til at eksportere, kunne de desuden afvente det øjeblik, hvor prisen på verdensmarkedet var den mest gunstige. Den omstændighed, at Sucres et Denrées opnår 10 % af sin omsætning ved eksport til tredjelande, viser dette selskabs interesse i disse transaktioner.
Fabrikanterne har indgået en generel samordning og ikke blot fra tilfælde vedrørende de mængder, der skulle tilbydes under licitationerne.
Som svar på udtalelsen om, at fabrikanterne i alle tilfælde var forpligtet til at eksportere til tredjelande for dér at opretholde deres handelsmæssige position, minder Kommissionen om, at samordningen vedrørende licitationerne efter dens opfattelse udgør en del af samtlige de samordninger, som de deltagende virksomheder er indgået på for at afskærme de nationale markeder. Inden for rammerne af dette almindelige kartel har bestemte mængder været bestemt til eksport til tredjelande for at undgå, at et for stort udbud skulle få priserne inden for Fællesskabet til at falde. Det samlede beløb for eksporten til tredjelande har i øvrigt udviklet sig parallelt med overskudets størrelse. Eksportudviklingen gør det muligt at fastslå, at de ikke er blevet hindret of licitationssystemet.
Sucres et Denrées begår en fejl, når det mener, at Kommissionen har anfægtet en udskiftning af de bydende på grundlag af eksportlicenserne. I virkeligheden har den påtalt en overtrædelse, som blev begået på et tidspunkt, hvor der endnu ikke var en sådan mulighed for at overdrage en licens.
ad cc)
RT overser, at den anfægtede omstændighed — efter beslutningens ånd — består i, at de pågældende er blevet enige om, hvilke mængder, der skal eksporteres, og om restitutionsbeløbene; derimod er der ikke tale om, at de skulle have misbrugt licitationssystemet.
3. Sammendrag af replikkerne
Sagsøgerne
gør gældende, at de beføjelser, Kommissionen har ifølge fællesskabsreglerne om eksport, er tilstrækkelige til at forhindre en begrænsning af konkurrencen ved hjælp af samordning mellem eksportører.
Générale Sucrière
(og — enslydende —
Say
og
Béghin)
samt
Sucres et Denrées
gør gældende, at det følger af artikel 4 i forordning nr. 766/68, at de modtagne bud, selv om de tjener som »grundlag« for fastsættelsen af maksimumsbeløbet for restitutionen, dog ikke afgør denne fastsættelse på bindende måde. Kommissionen er ikke bundet til at fastsætte dette beløb på grundlag af det gunstigste tilbud. Beløbet skal fastsættes på grundlag af en sammenligning mellem situationen på fællesmarkedet og på verdensmarkedet.
Générale Sucrière, Say og Béghin tilføjer, at Kommissionen har valget imellem:
—
at afslå alle tilbud, hvis den er af den opfattelse, at selv det laveste tilbud ikke er tilstrækkeligt;
—
ved at fastsætte den maksimale mængde, der kan eksporteres, at begrænse eksporten til at omfatte de mængder, som den finder forenelige med opretholdelsen af et tilstrækkeligt samlet bud og følgelig med opretholdelsen af en effektiv konkurrence på markedet inden for Fællesskabet;
—
at afskaffe den periodiske fastsættelse af restitutionerne, således at der ikke ydes nogen restitution; da prisen på verdensmarkedet til stadighed har været lavere end fællesmarkedsprisen i den pågældende periode, ville det forhold, at der ikke blev ydet nogen restitution, have været tilstrækkelig til at forhindre eksport og derved udelukke enhver mulighed for en formindskelse af udbudet inden for Fællesskabet.
Sucres et Denrées
gør desuden gældende, at Kommissionen havde mulighed for at benytte ordningen med periodiske restitutioner, hvilken ordning på grund af sin automatik gav større spillerum for den frie konkurrence. Den kunne påvirke den mængde sukker, der blev eksporteret, ved snart at fastsætte de periodiske restitutioner på et lavt niveau, og snart på et højt niveau.
I et dokument af 15. april 1973 benævnt »oversigt over den fælles landbrugspolitik« har Kommissionen udtalt, at »i praksis bliver de faste restitutioner systematisk sat på et niveau, der ligger klart under niveauet for de restitutioner, der følger af licitationerne, for at gøre det muligt for fællesskabsmyndighederne konstant at kontrollere, hvor meget sukker der bliver udført«. Kommissionens argumentation indeholder en modsigelse, eftersom Kommissionen, hvis den anfægtede samordning havde hindret opretholdelsen af en effektiv konkurrence inden for fællesmarkedet, ikke ville have undladt at anvende de beføjelser til regelfastsættelse og til kontrol, som stod til dens rådighed.
Kommissionen offentliggør hvert år prognoser over fordelingen af sukker mellem de forskellige anvendelsesformål; selv om de nævnte tal ikke er bindende, så er de dog »kendetegnet« for Kommissionens vejlednings- og kontrolbeføjelser. Desuden fastsætter Kommissionen i begyndelsen af hvert produktionsår størrelsen af de lagre, som ved slutningen af produktionsåret skal være til rådighed på fælles markedet, og den fastsætter derved i vidt omfang de samlede mængder af de overskud, som navnlig er bestemt til eksport.
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
anfører, at grunden til, at Kommissionen ikke i 1970 har benyttet sine beføjelser, er, at den har ment, at hverken de mængder, der blev tilbudt til eksport, eller de priser, som fabrikanterne opnåede, kunne bringe konkurrencen i fare inden for fællesmarkedet. Desuden vil det være retligt udelukket, at der forekommer en samordning, der må påtales, hvis de beføjelser, som er overladt en myndighed, er tilstrækkelige til at hindre enhver effektiv samordning.
RT bemærker, at det har liden betydning, om Kommissionen har gjort hyppigt brug af sine beføjelser eller ej. Det forhold, at Kommissionen råder over disse beføjelser, bevirker i sig selv, at kausaliteten mellem de anfægtede former for praksis og de i artikel 85 omhandlede virkninger er brudt.
Vedrørende de argumenter, Kommissionen har fremført for at påvise, at de omhandlede former for praksis har haft de virkninger, som er omhandlet i artikel 85, gør sagsøgerne følgende gældende:
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
svarer til udtalelsen om, at de pågældende har fordelt de fremstillede mængder mellem eksport inden for Fællesskabet og andre anvendelsesformål for at aflaste fællesskabsmarkedet, at eksporten vedrørte overskudsmængder, hvis eksport Kommissionen begunstigede ved hjælp af restitutioner. Hvis fabrikanterne hverken havde kunnet eksportere eller afsætte disse overskudsmængder på det interne marked til en pris, der mindst var lig med interventionsprisen, ville de have tilbudt dem til interventionsorganerne, som ikke havde kunnet sælge dem inden for Fællesskabet til en pris, som lå højere end eller i det mindste var lig med interventionsprisen (forordning nr. 1009/67, artikel 10). Da de eksportpriser, sagsøgerne opnåede, aldrig oversteg interventionspriserne, var enhver interesse i en omfattende samordning med henblik på fastsættelse af de mængder, der skulle eksporteres, bortfaldet ved fællesskabsordningen. Derimod var fabrikanterne tilskyndet til — licitation for licitation — at indgå samordning for at dække behovene på deres afsætningsmarkeder uden for Fællesskabet, uden at dette har begrænset sagsøgernes handlingsfrihed, hverken inden for fællesmarkedet eller på verdensmarkedet.
Ifølge
Sucres et Denrées
har Kommissionen hverken påvist, at den mængde, som skulle være unddraget fællesskabsmarkedet, kunne være afsat dér, eller at fællesskabsmarkedet ville have fungeret anderledes i dette rent hypotetiske tilfælde. Faktisk kunne Sucres et Denrées, hvis det ikke havde eksporteret de pågældende mængder, have tilbudt dem til interventionsorganerne. Imidlertid eksporterede det franske interventionsorgan i det omhandlede produktionsår selv 120000 tons, det vil sige en fjerdedel af Fællesskabets eksport. Når denne omstændighed yderligere ses på baggrund af den kendsgerning, at en vis mængde sukker i det pågældende produktionsår kunne denatureres på fællesskabsmyndighedernes initiativ, bortfalder ethvert grundlag for Kommissionens argument. I øvrigt har Kommissionen indrømmet, at det italienske marked i det pågældende produktionsår havde fået tilstrækkelige forsyninger.
RT
gør gældende, at den opfattelse, hvorefter den pågældende samordning har haft en negativ virkning for de mængder, som kunne afsættes inden for Fællesskabet, er i strid med den omstændighed, at det ikke var de pågældendes hensigt at forøge eksporten, men at opnå interventionsprisen. Desuden indebærer denne opfattelse, at ethvert eksportkartel er forbudt, og vil således være i strid med Fællesskabets almindelige praksis.
Sucres et Denrées
anfører angående Kommissionens udtalelse om, at niveauet for eksportpriserne altid har ligget over inter ventionsprisen, at dette er uden interesse, da Kommissionen har erklæret, at den ikke har anset det forhold, at samordningen kunne have en indflydelse på prisniveauet, som et led i eller et holdepunkt for en overtrædelse. Desuden er denne udtalelse ukorrekt. Den oversigt, Kommissionen har vedlagt til støtte for udtalelsen, har som referencepris inden for fællesmarkedet snart »Paris-prisen«, snart terminsprisen alt efter den enkeltes sags karakter. Endvidere giver oversigten et forkert billede af de omkostninger, der er forbundet med eksport; disse udgør 7 %, medens en eksportør ifølge de tal, Kommissionen har meddelt, gennemsnitlig bruger 2,38 % til at dække eksportomkostningerne, hvis han vil opnå interventionsprisen.
RT
bestrider ligeledes, at den oversigt, Kommissionen har fremlagt, har bevisværdi, og gør gældende, at »Paris-prisen« er en pris fob havn, medens interventionsprisen er en pris ab fabrik. Kommissionens tal er således forkerte, fordi de ikke tager hensyn til omkostningerne ved emballering, transport og lastning. RT fremlægger en skrivelse fra Export, som giver mulighed for at korrigere for disse undladelser.
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
kritiserer også Kommissionens tal for ikke at tage hensyn til visse omkostninger. — De bemærker desuden, at beskyldningen for at have opnået en pris, som ikke har været genstand for fri prisdannelse, hverken kan gælde verdensmarkedsprisen — om hvilken det aldrig er blevet hævdet, at den dannes på anden måde end ved konkurrencens frie spil — eller restitutionsbeløbet, som ikke kan dannes »frit«. Faktisk bør dette beløb i henhold til 5. betragtning og artikel 3 i forordning nr. 766/68 være lig med forskellen mellem verdensmarkedsprisen og interventionsprisen. Hvis det undertiden har været muligt for forskellige fabrikanter ved licitationen at tilbyde restitutionsbeløb, som ikke var identiske, skyldes dette, at den pris, som eksportøren opnår hos sin udenlandske kunde, i et vist omfang kan svinge omkring verdensmarkedets gennemsnitspris, som — tilføjer
Générale Sucrière
— er upåvirkelig for enhver samordning såvel som for fællesskabsrettens indflydelse.
Sucres et Denrées gør
gældende, at beskyldningen for at have anvendt en eksportpris, som ikke er dannet frit, hverken er relevant eller holdbar. Dels har Kommissionen ikke påvist, at en eventuel forhindring for den frie dannelse af denne pris har kunnet få indflydelse på fællesskabsmarkedet. Dels er restitutionerne det eneste element i nævnte pris, som ikke var fastlagt før udstedelse af eksportlicens. Det følger af de forordninger, som regulerer sukkermarkedet, at restitutionen skal dække forskellen mellem verdensmarkedsprisen og interventionsprisen, og at den skal fastsættes under hensyntagen til de vigtigste omkostninger, som er forbundet med eksporten. Under disse omstændigheder kan der ikke rettes nogen beskyldning mod Sucres et Denrées, da selskabet ikke har kunnet opnå en pris, der lå over interventionsprisen. Det kan ikke indvendes, at licitationssystemet var tænkt for det tilfælde, hvor det var muligt at eksportere med hjælp af en restitution, som lå under den, som ville følge af det ovenfor anførte. Dette argument gælder kun for de særlige licitationer, som aldrig er blevet benyttet; i øvrigt har Kommissionen ikke bevist, at Sucres et Denrées ville have kunnet eksportere ved hjælp af en lavere restitution end den, det har opnået.
Vedrørende den påståede mulighed for, at eksportørerne kunne »spekulere« i priserne, bør det bemærkes, at den internationale handel er nødt til at efterkomme ordrerne inden for de aftalte frister.
RT
nedlægger påstand om, at Domstolen i henhold til traktatens artikel 184 statuerer, at de fællesskabsbestemmelser, hvorved systemet med licitationer vedrørende eksportrestitutioner indføres, er ugyldige. Faktisk har dette system, ved hvilket der spekuleres i vanskelighederne ved oplagring og finansiering, bevirket, at fabrikanterne er blevet tvunget til at nøjes med en indtægt, som ligger under interventionsprisen; systemet er derfor i strid med det grundlæggende formål med den fælles markedsordning, som går ud på at garantere fabrikanterne interventionsprisen, således at de kan betale dyrkerne minimumsprisen for sukkerroerne.
Sucres et Denrées
gør endvidere gældende, at selskabet som forhandler kun disponerer over sukker efter de muligheder, der er for at afsætte det på tredjelandsmarkeder og således ikke kan afgøre hvilke mængder, der skal eksporteres.
Vedrørende spørgsmålet, om de anfægtede former for samordning har kunnet påvirke samhandelen mellem medlemsstater, samt om deres forbindelse med den samordning, som er blevet påtalt vedrørende fællesskabsmarkedet, udtaler
sagsøgerne
følgende:
Sucres et Denrées
anfører, at der, selv om man antog, at de bydende faktisk var trådt i stedet for andre bydende, ikke var opstået de virkninger, som er nævnt i artikel 85; i det mindste var påvirkningen af fællesskabsmarkedet hverken følelig eller skadelig. Det var kun i begrænset omfang muligt at træde i stedet for hinanden, da det sukker, som blev eksporteret til tredjelande, ikke kunne erstattes af andet sukker på grund af disse landes geografiske placering tæt ved havnene.
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
bestrider ikke, at hver enkelt licitation isoleret betragtet har kunnet bevirke, at visse bydende blev erstattet af andre. Men denne virkning kan ikke konstateres for produktionsåret helhed. Kommissionen har ikke påvist, at der forelå en omfattende samordning. De — ifølge
Générale Sucrière
»punktvise« — samordninger, der faktisk har fundet sted, har ikke begrænset virksomhedernes frihed til selv at bestemme, om de ville deltage i en licitation, hvilken beslutning træffes på grundlag af virksomhedernes handelsmæssige forpligtelser og behov på eksportmarkederne. Den eneste virkning, samordningen kan have haft, er, at disse behov kan være opfyldt over et vist antal licitationer (hvorved det er blevet muligt for andre fabrikanter også at fordele dækningen af deres behov, som
Générale Sucrière
tilføjer).
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
mener angående de dokumenter, som — i henhold til Kommissionens opfattelse — skal bevise forbindelsen mellem den her omhandlede samordning og den, som er påtalt for fællesskabsmarkedet, at telexmeddelelsen fra RT til Export af 23. juli 1970 kun udtrykker sin ophavsmands opfattelse og således ikke kan benyttes som bevis mod de andre sagsøgere.
Sucres et Denrées
anfører, at de kontakter, der er mellem virksomhederne, således som det fremgår af de dokumenter, som Kommissionen har vedlagt sagsakterne, var normale inden for sukkermarkedet, »hvor handelerne altid er offentlige og offentliggøres ved cirkulære, som udgives af eksportvirksomhederne selv, og især ved ekspresmeddelelser fra specialiserede agenturer. En sådan udveksling af oplysninger ændrer ikke noget ved virksomhedernes handlefrihed; de er i sig selv ikke på nogen måde dadelværdige. I øvrigt forklarer det forhold, at
Sucres et Denrées
er international forhandler, dets kendskab til tredjelandenes markeder, hvorfor det er blevet rådspurgt.
RT
udtaler, at samordningen vedrørende eksporten til tredjelande — ifølge Kommissionens egne udtalelser — har været begrænset til året 1970, medens den samordning, som vedrører de interne markeder, er fortsat efter dette år; alene af denne grund er der ingen forbindelse, som påstået af Kommissionen.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
svarer, at licitationssystemet lader konkurrencen bestå; det gør endog denne nødvendig. Selv om det er korrekt, at dette system giver Kommissionen mulighed for i et vist omfang at styre eksporten, bestemmer den imidler tid ikke de mængder, der skal eksporteres. Den åbner en løbende licitation, som virksomhederne kan deltage i én gang ugentlig. Den er forpligtet til at bortlicitere til de virksomheder, som har givet tilbud, hvis beløb ikke overstiger det maksimumsbeløb, Kommissionen har fastsat. Den forudgående samordning mellem sagsøgerne vedrørende mængderne og beløbet for restitutionerne har begrænset konkurrencen netop på det punkt, hvor der skulle være konkurrence mellem fabrikanter, således at Kommissionen ikke længere har kunnet træffe beslutning med fuldt kendskab og på grundlag af objektive elementer. På grund af denne samordning har hver enkelt virksomhed undgået at skade de andre ved tilbud, som de ikke var blevet enige om. Générale Sucrière har i øvrigt erkendt, at der uden for disse samordninger mellem virksomhederne er foregået »en livlig konkurrence med henblik på opnåelse af restitutioner«. Kommissionen nævner eksemplet med en beslutning, som en fransk myndighed har truffet, og i henhold til hvilken en samordning vedrørende tilbudene til en licitation blev betragtet som et element, der begrænsede konkurrencen.
Argumentet om, at de pågældende mængder i stedet for at blive eksporteret til tredjelande kunne været blevet tilbudt interventionsorganerne, som kun havde kunnet sælge disse inden for fællesmarkedet til en pris, der mindst var lig interventionsprisen, er ikke noget svar på Kommissionens konstatering af, at samordningen tjente til at aflaste fællesskabsmarkedet og til at undgå, at der blev udøvet pres på det interne prisniveau. Faktisk burde virksomhederne have været lige så interesserede i at frigøre fællesskabsmarkedet som i at opnå interventionsprisen: hvis de havde tilbudt de omhandlede mængder til interventionsorganerne, kunne de ikke have været sikre på, at disse mængder ikke ville have trykket prisen på fællesskabsmarkedet.
Kommissionen har ikke i sine tidligere beslutninger, som sagsøgerne har nævnt, villet udelukke, at en konkurrencebegrænsning ved eksport til tredjelande kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater. Navnlig i den tyske og amerikanske lovgivning finder konkurrencereglerne anvendelse på eksportkarteller på grund af disses virkninger på det nationale marked. Sucres et Denrées viger uden om Kommissionens påvisning, når det udtaler, at »eksporterne ikke kan ændre markedsvilkårene inden for Fællesskabet«.
Argumentet om, at efterspørgslen på eksportmarkedet måtte imødekommes, er ikke overbevisende. Sagsøgerne giver ikke noget som helst bevis, som bekræfter, at leverancerne til bestemte kunder i en bestemt periode er fortsat regelmæssigt. Kommissionen nævner i den forbindelse en dobbelt modsigelse, som fremgår af sagsøgernes argumenter: For det første er argumentet om, at de har forpligtelser uden for Fællesskabet, i strid med anbringendet om, at fabrikanterne har haft interesse i at sælge deres overskudsmængder til intervention i stedet for at eksportere dem til tredjelande til en pris, som aldrig ville have nået interventionsprisniveauet. Dernæst er dette argument i strid med fabrikanternes økonomiske interesse i at eksportere, der er bevist ved eksportens betydelige omfang.
For så vidt angår niveauet for eksportpriserne, svarer Kommissionen Sucres et Denrées, at der ikke kan være tale om »ny stillingtagen« fra Kommissionens side, allerede fordi beslutningen vedrørende dette spørgsmål kun har nævnt en del af de elementer, som er omtalt i meddelelsen om klagepunkter.
Vedrørende argumentet om eksportprisniveauet gør Kommissionen gældende, at dette, selv om sagsøgerne ikke havde opnået interventionsprisen, ville være uden betydning for påvisningen af, at der har foreligget en samordning. Det er imidlertid helt ukorrekt at hævde, at forsøget på at opnå interventionsprisen har været frugtesløst. Kommissionen henviser til den »oversigt over maksimumsbeløb for restitutionerne«, som den har fremlagt sammen med sine svarskrifter, og tilføjer, at den aldrig har bestridt, at den ikke i disse beregninger har medtaget omkostningerne til emballage og transport. Men når en fabrikant udarbejder en sammenlignende økonomisk beregning for salg af visse mængder til forskellige anvendelsesformål, beregner han sin salgspris ab fabrik, hvilket bevises af visse dokumenter, der er bilagt svarskrifterne. Desuden er der ingen emballeringsomkostninger for løst sukker, og transportomkostningerne afhænger af raffinaderiets geografiske placering. I sit svar til RT gør Kommissionen gældende, at omkostningerne ved lastning kun opstår ved søtransport, hvilket ikke har været tilfældet ved salgene til Schweiz. Som eksempel fremlægger Kommissionen en kontrakt, som Export har indgået den 8. april 1970. I sit svar til alle sagsøgerne tilføjer Kommissionen, at virksomhederne har flere måneder til at gennemføre en eksport, og at de således har kunnet spekulere ved at afvente det øjeblik, hvor verdensmarkedsprisen var den gunstigste. I sit svar til RT henviser Kommissionen som eksempel til den ovenfor nævnte kontrakt, hvor leveranceperioden er fastsat til »april/august 1970 efter køberens nærmere bestemmelse«.
Endelig misforstår sagsøgerne interventionsprisens funktion, idet denne pris kun er »garanteret«, for så vidt varen tilbydes til interventionsorganerne. En mere omfattende »garanti« kan på ingen måde sluttes af 5. betragtning og af artikel 3 i forordning nr. 766/68.
Vedrørende argumentet om, at Sucres et Denrées ikke som mellemhandlere har kunnet ændre de mængder, som blev udbudt inden for fællesmarkedet, svarer Kommissionen, at denne sagsøger for betydelige mængder optræder på markedet som fabrikant, og at selskabet har deltaget i de anfægtede samordninger på lige fod med de pågældende fabrikanter. Endvidere har Sucres et Denrées deltaget i samordninger vedrørende leverancerne til det italienske marked. De af Kommissionen fremlagte dokumenter beviser, at de pågældende virksomheder, herunder Sucres et Denrées, har skabt en forbindelse mellem de samordninger, der skulle beskytte de forskellige markeder inden for Fællesskabet, og den her omhandlede samordning.
For så vidt angår påvirkningen af handelen mellem medlemsstater, har samordningen kunnet skabe en ændring i den eksport, som visse franske og belgiske fabrikanter har foretaget til andre lande i Fællesskabet. Det kan ikke indvendes, at det her drejer sig om en ren formel påvirkning, for det er ikke Kommissionens opgave at påvise, at samordningen rent faktisk har afskærmet markederne; det er tilstrækkeligt,' at den er egnet til at påvirke handelen mellem medlemsstater. Dette er tilfældet her, fordi der var en mulighed for, at den ene eller den anden af sagsøgerne på grund af den konstaterede samordning blev sat ud af stand til at efterkomme en ordre fra selve fællesmarkedet. På samme måde er det uden betydning, om de bydende faktisk er trådt i stedet for hinanden — et kriterium, som Kommissionen ikke har lagt til grund —, idet det er tilstrækkeligt, at noget sådant har
kunnet
ske. Endelig kan Sucres et Denrées ikke påberåbe sig det angiveligt ringe omfang af de pågældende sukkermængder, idet eksportlicitationerne i 1970 omfattede 133000 tons hvidt sukker og 60000 tons råsukker, som næsten udelukkende hidrørte fra Frankrig og Belgien.
b) RT, Say og Générale Sucrière: Overtrædelse af forordning nr. 26
RT, Say
og
Générale Sucrière
gør gældende, at selskaberne — for det tilfælde, at det, modsat deres opfattelse, måtte blive lagt til grund, at de anfægtede former for praksis falder ind under artikel 85 — bør komme ind under de undtagelser, der er nævnt i forordning nr. 26. Da de argumenter, som er fremført i denne henseende, også vedrører de øvrige klagepunkter, Kommissionen har fremført mod de nævnte selskaber, henvises der til kapitel 1, B b) ovenfor.
10. Vedrørende bøderne
De foreliggende anbringender skal enten påvise, at beslutningens artikel 3 bør annulleres, endog hvis Domstolen konstaterer, at de anfægtede overtrædelser har fundet sted, eller at bødernes størrelse bør nedsættes. Udover de bemærkninger, som er sammenfattet nedenfor, gentager hver enkelt af sagsøgerne for sit eget vedkommende visse argumenter, som allerede er gengivet ovenfor (1-9); det samme gælder Kommissionen.
A — Anbringender vedrørende form og procedure
a) Industria degli Zuccheri, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, SU og Pfeifer et Langen:
Overtrædelse af traktatens artikel 190
1. Sammendrag af stævningerne
De ovenfor nævnte sagsøgere
gør gældende, at betragtningerne til beslutningen søger at retfærdiggøre princippet for og størrelsen af bøderne (s. 43 ff), men at de er mangelfulde, utilstrækkelige eller selvmodsigende. Nogle sagsøgere anfører mere generelt, at der ved så store bøder bør kræves en særlig indgående begrundelse.
aa)
Générale Sucrière, Say, SU
og
Pfeifer et Langen
bebrejder Kommissionen, at den ikke har begrundet udtalelsen om, at overtrædelserne blev begået »forsætligt eller i det mindste uagtsomt«, fordi de pågældende »kendte, eller i hvert fald burde have kendt de konkurrencebegrænsende følger, som denne praksis medfører« (beslutningen s. 43, h.sp.).
Générale Sucrière, Say
og
Pfeifer et Langen
udtaler nåvnlig, at Kommissionen nærmere burde have præciseret, hvilken skyldgrad den er gået ud fra.
SU
udtaler desuden, at Kommissionen har undladt at påvise, om de anfægtede kontrakter har haft »til formål« eller blot»til følge« at begrænse konkurrencen, et vigtigt element, eftersom uagtsomheden i det sidste tilfælde er undtagelsen. — Kommissionen burde have præciseret, hvordan SU, når det købte sukker for at dække sit underskud, vidste eller burde vide, at det deltog i en restriktiv politik fra sælgernes side. — En konstatering af, at en virksomhed »burde have kendt« de følger, som dets praksis medførte, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at tale om »uagtsomhed«.
bb)
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
mener, at der foreligger en begrundelsesmangel, fordi Kommissionen ikke har foretaget nogen opde ling af bøden efter de forskellige påtalte overtrædelser. Kommissionen burde enten have fastsat bøderne særskilt for hver enkelt overtrædelse, eller i det mindste have angivet de elementer for hver enkelt overtrædelse, den havde anvendt til at fastsætte bødens samlede beløb.
cc)
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Pfeifer et Langen
bebrejder Kommissionen, at den ved fastsættelse af bødestørrelserne har undladt nærmere at beskrive og vurdere den skyldgrad, der kan lægges hver enkelt af de pågældende til last i forhold til de øvrige.
dd)
Pfeifer et Langen
bemærker, at Kommissionen, når den slutter til overtrædelsernes grovhed alene ud fra den kendsgerning, at de »[har været indgribende og] er klart i modstrid med den markedsintegrering, som tilsigtes i traktaten« (beslutningen s. 44, v.sp.), har foretaget en konstatering og ikke givet en begrundelse.
ee)
Ifølge
Sucres et Denrées
burde Kommissionen have udtalt sig om den omstændighed, at dette selskab ikke kontrollerede nogen del af de europæiske markeder.
ff)
Sucres et Denrées
kritiserer, at Kommissionen har undladt at gøre rede for, i hvilket omfang situationen på det italienske marked øvede indflydelse på den anfægtede adfærd.
gg)
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
anfører, at udtalelsen om, at overtrædelsernes grovhed følger af, at hver enkelt af dem »har haft til formål at reducere muligheden for fri import af sukker uden om de nationale fabrikanters kontrol til et minimum« (beslutningen s. 44, v.sp.), ikke kan have nogen forbindelse med klagepunktet om eksporten til tredjelande; i denne henseende er beslutningen således helt uden begrundelse.
hh)
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
gør gældende, at udtalelsen: »ved vurderingen af varigheden af overtrædelserne skal det konstateres, at disse i almindelighed strækker sig over en periode på flere år« (beslutningen s. 44, v.sp.) strider mod beslutningens artikel 1, stk. 3, hvorefter der kun i 1970 foregik praksis om tildeling af eksportrestitutionerne.
ii)
Industria degli Zuccheri
bemærker, at der i henhold til beslutningens egne ord (s. 44, v.sp.) skal »tages hensyn til, at fremstilling og handel med sukker indtil den 30. juni 1968 har været underkastet de nationale markedssammenslutningers ordninger, der også fastlagde salgsområder for markedsføring a sukker«, hvilket forklarer »en vis vedholden ved gamle sædvaner såsom en tilvænning og en langsom udnyttelse af de muligheder, en fælles ordning for sukkermarkedet har åbnet for en fri handel mellem fællesmarkedslandene«. Denne konstatering — der er korrekt — står i misforhold til bødens størrelse. Desuden stemmer den dårligt overens med den omstændighed, at varigheden af overtrædelserne i beslutningen (loc. cit.) er blevet nævnt som skærpende omstændighed; faktisk kan en tilpasnings-periode på 3 år ikke anses som lang.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
gør gåldende:
ad 1., aa)
Som svar til
Générale Sucrière
og
Say
udtaler Kommissionen, at den i beslutningen detaljeret har fremført de betragtninger, som den har støttet sig til for at begrunde bøderne.
Som svar til
SU
gør Kommissionen gældende, at det klart af de beviser, den har ført, og af selskabets samlede adfærd fremgår, at dette har handlet frit. I øvrigt følger det af arten af de former for praksis, som er lagt SU til last, at disse både havde til formal og følge at begrænse konkurrencen, en sondring, som i øvrigt ikke er afgørende for bødens størrelse.
Som svar til
Pfeifer et Langen
udtaler Kommissionen, at begrundelsen for, at det i beslutningen i almindelige vendinger konstateres, at de pågældende »forsætligt eller i det mindste uagtsomt [har] begået overtrædelser«, er den, at ikke alle de pågældende er blevet kendt skyldige i en forsætlig overtrædelse. Imidlertid er de former for praksis, som er blevet nævnt som indicier mod Pfeifer & Langen, gennemført på forsætlig måde; det samme må derfor gælde for overtrædelsen som helhed.
ad ad 1., bb) -ff)
I beslutningen er der klart gjort rede for hvilke elementer, som er blevet benyttet til at vurdere hver enkelt af de pågældende virksomheders respektive grad af skyld. For så vidt mere specielt angår det italienske marked, er der i beslutningen gjort rede for hvilke konkurrencemuligheder, der bestod her. Særlig vedrørende Sucres et Denrées er der i beslutningen gjort rede for den afgørende rolle, som dette selskab spillede i samordningen vedrørende dette marked.
Da hver sagsøger således havde kendskab til alle de momenter, som blev taget i betragtning ved fastsættelsen af den bøde, som blev pålagt den pågældende, har Kommissionen ikke været forpligtet til at foretage en fordeling mellem de forskellige overtrædelser.
ad 1, gg)
Kommissionen har påvist forbindelsen mellem samordningen vedrørende tilde lingen af eksportrestitutionerne og den samordning, som de pågældende har deltaget i med henblik på afskærmning af de nationale markeder; Kommissionen har desuden påvist, at de former for praksis, der vedrørte de nationale markeder, har haft til formål og følge at forhindre de uafhængige forarbejdende virksomheder i frit at få forsyning hos fabrikanter fra andre lande inden for fællesmarkedet.
ad 1., hh)
Overtrædelserne har faktisk fordelt sig på flere år bortset fra samordningen vedrørende tildelingen af eksportrestitutionerne, for hvilken Kommissionen kun har støttet sig på året 1970.
ad 1., ii)
I beslutningen var det klart angivet, at den fælles markedsordning for sukker begunstigede konkurrencen ved at åbne de nationale grænser. Den anfægtede praksis havde til følge, at markedet blev hindret i at tilpasse sig — selv langsomt — til denne ordnings krav.
3. Sammendrag af replikkerne
ad 1., aa)
Pfeifer et Langen
svarer, at Kommissionen, når den nu udtaler, at den regner dette selskab blandt de virksomheder, som har handlet forsædigt, forsøger at retfærdiggøre sig selv a posteriori. Kommissionens udtalelser viser atter engang svagheden i den metode, der består i at træffe en kollektiv beslutning vedrørende et stort antal virksomheder.
ad 1., bb) - ff)
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
svarer, at det forhold, at bøden ikke er blevet opdelt, forhindrer dem i at diskutere denne, overtrædelse for overtrædelse, og gør det umuligt for Domstolen at øve kontrol med Kommissionens vurdering af grovheden af de enkelte overtrædelser.
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
tilføjer, at en sammenlægning af de enkelte straffe er fremmed for fællesskabsretten; i alle tilfælde kan det kun ske, efter at der er udmålt en særskilt straf for hver enkelt overtrædelse.
SU
bemærker, at det forhold, at bøden ikke er blevet opdelt, forhindrer Domstolen i at træffe en saglig afgørelse, hvis den kommer til det resultat, at kun én af to overtrædelser, som er lagt selskabet til last, er blevet bevist.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen svarer følgende:
ad 1., aa)
Som svar til
Pfeifer et Langen
gentager Kommissionen, at det anførte om, at Pfeifer & Langen forsætligt har begået de overtrædelser, der er tillagt det, følger automatisk af den begrundelse, der i beslutningen er givet vedrørende disse overtrædelser. I øvrigt opstiller artikel 15 i forordning nr. 17 ikke nogen sondring mellem de overtrædelser, der er begået forsætligt, og de overtrædelser, der er begået uagtsomt.
ad 1., bb) -ff)
Som svar til
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
udtaler Kommissionen, at sagsøgerne havde kendskab til alle de elementer, Kommissionen støttede sig til ved fastsættelse af bøderne. Kommissionen havde ret til at sanktionere sagsøgernes deltagelse i flere former for samordning, der i realiteten havde samme formål, og som sagsøgerne selv bragte i indbyrdes forbindelse, med en enkelt bøde.
Som svar til
SU
hævder Kommissionen, at den, da den fastsatte bøden, ikke opererede med en sondring mellem overtrædelserne af artikel 85 og af artikel 86, idet disse to overtrædelser, selv om de retligt set var forskellige, havde gennemførelsen af et og samme mål for øje. Hvis ikke der havde foreligget overtrædelser af artikel 85, kunne der heller ikke blive tale om en overtrædelse af artikel 86; uden en overtrædelse af artikel 86 ville overtrædelserne af artikel 85 have været mindre effektive. Hvis Domstolen skulle komme til det resultat, at en af overtrædelserne ikke er bevist, kan Domstolen med hjemmel i dens beføjelse til fuld legalitetskontrol i et tilfælde som det foreliggende selv træffe afgørelse om de dertil svarende konsekvenser for bødens størrelse.
b) SZAG og SZV:
Krænkelse af artiklerne 15, stk. 2 og 18 i forordning nr. 17 og af de bestemmelser, der omhandler granserne for Domstolens kompetence
1. Sammendrag af stavningerne
SZAG
og
SZV
er af den opfattelse, at Kommissionens undladelse af at opdele bøden mellem de forskellige påtalte overtrædelser (se ovenfor a 1., bb)), er en overtrædelse af artikel 15, stk. 2 i forordning nr. 17, i hvilken bestemmelse udtrykket »overtrædelse« benyttes i ental. Desuden må Domstolen, såfremt den finder, at kun en del af de påtalte overtrædelser er bevist, og derfor delvist må ophæve bøden, være forpligtet til at afgøre, hvilket beløb der skal opretholdes; en sådan afgørelse ville imidlertid ikke svare til en nedsættelse af bøden, men til en oprindelig fastsættelse, hvilket er en foranstaltning, som Domstolen ikke har kompetence til at træffe.
Artiklerne 15, stk. 2 og 18 i forordning nr. 17 vedrører kun regningsenheder; Kommissionen burde således ikke have omregnet bøden til DM. Det stod virksomhederne frit at betale beløbet i en anden valuta end deres nationale. Desuden giver beslutningens konklusion ikke mulighed for at tage hensyn til eventuellle ændringer i valutakursen, skønt bøden skulle betales til den valutakurs, der gjaldt i betalingsøjeblikket, og ikke på det tidspunkt, da beslutningen blev vedtaget.
2. Sammendrag af svarskrifterne
Kommissionen
udtaler, at Domstolens retspraksis giver den ret til ved en enkelt bøde at sanktionere en virksomheds deltagelse i flere overtrædelser med samme formål. For så vidt særligt angår SZV, blev dette selskabs overtrædelser bedømt i forbindelse med den samordnede praksis, som havde til formål at beskytte det sydtyske marked (se beslutningen s. 45); det er ikke muligt at opdele de former for praksis, som dette selskab beskyldes for, i klart adskilte retsakter.
Regningsenheden er ikke en valuta, og bøden skal betales i national valuta. Kommissionen har indtil nu altid tilladt virksomhederne at betale bøderne i en af medlemsstaternes valutaer. Men den måtte overvåge, at de beslutninger, hvorved der blev pålagt bøder, straks kunne eksekveres. Derfor er bøderne også udtrykt i national valuta. Denne løsning har i øvrigt den fordel, at alle de virksomheder, som er blevet pålagt bøder, behandles på samme måde, idet de i national valuta skal betale modværdien af regningsenheden på den dato, hvor beslutningen blev truffet.
B — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten
a) Eridania, Industria degli Zuccheri, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, SZAG, SU, CSM, Pfeifer & Langen og SZV:
Overtrædelse af artikel 15 i forordning nr. 17
1. Sammendrag af stavningerne
aa)
Générale Sucrière, Say, Béghin, Sucres et Denrées, SZAG, Industria degli Zuccheri, SU, CSM, Pfeifer & Langen
og
SZV
gør gældende, at de anfægtede overtrædelser, selv om man antog, at de var blevet begået, hverken var begået »forsætligt« eller »uagtsomt«.
Vedrørende de former for praksis, der har relation til det italienske marked (se oven for, 1.) udtaler
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
, at de på grund af de nationale bestemmelser, der vedrører dette marked, ikke havde kunnet forestille sig, at fordeling af ordrerne, som var blevet tilbudt dem, kunne begrænse den effektive konkurrence. De pågældendes gode tro fremgår ligeledes af de lave priser, som de opnåede ved salg til Italien.
SZAG
gør gældende, at det ikke havde kunnet vide, at Kommissionen anså leverancerne fra fabrikant til fabrikant som samordnet praksis, idet disse blev gennemført i Tyskland lang tid før Fællesskabets landbrugsordning trådte i kraft, og havde været sædvanlige i andre brancher i årtier.
Industria degli Zuccheri
anfører, at de pågældende virksomheder, som forfulgte lovlige mål, ikke sigtede mod at opnå de virkninger, som den anfægtede praksis efter Kommissionens opfattelse har ført med sig.
Vedrørende den praksis, der har relation til det nederlandske marked (se ovenfor 2.), udtaler
SU
, at det foretog de anfægtede køb for at dække et sukkerunderskud, således at disse transaktioner langt fra havde til formål at begrænse konkurrencen, men højst havde dette til følge, hvilket var imod selskabets vilje. I den nederlandske version af beslutningen (s. 43 h.sp.) hedder det i øvrigt, at de pågældende handlede »opzettelijk of althans uit grove nalatigheid« (»forsætligt eller i det mindste groft uagtsomt«), således at bøden ikke kan opretholdes, hvis Domstolen må konstatere, at der ikke foreligger nogen grov uagtsomhed; Kommissionen har ikke konstateret, at SU har handlet ved »onachtzammheid« (uagtsomhed).
CSM
udtaler, at den kunne betragte sin handelsmæssige adfærd som normalt og økonomisk velbegrundet. De anfægtede former for praksis bør ses på baggrund af fællesskabsordningens tilblivelse, indhold og rækkevidde.
Pfeifer & Langen
bemærker, at selskabet ikke kunne vide, at Kommissionen betragtede leverancerne fra fabrikant til fabrikant som former for praksis, som sigtede mod en opdeling af markederne. Faktisk havde hverken Kommissionen eller nationale myndigheder indtil da indtaget en sådan holdning, som var så meget mere uforudseelig, som salgene var begrundet i parternes modstående interesser, medens karteller hviler på sammenfaldende interesser.
For så vidt angår de former for praksis, der vedrører det vesttyske og det sydtyske marked, samt det økonomiske pres, som var blevet udøvet på de nederlandske importører (se ovenfor 3, 4. og 6.) henvises der til argumenterne fra
Pfeifer & Langen, SZAG, SU
og
CSM
, gengivet ovenfor.
Vedrørende klagepunktet om at have forhindret mellemhandlerne i at videresælge sukker med anden oprindelse og for at have bundet kunderne ved ydelsen af et bonusbeløb, (se ovenfor, 7.) udtaler
SZV
, at den ikke havde kunnet forudse, at Kommissionen ville anse det forbud mod konkurrence, som var nævnt i de anfægtede kontrakter, som en overtrædelse, når sådanne klausuler var sædvanlige i kontrakter om handelsrepræsentation og var blevet godkendt i meddelelsen af 24. december 1962.
SZV har aldrig etableret nogen forbindelse mellem bonusbeløbene og samhandelen inden for Fællesskabet. Efter at selskabet havde erfaret, at disse var genstand for Kommissionens undersøgelser, anmodede det om og fik en samtale med repræsentanter fra Kommissionen; den fandt sted 29. maj 1972, og de nævnte repræsentanter gav herunder ikke udtryk for indvendinger på dette punkt.
Vedrørende klagepunktet om, at det har indgået aftaler med mellemhandlere, hvorved disses mulighed for eksport og import inden for Fællesskabet blev begrænset (se ovenfor 8.) gør
Pfeifer & Langen
gældende, at det havde kunnet forvente, at Kommissionen følte sig bundet af sin meddelelse af 24. december 1962, som er omtalt ovenfor, i stedet for at indplacere dette firmas handlende blandt de selvstændige handlende.
Vedrørende tildelinger af eksportrestitutioner til tredjelande (se ovenfor 9.) anfører
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
, at de på grund af den institutionelle ramme for eksporten og Kommissionens kontrolbeføjelse på dette område ikke kunne forestille sig, at den anfægtede samordning kunne have en virkning, der var rettet mod konkurrencen inden for Fællesskabet. Endvidere havde disse virksomheder villet opfylde de formål, som var fastsat i fællesskabsretten.
bb)
SZV gøn
gældende, at der i henhold til artikel 15, stk. 5, litra a i forordning nr. 17 ikke kan pålægges bøder for handlinger, som foretages efter, at der er sket anmeldelse til Kommissionen, og inden denne træffer beslutning, om der skal gøres undtagelse eller ej. Det følger imidlertid af Domstolens retspraksis, at de kartelaftaler, som er fritaget for anmeldelse, skal behandles på samme måde som de kartelaftaler, som formelt skal anmeldes, og som er blevet anmeldt. I henhold til artikel 4, stk. 2. nr. 1 i forordning nr. 17 er de omtvistede kontrakter undtaget fra anmeldelse, fordi de »ikke vedrører indførsel eller udførsel mellem medlemsstater«.
cc)
Visse sagsøgere
bemærker, at betragtningerne vedrørende grundlaget for og størrelsen af bøderne indeholder ukorrekte faktiske konstateringer.
aaa)
Eridania
bestrider udtalelsen (beslutningen s. 44 h.sp.) om, at
—
dette firma var »den virksomhed, omkring hvilken gruppen af italienske importører oprettedes med det formål at kontrollere salget i Italien af sukker fremstillet i andre EF-medlems-lande«;
—
det skulle have »stræbt efter og udarbejdet leveringsaftalerne med de franske, belgiske og sydtyske leverandører«;
—
det »gennem den samordnede udformning af disse leverancer har … kunnet opretholde og endda forstærke sin stilling på det italienske marked«.
Vedrørende det første punkt fremgår det af de skrivelser, som er nævnt på siderne 57 og 58 i meddelelen om klagepunkter, at Eridania blot har optrådt som ordfører, og derfor er forpligtet til for hvert enkelt tilfælde at videregive salgstilbudene fra de udenlandske forretningsdrivende til de andre italienske virksomheder, som det stod frit at reagere efter forgodtbefindende.
Den anden udtalelse savner ethvert grundlag og er meget utilstrækkeligt bevist.
For så vidt angår det tredje punkt, er det tværtimod sådan, at Eridanias stilling i løbet af de pågældende år er blevet ganske svækket, bade absolut og i forhold til de andre italienske sukkervirksomheder, hvilket også medgives i beslutningen (s. 19, h.sp.).
bbb)
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
mener, at udtalelsen om, at grovheden af de anfægtede former for praksis bevirker, at hver enkelt fremgangsmåde »har haft til formål at reducere muligheden for fri import af sukker uden om de nationale fabrikanters kontrol til et minimum« (beslutningen s. 44, v.sp.), er ukorrekt for så vidt angår adfærden på det italienske marked.
Béghin
tilføjer, at det samme gælder for det sydtyske marked.
ccc)
Béghin
bestrider, at det er »den vigtigste fabrikant inden for gruppen af franske og belgiske fabrikanter, der eksporterer til Italien« (beslutningen s. 44 h.sp.); i virkeligheden er omfanget af de eksporter, som det har gennemført til Italien, ubetydelig i forhold til de eksporter, som er gennemført af samtlige franske og belgiske fabrikanter.
dd)
Ifølge
SZV
fremgår det af betragtningerne vedrørende dette selskab (beslutningen s. 45, h.sp.), at Kommissionen til dels også har lagt det SZAG's handlemåde til last. Dette er udelukket; selv om SZAG sidder inde med aktiemajoriteten, udøver det over for SZV kun en mindretalsindflydelse på grund af den vedtægtsmæssige stemmefordeling.
2. Sammendrag af svarskrifterne
ad 1., aa)
De svar, som
Kommissionen
har givet på det foreliggende anbringende, fremgår delvist af det ovenfor gengivne A, a) 2., ad 1., aa) - ff). Desuden gør Kommissionen følgende gældende:
Kommissionen svarer
SZAG
, at beslutningen ikke er støttet på det synspunkt, at leverancerne fra fabrikant til fabrikant i sig selv udgjorde en overtrædelse, men på forbudet mod samordnet praksis, som havde til formål og følge at opdele markederne.
I sit svar til
Industria degli Zuccheri
erklærer Kommissionen, at dette selskab har kendt eller i det mindste måttet kende de begrænsende virkninger, den samordnede praksis havde i relation til konkurrencen.
Som svar til
SU
udtaler Kommissionen, at selskabet overser, at det forhold, at det har købt hos andre fabrikanter, ikke er den eneste grund til, at det er blevet pålagt en bøde. Selv om det antages, at SU ikke har handlet forsætligt, viser den omstændighed, at et selskab af denne størrelse ikke har været sig den begrænsende virkning af den pågældende handlemåde bevidst, at der har foreligget grov uagtsomhed.
Kommissionen udtaler i sit svar til
CSM
, at selskabet på grund af karakteren af de pågældende former for praksis ikke med rimelighed kunne være uvidende om, at det ved hjælp af konkurrencestridige midler konstant havde søgt at begrænse den mulige konkurrence fra import fra andre medlemsstater.
Som svar til
SZV
udtaler Kommissionen, at man ved løsningen af spørgsmålet om, hvorvidt selskabet har handlet culpøst, er nødt til at undersøge sammenhængen. Når SZV hævder, at det aldrig har sat bonusbeløbet i forbindelse med samhandelen mellem medlemsstater, bør det anføres, at det tidspunkt, på hvilket selskabet overtog det bonussystem, som Franken benyttede sig af, svarer til det tidspunkt, den fælles markedsordning for sukker blev iværksat. SZV's naturlige konkurrenter på det sydtyske marked var de franske fabrikanter. Som følge heraf må det indrømmes, at selskabet har indført systemet med bonusbeløb for at vanskeliggøre salget af fransk sukker.
Som svar til
Pfeifer & Langen
udtaler Kommissionen, at den ikke ved fastsættelsen af bøden har taget de aftaler i betragtning, som blev indgået med mellemhandlerne (se beslutningen s. 45); den har simpelthen konstateret, at disse aftaler isoleret betragtet udgør en overtrædelse af artikel 85.
ad 1., bb)
Kommissionen udtaler, at den aldrig har skullet vurdere, om hver enkelt af de 17 kontrakter om handelsrepræsentation, som blev indgået af SZV, isoleret betragtet opfyldte betingelserne i artikel 85. Det misbrug, som er konstateret i denne forbindelse, følger af det system, som SZV har indført. En overtrædelse af artikel 86 forudsætter ikke handlinger, som også er ulovlige efter en anden bestemmelse, i det foreliggende tilfælde artikel 85. Det er således ikke afgørende, hvorvidt de nævnte kontrakter burde være anmeldt eller ej. Ligeledes overser SZV, at de kontrakter, som blev indgået med køberne, og som indeholdt en klausul vedrørende bonusbeløbet, ikke er blevet bedømt efter artikel 85, men i relation til artikel 86; foranstaltninger, som udgør misbrug af en dominerende stilling, hverken bør eller kan anmeldes.
ad 1., cc) aaa)
Som svar til
Eridania
bemærker Kommissionen:
—
Den gruppe, som denne virksomhed stod i spidsen for, kontrollerede mere end 1/3 af det italienske marked;
—
Eridania har banet vejen for, forhandlet og klargjort de kontrakter om leverancer, som er indgået med de udenlandske fabrikanter;
—
gruppen af italienske fabrikant-importører er dannet omkring Eridania med henblik på at kontrollere import og salg i Italien af sukker fremstillet i andre lande i Fællesskabet;
—
på grund af sin vedvarende deltagelse i licitationerne har Eridania gennemført 41,2 % af den samlede import, som er foretaget af fabrikantgruppen i de pågældende produktionsår.
ad 1., cc) bbb)
Se ovenfor A, a) 2. ad 1. gg).
ad 1., cc), ccc)
Kommissionen udtaler, at Béghin
kontrollerede omkring 11,5 % af den franske sukkerproduktion; Béghin, Sucre-Union, Say og Générale Sucrière kontrollerede ialt 75 % af denne produktion. Béghin var en af de vigtigste fabrikanter i gruppen af franske og belgiske fabrikanter. Omfanget af eksporten til Italien gør det nærliggende at antage, at den ville have været meget større, hvis Béghin ikke havde deltaget i samordningen.
ad 1., dd)
Kommissionen udtaler, at SZV
ikke er en selvstændig virksomhed, men er et »kartelorgan for sine medlemmer«. Disse har pålagt den at sælge deres produktion i Sydtyskland.
3. Sammendrag af replikkerne
ad 1., aa)
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
bemærker, at Kommissionen har forbigået det spørgsmål i tavshed, hvorvidt selskaberne kunne vide, at de anfægtede former for praksis havde begrænset konkurrencen.
Industria degli Zuccheri
henviser til sin fremstilling vedrørende overtrædelsen af procedurereglerne i forordning nr. 26 og af retssikkerhedsgrundsætningen (se ovenfor 1., A, d) 3.). Hvis man lægger selskabets tese til grund, ifølge hvilken den angivelige samordnede praksis skal betragtes som midlertidig lovlig, ville der ikke kunne pålægges nogen sanktion i henhold til princippet om retssikkerhed og princippet om, at der ikke må pålægges bøder med tilbagevirkende kraft. Omvendt, hvis man må gå ud fra, at denne opfattelse er blevet aktuel på grund af »en ændring i Domstolens retspraksis« ved dens dom af 6. februar 1973 (
sag 48/72, Brasserie de Haecht, Sml. 1973, s. 77
), bør Domstolen tage hensyn til stillingen i retspraksis på det tidspunkt, da de anfægtede handlinger fandt sted, og bør derfor også i så fald annullere bøden.
Eridania
argumenterer analogt.
SU
udtaler, at udtalelsen om, at bøden ikke alene blev pålagt, fordi selskabet havde købt hos en anden fabrikant, er i strid med andre udtalelser i svarskriftet, hvoraf der må sluttes, at det udelukkende er lagt dette selskab til last, at det har fået sine behov dækket hos RT.
Når der bliver pålagt et selskab en bøde, har det krav på en særlig begrundelse, hvori det påvises, at dette selskab har handlet enten forsætligt eller uagtsomt.
Kommissionen forsøger at kvalificere »bevidst parallelle handlemåder« som en overtrædelse af artikel 85. Hvis Domstolen i modsætning til det, som teorien indtil nu har hævdet, skulle lægge denne opfattelse til grund og yderligere antage, at leverancerne mellem fabrikanter ipso facto er uforenelige med denne bestemmelse, bør bøden ikke desto mindre alligevel ophæves, da der hverken er påvist forsætlig eller uagtsom handlemåde.
Pfeifer & Langen
svarer, at det hverken fremgår af beslutningens begrundelse eller konklusion, at Kommissionen ikke har pålagt selskabet bøden på grund af indholdet af de aftaler, som det havde indgået med mellemhandlerne. Hvis Kommissionen har ændret sit synspunkt i denne henseende, måtte dette nødvendigvis få en indflydelse på bødens størrelse.
ad 1, bb)
SZV er
fortsat af den opfattelse, at Kommissionen ikke har været berettiget til at pålægge det en bøde på grund af de kontrakter, som er indgået med handels-repræsentanterne, selv hvis disse indebar en overtrædelse af artikel 86. Denne opfattelse er ikke rokket ved Kommissionens udtalelse om, at misbruget består i det »system«, som SZV havde indført. Det synes, som om Kommissionen beskylder dette selskab for kun at have benyttet handelsrepræsentanter og for at forbyde dem at arbejde for andre fabrikanter inden for det af aftalen omfattede salgsområde. Selv om man antog, at dette faktisk var korrekt, er de juridiske slutninger, Kommissionen drager heraf, forkerte. Ifølge Domstolens retspraksis kan en aftale, som isoleret betragtet ikke strider imod artikel 85, ikke desto mindre være forbudt, hvis den er en del af et system af aftaler, som begrænser konkurrencen føleligt. I henhold til denne retspraksis kan der foretages anmeldelse af de aftaler, som udgør en del af et system, og af systemet som sådant, endda i den forenklede form med anmeldelse af en typeaftale (se Kommissionens forordning nr. 27 af 3. maj 1962, JO s. 1118 og de hertil knyttede formularer).
Lignende betragtninger kan anstilles vedrørende de kontrakter, der indeholder bestemmelse om bonusbeløb. Kontrakter kan altid anmeldes uanset den materiel-retlige bedømmelse af dem. Hvis SZV havde anmeldt disse kontrakter, ville bestemmelserne i forordning nr. 17 have forhindret Kommissionen i at pålægge selskabet en bøde, selv i henhold til artikel 86.
ad 1., cc)
Béghin
udtaler, at den begrundelse, der i beslutningen gives vedrørende dette selskabs betydning i forhold til de andre eksportører af sukker til Italien, ikke kan retfærdiggøre størrelsen af den bøde, dette selskab er blevet pålagt. Ved at lægge vægt på selskabets samlede omsætning og ikke på størrelsen af dets eksport til Italien har Kommissionen overtrådt forordning nr. 17.
ad 1., dd)
SZV
svarer, at det ikke er et »kartelorgan for sine medlemmer«, men en selvstændig virksomhed, som sælger det sukker, som det køber hos sine medlemmer, i eget navn og for egen regning.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
svarer følgende:
ad 1., aa)
Kommissionen påtaler over for
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
, at disse selskaber, som har velunderrettede juridiske rådgivere, ikke kunne være uvidende om, at konkurrencen er et bærende princip i den fælles markedsordning for sukker. For så vidt angår det italienske marked, er samordningen og dens begrænsende karakter så åbenbar, at der ikke kræves yderligere argumenter for at imødegå sagsøgernes argument; heller ikke for så vidt angår tildelingen af restitutioner, har sagsøgerne kunnet være uvidende om, at samordningen begrænsede konkurrencen netop der, hvor den skulle have fundet sted.
Som svar til
Pfeifer & Langen
påberåber Kommissionen sig det afsnit i beslutningen (s. 43, h.sp.), hvor det udtales, at »forholdsreglerne, som er truffet af de forskellige implicerede parter med hensyn til mellemhandlere … (jf. II-E …) skal tages i betragtning ved fastsættelsen af bødernes størrelse i forbindelse med den samordnede praksis, som de pågældende har deltaget i (jf. II, A til D)«. Dette betyder, at de repræsentationskontrakter, som Pfeifer & Langen har indgået, kun er taget i betragtning i forbindelse med afskærmningen af markederne. »Der er således pålagt de pågældende bøder for forholdsregler, hvoraf der generelt er sluttet til, at der har foreligget en samordnet praksis, der var beregnet til at afskærme markederne, og ikke for hver enkelt af de forskellige forholdsregler, som — selv isoleret betragtet — også udgjorde overtrædelser«.
Som svar til
SU
bebrejder Kommissionen sagsøgeren, at den overser, at samordnet praksis i henhold til artikel 85 er forbudt, selv når den blot har til følge, at markederne opdeles. De anfægtede handlemåder har — alene på grund af deres art — kun kunnet begås forsætligt. Det kan vanskeligt antages, at der ikke foreligger nogen konkurrencebegrænsende hensigt, når der foreligger transaktioner mellem fabrikanter, som potentielt er konkurrenter, for eksempel således, at RT har fyldt sække med SU's navn, som SU tidligere havde sendt til RT. SU var klar over, at de mængder, der kom fra RT, gjorde det muligt for SU at efterkomme en efterspørgsel, som ellers måtte have været dækket af andre leverandører. — Den vurdering af SU's adfærd, som er foretaget i beslutningen, indeholder på ingen måde nye elementer. For det er ikke opkøbet af sukker, der som sådan sanktioneres, men derimod den ændring af udbudsstrukturen på det nederlandske marked, som i det foreliggende tilfælde var uadskilleligt forbundet med dette opkøb.
ad 1., bb)
SZV
overser, at bøderne ikke blev pålagt på grund af de udtalelser, der findes i beslutningens artikel 1, stk. 2, punkt 3, men, som det fremgår af betragtningerne s. 43 (h.sp.) i beslutningen, på grund af den samordnede praksis.
ad
1.,
cc)
I artikel 15 i forordning nr. 17 sættes bødens størrelse i forbindelse med den pågældende virksomheds samlede omsætning og ikke med den omsætning, som er gennemført inden for rammerne af den anfægtede handlemåde.
b) Alle sagsøgerne:
Urimelighed ved grundlaget for bøderne samt ved størrelsen af disse.
1. Sammendrag af stavningerne
aa)
Nogle af sagsøgerne
bebrejder Kommissionen, at den, da den besluttede at fastsætte en bøde, og da den skulle afgøre dennes størrelse, behandlede dem mere alvorligt end andre virksomheder, som var i en lignende situation:
aaa)
Générale Sucrière, Say, Béghin, RT
og
CSM
bemærker, at de bøder, som blev pålagt i tidligere sager, var betydeligt lavere.
RT og CSM
tilføjer, at overtrædelserne i disse sager var mere alvorlige end dem, det drejer sig om i det foreliggende tilfælde.
bbb)
Nogle sagsøgere
foretager en sammenligning med den behandling, Kommissionen har givet andre sukkervirksomheder, navnlig Sucre-Union, som ikke er blevet pålagt nogen bøde.
—
SZAG
bemærker, at den vedrørende sine leverancer til Italien spillede en outsider-rolle.
—
Industria degli Zuccheri
understreger, at Kommissionen kun har rettet et eneste klagepunkt mod de italienske fabrikanter og ikke har beskyldt dem for overtrædelser af traktatens artikel 86.
—
Eridania
kritiserer, at den bøde, som er blevet det pålagt, udgør 60 % af det samlede beløb af de bøder, som er pålagt de italienske virksomheder, hvilket på ingen måde svarer til dette firmas relative position. Det gør gældende, at Sucre-Union til sammenligning er den vigtigste franske fabrikant og eksportør.
—
SU
udtaler, at man kun kan beskylde det for praksis, der har fundet sted i sukkerproduktionsåret 1971-72, efter som det først udøvede sin virksomhed fra den 2. januar 1971. Da varigheden af overtrædelserne således er begrænset til en meget beskeden periode, kræver princippet om ligelig behandling, at selskabet fritages for bøden.
—
CSM
gør gældende, at den bøde, det er blevet ikendt, er for stor i forhold til de bøder, der ved beslutningen er pålagt andre virksomheder, når man tager hensyn til disses omsætning og grovheden og antallet af de overtrædelser, som er lagt dem til last.
—
SZV gør
gældende, at Kommissionen har afstået fra at pålægge WZV og Pfeifer & Langen en bøde på grund af de konkurrenceforbud, som er nævnt i deres repræsentationskontrakter. Den omstændighed, at Kommissionen har bedømt disse firmaers adfærd efter artikel 85 og CZV's efter artikel 86, begrunder ikke en så forskellig behandling.
ccc)
SZAG
og
SZV
bemærker, at bøderne i modsætning til den situation, der foreligger i andre medlemsstater, ikke kan fratrækkes skatten i Tyskland. Kommissionen burde have taget hensyn hertil ved fastsættelse af bødens størrelse. Domstolen har ganske vist allerede forkastet denne opfattelse, hvilket imidlertid kun synes berettiget, når bøderne er små; dette er imidlertid ikke tilfældet her.
bb)
Flere sagsøgere
gør gældende, at bøden er uberettiget eller i det mindste uforholdsmæssig stor i betragtning af de anfægtede handlemåders begrænsede rækkevidde, deres ringe grovhed eller den omstændighed, at de ikke havde skadelige konsekvenser.
aaa)
Emiliana, RT, Sucres et Denrées, Industria degli Zuccheri, SU, CSM
og
Pfeifer & Langen
udtaler, at de i betragtning af de lave priser, som de har anvendt, ikke har haft nogen uberettiget fordel af de omtvistede former for praksis.
RT, Sucres et Denrées
og
SU
gør særligt gældende, at en bødes størrelse kun kan fastsættes efter den fortjeneste, som den ulovlige adfærd medfører.
SU
tilføjer, at denne forbindelse følger af den sammenhæng, der i artikel 15 i forordning nr. 17 etableres mellem virksomhedens omsætning og størrelsen af det nævnte beløb.
Sucres et Denrées
udtaler desuden, at de italienske forbrugere endog har haft fordel af de anfægtede former for praksis, fordi dette selskabs virksomhed gjorde det muligt at nedsætte transportomkostningerne og at forsyne disse forbrugere regelmæssigt.
Pfeifer & Langen
bemærker, at forbrugerne i dette selskabs vigtigste afsætningsområde var i stand til at købe sukker til priser, som ikke var meget forskellige fra de priser, som blev anvendt for 10 år siden, på trods af den betydelige stigning i produktionsomkostningerne.
bbb)
RT
udtaler, at, for så vidt angår dette selskab, er der intet af de dokumenter, 'som er nævnt i beslutningen vedrørende varigheden af overtrædelserne, der henviser til produktionsåret 1968-69 bortset fra de negative svar på de leveringsanmodninger, der hidrørte fra nederlandske forretningsdrivende, svar som var berettigede, fordi RT, der på dette tidspunkt ikke havde lagre, selv måtte have importeret fra Nederlandene.
ccc)
Sucres et Denrées
gør gældende, at konkurrencen kun blev påvirket i ringe grad. Desuden har dette firma vedrørende salgene til Italien blot handlet som en simpel kommissionær, lønnet med en provision, der blev fastsat efter de leverede mængder og ikke i forhold til den opnåede pris, således at det ikke havde nogen direkte interesse i denne prisdannelse.
ddd)
SADAM
konstaterer, at den eneste forretning, Kommissionen har lagt den til last, er den kontrakt, som selskabet indgik med selskabet Ferrero vedrørende leverance af 1500 tons sukker importeret fra andre medlemsstater.
eee)
SZAG
udtaler, at Sucre-Union, som det fremgår af betragtningerne i be slutningen på side 45 (h.sp.), ikke har gennemført samordningen med SZAG. Et — til og med mislykket — forsøg kan imidlertid ikke sanktioneres; i det mindste bør bødens størrelse nedsættes, da følgerne af samordningen ikke har kunnet være alvorlige.
cc)
Visse sagsøgere
bemærker, at bøden er uforholdsmæssig stor i forhold til deres økonomiske stilling.
aaa)
Volano
støtter sig på, at det kun er en lille virksomhed, som var i vanskeligheder i den periode, som er omhandlet i beslutningen.
bbb)
Sucres et Denrées
gør gældende, at det ikke er fabrikant, og at bøden under hensyn til selskabets markedsandel er uberettiget.
ccc)
SADAM
udtaler, at det kun kontrollerede en ringe del af det italienske marked og således ikke var i stand til at begrænse konkurrencen.
ddd)
Cavarzere
gør ligeledes gældende, at dets betydning var ringe i forhold til samtlige italienske fabrikanter.
eee)
CSM
mener, at bøden er for høj, hvis man tager hensyn til dette selskabs markedsandel og til dets relative indflydelse på det nederlandske marked.
fff)
Pfeifer & Langen
er af den opfattelse, at udtalelsen om, at dette selskab »i kraft af sin produktion og sin indflydelse på WZV [er] det vigtigste foretagende i det vestlige område af Tyskland« (beslutningen s. 45, v.sp.), giver et forkert indtryk af selskabets virkelige omfang.
dd)
Flere sagsøgere
finder i det mindste, at der foreligger formildende omstændigheder i den institutionelle og økonomiske sammenhæng, som de anfægtede handlemåder må ses i.
aaa)
RT, Sucres et Denrées, Cavarzere, Industria degli Zuccheri
og
CSM
gør gældende, at disse handlemåder bør ses på baggrund af fællesskabsordningens rækkevidde og virkninger og i påkommende tilfælde på national baggrund.
—
RT
og
Sucres et Denrées
udtaler, at det ifølge det planøkonomiske system, som blev gennemført både af Fællesskabet og af Italien, kun var en meget beskeden konkurrence, der var mulighed for at begrænse.
Sucres et Denrées
tilføjer, at Kommissionen og Italien i fællesskab er ansvarlige for de former for praksis, som vedrører det italienske marked; Kommissionen er ligeledes ansvarlig for de former for praksis, der vedrører eksportrestitutionerne, og for at have fordrejet de mekanismer, der angår ydelse af de nævnte restitutioner.
—
Cavarzere
anmoder Domstolen om også at tage hensyn til de »særlige vilkår for det italienske marked«.
Industria degli Zuccheri
hævder, at de anfægtede handlemåder ikke ville have fundet sted, hvis den italienske ordning ikke havde bestået.
—
CSM
gør gældende, at fællesskabsordningen ikke havde til formål at fremme en så intens konkurrence som mulig eller at bevirke, at samhandelen mellem medlemsstater blev forøget mest muligt.
bbb)
RT
udtaler, at dets adfærd var blevet nødvendiggjort af dets store overskud og af, at det ikke havde noget salgsnet i udlandet.
ee)
RT
og
Eridania
fremsætter med støtte i artikel 15, stk. 2 i forordning nr. 17 nogle bemærkninger om, hvorledes det pågældende selskabs omsætning bør udregnes med henblik på fastsættelse af bøden.
RT
udtaler, at Kommissionen kun kunne lægge omfanget af de anfægtede transaktioner til grund; derfor bør de af RT foretagne salg, som vedrørte råsukker, eller som blev gennemført på det belgiske og italienske marked samt på tredjelandenes marked, ikke medregnes.
Eridania
gør gældende, at Kommissionen, i det omfang den har fastsat bøden som en funktion af dette selskabs omsætning, har måttet tage hensyn til:
—
en række betydelige afgifter, som påhviler de italienske virksomheder, men som ikke eller i mindre grad påhviler virksomhederne i de andre medlemsstater;
—
den omstændighed, at de nævnte virksomheders omsætning var kunstigt forhøjet af »sovraprezzo«;
—
den omstændighed, at Eridania ligeledes havde aktiviteter i andre sektorer end sukkersektoren, aktiviteter som i det foreliggende tilfælde ikke kan ta-ges med i betragtning.
ff)
RT, Industria degli Zuccheri
og
CZV
udtaler, at Kommissionen også kunne have nået det mål, som det har søgt med sin beslutning, ved mindre indgribende midler.
RT gør
gældende, at Kommissionen ikke på noget tidspunkt før meddelelsen om klagepunkter havde givet det nogen advarsel, selv om selskabet — forgæves — havde anmodet Kommissionen om en samtale for at opnå retningslinjer vedrørende dets handelspolitik.
Industria degli Zuccheri
er af den opfattelse, at Kommissionen kunne have nøjedes med at anordne, at de anfægtede former for praksis skulle ophøre, og foreskrevet tvangsbøder i tilfælde af manglende efterkommeise.
SZV
bemærker, at det allerede før vedtagelsen af beslutningen endelig havde givet afkald på at yde bonusbeløb.
gg)
RT
anmoder Domstolen om at kræve det referat fra Det rådgivende Udvalg, som er omhandlet i artikel 10 i forordning nr. 17, fremlagt for at få oplyst, om denne komité er blevet rådspurgt angående bødens størrelse, og hvilken udtalelse, den har afgivet herom.
2. Sammendrag af svarskrifterne
ad 1., aa), aaa)
Kommissionen
svarer, at den har pålagt de første bøder i juli 1969. I mellemtiden var tidspunktet kommet for at gøre det klart, at den nu havde til hensigt at straffe overtrædelserne af konkurrencereglerne strengere. Imidlertid har den i de foreliggende tilfælde kun fastsat lave bøder, idet den har holdt sig langt under de maksimumsbeløb, som den i henhold til artikel 15 i forordning nr. 17 kan pålægge. Specielt:
—
har de bøder, som blev pålagt
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
, i hvert enkelt tilfælde ligget under 1 % af det pågældende selskabs samlede omsætning; den bøde, der blev pålagt
RT
, udgjorde under 2 % af dets omsætning;
—
er de bøder, som blev pålagt
Générale Sucrière, Say
og
Béghin
blevet fastsat til beløb, som lå betydeligt lavere end det for RT fastsatte; Kommissionen har således taget hensyn til den omstændighed, at de tre førstnævnte selskaber var blevet pålagt en mindre grad af ansvar, og for så vidt angår Générale Sucrière, at dette selskab også eksporterede til uafhængige købere i Italien;
—
ville den bøde, der blev pålagt CSM, sandsynligvis have været endnu højere, hvis Kommissionen havde ta-get hensyn til det tab, denne virksomhed havde forvoldt forbrugerne;
—
er den bøde, der blev pålagt
RT
, blevet fastsat under hensyn til det betydelige ansvar, der er pålagt selskabet for iværksættelsen af de anfægtede former for praksis inden for hele fællesmarkedet, til firmaets økonomiske betydning og til dets dominerende stilling i en væsentlig del af fællesmarkedet.
ad 1., aa), bbb)
I sit svar til
SZAG
gør Kommissionen gældende, at den overtrædelse, som dette selskab har begået, er særlig alvorlig, fordi den har hindret varernes fri bevægelighed inden for fællesmarkedet. Sucre-Union's adfærd er blevet bedømt under ét; denne virksomhed har i sine handelsmæssige transaktioner i Italien og Nederlandene handlet selvstændigt.
Som svar til
Industria degli Zuccheri
udtaler Kommissionen, at den burde have taget hensyn til grovheden af den overtrædelse, som blev lagt dette selskab til last, idet denne grovhed fulgte af det forhold, at sukkeret var særligt vigtigt for forbrugerne, samt deraf, at den nævnte overtrædelse udgjorde en hindring for et af traktatens fundamentale formål, og at den var til skade for de forarbejdende virksomheder, navnlig ved at begrænse deres valgmuligheder. Den bøde, som er blevet pålagt Industria degli Zuccheri, ligger under 1 % af denne virksomheds omsætning.
Som svar til
SU
bemærker Kommissionen, at dette selskabs handlinger delvis havde til følge uden grund at opretholde sukkerprisen i Nederlandene på et højere niveau end i naboområdet, der havde overskudsproduktion; de fordele, som SU fik herved, må have været betragtelige.
Som svar til
CSM
udtaler Kommissionen, at den indbyrdes størrelse af de bøder, som er blevet pålagt de forskellige virksomheder, blev fastsat med største omhu og den størst mulige objektivitet.
ad 1., aa), ccc)
Kommissionen skal ikke tage hensyn til bødernes skattemæssige behandling i de forskellige medlemsstater. Domstolens retspraksis, som er nævnt af
SZAG
og
SZV
, bør lægges til grund uafhængigt af bødens størrelse.
ad 1., bb) aaa)
Som svar til
Emiliana, Industria degli Zuccheri
og
Pfeifer & Langen
anfører Kommissionen navnlig argumenter, som er identiske, eller som svarer til dem, dér er gengivet ovenfor ad 1., aa), bbb) (svar til Industria degli Zuccheri).
Specielt til
Emiliana
bemærker Kommissionen, at dette firma altid har været solidarisk med importgruppens aktiviteter, idet det — ganske vist i mindre grad end Eridania, Industria degli Zuccheri og Cavarzere — nød godt af de resultater, som blev opnået på de licitationer, som det med 2 undtagelser altid deltog i, idet det — bortset fra et enkelt tilfælde — har tilbudt de samme andele af »sovraprezzo«, som de øvrige virksomheder inden for den nævnte gruppe.
Emiliana har fået tildelt omkring 5 % af den samlede mængde, som blev tildelt medlemmerne af gruppen. Den bøde, som er blevet pålagt det, ligger under 1 % af dets omsætning.
Som svar til
RT og Sucres et Denrées
udtaler Kommissionen, at den allerede i beslutningen har imødegået det argument, hvorefter disse selskaber ikke ved deres eksportforretninger har opnået interventionsprisen.
Forordning nr. 17 opstiller ikke nogen forbindelse mellem bødens størrelse og den fortjeneste, den ulovlige adfærd måtte have skabt; overtrædelsens grovhed er eneafgørende.
Specielt til
Sucres et Denrées
bemærker Kommissionen, at udtalelsen om, at den samordnede praksis vedrørende det italienske marked ikke medførte skadelige virkninger for de forarbejdende virksomheder, er uden genstand, da disse former for praksis ikke er blevet anmeldt til Kommissionen.
Vedrørende de af
SU
fremførte argumenter, se ovenfor ad 1., aa), bbb), (svar til SU).
Vedrørende CSM's argumenter, se ovenfor ad 1., aa), aaa) (svar til CSM).
Specielt til
Pfeifer & Langen
gør Kommissionen gældende, at den bøde, som blev pålagt dette selskab, lå mellem 0,1 % og 1 % af dets omsætning og lå klart under den bøde, som blev pålagt RT, hvilket viser, at Kommissionen har ment, at Pfeifer & Langens ansvar var betydeligt mindre.
ad 1., bb), bbb)
Kommissionen svarer, at den rent faktisk også har fremlagt bevis for produktionsåret 1968-69 for de overtrædelser, der er lagt
RT
til last (samordnet praksis vedrørende det nederlandske marked; misbrug af dominerende stilling). Nægtelsen af at eksportere til Nederlandene kan ikke retfærdiggøres derved, at RT ikke på dette tidspunkt havde nogen lagerbeholdning, da de belgiske lagre var betydelige, og da RT på samme tid leverede sukker til SU.
ad 1., bb), ccc)
Kommissionen udtaler, at det beløb, som er blevet pålagt
Sucres et Denrées
, under 1 % af dets omsætning, var betydeligt lavere end den bøde, som blev pålagt RT; Kommissionen har således taget hensyn til den omstændighed, at Sucres et Denrées ansvar var mindre.
Virksomheden spillede en betydelig rolle som uafhængig sukkerforhandler. For så vidt angår eksporterne til Italien, kan man anslå, at det årligt handler 250000 tons. Sucres et Denrées har i sit svar til meddelelsen om klagepunkter anført, at disse eksporter omfatter 15 % af dets samlede omsætning, og man kan derfor slutte, at den samlede mængde, som det årligt handler med, mindst udgør 1700000 tons. I øvrigt er det et af de største foretagender i verden inden for levnedsmiddelhandelen.
ad 1., bb) ddd)
Kommissionen henviser til de betragtninger, den har fremført i beslutningen for at begrunde grundlaget for og størrelsen af den bøde, som blev pålagt
SADAM.
ad 1., bb) eee)
Se ovenfor ad 1., aa), bbb), svar til
SZAG.
ad 1., cc) aaa)
Volano's eventuelle økonomiske vanskeligheder kan ikke retfærdiggøre den overtrædelse, det har begået. I øvrigt viste selskabets status pr. 31. december 1972 — efter hvad Kommissionen har fået oplyst — et nettooverskud på 9057910 lire.
ad 1., cc), bbb)
Se ovenfor, ad 1, bb), ccc), svar til
Sucres et Denrées.
ad 1., cc) ccc)
SADAM's
økonomiske stilling på det italienske marked satte det i stand til at udnytte de konkurrencemuligheder, der fandtes på dette marked. Selskabet har altid været solidarisk med importørgruppens aktiviteter og har — ganske vist i mindre omfang end Eridania, Industria degli Zuccheri og Cavarzere — nydt godt af de resultater, der blev opnået på licitationerne, hvor det med en enkelt undtagelse altid har deltaget og har tilbudt de samme andele af »sovraprezzo« som de andre medlemmer.
Den mængde sukker, som det fik tildelt, udgjorde 6,3 % af den samlede mængde, som blev tildelt medlemmerne af gruppen. Den bøde, der er blevet pålagt SADAM, ligger under 1 % af dets omsætning.
ad 1., cc) ddd)
Kommissionen anfører nogle argumenter, som svarer til dem, som er gengivet ovenfor, ad 1, cc), ccc), og den nævner, at
Cavarzere
fik tildelt 14,1 % af den mængde, som blev tildelt medlemmerne af den pågældende gruppe. Kommissionen er ikke gået ud fra, at Cavarzere stod for den samlede produktion og aktivitet i »padano-gruppen«.
ad 1., dd) aaa)
Kommissionens svar fremgår af det ovenfor anførte.
ad 1., dd) bbb)
Det samme gælder vedrørende dette punkt. Kommissionen indvender des uden, at RT ikke kan henvise til, at det ikke har nogen handelsorganisation i udlandet, eftersom det er de anfægtede former for praksis, som har gjort oprettelsen af en sådan organisation vanskelig.
ad 1., ee)
I sit svar til
RT
bemærker Kommissionen, at artikel 15 i forordning nr. 17 udtrykkeligt vedrører »omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen«.
ad 1., ff)
I sit svar til
RT
gør Kommissionen gældende, at de kontrolundersøgelser, som er blevet gennemført i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17 af dens inspektører og i overværelse af to af RT's ledere, begyndte den 12. januar 1971 på selskabets hovedsæde. Kommissoriet for disse kontrolundersøgelser anførte udtrykkeligt formålet og genstanden hermed og omtalte udtrykkeligt traktatens artikler 85 og 86. Ved beslutning af 28. juli 1971 har Kommissionen pålagt RT en bøde for at have fremlagt en ufuldstændig dokumentation under disse kontrolundersøgelser. Ved brev af 31. maj 1972 underrettede Kommissionen RT om, at der var blevet indledt en fremgangsmåde mod selskabet i henhold til artikel 3, stk. 1 i forordning nr. 17.1 sit brev af 20. august 1971 anmodede RT Kommissionen om at »forhandle med de kompetente tjenestemænd om vor politik vedrørende sukkerhandel inden for Fællesskabet med henblik på at løse de problemer, der synes at optage Kommissionen«. Kommissionen var imidlertid ikke forpligtet til at efterkomme en sådan anmodning. Den har fulgt fremgangsmåden inden for de rammer og de grænser, som er blevet pålagt den af forordningerne nr. 17 og 99/63.
Som svar til
SZV
udtaler Kommissionen, at den omstændighed, at denne virksomhed siden har forstået, at det var gunstigt at afskaffe bonusbeløbet, ikke kan bevirke, at SZV undgår anklagen for at have begået en forsætlig overtrædelse.
ad gg)
Det rådgivende Udvalg er faktisk i sit møde den 5. december 1972 blevet hørt om størrelsen af den bøde, som skulle pålægges
RT.
3. Sammendrag af replikkerne
ad 1., aa), aaa)
Til de synspunkter, Kommissionen har anført til støtte for de høje bøder, som er pålagt i det foreliggende tilfælde i sammenligning med de bøder, som er pålagt i tidligere sager, har
sagsøgerne
anført følgende:
Ifølge
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
bør der billigvis til overtrædelser af samme grovhed svare sanktioner af samme størrelse. Kommissionen har talrige andre muligheder for at angive, hvad den ønsker; den valgte fremgangsmåde fører til, at advarsel og sanktion sammenblandes.
Industria degli Zuccheri
udtaler, at de første bøder — efter hvad Kommissionen selv har erkendt — blev pålagt i nogle tidligere sager fra 1969; imidlertid begynder den periode, der er blevet taget i betragtning i de foreliggende sager, i 1968.
Pfeifer Langen
gør gældende, at de tidligere bøder blev pålagt virksomheder, hvis betydning var betydeligt større end dets egen. Desuden var disse virksomheders handlefrihed ikke begrænset af forordninger, som svarede til dem, som karakteriserer den fælles markedsordning for sukker.
Eridania
fremlægger en argumentation, der svarer til den, som Industria degli Zuccheri og Pfeifer & Langen er fremkommet med. Eridania understreger des uden, at forbrugerne — i modsætning til visse tidligere tilfælde — ikke har lidt noget som helst tab i det foreliggende tilfælde; og bøderne bør principalt tjene til at inddrage den ulovlige fortjeneste, som hidrører fra overtrædelsen.
ad 1., aa) bbb)
SU gør
gældende, at Kommissionen går ud fra den fejlagtige forudsætning, at de anvendte priser svarede til dem, som var opført i SU's og CSM's kataloger, at de med andre ord lå 3-7 % over interventionsprisen. Men i virkeligheden var de kun 1/3-5/8 % højere end interventions-prisen.
CSM
udtaler, at det aritmetiske forhold mellem de bøder, som blev pålagt henholdsvis SU og CSM var 4 til 3, medens de to selskabers markedsandele henholdsvis var 63 % og 37 %.
Eridania
udtaler, at det af dette selskab ovenfor under 1 anførte i det mindste bør føre til en nedsættelse af bødens størrelse.
ad 1., bb), aaa)
Emiliana
bemærker, at dets situation svarer til et offers og ikke til en medvidende deltagers. I den pågældende periode var det kun en lille virksomhed.
RT gør
gældende, at Kommissionen i sin første rapport om konkurrencepolitikken har udtalt, at de virksomheder, der modvirker konkurrencen og således alvorligt skader forbrugernes interesser, bør regne med store bøder. I betragtning af den store bøde, som er pålagt RT, burde man således forvente en detaljeret begrundelse for det tab, forbrugerne har lidt. Imidlertid kan en sådan ikke gives, da der ikke foreligger noget tab.
Industria degli Zuccheri
udtaler, at de pågældende former for praksis har haft de positive virkninger, som er omtalt i traktatens artikel 85, stk. 3. Selv om disse former for praksis ikke kunne komme ind under den i denne bestemmelse omhandlede undtagelse, fordi de ikke var blevet anmeldt, burde der alligevel for så vidt angår bøden tages hensyn til de ovenfor nævnte virkninger. I øvrigt burde Kommissionen have taget hensyn til de »magre gevinster«, som de italienske virksomheder opnåede.
CSM
mener, at det ikke er lykkedes Kommissionen at påvise, at prisniveauet ab fabrik i Nederlandene ville have udviklet sig anderledes, hvis de anfægtede former for praksis ikke havde fundet sted.
ad 7, bb), ccc)
Sucres et Denrées
svarer, at de af Kommissionen oplyste tal — der i øvrigt er utilstrækkelige til at begrunde bødens størrelse — er ukorrekte eller er blevet fortolket forkert. I de omhandlede produktionsår varierede de sukkermængder, som var bestemt for det italienske marked, og hvis leverance var blevet centraliseret og koordineret af Sucres et Denrées, mellem 65000 og 200000 tons. Også tallet på 1700000 tons er ukorrekt; Kommissionen har endvidere undladt at nævne, at størstedelen af de af dette selskab gennemførte transaktioner ikke vedrører fællesmarkedet.
ad 1., cc) aaa)
Volano
udtaler, at selv om det faktisk akcepterede Eridania's og andre fabrikanters forslag om at benytte sig af de pågældende leverancemuligheder, skete dette kun lejlighedsvist og i et begrænset men for Volano væsentligt omfang, indtil det ophørte med sin sukkervirksomhed på grund af manglende rentabilitet.
ad 1., cc), ccc)
SADAM
udtaler, at de betragtninger, som er nævnt ovenfor under 1, imødegår udtalelsen om, at selskabets økonomiske stilling på det italienske marked satte det i stand til at udnytte de konkurrencemuligheder som fandtes på dette marked. SADAM bestrider ligeledes Kommissionens udtalelse om dets »solidaritet« med importørgruppen samt om den fortjeneste, det skulle have fået på grund af licitationerne.
SADAM's stilling var vanskelig af grunde, som selskabet nærmere redegør for.
Bødens størrelse lå betydeligt over de nettoavancer, som selskabet opnåede ved de pågældende importforretninger. Det er urimeligt udelukkende at knytte bøden til fakturabeløbet i stedet for også at tage hensyn til omkostninger ved reorganisering, til de løbende afskrivninger og til de utilstrækkelige overskud.
I tidligere sager har Kommissionen kun pålagt de største af de pågældende virksomheder bøde.
ad 1., ff)
Industria degli Zuccheri
gør gældende, at det forhold, at overtrædelsen har varet 3 år, ikke kan være nogen skærpende omstændighed, når Kommissionen kunne have afkortet denne periode betydeligt, hvis den uden tøven havde pålagt virksomhederne under trussel om tvangsbøder at indstille den anfægtede handlemåde, eller hvis den havde fulgt den fremgangsmåde, som er omhandlet i artikel 12 i forordning nr. 17 (undersøgelse af erhvervssektorer).
ad 1., gg)
RT
bemærker, at Kommissionen ikke har givet nogen vejledning vedrørende indholdet af Det rådgivende Udvalgs udtalelse med hensyn til størrelsen af de bøder, der skulle pålægges. Det må således konkluderes, at denne udtalelse var ugunstig. RT anmoder ligesom
Eridania
Domstolen om at kræve den fremlagt.
4. Sammendrag af duplikkerne
Kommissionen
svarer på følgende måde:
ad 1. generelt
Som svar til
Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, SADAM
og
Emiliana
udtaler Kommissionen, at størrelsen af de pålagte bøder ikke blot spillede en afgørende rolle som sanktion, men også i præventiv henseende. Dette gælder i særlig grad inden for Fællesskabet; faktisk er de midler, Fællesskabet råder over, når det vedvarende og indgående skal føre tilsyn med virksomhedernes adfærd, meget mere begrænsede end de midler, der tilkommer de myndigheder, der skal overvåge overholdelsen af konkurrencereglerne for De forenede Staters marked, som er det eneste, der i økonomisk omfang kan sammenlignes med Fællesskabet. — De pågældende overtrædelser er af den mest alvorlige slags, eftersom de sigter på at adskille et nationalt marked fra Fællesskabets marked og således strider mod det væsentlige mål for Fællesskabet at indføre et enhedsmarked. — Selv om bødernes størrelse kan synes høje i absolutte tal, gælder det imidlertid ikke, når man tager hensyn til pågældende virksomheders omfang og betydelige omsætning.
Disse betragtninger gør det muligt at antage, at såfremt en bøde på omkring 1 % af omsætningen for en overtrædelse af en sådan grovhed bør vurderes som for streng på et tidspunkt, hvor Fællesskabets konkurrencepolitik har forladt det indledende stade, er det vanskeligt at se, i hvilke andre tilfælde Kommissionen kunne pålægge en tilsvarende bøde, og endnu mindre i hvilke tilfælde den kunne pålægge bøder op til den øverste grænse, som er nævnt i forordning nr. 17. Virkningen af de beføjelser, som Kommissionen har i henhold til denne forordning, risikerer at blive alvorlig begrænset, hvilket kan vise sig uretfærdigt over for de små virksomheder, og det kan især vise sig alvorligt for konkurrencepolitikkens effektivitet.
ad 1., aa) aaa)
I sit svar til
Générale Sucrière, Say, Béghin
og
Sucres et Denrées
gør Kommissionen gældende, at efterhånden som virksomhederne har lært konkurrencereglerne bedre at kende, bliver overtrædelser som dem, som er begået i det foreliggende tilfælde, mindre undskyldelige og følgelig mere grove. Det bedste middel til at gennemføre de nævnte regler er enkeltafgørelser snarere end principerklæringer. I øvrigt har Kommissionen i andre tilfælde pålagt bøder, der oversteg 1 % af de pågældende virksomheders omsætning, således at de bøder, der er blevet pålagt i det foreliggende tilfælde, må forekomme relativt lave.
Som svar til
Eridania
og
Industria degli Zuccheri
nævner Kommissionen, at de første bøder, den pålagde i juli 1969, vedrørte overtrædelser, som var begyndt adskillige år tidligere. Derimod begyndte den overtrædelse, som er blevet begået af sagsøgerne, mod slutningen af produktionsåret 1968-69, altså i 1969, et tidspunkt, som ikke kunne karakteriseres som en »indledende« periode.
ad 1., aa) bbb)
I sit svar til
SU
gør Kommissionen nærmere rede for, hvorfor den fastholder sin udtalelse om niveauet for de priser, som blev anvendt i Nederlandene og i Belgien.
I sit svar til
CSM
udtaler Kommissionen, at selv om den pågældende virksomheds markedsandel og dens indflydelse på markedet er faktorer, der må tages i betragtning ved fastsættelsen af bøden, er der imidlertid ikke tale om et matematisk forhold. Den bøde, som blev pålagt CSM, var ikke større end den, SU blev pålagt, tværtimod betydelig mindre, eftersom grovheden og varigheden af de begåede overtrædelser — de eneste kriterier forordning nr. 17 lægger til grund — var identiske for de to virksomheders vedkommende.
ad 1., bb) aaa)
I sit svar til
RT og Sucres et Denrées
bemærker Kommissionen, at den ikke har påtalt, at der er sket overtrædelser af traktaten ved at der er handlet til skade for forbrugerne, men at den har ment, at »det drejer sig om et produkt af særlig betydning for forbrugeren« (beslutningen s. 43 h.sp.-44 v.sp.). Kommissionen udtaler mere specielt til RT, at de rejste klagepunkter« ikke ytrer sig som konkurrence på prisen men … kan have en betydelig virkning for prisniveauet på lang sigt«.
I sit svar til
CSM
gør Kommissionen rede for de grunde, der har ført til, at det nederlandske prisniveau ville have fulgt de belgiske priser, hvis RT havde tilladt normal konkurrence.
Som svar til
Emiliana
bemærker Kommissionen, at man ikke kan betragte selskabet som en virksomhed af ringe størrelse. Faktisk var det i produktionsåret 1971-72 alene den syvende største af de 21 italienske sukkerfabrikker; desuden kommer man, hvis man hertil lægger produktionen i de virksomheder, Emiliana kontrollerer, til 69475,2 tons.
ad 1., bb) ccc)
Der er ikke i forordning nr. 17 opstillet nogen forbindelse mellem bødens størrelse og den fortjeneste, som hidrører fra den samordnede praksis; det argument, som
Sucres et Denrées
har anført om dets betalingsmåde, er således uden genstand.
Sucres et Denrées
klargør ikke, hvorfor det beløb på mindst 1700000 tons, som Kommissionen har sat som den samlede årlige mængde, selskabet har indgået afta ler om, er ukorrekt. Kommissionens udtalelse om, at Sucres et Denrées i gennemsnit forhandler 250000 tons sukker beregnet til Italien, er bekræftet af visse dokumenter.
ad 1., cc) bbb)
Den omstændighed, at
Sucres et Denrées
ikke er sukkerfabrikant, er ikke afgørende, da Kommissionen har påvist, at selskabet, der er en betydelig international handelsvirksomhed og ejer store mængder sukker, har spillet en afgørende rolle i grupperingen af eksportører og importører på det italienske marked.
ad 1., gg)
Kommissionen er bundet af tavshedspligt vedrørende rapporten fra Det rådgivende Udvalgs møde; den fremlægger den således kun, hvis Domstolen skulle kræve dette.
IV — Sammendrag af parternes svar på visse spørgsmål stillet af Domstolen, af modparternes bemærkninger vedrørende disse svar og af vidneførslen
Efter afslutningen af skriftvekslingen har Domstolen i forbindelse med et eller flere af de ni klagepunkter i den anfægtede beslutning stillet en 'række spørgsmål til visse sagsøgere og til Kommissionen og har i hvert enkelt tilfælde givet modparten eller modparterne lejlighed til at fremsætte bemærkninger til svarene på de nævnte spørgsmål;
i øvrigt har Domstolen i forbindelse med det sjette klagepunkt anordnet vidneførsel af fire personer;
de nævnte svar og bemærkninger samt vidnernes udtalelser kan sammenfattes således:
1. Vedrørende det første klagepunkt (samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det italienske marked; se ovenfor III 1.)
A —
I forbindelse med dette klagepunkt — samt andet til fjerde og sjette til ottende klagepunkt — opfordrer Domstolen Kommissionen til fuldstændig kronologisk at angive, hvorledes den administrative sagesbehandling er forløbet for så vidt angår de ovenfor nævnte sagsøgere, og navnlig at præcisere datoerne for undersøgelsens påbegyndelse, for forkyndelse af meddelelsen om klagepunkter, for modtagelse af skriftlige bemærkninger (herunder eventuelle supplerende bemærkninger) og for høring af de pågældende. Denne opfordring vedrører sagerne 40/73 (SU), 42/73 (CSM), 50/73 (SADAM), 54/73 (SZAG), 55/73 (SZV), 56/73 (Pfeifer & Langen), 113/73 (Industria degli Zuccheri) og 114/73 (Eridania).
Kommissionen
har fremlagt en kronologisk oversigt med de begærede oplysninger. Heraf fremgår navnlig, at undersøgelsen for så vidt angår alle de ovenfor nævnte sagsøgere blev påbegyndt den 21. maj 1969; meddelelsen om klagepunkter blev tilsendt de samme sagsøgere den 24. juli 1972 og fremkom mellem den 25. juli 1972 (SZAG) og den 1. august 1972 (SZV); de nævnte sagsøgere har svaret ved breve af 26.-29. september 1972, som er registreret i det kompetente kontor ved Kommissionen mellem den 27. september og den 4. oktober 1972. Høringen af de pågældende fandt sted den 4. oktober 1972; Eridania (30. oktober 1972) og SZAG og SZV (31. oktober 1972) har sendt breve indeholdende supplerende bemærkninger ud over dem, som blev fremsat ved høringen den 17. oktober 1972»i henhold til den mulighed, Jaume gav de hørte virksomheder (se referatet s. 6)«, mens de andre sagsøgere nøjedes med — ved breve af 9.-21. november 1972 — at anmode om ændringer i det udkast til referat fra høringen, som Kommissionen havde udarbejdet; endelig underskrev alle de ovenfor nævnte sagsøgere referatet fra høringen mellem den 8. og den 30. november 1972.
I sin stillingtagen til disse oplysninger udtaler SU, at intet i referatet fra høringen den 17. oktober 1972 gør det muligt at slutte, at virksomhederne har haft lejlighed til, eller at deres opmærksomhed blev henledt på muligheden for at anføre nye argumenter efter høringen.
Pfeifer & Langen
fastholder misforholdet mellem den omstændighed, at undersøgelsen har varet næsten 3 år, og den frist på 2 måneder, sagsøgeren fik til at tage stilling til meddelelsen om klagepunkter.
B —
Inden for rammerne af sag 48/73 (Sucres et Denrées) har Domstolen opfordret Kommissionen til at oplyse, hvad der er genstanden for den fremgangsmåde, som den har indledt mod Den italienske Republik vedrørende visse led i den italienske sukkerordning (se ovenfor I 4), og hvilket stade denne fremgangsmåde befinder sig på.
I sit svar, der er fremkommet til Domstolens justitskontor den 19. marts 1975, udtaler
Kommissionen
, at den den 4. december 1974 har sendt et brev, som indleder nævnte fremgangsmåde, og at den italienske stats bemærkninger endnu ikke er fremkommet til den. Genstanden for fremgangsmåden var finansieringsmåden for den støtte, Italien ydede til sukkerroe-fabrikanter og til sukkerindustrien; denne finansieringsmåde syntes at være uforenelig med traktatens artikler 9 eller 95. Kommissionen mener faktisk, at den særlige afgift, kaldet »sovraprezzo«, som tjener til at finansiere de nævnte støtteordninger, der har hjemmel i artikel 34 i forordning nr. 1009/67, enten er en afgift med tilsvarende virkning som told eller en afgift, som rammer produkter med oprindelse i andre medlemsstater hårdere end det indenlandske produkt. Den italienske ordning rejser også problemet om dens forenelighed med traktatens artikler 30 ff, for så vidt den bestemmer de største mængder, der gives i licitationen. Imidlertid har Kommissionen i den fremgangsmåde, der er indledt mod Italien, endnu ikke anført denne søgsmålsgrund, idet licitationerne synes at være betinget af »sovraprezzoen« og således at ville forsvinde, såfremt denne afgift blev ophævet.
2. Vedrørende det andet klagepunkt (samordnet praksis til beskyttelse af det nederlandske marked; se ovenfor III, 2)
A —
I forbindelse med dette klagepunkt — samt i øvrigt også sjette klagepunkt — har Domstolen opfordret SU, sagsøger i sag 40/73, og Kommissionen til at fremsætte deres argumenter for eller imod antagelsen af, at der siden den 1. juli 1968 har bestået en direkte økonomisk forbindelse mellem de forskellige selskaber, i hvis navne elementet »Suiker Unie« indgår. Ifølge SU's opfattelse må der skelnes mellem to adskilte kooperative selskaber, som bar eller stadig bærer betegnelsen »Suiker Unie«. Det første blev skabt i 1966 af 4 kooperative selskaber, som forkastede ideen om en øjeblikkelig økonomisk integration, men ikke desto mindre blev enige om at samarbejde for senere at nå til en mere fremskreden form for integration. Dette første »Suiker Unie«, hvis navn blev ændret til »Suiker Unie Beheer«, da det nuværende »Suiker Unie« blev oprettet, havde ingen formue og heller ikke nogen virksomhed. Det nuværende »Suiker Unie« blev oprettet i 1970 af individuelle administratorer fra de fire kooperative selskaber med henblik på at samle alle disse selskabers medlemmer og overtage alle deres aktiver og passiver. Da »Suiker Unie Beheer's« opgave var løst efter fusionen af de fire kooperativer, blev det i 1971 likvideret uden at efterlade nogen retssuccessor.
Kommissionen
sammenfatter og præciserer den argumentation, den har udviklet i sine indlæg med en kronologisk oversigt. Den understreger kontinuiteten i ledelses-staben og gør gældende, at — bortset fra en enkelt person — var alle, der i 1971-72 var medlemmer af direktionen i det nuværende »Suiker Unie«, tidligere med i den tilsvarende direktion i det tidligere »Suiker Unie«.
SU
udtaler, at Kommissionen, hvis den mener, at det nuværende »Suiker Unie« er ansvarlig for de eventuelle overtrædelser af artiklerne 86 og 85, som er blevet begået af det tidligere selskab med samme navn, i sin beslutning burde have ført bevis i retlig og faktisk henseende for dette ansvar.
B —
I forbindelse med sagerne 40/73 (SU) og 56/73 (Pfeifer & Langen) har Domstolen opfordret Kommissionen til at fremlægge et uddrag af de skriftlige bemærkninger, som SU og Pfeifer & Langen har indleveret under den administrative sagsbehandling, for at få påvist, at selskaberne har taget stilling til Pfeifer & Langen's leverancer til de nederlandske fabrikanter.
Kommissionen
udtaler, at disse to virksomheder ikke udtrykkeligt har taget stilling under den administrative sagsbehandling til disse leverancer. Den citerer nogle afsnit fra meddelelsen om klagepunkter, som viser, at denne meddelelse udtrykkeligt henviste til de pågældende leverancer, og uddrag af SU's og Pfeifer & Langen's skriftlige bemærkninger, som viser, at sagsøgerne udmærket har forstået den beskyldning, der er rettet mod dem.
Pfeifer & Langen
svarer, at de afsnit, der er citeret fra meddelelsen om klagepunkter, er et almindeligt og abstrakt sammendrag, hvor der på ingen måde er tale om sagsøgerens deltagelse i en afskærmning af det nederlandske marked. Selskabets bemærkninger kan heller ikke fortolkes som en stillingtagen til en beskyldning, som ikke var blevet formuleret over for Pfeifer & Langen, dvs. til en angivelig deltagelse i en afskærmning af det nederlandske marked. Når selskabet fremlagde en oversigt over sine eksporter, som ligeledes omfattede de omtvistende leverancer, var det udelukkende for at imødegå Kommissionens opfattelse af, at den mellemstatslige handel med sukker havde været ubetydelig.
3. Vedrørende det tredje klagepunkt (samordnet praksis til beskyttelse af den vestlige del af forbundsrepublikken Tysklands marked; se ovenfor III, 3)
A —
I forbindelse med sagerne 47/73 (RT) og 56/73 (Pfeifer & Langen) har Domstolen opfordret Kommissionen til at angive, på hvilke forhold den støtter sin påstand om, at der også
i produktionsåret 1968/69
forelå samordnet praksis mellem RT og Pfeifer & Langen vedrørende markedet for den vestlige del af Tyskland.
Kommissionen
indrømmer, at der i den franske udgave af beslutningen, således som den er blevet forkyndt for RT, i konklusionens artikel 1 konstateres, at der har fundet en beskyttelse af den vestlige del af det tyske marked sted »siden produktionsåret 1969-70«; samme fejl findes i svarskriftet i sag 47/73. Det fremgår imidlertid klart af beslutningens begrundelse og af formuleringen af konklusionen i den tyske, nederlandske og italienske udgave samt af alle de udgaver, som er blevet offentliggjort i Journal Officiel, at Kommissionen har udtalt, at det er siden produktionsåret
1968-69 de
omhandlede overtrædelser er forekommet.
I et mere direkte svar til Domstolens opfordring henviser Kommissionen til en række dokumenter, som den har fremlagt som bilag til sine indlæg, og navnlig til en korrespondance mellem RT og Hottlet om to kontrakter, som blev indgået i oktober 1968, og hvorved Hottlet blev forpligtet til at foretage denaturering.
RT
mener, at det er berettiget til at holde sig til den ordlyd af beslutningen, som er blevet forkyndt for det. Vedrørende bedømmelsen af de pågældende dokumenter henviser det til de indlæg, det har afgivet under skriftvekslingen, og specielt hvad angår klausulerne om forpligtelse til denaturering til den nedenfor under 4 anførte redegørelse.
B —
Ligeledes i forbindelse med sagerne 47/73 (RT) og 56/73 (Pfeifer & Langen) har Domstolen opfordret sagsøgerne til særskilt for hvert enkelt sukkerproduktionsår mellem 1966-67 og 1971-72 at besvare følgende spørgsmål:
a)
De spørgsmål, der kun er rettet til
RT, ex
følgende:
1.
Hvor store mængder råsukker har RT fremstillet?
2.
Hvad er der siden sket med disse mængder? Besvarelsen må ske alt efter om råsukkeret er blevet:
—
forarbejdet til hvidt sukker af Dem selv;
—
solgt til andre raffinaderier (specificeret efter købernes nationalitet og for Tysklands vedkommende efter hvilke salg, som er sket til Pfeifer & Langen eller WZV og hvilke der er sket til andre raffinaderier);
—
anvendt til andre formal (hvilke?) eller oplagret, fordi det ikke kunne sælges?
3.
Hvor meget råsukker har De købt af andre belgiske fabrikanter?
4.
Hvad er Deres raffinaderikapacitet? Angiv relevante tekniske data til støtte for de opgivne tal.
5.
Forklar, hvorfor det efter Deres opfattelse skulle være nødvendigt at oprette en salgsorganisation for at kunne sælge systematisk til Tyskland, når forhandlereksportørerne Export og Hottlet åbenbart var i stand til at skaffe Dem tyske kunder, og når sukker kun sjældent afsættes som mærkevare.
RT's svar og Kommissionens bemærkninger hertil kan sammenfattes således:
ad 1. - 3.
RT
fremlægger følgende tal fordelt på selskabets regnskabsår, som afsluttes 15. september hvert år (medens beslutningen henviser til produktionsår i landbrugs-forordningernes forstand, hvilke afsluttes den 30. juni hvert år):
(i tons)

1966-67
1967-68
1968-69
1969-70
1970-71
1971-72
Overført lagerbeholdning
25 022
19 965
15 857
29 655
18 934
24 476
Lager til rådighed fra RT's fabrikker






—
Produktion fra RT's fabrikker
89 646
136 282
128 340
144 301
131 458
205 744
—
Køb






—
»traditionelle«
33 944
42 398
30 641
33 898
31 640
42 651
—
»lejlighedsvise« hos andre belgiske fabrikanter
Samlet rådighedsmængde
149 223
198 934
175 388
208 117
182 303
273 086
Forarbejdet til hvidt sukker af RT
129 258
183 077
145 733
168 476
135 193
169 513
Eksport (udenlandske raffinaderier)






—
Tyskland (= Pfeifer & Langen
—
—
—
8 964
22 634
25 018
—
Andre lande
—
—
—
11 743
—
59 135
Lagerbeholdning til overførsel
19 965
15 857
29 655
18 934
24 476
19 420
Sagsøgeren understreger, at de køb af råsukker, som kaldes »traditionelle«, skete hos sukkerfabrikker, som udelukkende fremstillede råsukker, som de normalt stillede til RT's rådighed.
ad 4.
På grundlag af detaljerede udregninger oplyser
RT sin
årlige kapacitet for hvidt sukker til omkring 200000 tons. Denne kapacitet skal ikke blot ses i forhold til de mængder råsukker, som er angivet i den anførte oversigt, men også i forhold til de store mængder sirup (sukkerfabrikkens »affald«), som bliver udvundet i RT's industrielle gruppes forskellige sukkerfabrikker. RT giver tal for de mængder af disse laverestående produkter, som den råder over, og for den mængde hvidt sukker, man kan udvinde heraf. Tilsammen viser disse tal, at selskabets tilgang overstiger dets raffinaderikapacitet i en sådan grad, at selskabet befandt sig i en situation, hvor det var »uomgængeligt nødvendigt, at det eksporterede«.
Derimod udviser RT's tal ifølge
Kommissionens
opfattelse, at det aldrig har udnyttet sin raffinaderikapacitet, hvortil må lægges Oreye's kapacitet, idet sagsøgeren havde aktiemajoriteten i denne sukkerfabrik.
Kommissionen understreger endvidere, at landevejsafstanden mellem Oreye og RT's fabrik i Liers — på denne fabrik var en del af det råsukker, som blev solgt til Pfeifer & Langen, blevet fremstillet — var 18 km, medens der var 147 km mellem Liers og Pfeifer & Langen's raffinaderi i Elsdorf.
ad 5.
RT
svarer, at det forhold, at et produkt systematisk bliver solgt til udlandet, idet det sælges direkte til forarbejderne eller grossisterne, nødvendigvis medfører, at der bliver oprettet en salgsorganisation i dette land. Export og Hottlet har ikke givet RT tyske kunder, men har købt sukker hos det med henblik på videresalg til Tyskland. I de fleste tilfælde var Export og Hottlet's tyske kunder selv importører-eksportører, således at man ikke kan tale om systematiske salg fra de nævnte belgiske forhandlere.
Kommissionen
henviser i sit svar til de argumenter, den har fremført under skriftvekslingen, og navnlig til de talrige efterspørgsler fra tyske forhandlere, som blev mødt med afslag.
b)
Følgende spørgsmål er udelukkende blevet rettet til Pfeifer & Langen:
1.
Hvor store mængder har De produceret af henholdsvis hvidt sukker og råsukker?
2.
Hvor meget af det af Dem producerede råsukker har De selv raffineret?
3.
Hvor meget råsukker har De købt hos andre fabrikanter end RT?
4.
Hvad er Deres raffinaderikapacitet? Angiv relevante tekniske data til støtte for de opgivne tal.
Pfeifer & Langen's svar og Kommissionens bemærkninger kan sammenfattes således:
ad 1. - 3.
Pfeifer & Langen
oplyser følgende tal:
(i tons)

1966-67
1967-68
1968-69
1969-70
1970-71
1971-72
Råsukker






—
fremstillet af Pfeifer & Langen
30 800
36 400
29 200
33 900
38 950
37 200
—
købt hos andre fabrikanter end RT
139 200
127 400
133 700
140 540
124 110
134 000
Hvidt sukker fremstillet af Pfeifer & Langen
158 759
199 214
150 214
173 530
170 524
203 347
Pfeifer & Langen oplyser, at det selv har raffineret hele sin råsukkerproduktion.
Kommissionen
bemærker, at disse tal kan medføre fejlberegninger, da de oplyste mængder for produktion af hvidt sukker kun svarer til den del af det hvide sukker, som er fremstillet i en enkelt operation, og hvortil der bør føjes det hvide sukker, som hidrører fra raffinering af det ovenfor nævnte hvide sukker (egen produktion og køb). Således udgør produktionen af hvidt sukker, for eksempel i produktionsåret 1971-72, i alt omkring 360000 tons og ikke 203347 tons. Kommissionen understreger, at de mængder råsukker, som — ifølge Pfeifer & Langen's egne tal — blev købt hos andre fabrikan ter end RT, næppe er undergået nogen forandring i de pågældende år.
ad 4.
Pfeifer & Langen
fremlægger nogle beregninger, hvoraf det slutter, at dets raffinaderikapacitet udgjorde omkring 260000 tons årligt.
Kommissionen
hævder, at visse elementer i disse beregninger er ukorrekte; sammenfattende finder den, at det er realistisk at anslå Pfeifer & Langen's årlige kapacitet til 180000-200000 tons. Dette viser, at RT s køb af råsukker ikke var nødvendige for at opnå en normal udnyttelsesgrad af produktionsapparatet, såvel under hensyn til Pfeifer & Langen's egen produktion af råsukker som til dette selskabs køb hos andre fabrikanter end RT.
c)
Følgende spørgsmål er blevet rettet både til RT og til Pfeifer & Langen:
1.
Er det ikke i strid med de talrige grunde, som Pfeifer & Langen har anført for at påvise, at det er i købernes interesse at købe råsukker hos RT, når RT hævder, at det ville have udsat sig for at miste Pfeifer & Langen som aftager af råsukker, såfremt det havde leveret betydelige mængder hvidt sukker til det tyske firmas kunder?
2.
Forklar, hvorfor RT efter Deres opfattelse ikke kunne sælge særlige sukker-sorter, som det fremstiller af råsukker, i Tyskland, når RT åbenbart eksporterede sådanne sorter til Nederlandene.
3.
Forklar med støtte i tal, hvorledes det kan hævdes, at de transportmidler, som anvendes til råsukker, er billigere end dem, som må anvendes til hvidt sukker.
Sagsøgernes svar og Kommissionens bemærkninger kan sammenfattes således:
ad 1.
RT
gør gældende, at forhandlingerne med Pfeifer & Langen blev genoptaget hvert år, og det kunne således hvert år frygte, at dets kunde ville falde fra.
Pfeifer & Langen
udtaler, at dets interesse i at købe hos RT ikke var så afgørende, at den vejede tungere end en hvilken som helst anden overvejelse, og navnlig ikke end den betragtning, at Pfeifer & Langen ikke ønskede at styrke en konkurrents stilling ved massive opkøb, som i givet fald kunne bevirke, at det mistede et stort antal kunder.
Kommissionen
bemærker, at Pfeifer & Langen's svar bekræfter, at denne sagsøger har købt hos RT for at opnå, at det belgiske selskab afholdt sig fra frit at levere hvidt sukker i den vestlige del af Tyskland.
ad 2.
RT
svarer, at de »særlige sorter«, der er nævnt i spørgsmålet, i det væsentlige er hugget sukker og perlesukker. Forklaringen på, at RT har kunnet sælge hugget sukker i Nederlandene, er, at dets køber i dette land, CSM, ikke har de anlæg, der skal bruges ved fremstilling af sådanne sorter; Pfeifer & Langen har derimod sådanne anlæg. Desuden er der en teknisk forskel mellem belgisk og tysk hugget sukker, idet det første består af stykker på 4 g, som sælges i kasser à 1/2 kg, medens det sidstnævnte fremstilles i stykker på 6 g og sælges i kasser à 1 kg.
Pfeifer & Langen
udtaler, at RT for at trænge ind på det tyske marked med særlige sorter havde været nødt til at oprette en egen salgsorganisation i Forbundsrepublikken Tyskland og til at skabe en produktion, der svarede til den tyske forbrugers krav og vaner, for så vidt angår det huggede sukkers vægt og facon.
Kommissionen
indvender, at RT til oprettelse af en salgsorganisation havde kunnet henvende sig til de tyske grossister; i øvrigt havde den kunnet få forsyninger direkte fra indkøbssammenslutninger for fødevarer. Oplagringen af særlige sorter tager handelen sig normalt af, hvilket fremgår af et dokument, som Pfeifer & Langen har fremlagt. For så vidt angår argumentet om forskellene i form, fasthed og vægt mener Kommissionen, at disse forskelle ikke øver nogen indflydelse på forbrugerens valg.
ad 3.
RT svarer
, at råsukker transporteres i lastvogne eller jernbanevogne, der er enkelt tildækket, og at det losses med en skovl eller dræg uden nogen hygiejniske forholdsregler, hvorimod hvidt sukker i løs vægt kun kan transporteres i tankvogne, der er hermetisk lukket, og som har en særlig anordning til losningen.
Pfeifer & Langen
udtaler i samme retning, at transporten af hvidt sukker både for så vidt angår metoden til læsning og losning og for så vidt angår udstyret på transportmidlerne medfører yderligere omkostninger.
Kommissionen
bestrider ikke, at transporten af råsukker er mindre bekostelig. Imidlertid bidrager denne omstændighed ikke i sig selv til besvarelse af det spørgsmål, om det er lykkedes RT i konkurrence med Pfeifer & Langen at afsætte hvidt sukker på sidstnævntes marked; transportomkostningerne er ringere for et produkt, der er dyrere.
4. Vedrørende det femte klagepunkt (økonomisk pres udøvet over for belgiske eksportører; se ovenfor, III, 5)
I forbindelse med sag 47/73 (RT) har Domstolen opfordret:
1.
RT og Kommissionen til at tage stilling til spørgsmålet, om det nødvendigvis er en ubillig handlemåde og følgelig et misbrug navnlig under hensyntagen til indholdet af fællesskabsreglerne, at en sukkerfabrikant pålægger en handlende en forpligtelse til ikke at videresælge en bestemt mængde sukker, medmindre salget sker
til denaturering
; RT opfordres yderligere til med støtte i tal at oplyse, om det hver gang, det har solgt sukker til denaturering, har forlangt en lavere pris end normalt;
2.
Kommissionen til at tage stilling til følgende spørgsmål: såfremt det måtte antages, at indføjelsen af denaturerings-klausulen i kontrakterne mellem RT på den ene side og Export og Hottlet på den anden side ikke er noget misbrug, er det da Kommissionens opfattelse, at de fremlagte bilag bekræfter udtalelsen om, at overtrædelsen af artikel 86 begyndte i produktionsåret 1968-69?
Parternes svar kan sammenfattes således:
ad 1.
RT
henviser vedrørende det principielle spørgsmål til de redegørelser, som det har fremsat under skriftvekslingen.
Vedrørende omfanget af og de priser, der er anvendt ved dets eksport til Nederlandene og Tyskland, fremlægger RT følgende tal:
Regnskabsåret 1968-69
I dette regnskabsår:
—
har sagsøgeren solgt 19786 tons krystalsukker til denaturering i de to ovenfor omtalte lande; prisen for Nederlandene var 1061,50 bfr., mens prisen i Tyskland i gennemsnit udgjorde 1082,64 bfr.;
—
RT har i Nederlandene kun solgt sukker til denaturering;
—
den gennemsnitlige salgspris for belgisk krystalsukker, der var beregnet til eksport til Tyskland med anden bestemmelse end denaturering, var 1090 bfr.
Regnskabsåret 1969-70
I dette regnskabsår har RT til Tyskland kun eksporteret 4000 tons krystalsukker, beregnet til denaturering; den gennemsnitlige pris var 1068 bfr.
Kommissionen
udtaler, at fabrikanterne efter systemet med denatureringspræmier havde mulighed for:
—
enten selv at roretage denaturering, og herved opnå denaturerings-præmien og sælge til en pris, der svarede til den normale sukkerpris mi-nus denne præmie;
—
eller at sælge endnu ikke denatureret sukker og overlade grossisten eller den industrielle forarbejder at foretage denatureringen og indkræve præmien.
I virkeligheden valgte fabrikanterne og navnlig RT altid den anden mulighed og fakturerede den normale sukkerpris, men de indsatte imidlertid en klausul, der forpligtede grossisterne eller de industrielle forarbejdere til rent faktisk at denaturere sukkeret og fremlægge bevis herpå.
RT
udtaler, at det er i stand til at bevise, at det henholdsvis i 1968-69 og i 1969-70 selv har denatureret 31624 og 38944 tons. Det var ikke RT, som krævede indsættelsen af denaturerings-klausulerne; det var tværtimod forhandlerne, der ved henvendelsen til RT vedrørende køb af sukker erklærede, at dette skulle anvendes til denaturering. I så fald tog RT dette forhold i betragtning ved fremsættelsen af sit tilbud. Det fremgår af de ovenfor nævnte tal, at RT altid ved sine salg til denaturering anvendte lavere priser end ved salg af sukker til menneskeligt forbrug; Kommissionen har i øvrigt indrømmet dette i den anfægtede beslutning (s. 26-27 under 15).
Kommissionen indvender navnlig, at de maksimumspriser ved salg til denaturering, som RT har oplyst, blev overskredet i visse kontrakter, indgået i 1968-69 og i 1969-70, og at RT har afholdt sig fra at oplyse tal for produktionsårene 1970-71 og 1971-72.
ad 2.
Kommissionen
udtaler, at svaret på det ovenfor refererede spørgsmål 2. direkte fremgår af dens bemærkninger til spørgsmål 1. I produktionsåret 1968-69 var indsættelsen af denatureringsklausulen det vigtigste middel for RT til at begrænse forhandlernes handlefrihed, hvilket ligeledes fremgår af en række kontrakter, som sagsøgeren har indgået med Export og Hottlet.
5. Vedrørende det sjette klagepunkt (økonomisk pres udøvet over for de nederlandske importører; se ovenfor, III 6)
Se ovenfor, I 4.
De spørgsmål, som blev stillet vidnerne, vedrørte de omstændigheder, der er bekræftet i de nedenfor citerede uddrag af en skrivelse af 8. juni 1970, udarbejdet af Lemaire, handelsmæssig direktør for selskabet Export, og stilet til baron Kronacker, formand for dette selskabs bestyrelse (bilag I 133 til svarskrifterne):
»Den nederlandske sukkerindustri (Suiker Unie + CSM) har gennem Lindeboom, handelsdirektør for Suiker Unie, henvendt sig til den traditionelle nederlandske sukkerhandel (Dudok de Wit + Internation + Jacobson) for at forelægge et forslag om, at disse handelsvirksomheder skulle importere fransk krystalsukker fra Sucre Union Paris (handelsorganisation for franske sukkerroedyrkerkooperativer) i produktionsåret 1969-70.
Denne import var navnlig mulig på grund af de monetære forskelle, som gjaldt for den franske franc, før den blev devalueret i august 1969. Importen, der oprindeligt vedrørte 30000 tons fransk hvidt sukker af kvalitet Hollande, blev senere forhøjet til i alt 70000 tons.
Da disse transaktioner var meget betydelige, blev der indgået en speciel aftale mellem den nederlandske handel og sukkerfabrikanterne i dette land, hvorefter de handlende forpligtede sig til at overholde en indenlandsk salgspris, som ikke måtte være for ugunstig for sukkerfabrikanternes egen afsætning.
Dette er grunden til, at de nederlandske forhandlere ikke herefter interesserede sig for vor importhandel med belgisk sukker til Nederlandene, hvor prisen lå under den nationale nederlandske pris og ligeledes var lavere end den pris, som var fastlagt i aftalen om afsætning af fransk sukker, indgået mellem fabrikanten og den nederlandske handel.
Denne aftale bestemmer ligeledes, at de sidste tonnager fransk sukker, som skulle sendes til Nederlandene, skulle anbringes i papirsække på 50 kg og i poser på 1 kg, som var påtrykt de nederlandske fabrikanters egne mærker og Suiker Unie's i særdeleshed, efter at disse fabrikanter havde genkøbt disse mængder hos forhandlerne.
Under den samtale, Lindeboom fra Suiker Unie havde med nederlandske importhandel, anmodede han denne om for fremtiden — i produktionsåret 1970-71 — at afholde sig fra lignende importforretninger, idet man ellers ville hindre de traditionelle importhandler til den nederlandske forarbejdende industri (mælk, osv. …) i form af midlertidig indførsel, ved selv at dække dennes behov på verdensmarkedets vilkår.
Den nederlandske handel har endnu ikke taget stilling til, hvad den skal svare på denne trussel.
Den har derimod sammen med den nederlandske sukkerindustri søgt at konstatere behovet for nederlandsk import i en størrelsesorden af 80000 tons fra de andre lande i EØF og til EØF's pris for produktionsåret 1970-71.
De nederlandske sukkerfabrikanter har ikke reageret på denne appel fra importhandelen og har ladet forstå, at de vil rådføre sig hos handelen om disse spørgsmål, når øjeblikket er kommet.«
a)
Lemaire's
udtalelser kan sammenfattes således:
Den ovenfor omtalte skrivelse gengiver på korrekt og fuldstændig måde indholdet af en eller flere samtaler, som han dengang førte med hr. Dudok de Wit. Han anmodede om disse samtaler for at afklare de vanskeligheder, som hans selskab havde mødt ved afsætning af belgisk sukker i Nederlandene på sædvanlig vis gennem de nederlandske forhandlere.
Han blev spurgt, hvorvidt »aftalen«, der — ifølge skrivelsen — blev indgået mellem nederlandske fabrikanter og forhandlere, var indgået under indflydelse af pres, eller om den var indgået frit; vidnet har udtalt, at han ikke var i stand til at besvare dette spørgsmål præcist, da han ikke havde noget direkte kendskab til de faktiske omstændigheder.
b)
Redegørelsen fra
Dudok de Wit
, der dengang var direktør for handelsselskabet af samme navn, kan sammenfattes således:
På det pågældende tidspunkt havde han flere personlige og telefoniske samtaler med Lemaire, under hvilke den situation, skrivelsen henviser til, blev omtalt.
De kontakter mellem de nederlandske forhandlere og fabrikanter, som fulgte efter importen af det franske sukker, som omtales i Lemaire's skrivelse, fandt sted på forhandlernes initiativ, idet disse havde vanskeligheder med at afsætte dette sukker inden for den kontraktlige frist.
Til spørgsmålet om indholdet af de »forestillinger«, som fabrikanterne havde rettet til forhandlerne vedrørende denne import, har Dudok de Wit svaret, at den nederlandske industri sandsynligvis var klar over den forstyrrende virkning, som den relativt betydelige mængde importeret sukker måtte have på det nederlandske marked. Lemaire's skrivelse giver et ukorrekt billede, når den giver udtryk for, at der forelå en forpligtelse for de nederlandske forhandlere til at overholde »en indenlandsk salgspris, som ikke måtte være for ugunstig for sukkerfabrikanternes afsætning«; i virkeligheden forelå der ikke nogen aftale i egentlig forstand om dette punkt. Initiativet til videresalget til den nederlandske industri af en del af det i Frankrig købte sukker blev taget af forhandlerne, men industrien var måske tilfreds med således at fjerne denne konkurrence fra markedet. Vidnet har ikke kunnet huske den nøjagtige pris for dette videresalg, men har ment, at industrien har gjort en god handel, men »at den ikke har beriget sig herved«.
Det er ukorrekt, når det i skrivelsen hedder, at Lindeboom »anmodede« den nederlandske handel »om at afholde sig fra lignende importforretninger« i produktionsåret 1970-71, idet man ellers ville hindre de traditionelle importhandler til den nederlandske forarbejdende industri (mælk, osv. …) i form af midlertidig indførsel, ved selv at dække dennes behov på verdensmarkedets vilkår. Det er faktisk korrekt, at den nederlandske sukkerindustris ønske om, at den også ville importere — dette var ikke noget nyt og blev gennemført lidt efter lidt — i sig selv udgjorde en trussel. Ved kontakterne med Lindeboom var der faktisk tale om en forøgelse af importen fra sukkerindustriens side, men Lindeboom har aldrig konkret fremstillet problemet som en trussel. Forhandlerne har aldrig kunnet love at afholde sig fra »lignende import-forretninger«, idet de ellers ville ødelægge selve grundlaget for deres eksistens.
De sidste mængder fransk sukker overraskede de nederlandske forhandlere, navnlig fordi disse for en betydelig del af det købte parti skulle betale en udligningsafgift ved import, der reducerede fordelen ved den lave pris, som skyldtes den faktiske devaluering af den franske franc.
Det er korrekt, at forhandlerne som eksportører var afhængige af de nederlandske fabrikanter, således at »vi altid må være opmærksomme på, hvad vi foretager os over for sukkerindustrien«.
Ifølge vidnet er det meget vel muligt, at han i sine samtaler med Lemaire forsætligt har udtrykt sig på en lidt vag måde for ikke at være uhøflig over for Lemaire ved klart at udtale, at han ikke havde til hensigt at købe belgisk sukker. Det kan ligeledes tænkes, at han i sin samtale med Lemaire ikke har udtrykt sig så upartisk som under høringen, fordi han på dette tidspunkt »var irriteret af følgende grund: den nederlandske industri retter en kraftig trussel mod den nederlandske handel, fordi den ønsker selv at importere«.
c)
Udtalelserne fra
Sanders
, underdirektør i firmaet Jacobson, kan sammenfattes således:
Såvidt han husker, var det forhandlerne, som under de regelmæssige kontakter med den nederlandske sukkerindustri tog initiativ til at sælge denne industri en del af det sukker, som de havde købt i Frankrig. Den meget lave kurs, som den franske franc havde nået før den officielle devaluering, gjorde det muligt for forhandlerne at importere fransk sukker, og denne situation fik dem til at indgå en kontrakt om betydelige mængder sukker. Da Frankrig officielt devaluerede franc'en, og der blev opkrævet en afgift ved import af fransk sukker, blev det vanskeligt for forhandlerne at afsætte en del af det købte sukker. Da tiden begyndte at blive knap, og alene den nederlandske industri var i stand til at købe de relativt betydelige mængder med kort varsel, forsøgte de handlende at sælge 15000 tons til denne industri, og dette lykkedes for dem. Fabrikanterne var sandsynligvis ikke begejstrede for denne transaktion, medens forhandlerne var »usædvanlig glade over salget«.
Det ville ikke have haft nogen mening for den nederlandske industri at forlange, at forhandlerne afstod fra visse importer; hvis disse ikke blev foretaget af forhandlerne, ville andre gøre det. Det er muligt, at fabrikanterne over for forhandlerne har erklæret, at de ikke var positivt stemt over for importerne, men forhandlerne kunne ikke afstå fra at gøre deres arbejde.
Udspurgt om indholdet af de »forestillinger«, som SU og CSM har rettet i henhold til Lemaire's skrivelse, udtaler vidnet, at der på dette tidspunkt i Nederlandene fandtes lagre, som var fuldt ud tilstrækkelige, og at den nederlandske industri fandt det uhensigtsmæssigt, at man gav den konkurrence.
Udtalelsen i Lemaire's skrivelse om, at forhandlerne over for de nederlandske fabrikanter havde forpligtet sig til at overholde et vist prisniveau ved afsætning af det omtalte parti franske sukker, som ikke blev videresolgt til fabrikanterne, er ikke korrekt; denne udtalelse er »lidt overraskende« af økonomiske grunde, som vidnet nærmere redgør for.
Det er ikke vidnet bekendt, at de nederlandske fabrikanter har truet forhandlerne med at forhindre deres traditionelle import i form af midlertidig indførsel ved selv at imødekomme den forarbejdende industris behov. En sådan holdning ville være overraskende; navnlig kunne SU som landbrugskooperativ vanskeligt konkurrere med sit eget produkt ved at importere; endelig burde Lindeboom vide, at forhandlerne var bedre kendte på verdensmarkedet. Det er muligt, at han i samtalens hede har udtalt, »hvis De ikke ophører med denne import, vil vi gøre dette eller hint«; men sådanne forslag kunne ikke imponere forhandlerne, som ikke så let lod sig true. I øvrigt kunne fabrikanterne ikke være sikre på, at sådanne importer ville være mulige i fremtiden, da fællesskabsordningen vedrørende sukker-import fra tredjelande kunne blive ændret fra et produktionsår til det næste.
d)
Udtalelserne fra
Lindeboom
, direktør for SU, kan sammenfattes således:
Han har ikke forlangt, at forhandlerne i produktionsåret 1970-71 afholdt sig fra lignende importforretninger. Vidnet begyndte sin karriere inden for den nederlandske handel, som han altid har bevaret den største sympati for. Navnlig havde han haft venskabelige forbindelser med Kopmels fra firmaet Jacobson, der i mellemtiden er død.
Under en af de regelmæssige samtaler, som han førte med Kopmels, forklarede han ham, at han var bekymret for følgerne af udbudet af fransk sukker, der blev tilbudt til priser, der på grund af valutakursen var 5-12 % lavere end de nederlandske priser, og han udtalte, at SU som kooperativ for sukkerroedyrkerne måtte overvåge, at sukkerroeprisen, således som den var fastsat ved fællesskabsforordningerne, ikke blev bragt i fare. I øvrigt udsatte den belgiske handel og en tysk virksomhed de nederlandske forretningsdrivende for en hård konkurrence ved at sælge til de store nederlandske virksomheder til meget lave priser.
Tanken om, at Kopmels skulle have kunnet lade sig true af sin ven, der var yngre end ham selv, var absurd. Indholdet af den trussel, SU skulle have udtalt, var »fantastisk«, thi hvis SU havde haft til hensigt at konkurrere med importørerne i forhold til kondensmælk-industrien, ville det have gjort dette med sit eget suk ker i stedet for at forhindre salget af dette ved import af sukker fra verdensmarkedet.
Adspurgt, om forhandlerne på eget initiativ har lovet for fremtiden at afholde sig fra sådan import, har Lindeboom svaret benægtende. I øvrigt har han ikke, siden han startede med at arbejde for SU, haft handelsmæssige samtaler med andre end Kopmels, og han har aldrig ført samtaler med Sanders eller med Dudok de Wit.
Lindeboom har endelig bestridt udtalelsen i Lemaire's skrivelse vedrørende en forpligtelse for forhandlerne til at overholde et vist prisniveau. Der har kun været tale om, at det var nødvendigt både for fabrikanterne og forhandlerne at opretholde en vis »selvdiciplin«, hvilket begge parter faktisk har gjort. Navnlig har forhandlerne holdt sig til de samme priser, uden at der imidlertid fandtes nogle aftaler herom.
De nederlandske fabrikanter har ikke modarbejdet handelen, hvilket vidnet kan bevise ved hjælp af kontrakter, som er indgået efter 1970.
6. Vedrørende det ottende klagepunkt (aftaler indgået af Pfeifer & Langen med dets mellemhandlere, hvorved dis-ses muligheder for import og eksport blev begrænset; se ovenfor III 8)
I forbindelse med sag 56-73 (Pfeifer & Langen) har Domstolen opfordret:
A — Pfeifer & Langen:
a)
til at fremlægge følgende dokumenter:
—
enten samtlige de repræsentations-kontrakter, som det har afsluttet med de tolv mellemhandlere, der er nævnt på siderne 48 og 49 i replikken (firmaerne Anrath Wolf), for så vidt disse kontrakter indeholder sådanne klausuler, der omfattes af den anfægtede beslutning (forbud mod uden samtykke at sælge sukker fra andre fabrikanter; forpligtelse til kun at videresælge sukker fra Pfeifer & Langen inden for et bestemt område og kun til bestemte kategorier af købere);
—
eller blot en eller flere af disse kontrakter, såfremt de øvrige kontrakter er kopieret efter de fremlagte; i så fald skal Pfeifer & Langen oplyse — ved at anføre navnet på hver enkelt af de omhandlede mellemhandlere — hvilke kontrakter, der ikke er fremlagt, men som er identiske med de fremlagte.
b)
For så vidt forbindelserne mellem Pfeifer & Langen og dets mellemhandlere, navnlig visse af WZV's »regionale kommissionærer«, ikke var reguleret ved kontrakt, opfordres selskabet til at oplyse, om, og i bekræftende fald i hvilket omfang, det har bundet disse mellemhandlere til de ovenfor under a) nævnte begrænsninger. I bekræftende fald skal Pfeifer & Langen fremlægge hele den korrespondance, der har fundet sted mellem det selv og den pågældende mellemhandler, for så vidt det kan antages, at denne korrespondance regulerer det kontraktlige forhold mellem parterne;
c)
til at besvare følgende spørgsmål:
1.
Arbejder Deres mellemhandlere også for andre sukkerfabrikanters regning?
2.
I bekræftende fald hvem er disse fabrikanter (WZV medlemmer heraf, andre firmaer)?
3.
(Det følgende spørgsmål stilles kun for det tilfælde, at svaret ikke fremgår af de dokumenter, som skal fremlægges).
Til hvilken anvendelse (menneskeligt forbrug i Tyskland, denaturering, udførsel til tredjelande, udførsel til andre medlemsstater) har De meddelt Deres mellemhandlere — såfremt disse var indforstået med at arbejde som handelsrepræsentanter for andre sukkerfabrikanters regning — aa) en generel tilladelse én gang for alle; eller bb) skulle disse anmode om tilladelse fra gang til gang, eller cc) har De under alle omstændigheder forbudt en sådan repræsentation for tredjemand?
4.
For så vidt der skulle indhentes samtykke for hvert enkelt tilfælde: angiv de tilfælde, hvor der blev ansøgt om dette samtykke, hvor det blev givet og/eller afslået.
5.
Sælger Deres mellemhandlere også som uafhængige forhandlere, (Eigenhändler) sukker fra andre fabrikanter?
6.
I bekræftende fald stiller Domstolen Dem — mutatis mutandis de samme spørgsmål som ovenfor under 2.-4.;
B — Kommissionen:
—
til nærmere at redegøre for, hvad det er, den påtaler dels over for Pfeifer & Langen, dels over for WZV. I særdeleshed: Er det ikke således, at ikke blot WZV, men også Pfeifer & Langen forpligtede mellemhandlerne til kun at sælge til grossister, til den forarbejdende industri og til lignende virksomheder (se beslutningen, s. 27-28, 40), og forbød dem at sælge uden for de særlige områder, som WZV havde anvist hver af dem?
ad A a)
Pfeifer & Langen
udtaler, at dets forhold til de repræsentanter, som er angivet på siderne 48 og 49 i dets replik, indtil den 30. juni 1970 har været reguleret ved en standardkontrakt, der stammer fra 1948. Sagsøgeren har til sit svar vedlagt en kopi af denne standardkontrakt; denne indeholder navnlig følgende klausuler:
Punkt 1
»Selskabet Pfeifer & Langen giver [f.eks. Brdr. Lück, Köln] (herefter kaldet "repræsentanten") ret til som mellemhandlere i Pfeifer & Langen's navn og for dets regning at sælge dette selskabs sukker. Accept af eller afslag på en bestemt handel afgøres af Pfeifer & Langen«.
Punkt 2
»Repræsentationsområdet omfatter de distrikter, som ligger inden for de grænser, der er fastlagt på vedlagte rids«.
Punkt 3
»For alle de handler, som gennemføres inden for repræsentantens område med eller uden hans medvirken modtager repræsentanten en provision på 25 pfennig. For leverancer til Rewe og Edeka's centraler udgør provisionen 15 pfennig pr. 100 kg + 5 pfennig som forskud for annonceringsudgifter, i alt 20 pfennig. For så vidt det drejer sig om leverancer til medlemmer af Rewe og Edeka, som har hjemsted i et andet salgsområde, skal repræsentanten videregive hele den provision, der hidrører fra disse leverancer fratrukket forskuddet til annonceringsudgifter, til repræsentanten for det pågældende område …«
Punkt 6
»Repræsentanten er ikke bemyndiget til at repræsentere andre sukkerfabrikker, medmindre der foreligger udtrykkelig skriftlig aftale med Pfeifer & Langen: han må heller ikke gennemføre forretninger med sukker fra virksomheden Pfeifer & Langen eller andetsteds fra for sin egen regning«.
Sagsøgeren bemærker, at man ved bedømmelsen af nævnte standardkontrakt må tage i betragtning, at den internationale handel og endog den nationale sukkerhandel, indtil forordning nr. 1009/67 trådte i kraft, for så vidt angår Forbundsrepublikken Tyskland var undergivet begrænsninger, som denne stat havde pålagt.
Den 1. juli 1970 indgik sagsøgeren enslydende kontrakter med de repræsentanter, som er anført i replikken; som eksempel fremlægger sagsøgeren den kontrakt, som blev indgået med Brdr. Anrath. Denne kontrakt indeholder navnlig følgende klausuler.
Artikel 1
»Pfeifer & Langen giver repræsentanten ret til som mellemhandler i Pfeifer & Langens navn og for dettes regning at sælge dette selskabs produktion af sukker til menneskeligt forbrug.
Repræsentanten er uafhængig handlende i henhold til den [tyske] handelslovs § 84, og han har beføjelse til at indgå handler. Under udøvelsen af sin virksomhed skal han sørge for i alle henseender og på bedst mulig måde at varetage Pfeifer & Langen s interesser.
…«
Artikel 2
»Repræsentationsbeføjelsen gives for det område, som Pfeifer & Langen har angivet: [f.eks.: område 72, Düsseldorf]. For så vidt angår dette områdes geografiske afgrænsning, henvises der til den plan, som er vedføjet nærværende kontrakt under bilag 1.«
Artikel 3
Pfeifer & Langen giver repræsentanten eneret til at sælge i det pågældende område og følgelig en områdemæssig beskyttelse for hele dets produktion af sukker til menneskeligt forbrug. Denne regel fraviges i visse undtagelsestilfælde, som f.eks. handler, som afsluttes med organisationer som Edeka, GEG, Rewe osv., i hvilke tilfælde der indgås en særlig aftale.
Repræsentanten forpligter sig både over for virksomhederne, de [handels]rejsende og underagenter til ikke i Pfeifer & Langen's særlige interesseområde, som er angivet i bilag 2, at sælge andet sukker til menneskeligt forbrug af indenlandsk eller udenlandsk oprindelse. Enhver afvigelse skal være begrænset tidsmæssigt og skriftligt bekræftet af Pfeifer & Langen.
Denne eneretsaftale omhandler ikke — indtil tilbagekaldelse har fundet sted — det arbejde, som repræsentanten udfører for »Nordwestdeutsche Markenzucker-Vertriebs GmbH og Co. KG«, Bielefeld/Koln og for »Westdeutsche Zuckervertriebs-Gesellschaft mbH og Co. KG«, Köln.«
Artikel 5
»Repræsentanten skal udelukkende arbejde med salg af sukker, og skal herved rette sig efter de af Pfeifer & Langen udstedte direktiver…«
Sagsøgeren fremlægger desuden en kopi af en standardkontrakt, som den 2. januar 1973 blev indgået mellem firmaet og de ovennævnte repræsentanter, og som ikke længere indeholder klausulen om forbud mod salg af sukker af anden oprindelse uden samtykke.
ad A b)
Pfeifer & Langen samarbejdede, uden at der forelå nogen skriftlig repræsentations-kontrakt eller korrespondance om indholdet af repræsentationsforholdet, med virksomhederne Brødrene Lück, Emil Meyer's Sohn og Hunekuhl. Selskabet fremlægger imidlertid to kontrakter, som er indgået med henholdsvis Emil Meyer's Sohn i januar 1966 og med Hunekuhl den 20. juni 1973. Den første kontrakt faldt bort som følge af indførelsen af den fælles markedsordning for sukker; den anden blev først underskrevet i november 1973.
Selv om der således ikke i det tidsrum, da de omtvistede forhold fandt sted, fandtes skriftlige repræsentationskontrakter med Lück, Emil Meyer's Sohn og Hunekuhl, svarede de mundtlige aftaler imidlertid i det væsentlige til de bestemmelser, som fandtes i de skriftlige repræsentations-kontrakter. Senest fra januar 1973 lod selskabet ligeledes disse selskaber vide, at de for fremtiden ikke længere — hverken udtrykkeligt eller stiltiende — var forpligtet til udelukkende at arbejde for sagsøgeren.
ad A c) 1.-6.
Så vidt
Pfeifer & Langen
vidste, var det alene firmaet Hunekuhl, der også arbejdede for andre sukkerfabrikanters
regning
enten som handelsrepræsentant eller som kommissionær for selskabet Nordzucker.
Derimod har sagsøgerens repræsentanter
som uafhængige forhandlere
solgt sukker fra andre fabrikanter, som — så vidt sagsøgeren bekendt — var bestemt til menneskeligt forbrug. Det er ikke længere muligt at identificere disse fabrikanter eller at angive de enkelte tilfælde, idet tilladelsen hver gang blev søgt og givet mundtligt, og da sagsøgerens direktion heller ikke havde udsendt interne meddelelser herom. Pfeifer & Langen har ganske vist ikke givet almindelige tilladelser én gang for alle, men selskabet har imidlertid aldrig afslået at give tilladelse til at arbejde for tredjemand, når der blev anmodet herom. Grunden til, at den omtvistede klausul blev indføjet i kontrakterne fra 1970, var ikke, at selskabet derved ville forhindre repræsentanterne i at sælge sukker af anden oprindelse, men at det ville forpligte dem til at meddele de forretninger, de gennemførte for tredjemænd, således at det når som helst kunne være sikker på, at repræsentanterne ikke i væsentligt, endsige overvejende omfang arbejdede for en anden sukkerfabrikant. Under disse omstændigheder havde sagsøgerens ansvarlige ledere ikke haft nogen grund til at vie disse anmodninger nogen særlig opmærksomhed og ej heller til at tage notat herom.
Kommissionen
bemærker, at sagsøgeren ikke har gjort rede for, om de forretninger, som selskabets repræsentanter har gennemført for deres egen regning, vedrørte sagsøgerens marked. I alle tilfælde bekræfter den omstændighed, at repræsentanterne har handlet som uafhængige forhandlere, Kommissionens opfattelse af at nogle af dem har central placering i handelen med levnedsmidler.
Kommissionen er ikke overbevist af udtalelsen om, at sagsøgeren aldrig har afslået at give sit samtykke. Sagsøgeren har ikke oplyst, om de gennemførte forretninger skete til fordel for WZV, for de andre medlemmer af WZV eller for andre fabrikanter i Tyskland eller i andre medlemsstater. Kommissionen er heller ikke overbevist om, at eksklusivbestemmelsen kun havde til formål at kontrollere, at sagsøgerens repræsentanters hovedaktivitet var arbejdet for sagsøgeren, fordi de herved kunne nøjes med at henvise til omfanget af de transaktioner, som blev foretaget for sagsøgerens regning.
ad B
Efter
Kommissionens
opfattelse har både Pfeifer & Langen og WZV dels pålagt mellemhandlerne en forpligtelse til kun at sælge til grossister, til den forarbejdende industri og til tilsvarende firmaer og dels forbudt dem at sælge uden for de områder, som de fik tildelt.
De kontrakter, som WZV afsluttede med sine kommissionærer, indeholdt begrænsninger angående det område, inden for hvilket kommissionærerne kunne udøve deres virksomhed, angående de kunder, som de måtte afslutte handler med, og angående fordelingen af det sukker, der hidrørte fra andre fabrikanter (se bilag I 134-136 i svarskrifterne). De kontrakter, der blev indgået af Pfeifer & Langen med dets håndelsrepræsentanter, indeholdt udtrykkeligt begrænsninger angående det område, hvor de nævnte repræsentanter kunne udøve deres virksomhed og angående fordelingen af det sukker, som hidrørte fra andre fabrikanter.
For at fremhæve sine klagepunkter dels mod Pfeifer & Langen og dels mod WZV beskriver Kommissionen WZV og dets medlemmers distributionssystem. Kommissionen bemærker i øvrigt med støtte i tal, at Pfeifer & Langen har produceret over 50 % af samtlige WZV's medlemmers produktion, men at denne virksomhed — i sammenligning med de andre medlemmer — har afsat en mindre del af sin produktion ved WZV's mellemkomst. Kommissionen slutter heraf, at det drejer sig om et »lukket system«, som gør det muligt at opnå, at de pågældende handelsvirksomheder hverken eksporterer sukker fra WZV eller Pfeifer & Langen og heller ikke til disse selskabers salgsområde importerer sukker fra fabrikanter, som har hjemme i andre regioner i fællesmarkedet. Kommissionen henviser i øvrigt til sine skriftlige indlæg og anfører, at den har rettet et klagepunkt både mod WZV og mod Pfeifer & Langen om således på det handelsmæssige niveau og i henseende til WZV's salgsområde at have udelukket import og eksport af sukker.
Den bøde, som er pålagt Pfeifer & Langen, skyldes ikke, at repræsentationskontrakterne — isoleret set — strider mod bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, den skyldes den samordnede praksis, som sigter mod en afskærmning af de nationale markeder.
Pfeifer & Langen
svarer, at Kommissionen ikke har givet de oplysninger, Domstolen har opfordret den til. Sammenligningen mellem dets eget salg og WZV's salg beviser intet, eftersom det ikke havde nogen indflydelse på WZV's adfærd — Pfeifer & Langen havde kun 20 % af aktiekapitalen i dette selskab og kunne ikke udøve nogen som helst afgørende indflydelse på dette selskabs beslutninger. Pfeifer & Langen har i øvrigt trukket sig ud af WZV, således at der i øjeblikket ikke længere findes nogen som helst forbindelse mellem de to virksomheder.
7. Vedrørende det niende klagepunkt (samordnet praksis med henblik på tildelingen af eksportrestitutioner til tredjelande; se ovenfor III 9)
I forbindelse med det 9. klagepunkt samt sagerne 41-73 (Générale Sucrière), 43-73 (Say), 44-73 (Béghin), 47-73 (RT) og 48-73 (Sucres et Denrées) har Domstolen opfordret
1.
Générale Sucrière, Say, Béghin, RT og Sucres et Denrées samt Kommissionen til særskilt for hvidt sukker og råsukker at oplyse, hvilke mængder hver enkelt af de nævnte sagsøgere har eksporteret til tredjelande
i året 1970
(ikke i sukkerproduktionsåret 1970-71) efter licitation.
2.
Kommissionen til særskilt for hvidt sukker og råsukker at oplyse den samlede mængde, som er eksporteret til tredjelande i 1970 af andre virksomheder eller organisationer inden for Fællesskabet.
3.
Kommissionen til at gøre rede for, hvorledes den samordnede praksis vedrørende eksportrestitutionerne efter dens opfattelse
føleligt
har påvirket handelen mellem medlemsstater og den fri konkurrence på fællesmarkedet.
Parternes svar kan sammenfattes således:
ad 1. og 2.
A —
Sagsøgerne
har for hver enkelts vedkommende opregnet de mængder, de har
eksporteret
i 1970.
Kommissionen
har for dette år desuden oplyst tal for:
—
de mængder, hver enkelt af sagsøgerne har fået;
—
de mængder, der henholdsvis er blevet
eksporteret
til og
tildelt
til Sucre-Union og Lebaudy-SUC, virksomheder, som også er omfattet af det nævnte klagepunkt, men som ikke har anlagt sag;
—
de samlede mængder, som er blevet bortliciteret til virksomheder, som ikke er omfattet af beslutningen.
Udtrykt i tons er disse tal — og andre tal, som fremkommer ved addition — følgende (spørgsmålstegnet markerer en manglende oplysning):

råsukker
hvidt sukker
sagsøgernes tal
Kommissionens tal
sagsøgernes tal
Kommissionens tal
eksporteret mængde
tildelt mægde
eksporteret mængde
tildelt mængde
1.
Générale Sucrière
8 938
57 222
34 608
33 000
2.
Say
15 292
42 437
16 256
15 500
3.
Béghin
39 852
18 899
18 000
4.
RT
(
)
9 275
45 873
59 431
56 650
5.
Sucres et Denrées
56 316
60 627
60 000
63 449
78 045
74 500
6.
Samtlige sagsøgere (1-5)
89 821
60 627
60 000
248 833
207 239
197 650
7.
Sucre-Union
?
?
28 332
27 000
8.
Lebaudy-SUC
?
?
17 125
16 700
9.
Samtlige af beslutningen omfattede virksomheder (6-8)
?
60 627
60 000
?
252 696
241 350
10.
Andre virksomheder
?
?
?
?
155 600
11.
Samlet eksport omfattet af licitationerne (9-10)
?
?
60 000
?
?
396 950
(
)
R.T. sondrer for de mængder hvidt sukker, det har eksporteret, mellem om eksportlicenserne er stilet til R.T. (25 499 tons) eller til de belgiske forhandlereksportører Export og Hottlet (20 374 tons); summen af disse to tal udgør 45 873 tons.
Kommissionen anfører, at dets tal på 56 650 tons, der angiver de mængder, der er bortliciteret »til R.T.«, omfatter:
—
21 150 tons tildelt Export fra marts 1970 fra hvilken måned Export »har måttet følge R.T. under licitationerne« (se bilag I 74-78 i svarskrifterne; bilag II 17, 18 i svarskriftet i sag 47-73);
—
3 000 tons tildelt det franske selskab Erstein, som er et datterselskab af R.T.
I en kommentar til de tal, den har oplyst, understreger
Kommissionen
, at de virksomheder, som er omfattet af beslutningen, har fået tildelt (241350 + 60000 =) 301350 ud af 356950 tons, eller knap 2/3 af de tildelte mængder. Kommissionen tilføjer, at de franske og tyske interventionsorganer for deres vedkommende har eksporteret henholdsvis 103350 og 12900 tons uden for licitation. De mest oplysende tal er dem, der vedrører de
tildelte
mængder (altså ikke tallene for de
faktisk eksporterede
mængder), idet virksomhederne havde en frist på 5 måneder til at eksportere og kunne overskride den tildelte mængde med 5 %.
B —
Til Kommissionens svar bemærker sagsøgerne følgende:
RT
protesterer mod, at Kommissionen over for RT påtaler den eksport af 3000 tons hvidt sukker, som Erstein har foretaget, idet RT kun har 34 % af denne virksomheds aktiekapital og ikke øver nogen indflydelse på dens handelsmæssige ledelse.
Générale Sucrière
og
Sucres et Denrées
gør gældende, at Kommissionen ved at lægge vægt på den dato, licitationen fandt sted, og ikke på den dato, hvor der faktisk er blevet eksporteret, har svaret ved siden af det spørgsmål, Domstolen stillede.
Sucres et Denrées
tilføjer, at eksporterne i begyndelsen af 1970 kunne være foretaget i henhold til eksportlicenser, udstedt i 1969, ligesom de eksportlicenser, som blev opnået i året 1970, kunne være benyttet til eksport i 1971. Selskabet bemærker i øvrigt, at det ifølge Kommissionens tal har været det eneste selskab, som fik tilslag på råsukker.
Générale Sucrière
udtaler, at man ikke ved vurderingen af det foreliggende klagepunkt kan lægge sagsøgerne de mængder, som er eksporteret af Sucre-Union, Lebaudy-SUC, Erstein og Export, til last. Selskabet bemærker desuden, at de eksporterede sukkermængder, som det har angivet, ikke blot omfatter de mængder, som er eksporteret efter licita tioner, som vedrørte frit sukker, men også efter licitationer, som vedrørte sukker fra interventionsorganer; selskabet anfører dog ikke den indbyrdes fordeling.
C —
Kommissionen
udtaler, at de uoverensstemmelser, der findes mellem dens tal og sagsøgerens, kan forklares ved den omstændighed, at visse af de mængder, der blev tildelt i 1970, eller for hvilke sagsøgerne fik eksportlicenser i dette år, først blev eksporteret i 1971. Imidlertid er de tal, der er oplyst fra de to sider, af samme størrelsesorden.
ad 3.
Kommissionen
henviser til det, der i beslutningen er anført om de sagsøgende virksomheders økonomiske størrelse. Næsten samtlige de mængder, der blev bortliciteret i 1970, gik til 700 belgiske eller franske virksomheder. De samlede mængder, som blev tildelt til de virksomheder, som havde deltaget i samordningen, (241350 + 60000 = 301350 tons) er af samme størrelsesorden som Générale Sucrières produktion og svarer til omtrent det dobbelte af den gennemsnitlige italienske import i produktionsårene 1968-69 - 1971-72. Det må således antages, at sagsøgernes konkurrencemæssige situation ville have været en væsentlig anden uden samordningen; faktisk ville nogle af sagsøgerne på grund af den usikkerhed, som disse virksomheder i så fald ville have befundet sig i, have måttet forudse nødvendigheden af at søge afsætningsmuligheder inden for fællesmarkedet for de mængder, de fik tilslag for. Som det fremgår af bilag I 77 til svarskrifterne har RT selv erklæret, at samordningen havde til formål at »afslutte kampen om at afsætte mængder på det interne marked«.
RT
henviser henviser endnu engang til den mulighed, Kommissionen havde til ikke at bestemme, at en licitation skal være uden virkning.
Générale Sucrière
bestrider argumentet om, at samordningen har givet virksomhederne en sikkerhed for at få tilslag for visse mængder; Kommissionens egne tal viser, at en ikke ubetydelig del er blevet tildelt virksomheder, som ikke er omfattet af beslutningen.
Sucres et Denrées
gør gældende, at man for at kunne vurdere virkningen af den angivelige samordnede praksis bør sammenligne de af sagsøgerne eksporterede mængder med den samlede produktion af hvidt sukker inden for Fællesskabet, som selskabet ligesom
RT
anslår til 7000000 tons i 1970. Det kan ikke hævdes, at de 252696 tons hvidt sukker, som de indklagede virksomheder har eksporteret (omtrent 3,5 % af produktionen inden for Fællesskabet), har kunnet bevirke en knaphed i de mængder, der blev udbudt på det interne marked, når andre virksomheder ved deltagelse i de samme licitationer har eksporteret en mængde, som af Kommissionen er anslået til 155600 tons, og når interventionsorganerne — stadig i henhold til Kommissionens egne oplysninger — til tredjelande har eksporteret 116250 tons.
Præmisser
Almindelig del
I
De foreliggende søgsmål er rettet mod Kommissionens beslutning nr. KOM (72) 1600 af 2. januar 1973 stilet til og forkyndt for sagsøgerne samt en række andre virksomheder og senere offentliggjort i Tidende
L 140 af 26. maj 1973, s. 17
-48, hvortil der henvises i den foreliggende dom;
i henhold til beslutningens artikel 1 indeholder den 9 klagepunkter, fordelt på sukkerproduktionsårene 1968-69 - 1971-72, som hver vedrører en eller flere af de ovennævnte virksomheder, og som tilsammen anklager hver enkelt af disse for at have begået en eller flere ovetrædelser enten af EØF-traktatens artikel 85 eller af dens artikel 86 eller af begge bestemmelser;
i stykke 1 i nævnte artikel 1 omtales i underpunkterne 1 til 4 de fire former for samordnet praksis, som havde til formål og til følge, i strid med artikel 85, at beskytte henholdsvis det italienske, det nederlandske, det vesttyske og det sydtyske sukkermarked;
det udtales i stykke 2 i samme artikel, at Kommissionen »i sammenhæng med den ovennævnte samordnede praksis« har bemærket visse »forholdsregler, som … i sig selv udgør overtrædelser« af artikel 85 og 86;
det konstateres i artikel 1, stk. 3, at de virksomheder, som artiklen omfatter, har overtrådt artikel 85 ved at træffe aftale om tildelingen af eksportrestitutioner til tredjelande, om størrelsen af disse restituioner samt om de udbudte mængder;
i artikel 2 tilpligtes de virksomheder, beslutningen er rettet til, »øjeblikkeligt at indstille de konstaterede overtrædelser«;
i henhold til artikel 3 pålægges hver af sagsøgerne bøder fra 100000 til 1500000 RE medens de andre virksomheder, beslutningen, er rettet til, ikke er blevet pålagt bøder;
endelig opregnes beslutningens adressater i artikel 4.
Ved stævninger, indgivet til Domstolens justitskontor mellem den 12. og den 23. marts 1973, har hver af sagsøgerne anlagt en sag, hvori de principalt påstår hele den omtvistede beslutning annulleret for så vidt den angår dem;
for det tilfælde, at Domstolen opretholder beslutningens artikler 1 og 2, nedlægger nogle af sagsøgerne subsidiært påstand om, at de bøder, der er pålagt dem i henhold til beslutningens artikel 3, annulleres eller i det mindste nedsættes.
De foreliggende sager bør på grund af deres indbyrdes forbindelse forenes med henblik på domsafsigelsen.
II
Før de ni klagepunkter behandles enkeltvist, skal der tages stilling til det generelle spørgsmål, om den fælles markedsordning for sukker — således som flere sagsøgere hævder — er udformet således, at den udelukker en egentlig konkurrence.
Reglerne om denne ordning omhandler navnlig fastsættelse af en mindstepris, som sukkerfabrikanterne skal betale ved køb af sukkerroer, af en tærskelpris, af en indikativpris og af interventionspriser, som de nationale organer skal opkøbe det dem tilbudte sukker til, opkrævning af en importafgift samt ydelse af eksportrestitutioner, denatureringspræmier og, for kemiindustrien, produktionsrestitutioner;
til forskel fra de fælles markedsordninger for andre landbrugsvarer bestemmer sukkermarkedsordningen desuden, at hver medlemsstat på grundlag af en basismængde, som den får tildelt, for hver enkelt fabrik eller virksomhed, der fremstiller sukker på dens territorium, fastsætter en basis- og en maksimums-kvote dels således, at medlemsstaterne af den pågældende fabrikant opkræver en produktionsafgift for den sukkerproduktion, som overstiger basiskvoten uden at overstige maksimumskvoten, og dels således, at den mængde, som overstiger maksimumskvoten, i princippet ikke må afsættes på det interne marked;
i økonomisk henseende er sukkermarkedet navnlig karakteristisk ved, at der er tale om homogene og standardiserede varer, at omkostningerne ved transporten af sukker har relativ stor indflydelse på sukkerprisen, samt ved at transporten af sukkerroer over lange afstande er udelukket på grund af transportomkostningerne.
Det er ubestridt, at det ovennævnte system med nationale kvoter, der har forhindret den gradvise omplacering af produktionen til områder, som er særlig egnede til sukkerroedyrkning, og som også har forhindret en væsentlig produktionsforøgelse, har begrænset de mængder, som fabrikanterne kan afsætte inden for fællessmarkedet;
denne begrænsing kan i forbindelse med de relativt høje transportomkostninger have en ikke ubetydelig indflydelse på udbudet, som er et væsentligt led i konkurrencemekanismen, og derigennem på omfanget af og strukturen i samhandelen mellem medlemsstater;
på samme måde kunne den omstændighed, at der var fastsat en ensartet interventionspris for alle medlemsstaterne bortset fra Italien, forhindre en hurtig forøgelse af samhandelen inden for Fællesskabet, hvorved konkurrencens frie spil kunne forstærkes, og dette så meget mere fordi alle gamle medlemsstater bortset fra Italien og Luxembourg i større eller mindre omfang var i stand til at dække deres behov ved hjælp af deres egen produktion, samt fordi sukkerfabrikkerne i de enkelte lande geografisk set med enkelte undtagelser er mere gunstigt placeret i forhold til disse landes forbrugsområder end fabrikanterne i andre medlemsstater.
Imidlertid indeholder fællesskabsordningen ligeledes nogle elementer, der enten fremmer en udvikling af samhandelen mellem medlemsstater og derved en egentlig konkurrence, eller som i det mindste fører til en afsvækkelse af de modsatrettede virkninger, som følger af de ovennævnte elementer;
disse regler — som i øvrigt har ladet såvel overskudsregioner som underskuds-regioner bestå — er for det første karakteristiske derved, at de har fjernet alle skranker inden for Fællesskabet;
desuden er de »priser«, som er fastsat eller omhandlet i fællesskabsreglerne, ikke priser for salg til forhandlerne, til de forarbejdende virksomheder eller til forbrugerne, og de giver derfor fabrikanterne en vis frihed til selv at bestemme, hvilken pris de vil afsætte deres produkter til;
det fremgår i øvrigt af talrige dokumenter i sagen, herunder flere sagsøgeres anbringender, at salgsprisen i flere tilfælde ikke fremtrådte for de pågældende som en af fællesskabsordningen praktisk taget forudbestemt værdi, men tværtimod var genstand for hårde forhandlinger;
endelig er der visse faktorer, som den fælles markedsordning ikke, end ikke indirekte, har nogen indvirkning på, selv om de også kan være genstand for eller sikre en effektiv konkurrence, såsom efterspørgslens omfang og andre salgsbetingelser end prisen eller servicekvalitet;
uanset hvilken kritik man kan rette mod et system, som medvirker til at opretholde en afskærmning af de nationale markeder, navnlig ved hjælp af nationale kvoter, og hvis konsekvenser skal behandles i det følgende, gælder konkurrencereglerne ikke desto mindre for et reelt, omend residualt bestemt område.
III
Da Kommissionen har rejst flere klagepunkter mod de pågældende, hvorved de anklages for at have foretaget »former for samordnet praksis« i henhold til traktatens artikel 85, bør der redegøres for betydningen af dette begreb og for, hvorledes begrebet skal anvendes på et konkret tilfælde.
Begrebet »samordnet praksis« omhandler en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter konkurrencens ricisi med et indbyrdes praktisk samarbejde, som indebærer konkurrencevilkår, der ikke svarer til markedsvilkårene, som disse normalt ville være under hensyntagen til produkternes art, virksomhedernes størrelse og antal samt det pågældende markeds størrelse og karakter;
et sådant praktisk samarbejde udgør samordnet praksis, navnlig når det gør det muligt for de pågældende at fastlåse opnåede positioner til skade for en virkelig fri varebevægelse inden for fællesmarkedet og for aftagernes frie valg af deres leverandører;
i et konkret tilfælde kan der kun foretages en korrekt bedømmelse af spørgsmålet om der har foreligget samordnet praksis, hvis de omstændigheder, Kommissionen påberåber sig, ikke betragtes isoleret men i deres sammenhæng under hensyntagen til det pågældende markeds karakteristiske træk.
Kapitel 1
Vedrørende klagepunktet om samordnet praksis til beskyttelse af det italienske marked
I henhold til artikel 1, stk. 1, nr. 1 i den anfægtede beslutning anklages Eridania, Zuccherifici, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Romana, Volano, Emiliana, SADAM, Sermide, på den ene side og Sucres et Denrées, Béghin, Sucre-Union, Say, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, RT og SZAG på den anden side for »siden slutningen af produktionsåret 1968-69 [at have] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne til Italien og dermed en beskyttelse af dette marked«.
I — Sammendrag af beslutningen og af det væsentlige i parternes argumentation
Ifølge Kommissionens opfattelse er sagsøgernes adfærd udtryk for en samordnet praksis, som er forbudt ved traktatens artikel 85, navnlig fordi »enhver konkurrence [på det italienske marked] mellem de nævnte franske, belgiske og tyske leverandører og gruppen af italienske importører [har] været udelukket«:
restriktionerne var »særlig tydelige fordi leverandørerne har delt de leverede mængder mellem sig i overensstemmelse med kvoter og fordi på den anden side de franske og belgiske leverandører har samlet deres tilbud gennem Sucres et Denrées, medens de italienske fabrikanter var repræsenteret ved firmaet Eridania«;
»uden disse leverancer mellem fabrikanter… ville sukkerfabrikanterne i overskudslandene … have solgt deres sukker individuelt på det italienske marked og selv have bestemt mængderne, priserne og markedsføringsmåden«, hvorfor det må antages, at »fabrikanterne således [har] givet afkald på en selvstændig handelsmæssig aktivitet på det italienske marked«;
de omtvistede former for praksis udgjorde en konkurrencebegrænsing, der kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater og skade virkeliggørelsen af målet om et enhedsmarked mellem staterne.
For så vidt sagsøgerne ikke bestrider den adfærd, der er lagt dem til last ved beslutningen, gør de gældende, at denne adfærd ikke falder ind under forbudet i traktatens artikel 85, dels fordi fællesskabsordningen sammenholdt med de foranstaltninger, de nationale myndigheder havde truffet, ikke gav plads for en sådan konkurrence på det italienske sukkermarked, som kunne hindres, begrænses eller fordrejes, dels fordi de anfægtede former for praksis var den uundgåelige følge af de nævnte foranstaltninger.
Kommissionen svarer dels, at det ikke kan antages, at fællesskabsreglerne og de italienske regler har hindret en egentlig konkurrence, dels at de italienske foranstaltninger ikke har tvunget sagsøgerne til at handle, som de har gjort.
II — Undersøgelse af søgsmålsgrunden
Det skal først undersøges, hvilken betydning den italienske ordning og de andre foranstaltninger, som de italienske myndigheder har truffet, har for bedømmelsen af sagen.
1.
I de pågældende år har »Comitato interministeriale dei prezzi« (interministerielt prisudvalg), et offentligt italiensk organ som herefter kaldes »CIP«, udstedt en række anordninger (»provvedimenti«) om indførelse af støtte, der væsentligst var bestemt for de italienske forretningsdrivende (sukkerroefabrikanter, sukkerfabrikanter, sukkereksportører), og som skulle betales af »Cassa conguaglio zucchero« (udligningskasse for sukker), et offentligt italiensk organ som herefter kaldes »Ccz«, idet dette organ i henhold til den pågældende lovgivning fik pålagt den opgave at foretage »de nødvendige udligninger med henblik på en gradvis integrering af den italienske sukkerproduktion i Fællesskabets, således at det fælles marked kunne blive virkeliggjort inden for sukkersektoren«;
disse former for støtte blev finansieret af et pristillæg (»sovraprezzo«) på 23 lire pr. kg, hvilket udgjorde forskellen mellem de priser, som blev anvendt i Italien, og den afledede fællesskabsinterventionspris, der skulle anvendes i dette land, og som påhvilede såvel nationalt som importeret sukker, idet dog det pristillæg, som blev pålagt importeret sukker, blev nedsat for at udligne prisen på udenlandsk sukker i det omfang, denne oversteg prisen på det indenlandske sukker, og for således at fremme importen op til den mængde, som blev anset som nødvendig for at dække underskuddet i den italienske produktion;
denne nedsættelse blev indført, fordi en opkrævning af hele »sovraprezzoen« i forbindelse med transportomkostningerne ville have umuliggjort import til Italien af sukker fra Fællesskabet, eftersom de udenlandske leverandører havde måttet tilbyde deres produkter til en pris, der lå over den maksimumspris, de italienske myndigheder havde fastsat, hvilket ifølge CIP ville »stride mod de tilstræbte mål«.
De nævnte anordninger bestemte, at Ccz skulle afholde offentlige licitationer, åbne for alle de forretningsdrivende, som ønskede at importere mindst 1000 tons sukker fra Fællesskabet, for så vidt angik det beløb af den nedsatte »sovraprezzo«, som de pågældende ønskede at betale, idet de samlede mængder, der kunne bortliciteres og følgelig føre til en nedsættelse af »sovraprezzoen«, dog ikke måtte overstige det loft, som CIP fastsatte i hvert enkelt tilfælde;
da princippet i denne ordning udsprang af den italienske administrations ønske om fra kontraktmodtagerne at opnå den højest mulige »sovraprezzo«, som var forenelig med maksimumspriserne, fik Ccz beføjelse til hemmeligt at fastsætte den andel af »sovraprezzo«, som den anså for passende (»prezzo congruo«), og til at bortlicitere importerne i forhold til den mængde og til størrelse af den »sovraprezzo«, som deltagerne ville tilbyde;
for at sikre, at importen blev gennemført på de foreskrevne betingelser, blev der ved de herom gældende bestemmelser indført en pligt for de pågældende til at stille en relativt høj sikkerhed, og det blev for det tilfælde, at disse betingelser ikke blev opfyldt, bestemt, at hele »sovraprezzoen« skulle erlægges.
Da »ikke alle forretningsdrivende kan råde over en organisation, som tillader dem at deltage i de offentlige licitationer«, bemyndigede CIP Ccz til for en total mængde af maksimalt 10000 tons og vedrørende mængder, som ikke oversteg 1000 (senere 6000) tons for hver kontraktmodtager, at tillade import uden for licitation til nedsat »sovraprezzo«, men således at de mængder, hver enkelt havde stillet krav om, blev nedsat forholdsmæssigt, såfremt den samlede mængde oversteg 10000 tons.
i senere anordninger var det præciseret, at de mængder, der blev importeret uden for licitation, burde forbeholdes den forarbejdende industri og i alt ikke måtte overstige 20 % — senere 25 % — af den maksimale mængde, der var sat for enkelt licitation;
systemet med licitationer og import uden for licitation havde klart til formål kun at tillade import af de tonnager, som var strengt nødvendige for at dække underskuddet i den indenlandske produktion.
Efter at have ophævet det system med maksimale forbrugerpriser, som gjaldt, før fællesskabsordningen blev indført, vedtog de italienske myndigheder i 1969 »for at undgå, at de italienske forbrugere skulle betale forhøjelser af prisen, som ikke skyldtes en ændring af fællesskabspriserne« anordning nr. 1236, som når til praktisk taget samme resultat ved hjælp af en beslutning, hvorefter de øverste grænser for »prisudsving« for diverse kvaliteter og arter af sukker, for betalingen for emballering af produktet samt for handelsavancer ved salg af dette produkt til forbrug, fortsat skal være »dem, som fremgår af en sammenligning med de i anordning nr. 1119 fra 1965 indeholdte kvoter«, både ved salg foretaget af fabrikanter og ved salg til forbrug;
ved cirkulære nr. 1237 blev der i tilknytning til anordning nr. 1236 fastsatte den pris for sukker ab fabrik, som den ensartede maksimumspris til forbrug var direkte afhængig af, eftersom den fulgte af en addition af poster, som dels kunne udledes af de fællesskabsbestemmelser, hvori den afledede interventionspris var fastsat, dels af de bestemmelser, der var udstedt af CIP;
det fremgår heraf, at maksimumspriserne ikke blot gjaldt i forbrugerleddet, men også i produktionsleddet, altså navnlig ved salg af sukker til de industrielle forarbejdningsvirksomheder;
selv om anordning nr. 1236 og cirkulære nr. 1237 blev annulleret af Consiglio dello Stato, må det imidlertid bemærkes, dels at denne afgørelse først blev truffet den 29. februar 1972, og dels, at de omtvistede foranstaltninger indholdsmæssigt var lovlige, og endelig at det ovenfor nævnte prissystem faktisk fortsat blev anvendt.
2.
A —
Kommissionen bestrider ikke for alvor, at denne ordning samt dens gennemførelse har haft en indflydelse på den af sagsøgerne udviste anfægtede adfærd;
i formuleringen af det foreliggende klagepunkt henvises der bl.a. til de licitationer, som blev afholdt af Ccz, og det konstateres navnlig, at »importørgruppen praktisk talt [har] dækket ca. 75 % af den til import i licitation udbudte totalmængde« (beslutningen s. 24 under C 13), at »de sukkermængder, som blev tilkendt Eridania eller andre medlemmer af gruppen er i sin helhed blevet leveret af leverandørgruppen« (sst), og at »samordningen mellem fabrikantimportører viser sig… derved at de ved licitationerne tilbyder "sovraprezzo" af identisk størrelse (i virkeligheden derved, at de køber i fællesskab i henhold til aftaler og fordelinger, som er fastlagt i forvejen)« (svarskrift i sag 114/73, s. 58), efter hvilken praksis »licitationerne ikke har kunnet spille den rolle, der tilkommer dem« (sst. s. 42);
desuden anklager Kommissionen mere generelt sagsøgerne for at have »benyttet den italienske ordning til at begrænse mulighederne for konkurrence« (duplik i sag 48/73, s. 17) og udtaler, at denne ordning »ikke forklarer alt« (sst. s. 19), hvilket er det samme som at indrømme, at den i det mindste forklarer visse aspekter af sagsøgernes handlinger;
i øvrigt udtales det i en »kontrolrapport«, der er bilag 16 til svarskriftet i sag 41/73, og som er udarbejdet af ansatte ved Kommissionen (generaldirektoratet for konkurrence), at »de nærmere praktiske regler for licitationerne ubestrideligt begunstiger de italienske fabrikanters samordning til kontrol af hele importen«;
endelig har Sucres et Denrées og Eridania, til dels som bevistilbud fremsat nogle udtalelser, som Kommissionen ikke har bestridt, dels at den italienske regering altid »åbent har ønsket og anmodet om«, at de italienske fabrikanter »deltager i og gennemfører … den import, der er nødvendig for at dække underskudet i den indenlandske produktion«, dette »på en organiseret måde«, altså ved en samordning, dels at nævnte regering »altid har forfulgt det grundlæggende mål at nå til enhedspriser for sukker… såvel for sukker beregnet til menneskeligt forbrug som for sukker beregnet til den forarbejdende industri« (replik i sag 114/73, s. 57, 78-79; se også stævningen i denne sag s. 25);
Kommissionen har heller ikke bestridt Sucres et Denrées udtalelser, fremsat i form af bevistilbud, dels om at en højtstående italiensk tjenestemand har informeret Sucres et Denrées »om nødvendigheden af at harmonisere leverancerne både til og fra den fransk-italienske grænse således, at systemet med enhedspriser på det italienske område kan opretholdes …, hvilket var et absolut økonomisk og socialt krav fra de italienske myndigheders side og dels om at »systemet med licitationerne … blev oprettet som et middel til at opnå denne prisenhed, takket være den af de vigtigste italienske importører akcepterede forpligtelse om at respektere denne prisenhed« (stævning i sag 48/75, s. 18 og 19);
i øvrigt stemmer disse udtalelser overens med de intentioner, som fremgår af den omtvistede ordning, navnlig for så vidt denne sigter på at begrænse importen til det mindst mulige for at dække underskuddet i den italienske produktion, at tilpasse prisen på udenlandsk sukker til prisen på det indenlandske og at opretholde de italienske priser på et ensartet og relativt lavt niveau.
B —
Denne ordning var, selv uafhængigt af disse betragtninger — i forbindelse med den indflydelse, som de italienske myndigheder udøvede på de pågældende fabrikanters handlefrihed — i mange henseender af en sådan art, at den fremskyndede til en koncentration af den italienske efterspørgsel hos de store fabrikanter og sammenslutning både af fabrikant-importører og af leverandør-eksportører.
Kontingenteringen af de importer, som kunne modtage den nedsatte »sovraprezzo«, udgjorde sammenholdt med licitationernes risiko, for de pågældende en tilskyndelse til at foretage en fordeling både af udbud og af efterspørgsel og til at træffe aftale vedrørende størrelsen af den »sovraprezzo«, der skulle tilbydes, for at hindre, at nogen af dem blev udelukket fra de pågældende leverancer, fordi den pågældende deltager havde tilbudt en for lav »sovraprezzo«;
dette gælder særlig for de udenlandske leverandører, der var forpligtet til at afsætte betydelige overskydende mængder, samt for de små italienske fabrikanter, som ikke kunne afsætte store mængder.
Desuden førte fastsættelsen af en høj mindstemængde (1000 tons) for de individuelle tilbud, der kunne fremsættes ved en licitation — sammenholdt med, at der ikke fandtes noget uafhængigt afsætningsnet, samt det forhold at de industrielle forarbejdere, som ikke har lagermuligheder og oftest er nødt til at få forsyninger fra dag til dag, næsten var udelukket fra at deltage i licitationerne — nødvendigvis til, at de italienske fabrikanter i overensstemmelse med de nationale myndigheders ønske praktisk taget var de eneste, der var i stand til at deltage i licitationerne, hvilket måtte føre til, at de udenlandske leverandører tilbød disse fabrikanter en stor del af det sukker, som de ønskede at eksportere til Italien;
i øvrigt bevirkede den omstændighed, at mindstemængderne ved import uden for licitation blev forholdsmæssig nedsat, når deres samlede omfang overskred loftet på 10000 tons, at de pågældende blev frataget incitamentet til at benytte importsystemet, og at de blev tilskyndet til at forsyne sig direkte hos de indenlandske fabrikanter;
ydermere kunne den nævnte fastsættelse af mindstemængder tvinge de små italienske fabrikanter, der ønskede at bevare muligheden for at importere, til at samarbejde med deres større forretningskolleger.
Centraliseringen af både udbud og efterspørgsel kunne betragtes som en følge af den italienske ordning og blev desuden begunstiget af, at køberne på grund af de betydelige mængder, der blev givet i licitation, i vidt omfang var tilskyndet til at gå til eksportører, som rådede over en produktion, der var tilstrækkeligt stor til at give garanti for samlede og regelmæssige leverancer, og som var i stand til at opnå fordelagtige priser, navnlig ved at få særligt gunstige transportvilkår, som jernbaneselskaberne ikke ville have kunnet yde for mindre mængder;
under disse omstændigheder kunne på den ene side fabrikant-importørerne se sig foranlediget til at overlade gennemførelsen af importen til en enkelt mellemhandler, Sucres et Denrées, en international sukkerforhandler, der kunne tilbyde de fornødne garantier for importens retmæssige afvikling, mens på den anden side fabrikant-importørerne ligeledes var foranlediget til at centralisere deres forhandlinger ved at give mandat til Eridania, en større italiensk fabrikant.
3.
Tilsammen viser disse overvejelser, at den italienske ordning og dens gennemførelse har haft en afgørende indflydelse på væsentlige elementer i de pågældende virksomheders påtalte adfærd, således at det påtalte samarbjede uden denne ordning og dens gennemførelse enten ikke ville have fundet sted eller ville have fundet sted under en anden form end den, Kommissionen har lagt til grund.
Det følger af den anfægtede beslutning, at Kommissionen ikke har taget tilstrækkeligt hensyn til denne indvirkning og herved har overset et forhold, der nødvendigvis må indgå ved bedømmelsen af de påtalte overtrædelser.
4.
Desuden havde den italienske ordning og dens gennemførelse til formål og følge nøje at tilpasse den udbudte mængde til den efterspurgte for at fjerne et væsentligt led i konkurrencens frie spil;
dernæst har den ovenfor omtalte ordning i betydelig grad nedsat de pågældendes mulighed for at aftale en pris, som kunne fremgå af det frie spil mellem udbud og efterspørgsel;
ydermere har den italienske ordning indirekte, men afgørende hindret køberens fri valg af leverandør og omvendt;
i øvrigt var den eneste effektive »konkurrence«, som, i det mindste tilsyneladende, var mulig på grundlag af denne ordning, nemlig konkurrencen vedrørende størrelsen af den »sovrapprezzo«, der skulle tilbydes ved licitationerne, egnet til at forøge en ikke uvæsentlig del af deltagernes kostpris og derved af de priser, som fandt anvendelse ved det bortliciterede sukkers videresalg, mens traktatens konkurrencebestemmelser tværtimod sigter til blandt andet at forhindre karteller, der gør det muligt for de pågældende at kræve uberettigede priser.
Selv om det, som det er fastslået ovenfor, må antages, at navnlig systemet med nationale kvoter kun overlader en meget begrænset mulighed for konkurrence, idet det fremmer en opdeling af de nationale markeder, så reduceres dette område på sin side på afgørende vis af den særlige italienske markedsordning.
Det fremgår af disse betragtninger, at den påtalte adfærd ikke føleligt har kunnet påvirke konkurrencens fri spil, og den falder derfor ikke ind under forbudet i traktatens artikel 85.
Som følge heraf bør den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1, nr. 1 annulleres.
Kapitel 2
Vedrørende klagepunktet om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det nederlandske marked
Ifølge artikel 1, stk. 1, nr. 2 i den anfægtede beslutning anklages SU og CSM på den ene side og RT og Pfeifer & Langen på den anden side for »siden produktionsåret 1968-69 (Pfeifer & Langen kun siden produktionsåret 1970-71)« — altså fra produktionsåret 1968-69 til produktionsåret 1971-72 — at have »overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Belgien og fra den vestlige del af Tyksland på det nederlandske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«.
Første afdeling:
Indeledende søgsmålsgrund: Det forhold, at »Cooperatieve Vereniging Suiker Unie UA« (SU) ikke eksisterede i en del af den periode, som det foreliggende klagepunkt refererer sig til.
I —
SU har gjort gældende, at SU først påbegyndte sin virksomhed den 2. januar 1971, og at beslutningen derfor bygger på en fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold, når det konstateres, at sagsøgeren har begået overtrædelser »siden sukkerproduktionsåret 1968-69«;
Kommissionen skal ligeledes have overtrådt forordning nr. 17, navnlig dennes artikel 15, stk. 2, ved at pålægge sagsøgeren en bøde, støttet på en overtrædelse, som det ikke kunne have begået gennem den største del af den omhandlede periode.
Det fremgår af sagsakterne, at fire nederlandske kooperativer, der fremstillede sukker, og hvis medlemmer var sukkerroefabrikanter, i 1966 dannede en sammenslutning, der kaldtes »Cooperatieve Vereniging Suiker Unie UA«, herefter kaldet den »tidligere sammenslutning«, som navnlig havde til formål at koordinere de nævnte kooperativers virksomheder, idet disse var forpligtet til at følge sammenslutningens instruktioner, navnlig vedrørende anlæggenes udnyttelse, investeringer og priser;
da de fire kooperativer ønskede at nå frem til et snævrere samarbejde, der indebar en egentlig fusion, grundlagde de den 16. juli 1970 et selskab, ligeledes benævnt »Cooperatieve Vereniging Suiker Unie UA«, med medlemmerne af de nævnte kooperativer som direkte deltagere, hvilket selskab påbegyndte sin virksomhed den 1. januar 1971 og er sagsøger i nærværende sag;
på det tidspunkt, da sagsøgeren påbegyndte sin virksomhed, indstillede den tidligere sammenslutning sine aktiviteter efter forinden at have ændret sit navn til »Coöperatieve Vereniging Suiker Unie Beheer UA«, og den blev opløst med virkning fra den 1. juni 1971;
de fire kooperativer, der var medlemmer af den tidligere sammenslutning, blev opløst den 31. december 1970, og sagsøgeren overtog den 1. januar 1971 samtlige rettigheder og forpligtelser.
Sagsøgeren hævder ikke at kunne gøres ansvarlig for den tidligere sammenslutnings handlinger, idet den ikke var sagsøgers forgænger i retlig henseende (»rechtsvoorganger«) og hverken havde nogen bedrift eller nogle aktiver, som den havde kunnet overføre til sagsøgeren, helt bortset fra, at nederlandsk ret ikke kendte til en sådan overdragelse af en bedrift;
sagsøgeren var kun retssuccessor og økonomisk efterfølger i forhold til de fire kooperativer, hvis navne ikke havde omfattet udtrykket »Suiker Unie«;
selv om man antog, at sagsøgeren skulle betragtes som retssuccesetssuccessor i forhold til den tidligere sammenslutning, må der ifølge sagsøgeren tages hensyn til, at de fortpligtelser, der fremgår af beslutningen, ikke er pålagt nævnte sammenslutning men er pålagt SU direkte.
II —
Da sagsøgeren har overtaget alle rettigheder og forpligtelser fra de fire kooperativer i den tidligere sammenslutning, bør sagsøgeren anses som økonomisk successor såvel i forhold til den tidligere sammenslutning som i forhold til dennes medlemmer, idet disse havde tiltænkt sagsøgeren en sådan stilling;
sagsøgeren bestrider i øvrigt ikke, at betegnelsen »Suiker Unie« altid dækkede over de samme virksomheder, som i vidt omfang var ledet af de samme personer og havde hjemsted på samme adresse;
det er end ikke hævdet, at sagsøgerens adfærd på sukkermarkedet var forskellig fra den tidligere sammenslutnings adfærd;
under disse omstændigheder udgjorde sagsøgerens og dennes retlige forgængers adfærd på sukkermarkedet så åbenbart en enhed, at den samlede adfærd må tilregnes sagsøgeren;
der kan følgelig ikke gives sagsøgeren medhold i den foreliggende søgsmålsgrund.
Anden afdeling:
Søgsmålsgrunde vedrørende procedure og form
I — Søgsmålsgrund vedrørende den administrative procedure
1. Overtrædelse af princippet om en rimelig sagsbehandling på grund af for tidlige offentliggørelser
SU, CSM og Pfeifer & Langen beskylder Kommissionen for at have overtrådt princippet om en rimelig sagsbehandling ved at udsende visse offentlige erklæringer, der lod det fremstå som bevist, at de anfægtede overtrædelser havde fundet sted, endog på et tidspunkt, da de pågældende endnu ikke havde kunnet tage stilling til de klagepunkter, der vedrørte dem;
Kommissionen skal således have berøvet sig selv muligheden for en reel bedømmelse af de faktiske omstændigheder og af sagsøgernes argumenter.
Intet i sagens akter gør det muligt at antage, at den anfægtede beslutning ikke ville være truffet eller ville have haft et andet indhold, hvis de omtvistede offentliggørelser ikke havde fundet sted, hvad enten disse kan kritiseres på et andet punkt eller ej;
i øvrigt er ikke alle de klagepunkter, der er opregnet i meddelelsen om klagepunkter, gentaget i beslutningen;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
2. For korte frister til at fremkomme med bemærkninger
SU, CSM og Pfeifer & Langen har gjort gældende, at Kommissionen ved kun at give de pågældende en frist på to måneder til at fremkomme med deres bemærkninger til meddelelsen om klagepunkter, har overtrådt artikel 11 i forordning nr. 99/63, ifølge hvilken Kommissionen ved fastsættelsen af de i forordningen omhandlede frister »skal tage … den tid, der er nødvendig til udfærdigelsen af bemærkningerne … i betragtning«;
ifølge sagsøgerne var den hertil fastsatte frist for kort, navnlig i betragtning af at Kommissionen selv har brugt to år på at gennemføre sine undersøgelser.
Efter artikel 11 kan den pågældende frist »ikke sættes til mindre end to uger«, således at Kommissionen ved at fastsætte fristen til to måneder har tilstået de pågældende et tidsrum, der langt overstiger det ved denne bestemmelse fastsatte minimum;
da denne bestemmelse desuden foreskriver, at »sagens hastende karakter« tages i betragtning, har Kommissionen, fordi den har ment — med rette eller urette — at stå over for en række karteller af særlig skadelig karakter, kunnet være foranlediget til at fremskynde den administrative procedure for så hurtigt som muligt at bringe den påtalte adfærd til ophør;
en sammenligning mellem på den ene side det tidsrum, der er gået fra indledningen til afslutningen af undersøgelsen, og på den anden side den omtvistede frist på to måneder er ikke relevant, da Kommissionen har måttet behandle en stor mængde faktiske omstændigheder, der vedrørte et stort antal virksomheder, mens hver enkelt af disse i det væsentlige kunne nøjes med at udtale sig om sin egen adfærd;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
3. Kommissionens undladelse af at tage visse af sagsøgeren anførte omstændigheder i betragtning
SU har gjort gældende, at Kommissionen har overtrådt artikel 19, stk. 1 i forordning nr. 17 og artikel 1 i forordning nr. 99/63, fordi et medlem af Kommissionen under den pressekonference, der blev afholdt den 18. december 1972, udtalte, at ingen af de virksomheder, som er berørt af beslutningen, havde gjort gældende, at den pågældende virksomhed havde fastsat sukkerprisen efter aftale med de kompetente myndigheder i den respektive medlemsstat, skønt SU netop under den administrative procedure havde givet udtryk for, at dette var tilfældet for denne virksomheds vedkommende.
Det fremgår af disse bestemmelser, at Kommissionen, forinden den rådfører sig med det rådgivende udvalg for kartel- og monopolspørgsmål, skal give de pågældende »lejlighed til at udtale sig vedrørende de af Kommissionen fremførte klagepunkter«;
det fremgår af SU's egne udtalelser, at selskabet har haft lejlighed til at tage stilling vedrørende det punkt, det drejer sig om;
den omstændighed, at et medlem af Kommissionen måtte give pressen fejlagtige oplysninger vedrørende de anbringender, en virksomhed har fremført under en administrativ procedure, kan ikke bevise, at Kommissionen ikke har taget de nævnte anbringender i betragtning;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
4. Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63
Ifølge SU har Kommissionen overtrådt artikel 4 i forordning nr. 99/63, hvorefter »Kommissionen … i sine beslutninger mod virksomheder og sammenslutninger af virksomheder kun [kan] tage sådanne klagepunkter i betragtning, om hvilke disse har haft lejlighed til at udtale sig«;
beslutningen behandler ifølge sagsøgeren de nederlandske fabrikanters køb hos RT og Pfeifer & Langen som en overtrædelse i sig selv, mens disse køb i meddelelsen om klagepunkter blot betragtes som indicium for en samordnet praksis.
Det fremgår af beslutningens ordlyd og af dens ånd, at Kommissionen ikke hævder, at leverancer fra fabrikant til fabrikant er ulovlige i sig selv, men at den udleder de foreliggende transaktioners ulovlighed af den omstændighed, at de udgør led i samordnet praksis;
da beslutningen således ikke adskiller sig fra meddelelsen om klagepunkter på det pågældende punkt, kan søgsmålsgrunden ikke tages til følge.
II — Søgsmålsgrunde vedrørende beslutningens udstedelse og forkyndelse
1. Overtrædelse af retten til forsvar ved udstedelse af én enkelt beslutning; overtrædelse af traktatens artikel 191, stk. 2 og af artikel 3 i forordning nr. 1
A —
SU og CSM bebrejder Kommissionen at have krænket retten til forsvar ved at træffe én enkelt beslutning i forhold til et stort antal virksomheder og for en række påståede overtrædelser, der ikke er indbyrdes forbundne;
beslutningens adressater skulle ved denne fremgangsmåde være ladt i usikkerhed om det nøjagtige indhold af de anklager, der blev rettet mod den enkelte virksomhed, og den kunne bevirke, at de overtrædelser, der eventuelt var begået af én virksomhed, også blev lagt en anden virksomhed til last.
Intet forbyder Kommissionen at træffe afgørelse vedrørende flere overtrædelser ved én enkelt beslutning, endog selv om nogle adressater ikke er berørt af alle overtrædelserne, når blot det for hver adressat er muligt med sikkerhed af beslutningen at uddrage de klagepunkter, der vedrører den pågældende;
da den anfægtede beslutning opfylder dette krav vedrørende SU og CSM, kan denne søgsmålsgrund ikke tages til følge.
B —
SU påberåber sig en overtrædelse af traktatens artikel 191, stk. 2 samt af artikel 3 i forordning nr. 1 med den begrundelse, at Kommissionen ikke blot har tilsendt SU den nederlandske udgave af beslutningen, men ligeledes den tyske, franske og italienske udgave og uden at angive, at den nederlandske tekst var den eneste gyldige for så vidt angik SU.
Fællesskabets institutioner er forpligtet til at meddele enhver virksomhed, som er adressat for en beslutning, indholdet af denne på sproget i den medlemsstat, som denne virksomhed hører under;
dette krav er opfyldt i det foreliggende tilfælde, da den omstændighed, at Kommissionen også har meddelt sagsøgerne beslutningen på andre sprog, ikke kan anfægte dens gyldighed;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
2. Overtrædelse af traktatens artikel 190
SU og CSM har gjort gældende, at en del af sagsfremstillingen i beslutningens grunde er for uklar til at opfylde kravene i traktatens artikel 190.
Selv om man antog, at de pågældende afsnit ikke var udformet med al ønskelig klarhed, har denne omstændighed imidlertid hverken forhindret sagsøgerne eller Domstolen i at forstå rækkevidden af Kommissionens klagepunkt eller i at vurdere dets holdbarhed, hvorfor der ikke kan foreligge væsentlige formelle mangler i den i traktatens artikel 173 forudsatte betydning;
i i det omfang søgsmålsgrunden sigter mod at bestride de faktiske omstændigheder, Kommissionen har påberåbt sig, eller dens vurdering heraf, henhører den under realiteten;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
3. Manglende klarhed i konklusionen
SU, CSM og RT gør alt efter det enkelte tilfælde gældende, at der har foreligget væsentlige formelle mangler, overtrædelse af retssikkerhedsgrundsætningen eller af artikel 3 i forordning nr. 17, fordi beslutningens artikel 1, stk. 1 nr. 2 ikke klart redegør for de former for adfærd, som udgør en overtrædelse, og som sagsøgerne skal ophøre med efter beslutningens artikel 2, samt fordi sidstnævnte bestemmelse, selv på grundlag af betragtningerne, ikke gør det muligt at afgøre, hvorvidt salgene fra fabrikant til fabrikant er blevet anset for ulovlige i sig selv og derfor skal indstilles.
For at kunne tage stilling til denne søgsmålsgrund må man ikke blot betragte beslutningens konklusion, der nødvendigvis er kortfattet, men også betragtningerne;
det fremgår med tilstrækkelig klarhed af den anfægtede konklusion i sammenhæng med dens begrundelse, hvilken adfærd sagsøgerne beskyldes for, og som de bør ophøre med efter beslutningens artikel 2;
for så vidt særlig angår leverancerne fra fabrikant til fabrikant er det allerede udtalt, at de ikke er blevet betragtet som forbudt i sig selv, men at Kommissionen har udledt deres ulovlighed af den omstændighed, at de udgør led i samordnet praksis;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
Tredje afdeling:
Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten
I — Overtrædelse af traktatens artikel 85
SU, CSM, RT og Pfeifer & Langen har hovedsagelig gjort gældende, at de former for adfærd, sagsøgerne beskyldes for, ikke er samordnet praksis, når der ikke foreligger samordning, og at Kommissionen derfor har overtrådt traktatens artikel 85 ved at anvende den på disse former for adfærd.
1. Sammendrag af beslutningens grunde
De former for praksis, som sagsøgerne eller enkelte af dem beskyldes for, kan opdeles i tre grupper handlinger eller undladelser;
for det første rettes det klagepunkt mod dem, at de har ledt hele eller næsten hele eksporten til Nederlandene til bestemte adressater eller bestemte former for anvendelse, nemlig de nederlandske fabrikanter, visse industrier hvis forsyning disse fabrikanter godkendte, denaturering eller senere eksport til tredjelande;
for det andet beskyldes sagsøgerne for at have nægtet at levere til forretningsdrivende, som ønskede at importere sukker til den tilgrænsende medlemsstat;
endelig har Kommissionen dels beskyldt RT, dels SU og CSM for at have forpligtet henholdsvis de belgiske og de nederlandske forhandlere til at følge deres politik.
2. Undersøgelse af søgsmålsgrunden
A — Vedrørende forbindelsen mellem RT på den ene side og SU og CSM på den anden side
a) vedrørende bevismidlerne
aa) Vedrørende de bevismidler der omhandler sagsøgernes faktiske adfærd
1. Vedrørende fordelingen af belgisk import til bestemte adressater og bestemte former for anvendelse
Talrige dokumenter i sagsakterne viser, at RT og andre belgiske fabrikanter, som RT kontrollerede (Raffinerie Notre-Dame, Oreye; Sucreries des Flandres, Moerbeke-Waas), generelt eller for bestemte leverancer, som skulle ske til andre nederlandske kunder end SU og CSM, systematisk pålagde Export og Hottlet kun at levere de pågældende sukkermængder til visse grupper af adressater eller til visse anvendelser;
således forlangte RT i et brev af 24. juli 1969 til Export (bilag I 43 til svarskrifterne) efter at have mindet dette firma om, at RT »tidligere [havde] underrettet [det] om vor politik over for vore udenlandske kolleger«, at Export ikke til det nederlandske marked for menneskeligt forbrug eksporterede sådanne mængder, der oprindelig var solgt til denaturering, men som ikke kunne benyttes hertil på grund af ophævelsen af denatureringspræmien;
i et referat af 23. april 1970, som Export har udarbejdet fra et møde, der fandt sted mellem dette selskab og RT den 20. april 1970 (bilag I 74 til svarskrifterne), udtales det, at hr. Rolin fra RT har følt sig »stødt over Export's transaktioner i Nederlandene i produktionsåret 69/70 og i forbindelse med køb hos uafhængige fabrikanter kort tid før sukkerproduktionsåret«, en udtalelse, som imidlertid sammenholdt med de andre dokumenter kun kan forstås derhen, at RT bebrejdede Export for, eventuelt med bistand fra de belgiske fabrikanter der var uafhængige af RT, at have leveret til andre nederlandske kunder end dem, til hvem RT ønskede at begrænse sin eksport;
i en telexmeddelelse af 19. august 1970 (bilag I 82 til svarskrifterne) har RT, efter at have bemærket, at Export havde erklæret sig indforstået med den politik, der skulle følges på det nederlandske marked, meddelt Export: »nous mettons par conséquent sucre à votre disposition pour industrie hollandaise lait condensé …« (vi stiller følgelig sukker til Deres rådighed med henblik på den nederlandske kondensmælk industri…);
i en telexmeddelelse til RT af 20. august 1970 (bilag I 83 til svarskrifterne) har RT erklæret, at det er indforstået med at tilslutte sig den »kartelaftale«, der er indgået mellem RT og de nederlandske fabrikanter, og har understreget, at denne kartelaftale for Export's vedkommende betød, at det var forpligtet til at undlade at levere sukker til Nederlandene til »menneskeligt forbrug« og til »sukkervareindustrien« mens Export derimod frit kunne handle med mejeriindustrien og den kemiske industri samt »til denaturering«;
mejeriindustrien er, lejlighedsvis ved siden af SU, i en række andre dokumenter angivet som den eneste nederlandske kunde, som kom i betragtning, nemlig i en telexmeddelelse fra RT til Export af 20. august 1970, en salgs-bekræftelse fra Export til Jacobson af 1. oktober 1970, en telexmeddelelse fra Export til Jacobson af samme dato, to breve fra Oreye til Export af 2. og 7. oktober 1970, en købekontrakt fra Hottlet af 16. december 1970, ni købs- eller salgskontrakter afsluttet mellem Export eller Hottlet og RT, andre belgiske fabrikanter eller Jacobson fra den 16. december 1970 til den 7. januar 1972, en telexmeddelelse fra Export til RT af 17. september 1970, et brev fra Export til Oreye af 5. oktober 1970, en telexmeddelelse fra Export til RT af 21. september 1970 (bilag I 84, 88, 89, 91-97, 100-104, 112-114 til svarskrifterne);
i en købsbekræftelse, Export har sendt til RT den 5. oktober 1970 (bilag I 128 til svarskrifterne), hedder det: »Destination: Hollande, en principe seulement l'industrie du lait, sucres destinés à des preneurs-acheteurs-utilisateurs finaux pour lesquels l'industrie sucrière néerlandaise marque une approbation d'approvisionnement…« (Bestemmelsesland: Nederlandene, principielt kun mejeriindustrien, sukker bestemt for aftagere-købere-endelige forarbejdere, hvis forsyning den nederlandske sukkerindustri godkender…).
2. Vedrørende leveringsnægtelserne
Visse dokumenter bekræfter denne fremstilling af RT's restriktive politik, idet de beviser, at belgiske erhvervsdrivende i visse tilfælde har nægtet at acceptere købstilbud, der hidrørte fra andre nederlandske erhvervsdrivende end sukkerfabrikanterne og mejeri- og kemiindustrien;
ved breve af 14. august, 23. august, 2. og 3. september 1968 (bilag I 44-47 til svarskrifterne) har dels RT, dels Export eller sukkerkontoret i Antwerpen, der ligeledes handlede efter RT's instruktioner, eller andre belgiske fabrikanter, som RT kontrollerede, således afslået købstilbud fra sådanne erhvervsdrivende med den begrundelse, at de disponible mængder ikke gjorde det muligt at eksportere;
Export konstaterer i en intern skrivelse af 23. april 1970 (bilag I 75 til svarskrifterne), at »raffinaderiernes politik umuliggør« en realisering af mulighederne for at eksportere »til grænseområderne i Benelux« på trods af, at der i Nederlandene findes betydelige behov.
3. Vedrørende den forpligtelse, som RT har pålagt de belgiske forhandlere, og SU og CSM de nederlandske forhandlere, til at følge den ovenfor beskrevne politik
Vedrørende forholdet mellem RT og de belgiske forhandlere fremgår det allerede af de fleste af de citerede dokumenter, at RT over for disse forhandlere, og navnlig over for Export, har forlangt, at disse inden for Nederlandenes grænser kun leverede til de nederlandske fabrikanter, til mejeriindustrien, til kemiindustrien eller til denatureringsformål.
I en telexmeddelelse til RT af 19. august 1970 (bilag I 81 til svarskrifterne) skriver Export: »Hollande: sur base des besoins d'importation des Pays-Bas en sucres CEE, sommes d'accord sur principe évoqué déjeûner d'avant-hier, travailler selon votre schéma, à savoir échanges entre fabricants de sucre via commerce traditionnel belgo-hollandais, sur base satisfaisante pour Export. Pour donner suite votre proposition, contactons maisons hollandaises sur ces questions …« (Nederlandene: på grundlag af behovet i Nederlandene for import af EØF-sukker, enige i det princip, der blev udkastet ved frokosten i forgårs; arbejde ifølge Deres skema, det vil sige udveksling mellem sukkerfabrikanter via traditionelle belgisk-nederlandske handel, på for Export tilfredsstillende grundlag. For at efterkomme deres forslag kontakter vi nederlandske forhandlere vedrørende disse spørgsmål…);
ved telexmeddelelse af samme dato som svar på ovennævnte telexmeddelelse (bilag I 82 til svarskrifterne) udtaler RT efter at have udtrykt sin »store glæde« over Export's samtykke: »nous mettons par conséquent sucre à votre disposition pour industrie hollandaise lait condensé pour opération via commerce traditionnel … D'autre part, si nous étions sollicités par industrie sucrière hollandaise pour ses besoins propres, une exportation éventuelle de sucre beige se traiterait également avec le concours de nos maisons de commerce. Des dispositions ci-dessus, il découle que vous vous abstiendrez de toute autre démarche sur le marché hollandais, en sorte de ne pas en perturber la structure« (vi stiller følgelig sukker til Deres rådighed til den nederlandske kondensmælkindustri til gennemførelse via den traditionelle handel … På den anden side, hvis den nederlandske sukkerindustri retter henvendelse til os vedrørende sine egne behov vil en eventuel eksport af belgisk sukker ligeledes ske gennem vore handelsvirksomheder. Af de ovenfor nævnte bestemmelser følger det, at De skal afholde Dem fra enhver anden transaktion på det nederlandske marked for ikke at forstyrre dettes struktur);
ved svartelex af 20. august 1970 (bilag I 83 til svarskrifterne) gør Export mere detaljeret rede for vilkårene for det indgåede arrangement og skriver navnlig:
»Export marque son accord de suivre la RT … dans son élaboration d'une entente avec la SU et la CSM … pour la campagne sucrière 1970-71 sur les bases suivantes:
1.
Export renonce de traiter des sucres belges avec les acheteurs-utilisateurs néerlandais pour ce que nous dénommons les besoins propres néerlandais et qui consistent en la consommation de bouche humaine, d'une part en l'état, tel quel, d'autre part pour l'industrie des produits sucrés, pour consommation de ces produits sucrés aux Pays-Bas … Cette industrie des produits sucrés ne comprend pas l'industrie du lait. Est également exclu du renoncement d'Export, le trafic de dénaturation du sucre et l'industrie chimique.
2.
Cet abandon d'Export est lié … à ce que, en ce qui concerne les besoins d'importation des Pays-Bas en sucre CEE … le échanges à prendre cours pour approvisionner ce marché néerlandais, entre les fabricants de sucre belges et les fabricants de sucre néerlandais, seront effectués via les commerces tradtionnels beige et hollandais …«
(Export giver sit samtykke til at følge RT … ved dets udarbejdelse af en kartelaftale med SU og CSM … for sukkerproduktionsåret 1970-71 og på følgende grundlag:
1.
Export afstår fra at sælge belgisk sukker til de nederlandske købere-forarbejdere for så vidt angår den efterspørgsel, vi karakteriserer som særlig nederlandske behov, og som består i forbrug som husholdningssukker af produkter i uforarbejdet stand på den ene side og på den anden side for så vidt angår sukkervareindustrien med henblik på forbrug af sukkervarer i Nederlandene … Sukkervareindustrien omfatter ikke merjeriindustrien. Handelen med sukker til denaturering og den kemiske industri falder heller ikke under Export's afkald.
2.
Dette afkald fra Export's side er afhængig af,… for så vidt angår Nederlandenes behov for import af EØF-sukker … at de handler, der skal indgås mellem de belgiske sukkerfabrikanter og de nederlandske sukkerfabrikanter for at forsyne dette nederlandske marked, foregår via de traditionelle belgiske og nederlandske handelshuse …).
For så vidt angår forholdet mellem SU og CSM på den ene side og de nederlandske fabrikanter på den anden side, omtaler en skrivelse af 3. september 1970 fra baron Kronacker fra Export til hr. Rolin fra RT (bilag I 86 til svarskrifterne) en udtalelse af Rolin, hvorefter »les trois importateurs traditionnels hollandais ont pris l'engagement vis-à-vis de SU et Centrale [CSM] de ne pas importer pour la consommation néerlandaise si ce n'est pas avec leur accord« (de tre traditionelle nederlandske importører over for SU og Centrale [CSM] forpligtet sig til kun at importere til menneskeligt forbrug i Nederlandene, hvis det sker med deres samtykke) og »il [M. Rolin] a l'engagement de CSM et de SU que, s'il existe des besoins de consommation, ces firmes s'adresseront à la RT pour assurer la couverture de ces besoins et la RT prend l'engagement de traiter par nous« (CSM og SU har over for ham [Rolin] forpligtet sig til, hvis der opstår behov til menneskeligt forbrug, at henvende sig til RT for at sikre, at disse behov bliver dækket, og RT forpligter sig til at handle gennem os), det vil sige gennem Export;
i en telexmeddelelse af 24. september 1970 fra Jacobsen til Export (bilag I 87 til svarskrifterne) siges det nærmere det »de door ons af te nemen suiker is bestemd voor die afnemers waarover geen verschil van mening met de Nederlandse industrie zal ontstaan« (det sukker, vi skal levere, er bestemt for aftagere, for hvem der ikke opstår uenighed i forhold til den nederlandske industri);
i en telexmeddelelse fra Export til Jacobson af 1. oktober 1970 med salgs-bekræftelse (bilag I 89 til svarskrifterne) hedder det under overskriften »særlige klausuler«: »l'exclusivité de la RT« — est fonction d'un engagement pris par les trois maisons de commerce traditionnelles néerlandaises que les sucres du présent contrat ou de contrats ultérieurs en cristallisés belges sur la campagne 1970-71 seront destinés à être livrés à des preneurs-acheteurs-utilisateurs finaux pour lesquels l'industrie sucrière néerlandaise (CSM - SU) marque une approbation d'approvisionnement (RT's eneret — det vil sige eneret til salg af krystalsukker, som RT har overgivet Export og Hottlet for produktionsåret 1970-71 — skyldes en forpligtelse, de tre traditionelle nederlandske handelsvirksomheder har truffet om, at det sukker, der omhandles i den foreliggende kontrakt eller i de senere kontrakter vedrørende belgisk krystalsukker for produktionsåret 1970-71, er bestemt til at skulle leveres til aftagere-køber-endelige forarbejdere hvis forsyning den nederlandske sukkerindustri (CSM - SU godkender).
bb) Vedrørende beviserne for om den ovenfor omtalte adfærd var led i en samordning
Nogle af de skrivelser, der er citeret ovenfor, telexmeddelelsen fra Export til RT af 20. august 1970, skrivelsen fra Export til RT af 3. september 1970, telexmeddelelsen fra Jacobson til Export af 24. september 1970, telexmeddelelsen fra Export til Jacobson af 1. oktober 1970 og købsbekræftelsen fra Export til RT af 5. oktober 1970, nævner allerede, at der skulle foreligge samordning.
I et referat, som Export har udarbejdet, og som gengiver en diskussion, der har fundet sted mellem repræsentanter fra RT og Export den 20. april 1970 (bilag I 74 til svarskrifterne) omtales »les obligations RT prises dans le cadre … de la concertation entre raffineurs européens« (de forpligtelser, RT har indgået inden for rammerne … af samordningen mellem europæiske raffinaderier), forpligtelser gående ud på, at »sont … éliminées du champ d'application des rapports commerciaux RT/Export, une série d'affaires directes entre raffineurs ou producteurs — sur … la Hollande (d'une part fabrication de morceaux CSM avec éventuellement échange de la matière, d'autre part piacement de cristallisés pour industriels à des clients de CSM/SU, à la demande et par le canal de ces dernières)« (fra de handelsmæssige forbindelser mellem RT og Export har man … udelukket en række direkte transaktioner mellem raffinaderier eller fabrikanter — for så vidt angår … Nederlandene (dels produktion af hugget sukker fra CSM med eventuel vareudveksling, dels afsætning af krystalsukker for industrien til CSM/SU's kunder efter anmodning fra og via disse);
i referat fra Export af 6. maj 1970 fra samtaler, som fandt sted den 30. april 1970 mellem repræsentanter fra de samme firmaer, (bilag I 76 til svarskrifterne) hedder det: »Le principe de base sur lequel M. Maisin est intraitable est le suivant: Export doit suivre RT dans sa politique vis-à-vis de ses partenaires européens. Cette politique est définie par lui comme suit: pas de mouvement de marchandises de pays à pays, si ce n'est en concertation de producteur à producteur« (Det grundliggende princip, som Maisin — fra RT — står fast på, er følgende: Export skal følge RT i dets politik over for dets europæiske partnere. Denne politik definerer RT således: ingen varebevægelse fra land til land uden aftale mellem fabrikant og fabrikant);
det hedder nærmere i en telexmeddelelse fra RT til Export af 20. august 1970 (bilag I 84 til. svarskrifterne): »Pour les besoins d'importation des Pays-Bas en sucre destiné à la consommation en Hollande, vous renoncez à traiter en dehors des appels qui seraient formulés par l'industrie sucrière hollandaise qui entend garder le contrôle de ce marché. L'industrie sucrière hollandaise, comme vous nous le confirmez du reste, nous a déclaré qu'actuellement la situation en Hollande ne commandait pas la mise sur pied d'opérations d'importation. Etant donné que nous n'entendons faire quoi que ce soit à destination de la consommation en Hollande qui n'ait l'agrément de nos collègues hollandais, des opérations en sucre beige pour ces débouchés ne doivent done pas être étudiées présentement … Autre chose est l'approvisionnement de la Melk Industrie [industrie laitière] …« (»Vedrørende importbehovet i Nederlandene for sukker, beregnet til menneskeligt forbrug i Nederlandene, afstår De fra al handel bortset fra de anmodninger, De modtager fra den nederlandske sukkerindustri, som ønsker at bevare kontrollen med dette marked. Den nederlandske sukkerindustri har over for os erklæret, således som De i øvrigt bekræfter over for os, at situationen i Nederlandene ikke i øjeblikket kræver en iværksættelse af importforretninger. Eftersom vi ikke har til hensigt at foretage os noget som helst med henblik på det nederlandske marked for menneskeligt forbrug, som ikke kan godkendes af vore nederlandske kolleger, bør disse muligheder for afsætning af belgisk sukker ikke for tiden overvejes … Det forholder sig anderledes med forsyningen af Melk Industri [mejeriindustrien] …);
i et brev af 31. august 1970 (bilag I 85 til svarskrifterne) meddeler RT Export: »en ce qui concerne la Hollande, le principe de base est que nous souhaitons ne rien faire qui puisse heurter SU ou CSM, de même qu'eux ne désirent rien faire qui nous dérangerait« (for Nederlandenes vedkommende er grundprincippet dette, at vi ikke ønsker at foretage noget, der kan skade Suiker Unie eller CSM, ligesom de heller ikke vil foretage sig noget, som kan genere os);
i en salgsbekræftelse, som Export den 1. oktober 1970 sendte til Jacobson, (bilag I 88 til svarskrifterne) udtaler Export — efter at have gjort rede for, at RT har overdraget dette firma samt Hottlet enerettighederne til at sælge RT's krystalsukker til eksport i sukkerproduktionsåret 1970-71 og samtidig fremhævet, at RT intet ville foretage sig på det nederlandske marked, »som dets to nederlandske kolleger ikke godkendte« —, at denne enerettighed »est fonction d'un engagement pris par les trois maisons de commerce traditionnelles néerlandaises que les sucres du présent contrat ou de contrats ultérieurs en cristallisés belges sur la campagne 1970-71 seront destinés à être livrés à des preneurs-acheteurs-utilisateurs finaux pour lesquels l'industrie sucrière néerlandaise (CSM — SU) marque une approbation d'approvisionnement« (er en følge af en forpligtelse, indgået af tre traditionnelle nederlandske handelshuse, om at det belgiske krystalsukker, som er omfattet af nærværende og senere kontrakter i produktionsåret 1970-71, er bestemt til at blive leveret til aftagere — købere — endelige forarbejdere, hvis forsyning den nederlandske sukkerindustri (CSM — SU) godkender);
i en telexmeddelelse, som Export har sendt til en tysk handlende den 14. september 1970 — som følger en telexmeddelelse af 11. september, hvori den nævnte forhandler omtalte »forskellige kunder i Nederlandene … som har et presserende behov for tilbud« (se bilag I 107, 108 til svarskrifterne) — hedder det blandt andet: »regarding thé Dutch market for which you asked us also offers and wrote to us for rather immediate selling possibilities of around 15000 tons of Belgian crystal sugar on the 1970-71 crop, we confirm you positively that our main Belgian sugar manufacturers, the RT group, working themselves in close contact (through trade intermediaries) with the Dutch sugar industry groups CSM and SU, for the Dutch consumption home market, are not presently sellers for such destination, outside their traditional refiners channel, and anyway waiting for Dutch sugar manufacturers eventual demands« (For så vidt angår det nederlandske marked, som De også bad om ordrer fra, og for hvilket De skriftligt anmodede, om vi hurtigt kunne sælge omkring 15000 tons belgisk krystalsukker fra 1970-71-høsten, skal vi bekræfte, at vore vigtigste belgiske sukkerfabrikanter, RT-gruppen, der selv arbejder i nær kontakt (gennem handelshuse) med de nederlandske sukkerindustrigrupper CSM og SU vedrørende det nederlandske hjemmemarked, for tiden kun sælger til Nederlandene gennem deres traditionelle raffinaderikanaler og under alle omstændigheder vil afvente eventuelle efterspørgsler fra de nederlandske sukkerfabrikanter);
ydermere bekræftes eksistensen af en samordning mellem RT og de nederlandske fabrikanter — direkte eller indirekte — af visse andre dokumenter (brev fra Comptoir sucrier, Antwerpen, til en nederlandsk kunde den 3. september 1968; intern skrivelse fra Export af 23. april 1970; telexmeddelelse fra Export til RT af 20. august 1970; skrivelse fra Export til RT af 3. september 1970; telexmeddelelser fra Jacobson til Export af 24. og 30. september 1970; telexmeddelelser fra Export til RT af 14. og 17. september 1970; telexmeddelelse fra Export til Jacobson af 1. oktober 1970; købsbekræftelse fra Export til RT den 5. oktober 1970; brev fra Export til Naveau af 31. juli 1970: bilag I 47, 75, 83, 86, 87, 89, 90, 108, 112, 128, 129 til svarskrifterne).
b) Vedrørende bedømmelsen af disse beviser
aa) Vedrørende deres bevisværdi
RT udtaler, at man selv om de ovenfor omtalte skrivelser fra Export på korrekt måde gengiver de erklæringer, RT har fremsat over for dette firma, og selv om de dokumenter, Kommissionen har påberåbt sig, er »overvældende«, bør de imidlertid ikke tage dem »bogstaveligt«;
da Export ifølge RT forgæves havde forsøgt at få eneret på salg for RT og — med urette — havde frygtet gradvist at blive udelukket fra RT's transaktioner, havde sidstnævnte for at udglatte de spændinger, som var opstået mellem de to selskaber »ikke klart villet forklare Export, at dets egen interesse tilsagde det at udelukke mellemhandlere ved visse transaktioner«, hvorfor »det var forekommet RT mere hensigtsmæssigt — handelsmæssigt udtrykt — at dække sig ind bag sine udenlandske kolleger«;
selv om de erklæringer, det drejer sig om, svarede til virkeligheden »ville dette være udtryk for en så høj grad af naivitet, som man ikke rimeligvis kan beskylde en virksomhed som [RT] for at ville nedfælde skriftligt«.
SU og CSM gør gældende, at en brevveksling mellem tredjemænd, navnlig mellem RT og Export, ikke kan anføres mod dem, så meget mindre, som RT's erklæringer om, at der ikke måtte foretages noget, der kunne genere de nederlandske fabrikanter, hviler på rene formodninger fra RT's side, og at Export på grund af det velkendte spændingsforhold mellem det og RT tydeligvis havde følt sig tilskyndet til at udarbejde materiale, der var belastende for RT.
Selv om de pågældende skriftstykker samt andre dokumenter, som Kommissionen har fremlagt i sagen, viser, at der har været meningsforskelle mellem RT og Export vedrørende det område og den handlingsfrihed, Export skulle have, kan det imidlertid vanskeligt antages, at RT simpelthen har opfundet det, som det har udtalt eller skrevet vedrørende sit forhold til SU og CSM;
for så vidt angår den »naivitet«, som enhver skriftlig indrømmelse om at have deltaget i en samordning og have bestræbt sig på at iværksætte den ifølge RT er udtryk for, skal det bemærkes, at det ville være endnu mere usædvanligt, om en betydende fabrikant skriftligt skulle foregive en handlemåde, som kunne medføre sanktioner, blot for at berolige en forhandler, som i vidt omfang er økonomisk afhængig af den pågældende fabrikant;
desuden lader den kortfattede udtalelse om, at de omtvistede erklæringer ikke skal tages »bogstaveligt«, fuldstændig det spørgsmål stå åbent, i hvilket omfang RT ønsker at indrømme eller benægte sandfærdigheden af disse erklæringer, og den udgør derfor ikke noget alvorligt forsøg på at imødegå Kommissionens beviser;
endelig er dét nytteløst at forsøge at benægte bevisværdien af de pågældende skriftlige udsagn under henvisning til, at Export skulle have udarbejdet eller bevaret dem med det ene formål at udsætte RT for Kommissionens undersøgelser;
i strid med SU og CSM's opfattelse er der intet, der forbyder Kommissionen og Domstolen at lægge korrespondance mellem udenforstående parter til grund som bevis for en virksomheds adfærd, forudsat at indholdet af denne korrespondance er troværdigt i det omfang, den nævnte adfærd beskrives;
de udtalelser, der findes i de omtvistede dokumenter, stemmer navnlig overens med den markedsadfærd, som de pågældende rent faktisk har vist.
På grundlag af det anførte må det antages, at disse dokumenter tilsammen udgør overensstemmende indicier, og at deres indhold — i hvert fald i det væsentlige — svarer til virkeligheden.
bb) Vedrørende de omtvistede former for samordnet praksis
1.
Det fremgår af de fremkomne oplysninger tilsammen, at sagsøgerne rent faktisk har fulgt den markedsadfærd, som Kommissionen har hævdet;
det bør således lægges til grund, at næsten hele eksporten til Nederlandene fra RT og fra de belgiske fabrikanter, dette firma kontrollerede, blev ledt til de nederlandske sukkerfabrikanter, til mejeriindustrien, til den kemiske industri eller til denaturering, at RT næsten ikke har leveret til de nederlandske fabrikanters normale kundekreds, og at selskabet har forpligtet de belgiske forhandler-eksportører til at følge denne afsætningspolitik;
de mængder, der således blev afsat til et begrænset antal aftagere eller anvendelsesformål, var betydelige, hvilket fremgår af de tal, RT selv har fremlagt i bilag 4 til sin replik;
i henhold til disse tal — der, selv om de snart er større, snart mindre end de af Kommissionen anførte, dog holder sig inden for samme størrelsesorden — har RT igennem de fire sukkerproduktionsår, som beslutningen vedrører, til henholdsvis SU, CSM og den nederlandske mejeriindustri leveret 40741, 35099 og 48000 tons raffineret sukker eller krystalsukker, dvs. i alt 123840 tons, altså betydelige mængder selv om man fratrækker de 10587 tons krystalsukker, som CSM i 1968-69 og 1969-70 overlod RT som lønarbejde, og som RT senere reeksporterede til Nederlandene som raffineret sukker;
som det fremgår af en statistik, Kommissionen har fremlagt (bilag 1 til duplik i sag 47/73, oversigt VI), udgjorde de »kontrollerede« leverancer — dvs. leverancer fra fabrikant til fabrikant, til mejeriindustrien, til denaturering eller til senere eksport til tredjelande — i hvert enkelt af de fire omhandlede produktionsår henholdsvis 70 % 28,4 % 79,3 % og 70 % af den samlede belgiske eksport til Nederlandene, idet det relativt lave tal 28,4 % ifølge Kommissionen skyldes, at 2/3 af sådan eksport i 1969-70 blev gennemført af belgiske fabrikanter, der var uafhængige af RT.
2.
SU og CSM gør gældende, at da begrebet »samordnet praksis« forudsætter en plan og det formål på forhånd at udelukke usikkerheden vedrørende konkurrenternes fremtidige adfærd, må der kræves mere end, at de pågældende hver især gensidigt har været sig bevidst, at deres respektive beslutninger var indbyrdes parallelle eller supplerende, idet man ellers ville straffe ethvert forsøg fra en virksomheds side på at reagere så hensigtsmæssigt som muligt over for konkurrentens udspil.
De kriterier om koordination og samarbejde, som er fastlagt ved Domstolens retspraksis, og som langt fra stiller krav om udarbejdelse af en egentlig »plan«, skal forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrence-bestemmelser, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det fælles marked, herunder valget af de virksomheder, han vil give tilbud og sælge til;
selv om dette krav om uafhængighed ganske vist ikke udelukker de erhversdrivendes ret til at foretage de nødvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller antagelige adfærd, forhindrer det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem sådanne erhversdrivende, som har til formål eller til følge enten at påvirke en aktuel eller mulig konkurrents markedsadfærd, eller at informere en sådan konkurrent om den markedsadfærd, som man har besluttet sig til — eller overvejer — selv at følge;
det fremgår af de citerede dokumenter, at der har fundet kontakter sted mellem sagsøgerne, og at disse netop har haft det formål på forhånd at udelukke usikkerheden vedrørende deres konkurrenters fremtidige adfærd;
som følge heraf kan sagsøgernes argument ikke lægges til grund.
SU og CSM har endvidere anført, at deres markedsadfærd ikke udgør en samordnet praksis, fordi den svarede til den normale optræden hos en fabrikant i deres situation;
i samme retning men mere konkret gør RT gældende, »at et… væsentligt element i det juridiske begreb "samordnet praksis" er den årsagsforbindelse, der bør være mellem den påståede samordning og de former for praksis, som er fulgt«, og at en sådan årsagsforbindelse ikke foreligger, »hvis disse former for praksis skyldes forhold på selve markedet, således at de ville være opstået, selv om der ikke havde været nogen kontakt mellem fabrikanterne«.
De påberåbte dokumenter afgiver fornødent bevis for, at SU og CSM i alle tilfælde har villet afværge risikoen for en konkurrence fra RT's side, som de på ingen måde kunne være sikre på ikke ville blive udøvet over for dem, såfremt de ikke indgik på en samordning, idet den belgiske overskudsproduktion var betydelig, den nederlandske produktion var karakteriseret ved et betydeligt underskud, de belgiske priser var lavere end de nederlandske priser, de belgiske forhandlere ønskede at gennemføre fri eksport i store mængder, og idet RT på grund af alle disse faktorer havde mulighed for at gennemføre leverancer i det mindste til de nederlandske grænseområder;
som følge heraf var den pågældende samordning og de former for praksis, hvorved den blev gennemført, egnet til at fjerne usikkerheden hos de nederlandske fabrikanter vedrørende deres mulighed for — til skade for egentlige frie varebevægelser inden for fællesmarkedet og for forbrugernes frie valg af leverandører — at opretholde den situation, de havde opnået.
3.
Sagsøgerne gør gældende, at det ikke i traktatens artikel 85 er forbudt at gennemføre leverancer fra fabrikant til fabrikant.
Dette argument er ikke relevant, eftersom Kommissionen ikke har anført, at sådanne leverancer er ulovlige i sig selv, men har antaget, at de pågældende transaktioner er ulovlige, fordi de udgør et led i samordningen.
Desuden er det, modsat SU's opfattelse, uden betydning, om SU, som det hævder at have gjort, har foretaget størstedelen af sine køb, ikke direkte hos RT, men via mellemhandlere;
det afgørende punkt er nemlig, at RT langt fra at overlade mellemhandlerne valget af modtager har ønsket at levere og faktisk har leveret til SU, selv om det skete via Export og Hottlet;
i øvrigt fremgår det af de citerede dokumenter, at RT har tvunget de belgiske forhandlere til at følge sin afsætningspolitik vedrørende eksport fra Belgien til Nederlandene, således at det forhold, at disse forhandlere har deltaget i samtlige eller en del af de omtvistede leverancer, ikke kan ændre bedømmelsen af disse.
4.
SU og CSM gør gældende, at de aldrig er blevet anmodet om at godkende anvendelsen af det belgiske sukker, som skulle eksporteres til Nederlandene.
Ved denne argumentation overses det, som det fremgår af de citerede dokumenter, at RT og de nederlandske fabrikanter har indgået en samordning om og opstillet de vigtigste kriterier for, hvem der skulle modtage de belgiske leverancer til Nederlandene, eller hvilke formål de skulle anvendes til.
5.
Der kan heller ikke lægges vægt på SU's og CSM's argument om, at en ikke ubetydelig import af belgisk sukker til Nederlandene har fundet sted uden for det kritiserede leveringssystem, såsom leverancer gennemført af et tysk firma og hidrørende fra andre belgiske fabrikanter end RT;
faktisk afsvækker det forhold, at sådanne leverancer fandt sted, hvilket Kommissionen i øvrigt ikke har bestridt, på ingen måde antagelsen om, at RT, den eneste belgiske fabrikant der er omfattet af beslutningen, samt SU og CSM er indgået på en samordnet praksis vedrørende anvendelsen af det belgiske selskabs produktion.
6.
For så vidt endelig angår CSM'S argument om, at de nederlandske fabrikanter hverken har tilbudt eller har kunnet tilbyde RT nogen modydelse til gengæld for den markedspolitik, som RT iagttog i forhold til CSM, skal det bemærkes, at denne søgsmålsgrund, hvis holdbarhed i øvrigt kan bestrides, kun kunne afsvække beskyldningen om samordnet praksis, hvis der ikke var andre tilstrækkelige indicier, men ikke, når eksistensen af sådanne former for praksis klart fremgår af sagens akter.
Det fremgår af disse elementer under ét, at de pågældende former for praksis langt fra at være blevet besluttet uafhængigt af de pågældende fabrikanter skyldes en samordning mellem disse, idet de bevidst har sat et praktisk indbyrdes samarbejde i stedet for konkurrencens ricisi, hvorved de har skabt en situation, som ikke svarer til de normale markedsvilkår selv når man tager dette markeds særlige karakter i betragtning, og har gjort det muligt for de nederlandske fabrikanter at bevare erhvervede positioner til skade for varernes fri bevægelighed inden for fællesmarkedet og for forbrugernes frie valg af leverandører;
som følge heraf har sagsøgerne rent faktisk foretaget samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det nederlandske marked.
cc) Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, og om den havde til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet
Den pågældende samordnede praksis har påvirket samhandelen mellem medlemsstater, allerede fordi den har vedrørt sukkerhandelen mellem Belgien og Nederlandene.
Den har haft til formål og til følge at sikre, at det sukker, som blev fremstillet af RT eller af belgiske fabrikanter, som RT kontrollerede, kun blev eksporteret til Nederlandene, såfremt der ikke dér ville opstå konkurrence i forhold til salg af sukker, fremstillet af de nederlandske fabrikanter;
de nævnte former for praksis, som navnlig bestod i at begrænse eller kontrollere afsætningen samt at opdele markederne som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, litra b) og c), havde til formål og til følge at begrænse konkurrencen.
dd) Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hæmmet konkurrencen føleligt
Vedrørende spørgsmålet, om de pågældende former for samordnet praksis har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hæmmet konkurrencen føleligt, må det indledningsvis undersøges, om det kan formodes, at en større del af de mængder — i sig selv betydelige — som RT har afsat eller ladet afsætte gennem belgiske forhandlere til de ovennævnte adressater eller anvendelsesformål, ville være blevet leveret til andre kunder i Nederlandene i konkurrence med de nederlandske fabrikanter, såfremt disse former for praksis ikke var blevet iværksat;
et bekræftende svar følger af visse af de citerede dokumenter, som viser, at de belgiske forhandlere, hvis RT ikke havde pålagt dem sin restriktive politik, ville have været i stand til og indstillet på at gennemføre sådanne leverancer af ikke ubetydelige mængder.
Af det anførte fremgår det, at RT, SU og CSM har foretaget samordnet praksis, der har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hæmmet konkurrencen føleligt, således at de har overtrådt traktatens artikel 85.
B — Vedrørende forholdet mellem Pfeifer & Langen på den ene side og SU og CSM på den anden side
Da også Pfeifer & Langen bestrider, at det har samordnet sin handelspolitik med SU og CSM, må det undersøges, hvorvidt de af Kommissionen påberåbte omstændigheder og dokumenter kan påvise en sådan overtrædelse vedrørende den periode, der begyndte den 1. juli 1970, den eneste periode der har interesse i det foreliggende tilfælde;
ifølge Kommissionens opfattelse fremgår denne samordning dels af visse af de dokumenter, der er fremlagt i sagen, dels af det forhold, at selskabet har gennemført betydelige leverancer til de nederlandske fabrikanter, medens dets leverancer til andre nederlandske kunder var meget små.
a)
Visse af de nævnte dokumenter er ladt ude af betragtning, eftersom de på forhånd var irrelevante for det i den anfægtede beslutnings konklusion anførte klagepunkt, og der resterer herefter alene to interne skrivelser og et »referat«, som Export har udarbejdet den 23. april og den 6. maj 1970, og som vedrører de diskussioner, der har fundet sted mellem dette firma og RT (bilag I, 74-76 til svarskrifterne);
disse dokumenter, som er påberåbt i den forelæggende sammenhæng for at påvise leveringsnægtelser, som Pfeifer & Langen skulle have foretaget over for nederlandske ikke-fabrikanter, omhandler på præcis måde kun forholdet mellem Export og RT samt forholdet mellem de belgiske forretningsdrivende på den ene side og mulige franske, tyske, nederlandske og italienske kunder på den anden side, men på ingen måde den adfærd, som tyske fabrikanter fulgte eller forventedes at ville følge på det nederlandske marked;
i det omfang, de nævnte dokumenter omhandler et større samarbejde omfattende hele Fællesskabet, synes de udtryk, Export har benyttet — »la concertation entre raffineurs européens« (samordningen mellem europæiske raffinaderier) og »Tirlemont a convenu avec les autres raffineurs du marché commun d'un accord d'exclusivité réciproque, d'où il ressort que la commercialisation dans le pays de destination est réservée aux raffineurs de ce pays« (Tirlemont er med de andre raffinaderier i fællesmarkedet indgået på en aftale om gensidig eneforhandling, af hvilken aftale det fremgår, at salg i bestemmelseslandet er forbeholdt raffinaderierne i dette land) — uden hensyn til den betydning, disse begreber kan have i andre sammenhæng, at være for uklare og for generelle til i sig selv at kunne udgøre et indicium for en samordnet praksis mellem Pfeifer & Langen på den ene side og SU og CSM på den anden side, så meget mere som Kommissionen, hvilket den selv udtrykkeligt har erklæret, har forladt sin oprindelige tese om en samlet samordning mellem alle de store sukkerfabrikanter inden for Fællesskabet og kun har opretholdt, en række geografisk begrænsede overtrædelser.
b)
Vedrørende de leverancer, som Pfeifer & Langen har gennemført til Nederlandene, har Kommissionen ikke bestridt de tal, Pfeifer & Langen har fremlagt, og hvoraf det fremgår, at dette selskab i produktionsårene 1970-71 og 1971-72 kun har leveret nævneværdige mængder (i alt 15000 tons) til virksomheden Limako, datterselskab af SU, medens de mængder, der i den pågældende periode blev leveret til CSM (1,4 tons) og til tredjemænd (1,05 tons) har været minimale;
det er ikke bestridt, at Limako's væsentligste aktivitet er sukkereksport, heller ikke at de ovennævnte 15000 tons — således som det i øvrigt fremgår af den type emballage, som blev valgt, og af den omstændighed, at Pfeifer & Langen leverede dem direkte til et lager i Rotterdams havn — oprindeligt var beregnet til reeksport til tredjelande, eller at dette faktisk skete bortset fra en begrænset mængde, som SU forarbejdede til sirup;
da den omtvistede leverance derfor ikke er en leverance fra fabrikant til fabrikant i den betydning, der er omtalt i den anfægtede beslutning — dvs. en leverance til en anden erhvervsdrivende i dennes egenskab af fabrikant med henblik på, at sidstnævnte ikke får konkurrence på sit »eget marked« — kan den ikke betragtes som et tilstrækkeligt indicium for en samordning mellem SU og Pfeifer & Langen.
c)
Vedrørende det ringe omfang af Pfeifer & Langen's leverancer til nederlandske ikke-fabrikanter var den tyske produktion — ifølge Kommissionens egne oplysninger (se bilag 1 til duplikken i sag 56/73, oversigt I) — i 1970-71 underskudsproduktion, medens både den tyske og den nederlandske produktion i 1971-72 fremviste overskud;
desuden synes det tyske prisniveau ikke at have været lavere end det nederlandske;
under disse omstændigheder kan Pfeifer & Langen ikke have haft interesse i at komme ind på det nederlandske marked for der at foretage lejlighedsvise og spredte salg frem for at holde sig til sin traditionelle kundekreds, som normalt garanterede det stabil afsætning.
Det fremgår af det anførte, at, da Kommissionen ikke har ført fornødent bevis for den overtrædelse, der lægges Pfeifer & Langen til last ifølge artikel 1, stk. 1, punkt 2 i den anfægtede beslutning, bør denne bestemmelse annulleres for så vidt som den antager, at der har foreligget en samordnet praksis mellem Pfeifer & Langen på den ene side og SU og CSM på den anden.
II — Overtrædelse af Rådets forordning nr. 26
CSM og RT gør gældende, at selv om det antages, at de anfægtede former for adfærd udgør samordnet praksis i henhold til traktatens artikel 85, er de ikke desto mindre lovlige, fordi de falder ind under den anden undtagelse i artikel 2, stk. 1, første punktum i forordning nr. 26, hvorefter traktatens artikel 85, stk. 1 ikke gælder blandt andet for former for praksis »som er nødvendige for at nå de i traktatens artikel 39 angivne mål«.
1.
CSM gør gældende, at dets produktions- og distributionsapparat ville have været underudnyttet, hvis det ikke havde foretaget køb hos RT, og selskabet ville i så fald ikke have været i stand til at tilbyde sukkerroefabrikanterne en pris, der lå over den minimumspris, som var fastsat ved fællesskabsreglerne,
det er derfor med urette, at der ikke i den anfægtede beslutning er gjort brug af den ovenfor nævnte bestemmelse i forordning nr. 26.
Der er ikke nogen grund til at undersøge, om alene betaling af en højere pris end minimumsprisen kunne »sikre landbrugsbefolkningen — i det foreliggende tilfælde sukkerroefabrikanterne — en rimelig levestandard« et formål, der er nævnt i traktatens artikel 39, stk. 1, litra b;
det er tilstrækkeligt at konstatere, at CSM i alle tilfælde ikke på nogen måde har forsøgt at bevise, at alene RT's køb har gjort det muligt for CSM at tilbyde de nævnte fabrikanter en sådan pris;
denne søgsmålsgrund kan således ikke tages til følge.
2.
RT bestrider den udtalelse i den anfægtede beslutning (s. 43 v. sp.), hvorefter den ovenfor nævnte undtagelse i forordning nr. 26 ikke kan benyttes i sagsøgernes tilfælde, da »den pågældende samordnede praksis ikke [udgør] en del af de i den fælles markedsordning fastsatte midler« til sikring af sukkerroefabrikanternes beskæftigelse og levestandard;
ifølge RT har den af selskabet fulgte politik tværtimod været uomgængeligt nødvendig for ved salg af sukker, produceret inden for maksimumskvoten, at opnå en pris, der var lig med interventionsprisen, »som fabrikanterne havde fået tilsikret«, og som disse havde krav på for at kunne betale sukkerroedyrkerne den i fællesskabsordningen fastsatte minimumspris for sukkerroerne;
det har ifølge RT praktisk taget været umuligt for dette selskab at opnå interventionsprisen ved salg af sukker til det belgiske interventionsorgan, da de belgiske myndigheder lod det forstå, at sådanne salg var uønskede;
under disse omstændigheder har sagsøgeren efter en egen opfattelse dels måttet søge at undgå, at de kunder, til hvilke selskabet havde solgt sukker med henblik på denaturering til en relativt lav pris, videresolgte dette sukker på markedet for menneskeligt forbrug til en pris, der lå under interventions-prisen, dels måttet afslå for lave købstilbud, når det kunne opnå en bedre pris ved at sælge direkte til visse store aftagere.
I henhold til artikel 9, stk. 1 i forordning nr. 1009/67 er interventionsorganerne »forpligtet« til at købe det sukker, som tilbydes dem, og den pågældende fabrikant kan kræve denne forpligtelse overholdt;
vedrørende sukker, som bliver solgt til denaturering til en forholdsvis lav pris, må det udtales, at, selv om det kan være berettiget, at en fabrikant, der handler uafhængigt, søger at undgå, at sådant sukker bliver solgt for billigt på markedet for menneskeligt forbrug, så gør formålene i traktatens artikel 39 det imidlertid ikke på nogen måde nødvendigt, at dette forehavende søges realiseret gennem samordnet praksis;
vedrørende den fortrinsstilling, der skulle være givet de »store aftagere«, er
RT's
egen argumentation ensbetydende med, at direkte salg til de nederlandske forbrugere i konkurrence med de nederlandske fabrikanter ville have gjort det muligt for forbrugerne at opnå mere fordelagtige priser, således at RT's politik i det mindste ikke var egnet til at fremme — og bestemt ikke »nødvendig« for at nå — det i traktatens artikel 39, stk. 1, litra e) angivne formål »at sikre forbrugerne rimelige priser på landbrugsvarer«, hvilket formål har samme vægt som formålet at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard;
vedrørende dette sidste formål har RT ikke fremført noget specielt argument og navnlig ingen tal, som på mindste måde kan bevise udtalelsen om, at det, hvis man ikke anvendte forordning nr. 26, artikel 2, ikke længere ville være muligt at betale sukkerroefabrikanterne den i fællesskabsreglerne fastsatte minimumspris;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
Det følger af det anførte, at der ikke kan gives SU, CSM og RT medhold i de af dem anlagte søgsmål, for så vidt disse vedrører de former for samordnet praksis, som har fundet sted mellem de tre sagsøgere, men at artikel 1, stk. 1, punkt 2 i den anfægtede beslutning bør annulleres, for så vidt den fastslår, at der har foreligget samordnet praksis mellem Pfeifer & Langen, SU og CSM.
Tredje kapitel
Vedrørende klagepunktet om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet i den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland
I henhold til artikel 1, stk. 1, nr. 3 i den anfægtede beslutning, som den er gengivet i de Europæiske Fællesskabers Tidende, beskyldes Pfeifer & Langen på den ene side og RT på den anden side for »siden produktionsåret 1968-69 [at have] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Belgien til den vestlige del af Tyskland og dermed en beskyttelse af dette marked«.
I Kommissionens skriftlige besvarelse af de af Domstolen stillede spørgsmål har den indrømmet, at den i »den franske udgave af den anfægtede beslutning, der var blevet sendt til RT« har anført, at overtrædelsen først begyndte i 1969-70;
Kommissionen har anført, at det her drejer sig om en fejl, hvorimod RT udtaler, at det holder sig til beslutningens ordlyd, således som det har fået den forkyndt.
I meddelelsen om klagepunkter er det med tilstrækkelig klarhed udtalt, at Kommissionen havde til hensigt at foreholde sagsøgeren en samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet i den vestlige del af Tyskland, og at denne skulle være begyndt i produktionsåret 1968-69;
det fremgår desuden af de processkrifter, som sagsøgeren har fremlagt under skriftvekslingen, og navnlig af replikken, side 4 og 12 samt bilag 5, at RT har forstået den anfægtede beslutning på denne måde;
under disse omstændigheder må det antages, at der i beslutningen er konstateret en samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet i den vestlige del af Tyskland, som skulle være iværksat fra og med sukkerproduktionsåret 1968-69.
Første afdeling:
Søgsmålsgrunde vedrørende procedure og form; søgsmålsgrund vedrørende realiteten, om overtrædelse af Rådets forordning nr. 26
I — Søgsmålsgrunde der allerede er behandlet i andet kapitel
De søgsmålsgrunde RT har fremsat om manglende klarhed i den anfægtede beslutnings konklusion og vedrørende overtrædelse af forordning nr. 26, er også fremsat under det andet klagepunkt og bør forkastes af de samme grunde, som er anført ved behandlingen af dette klagepunkt;
ligeledes bør der henvises til det foregående vedrørende de søgsmålsgrunde, som Pfeifer & Langen har fremsat vedrørende krænkelse af princippet om en rimelig sagsbehandling og om de korte frister, som blev indrømmet til at fremsætte bemærkninger.
II — Krænkelse af retten til forsvar
Pfeifer & Langen gør gældende, at visse af de udtalelser, som findes i meddelelsen om klagepunkter, er ubegrundede eller ukorrekte.
Spørgsmålet, om Kommissionen har ført bevis for den påståede overtrædelse eller ej, henhører under realiteten.
III — Overtrædelse af anerkendte principper for bevisførelse
Pfeifer & Langen protesterer mod, at Kommissionen har støttet det klagepunkt, som er rejst mod dette selskab, på forhold, hvorfra det ikke er muligt at slutte til, at der forelå en samordnet praksis, idet disse forhold lader sig forklare ud fra grunde, som ikke har noget med nogen form for samordning at gøre;
desuden skulle Kommissionen for at påvise en overtrædelse ikke kunne benytte erklæringer fra personer, som står uden for sagen, og som ikke engang har kunnet bevidne de omstændigheder, de har udtalt sig om, men højst fremsætte en opfattelse af begivenheder, som de ikke har overværet.
Disse argumenter, hvormed det søges fastslået, at Kommissionen ikke har påvist den overtrædelse, som sagsøgeren beskyldes for, hører under realiteten.
Anden afdeling:
Søgsmålsgrund vedrørende realiteten, om overtrædelse af traktatens artikel 85
Pfeifer & Langen gør i det væsentlige gældende, at da der ikke har foreligget samordning, udgør de former for adfærd, som sagsøgerne lægges til last, for så vidt de overhovedet har fundet sted, ikke samordnet praksis, således at Kommissionen ved at anvende traktatens artikel 85 på disse former for adfærd har overtrådt denne bestemmelse.
I — Sammendrag af beslutningens grunde
Tilsammen omfatter de former for praksis, som sagsøgerne beskyldes for, fire grupper af handlinger eller undladelser;
for det første er der rejst det klagepunkt mod dem, at de skulle have afsat størstedelen af eksporten af hvidt sukker fra RT-gruppen til den vestlige del af Tyskland til bestemte aftagere, det vil sige Pfeifer & Langen, eller til bestemte formål dvs. denaturering eller senere eksport til tredjelande;
vedrørende de — forholdsvis ringe — belgiske udførsler til det ovennævnte område, som ikke er blevet afsat på denne måde, beskyldes RT-gruppen for at have forpligtet de belgiske forhandlere, navnlig Export, til kun at gennemføre sådan eksport med Pfeifer & Langen's samtykke eller til en pris, som var tilpasset den pris, det tyske selskab anvendte;
desuden skulle RT have forpligtet Export til udtrykkeligt eller skjult at afslå tilbud fra tyske ikke-fabrikanter, der ønskede at importere belgisk sukker;
endelig skulle det belgiske selskab have gennemført betydelige leverancer af råsukker til Pfeifer & Langen i stedet for selv at raffinere dette produkt og eksportere det herved fremkomne hvide sukker i det tyske firmas salgsområde.
II — Efterprøvelse af søgsmålsgrundene
1. Vedrørende hvidt sukker
A — Vedrørende beviserne
a) Vedrørende beviserne for sagsøgernes faktiske adfærd
aa) Vedrørende afsætningen af den belgiske eksport til bestemte adressater eller formål
1.
Det fremgår af en række købsbekræftelser fra Export og Hottlet enten til RT eller til andre belgiske fabrikanter (bilag II 28, 35 til svarskriftet i sag 47/73), at disse forhandlere har forpligtet sig til kun at videresælge det sukker, som var genstand for disse transaktioner, til denatureringsformål;
i et brev af 24. juli 1969 til Export (bilag I 43 til svarskrifterne) udtaler RT — efter at have konstateret, at belgisk sukker for tiden eksporteres til Tyskland med henblik på menneskeligt forbrug, mens det oprindelig blev solgt med henblik på denaturering —: »ces mises en consommation … ne sont possibles qu'à la faveur de prix inférieurs à ceux demandés par les producteurs allemands; ceux-ci déplorent en conséquence vivement la pression ainsi exercée sur leur marché par les sucres belges« (denne afsætning til forbrug … er kun mulig til priser, der ligger under de priser, som de tyske fabrikanter kræver; disse beklager følgelig i høj grad det pres, der således udøves på markedet af det belgiske sukker) og fortsætter således: »Vous ayant informé antérieurement de notre politique à l'égard de nos collègues étrangers et ayant reçu de votre part l'assurance d'une sincère collaboration, je me permets d'insister pour que soit mis au plus tot un terme aux opérations actuellement en cours sur l'Allemagne et que ne soient en tout cas plus initiées de nouvelles affaires de l'espèce …« (De er tidligere blevet informeret om vor politik over for vore udenlandske kolleger, og da jeg fra Dem har modtaget forsikring om et seriøst samarbejde, tillader jeg mig at forlange, at de transaktioner, der i øjeblikket foregår i Tyskland, indstilles så hurtigt som muligt, og at der i hvert fald ikke afsluttes nye handler af denne art …);
efter at Hottlet hos RT havde købt to ladninger sukker og solgt dem til en kunde og denne kunde senere havde anmodet Hottlet om at blive fritaget for forpligtelsen til kun at benytte dette sukker til denaturering, nægtede RT sit samtykke og krævede erstatning af Hottlet, fordi dette selskab som følge af disse tildragelser ikke aftog resten af de nævnte ladninger fra RT (se navnlig brev fra RT til Hottlet af 16. december 1969, bilag I 42 til svarskrifterne);
i et referat af 20. april 1970, som gengiver ordlyden af et møde mellem RT og Export (bilag I 74 til svarskrifterne) omtaler Export »obligations de RT prises dans le cadre de la rationalisation de l'industrie sucrière européenne« (de forpligtelser, RT har påtaget sig i forbindelse med rationaliseringen af den europæiske sukkerindustri) og »concertation entre raffineurs européens« (samordningen mellem europæiske raffinaderier), og konstaterer videre: »sont ainsi éliminées du champ d'application des rapports commerciaux RT/Export, une série d'affaires directes entre raffineurs ou producteurs sur … l'Allemagne (échanges avec Pfeifer & Langen)« (en række direkte transaktioner mellem raffinaderier eller fabrikanter er blevet udelukket fra anvendelsesområdet for de handelsmæssige forbindelser mellem RT og Export vedrørende … Tyskland (samhandel med Pfeifer & Langen));
i en intern skrivelse af 23. april 1970 fra Export (bilag I 75 til svarskrifterne) hedder det: »Tirlemont a convenu avec les autres raffineurs du marché commun d'un accord d'exclusivité réciproque, d'où il ressort que la commercialisation dans le pays de destination est réservée aux raffineurs de ce pays. Par conséquent, aucune place n'est réservée à Export … En Allemagne, les importations sont négligeables depuis la réévaluation du DM. Néanmoins, il existe des possibilités d'échanges dans les régions frontières … de l'Allemagne … La politique des raffineurs fait échec à cette régionalisation … Il est douteux que nous puissions obtenir un contingent, car RT ne voudra pas cautionner une politique allant à l'encontre des conventions qu'elle a prises avec les autres raffineurs« (Tirlemont har med de andre raffinaderier i fællesmarkedet indgået en gensidig eksklusivaftale, hvoraf det fremgår, at salg i bestemmelseslandet er forbeholdt raffinaderierne i dette land. Som følge heraf er der ikke nogen plads for Export … I Tyskland er importen ringe siden DM'ens revaluering. Ikke desto mindre foreligger der nogle muligheder for samhandel i Tysklands … grænseområder … Raffinaderiernes politik forhindrer denne regionalisering… Det er tvivlsomt, om vi kan opnå et kontingent, fordi RT ikke vil støtte en politik, der går imod de aftaler, som det har indgået med de andre raffinaderier);
en række skrivelser mellem den 19. december 1968 og den 15. august 1970, navnlig en række købekontrakter, som er indgået af belgiske forhandlere (bilag I 28 — 32, 34, 35, 41, 43, 129 til svarskrifterne), viser tilsammen, at disse forhandlere efter anmodning fra RT og andre fabrikanter, som i så henseende handlede efter RT's ønske og råd, havde forpligtet sig til eller været parate til at forpligte sig til ikke at eksportere det sukker, der var omhandlet i denne korrespondance, til menneskeligt forbrug i andre lande i fællesmarkedet, herunder Tyskland;
i en af sine skrivelser (brev af 31. juli 1970 til Navaou, bilag I 129 til svarskrifterne) udtaler Export, at RT »jævnligt« har solgt i Tyskland men »à notre connaissance, par le canal des rapports particuliers entre collègues grands fabricants-raffineurs, soit directement, soit via leurs sociétés affiliées« (så vidt os bekendt via de særlige forbindelser mellem de store fabrikantraffinaderier, enten direkte eller gennem deres datterselskaber);
i en telexmeddelelse af 25. september 1970 til en tysk forhandler (bilag I 143 til svarskrifterne) beklager Export sig over, at et andet tysk selskab, der har købt sukker hos RT via Hottlet, ikke har overholdt sin forpligtelse til ikke at videresælge dette sukker i Nordrhein-Westfalen.
2.
I henhold til de statistikker, Kommissionen har fremlagt i bilag 1 til duplikken i sag 47/73, tager strukturen af den belgiske eksport af hvidt sukker til Tyskland i den omtvistede periode sig således ud, udtrykt i tons:
Produktionsår
Eksport i alt
Heraf »kontrolleret« eksport
Leverancer til Pfeifer & Langen eller til WZV
Leverancer gennemført med Pfeifer & Langen's samtykke
Leverancer til denaturering eller eksport til tredjelande
Leverancer til tilpasset pris
I alt
1968-69
23 800
—
19 400
—
20 200
1969-70
23 800
11 700
—
13 300
1970-71
16 700
—
2 500
13 300
16 000
1971-72
24 500
2 600
—
1 600
14 400
18 600
I alt
88 800
4 500
35 200
27 700
68 100
de samme statistikker viser, at af de 20700 tons (88800 minus 68100), der frit er blevet eksporteret til Tyskland, hidrørte 11300 fra små belgiske fabrikanter, således at RT eller RT-gruppen i samtlige de produktionsår, det drejer sig om, højest har foretaget fri eksport af 20700 minus 11300 = 9400 tons, og med hensyn til denne mængde er det i øvrigt ikke sikkert, at den er blevet afsat i Pfeifer & Langen's salgsområde;
selv om disse tal ikke altid stemmer helt overens med de tal, som sagsøgerne eller Kommissionen i anden forbindelse har fremlagt, er størrelsesordenen imidlertid ikke for alvor bestridt;
det bør i øvrigt bemærkes, at det afgørende i den foreliggende sammenhæng ikke så meget er omfanget af den eksport, der er blevet gennemført af belgiske fabrikanter, der er uafhængige af RT, som sammensætningen af den eksport, som er blevet gennemført af RT eller af de fabrikanter, som RT kontrollerer, enten direkte eller via forhandlerne Export og Hottlet.
bb) Vedrørende den forpligtelse, som er pålagt mellemhandlerne, til kun at gennemføre fri eksport med Pfeifer & Langen's samtykke eller til en pris, som er tilpasset det tyske selskabs priser
I et brev af 15. september 1969 til Moerbeke-Waas, hvori der bekræftes et køb på 5000 tons sukker (bilag I 54 til svarskrifterne), angiver Export under overskriften »anvendelse«: »Les ventes à destination de l'Allemagne fédérale, pour la consommation humaine, devront l'être avec l'accord de la firme Pfeifer & Langen« (salg til forbundsrepublikken Tyskland til menneskeligt forbrug kræver firma Pfeifer & Langen's samtykke);
i et referat af 30. april 1970 fra samtaler, som fandt sted mellem hr. Maisin fra RT og en repræsentant fra Export (bilag I 76 til svarskrifterne) skriver sidstnævnte: »Le principe de base sur lequel M. Maisin est intraitable est le suivant: Export doit suivre RT dans sa politique vis-à-vis de ses partenaires européens. Cette politique est définie par lui comme suit: Pas de mouvements de marchandises de pays à pays, si ce n'est en concertation de producteur à producteur« (Det grundliggende princip, som hr. Maisin — fra RT — står fast på, er følgende: Export skal følge RT i dets politik over for dets europæiske partnere. Denne politik definerer RT således: ingen varebevægelse fra land til land uden aftale mellem fabrikant og fabrikant);
på en anmodning, som en tysk forhandler ved telexmeddelelse af 11. september 1970 (bilag I 106 til svarskrifterne) fremsatte til Export om, at denne til en kunde i Aachen ville udarbejde et tilbud på 15000 tons til en pris af 1095,93 bfr., udtalte Export ved svartelex af 14. september 1970 (bilag I 107 til svarskrifterne) »after having taken close contacts with the German Pfeifer & Langen refiners of Koln, Tirlemont told us that they would not, properly speaking, decline any bid or refuse any offer for the German market. Their target being by no way to disturb the Pfeifer & Langen home market, they asked the Köln refiners to inform them about their internal prices, delivered points of destination in the Ruhr area, as well as close to the Belgian border (Aachen for instance)« (efter indgående kontakt med de tyske raffinaderier Pfeifer & Langen, Koln, har Tirlemont meddelt os, at de så at sige ikke ville afslå noget bud vedrørende det tyske marked. Da deres formål på ingen måde var at forstyrre Pfeifer & Langen's hjemmemarked anmodede de raffinaderiet i Köln om at oplyse deres interne priser for leveringssteder i Ruhr-distriktet såvel som tæt ved den belgiske grænse (Aachen for eksempel)), Export forelagde desuden prisberegninger, foretaget på grundlag af de tyske priser, Og tilføjede, at »the Tirlemont group says … that they might be possibly sellers of Belgian… sugar for the German consumption market … if they could get such price, even if it is in line (and specially for that reason) with the German internal price, Pfeifer & Langen German clients will have practically no interest at all to change of suppliers« (Tirlemont-gruppen udtaler … at de muligvis ville sælge belgisk … sukker til det tyske marked for menneskeligt forbrug … hvis de kunne opnå en sådan pris … Selv om (eller netop fordi) den er lig med den interne tyske pris, ville Pfeifer & Langen's tyske kunder praktisk taget ikke have nogen interesse i at ændre leverandør);
en række telexmeddelelser, der i fortsættelse af denne korrespondance blev afsendt mellem den 14. og den 21. september 1970 — nemlig fem fra Export til RT, én fra Export til den nævnte tyske forhandler og én fra RT til Export (bilag I 108-112, 114, 115 til svarskrifterne) —, viser tilsammen:
—
Export har forsøgt at opnå, at RT gennem sin mellemhandler efterkom en tysk forhandlers anmodning;
—
hr. Rolin (fra RT) har over for Lemaire (Export) givet udtryk for sit ønske om »intet at foretage sig som kunne forstyrre strukturen på det tyske sukkermarked inden for Pfeifer & Langen's kundekreds (Rhinlandet og grænseegnene mod Belgien)«; Rolin har taget i betragtning, at »den tyske pris … svarer til 180 bfr./1OO kg (ifølge oplysninger fremskaffet af Pfeifer & Langen)«, Rolin har udregnet »denne pris ab de belgiske sukkerfabrikker på følgende måde« (her følger beregninger, som fører frem til, at sukkeret tilbydes til 120 bfr. ab belgiske sukkerfabrikker);
—
efter en lang diskusion blev der opnået en aftale mellem Export og RT på basis af 1100 bfr., men da dette skete for sent, mislykkedes transaktionen;
—
Export har over for RT omtalt »gentagne afslag« fra sidstnævnte »støttet på RT's salgsprincipper vedrørende sukker inden for Fællesskabet«, samt omtalt RT's hensigt, »som allerede Rolin gav udtryk for over for Baron Kronacker [fra Export] (skrivelse fra møde … 31. august 1970 vedrørende tyske fabrikanters samtykke — Pfeifer & Langen Køln — i ikke at aftage sukkerroer fra den belgiske sukkerfabrik i Liers) samt over for Lemaire om intet at foretage sig, der kunne forstyrre strukturen på det tyske sukkermarked«;
—
Export har beklaget sig over, at RT i henhold til informationer, som er tilgået det fra Tyskland, i mellemtiden har solgt sukker til Pfeifer & Langen til en pris, som lå under den, Export tilbød;
i henhold til en række købsbekræftelser og købstilbud, der blev afgivet mellem den 17. september 1969 og den 7. oktober 1970, og som blev sendt fra Export og Hottlet til belgiske fabrikanter (RT, Couplet, Oreye) samt fra Oreye til Export (bilag I 55, 91, 92, 113, 119 til svarskrifterne), krævede disse fabrikanter ved salg til Tyskland en pris ab fabrik, der var højere end den, som de var parate til at gå med til for sukker, som var bestemt til at blive afsat andetsteds (1100 bfr. pr. 100 kg i stedet for 1092,50 bfr. — i henhold til brev fra Oreye til Export af 7. oktober 1970).
cc) Vedrørende leveringsnægtelserne
Sucrerie et Raffinerie de Donstiennes udtaler i et brev til Export af 12. august 1970 (bilag I 130 til svarskrifterne), at RT »har tilrådet det ikke at gennemføre eksportkontrakter for tiden«;
i telexmeddelelse af 10. september 1970 til en tysk forhandler skriver Export (bilag I 105 til svarskrifterne): »Regarding the German market, for which you asked us an offer, we would like to ask you to wait a bit before getting offers from us, due to the fact that our principal sugar manufacturer, the RT group, is not on the market at the moment for such destination« (Vedrørende det tyske marked for hvilket De har bedt os om et tilbud, anmoder vi Dem om at vente lidt, før De modtager tilbud fra os, idet vor vigtigste sukkerfabrikant, RT-gruppen, for tiden ikke er sælger på dette marked);
nogle af de citerede dokumenter — telexmeddelelsen fra Export til en tysk forhandler af 14. september 1970 samt den række telexmeddelelser, der i perioden mellem den 14. og den 21. september 1970 blev udvekslet mellem RT og Export og mellem Export og den tyske forhandler — viser, at RT enten har afslået, omend tilsløret, at levere til ikke-fabrikanter i Pfeifer & Langen's salgsområde eller har afgivet eller formidlet tilbud til sådanne erhvervsdrivende, som var interesseret i at købe til en pris, der måtte afskrække de pågældende, på trods af, at der i Tyskland var en betydelig efterspørgsel, og på trods af Export's ønske om at efterkomme denne;
denne situation blev yderligere bekræftet ved en telexmeddelelse, som en tysk forhandler sendte til Export den 2. november 1970 (bilag I 116 til svarskrifterne), og hvori denne forhandler efter at have omtalt talrige telex, som det havde sendt til Export, skriver: »We would … as we told you many times in the above telexes and on many phone conversations we had together … very much like to conclude business with your Company in Belgian crystal sugar for the West German market for the new 1970-71 crop. We are prepared to try at the maximum to reach the level where business could be concluded. We would like from your side to get orders and bids to enable us to be in a position to materialize such business. We await your comments, orders and bids with the keenest interest« (som vi har meddelt Dem mange gange i de ovennævnte telexmeddelelser og i mange telefonsamtaler som vi har haft … er vi meget interesseret i at afslutte forretning med Deres selskab vedrørende belgisk krystalsukker fra den nye høst 1970-71 til det vesttyske marked. Vi er forberedt på at gøre alt hvad vi kan for at nå det niveau, hvor der kan indgås aftale. Vi afventer bestillinger og tilbud fra Deres side, således at vi kan gennemføre disse transkationer. Vi ser frem til Deres kommentarer, bestillinger og tilbud med den største interesse);
i samme retning udtaler et tysk firma i et brev til Export af 11. november 1970 (bilag I 118 til svarskrifterne) efter at have omtalt, at det har indgået adskillige betydelige aftaler — efter al sandsynlighed med tyske handelsvirksomheder — at det ved hver enkelt af de forhandlinger, som er gået forud for disse aftaler »har rådspurgt Dem, men uheldigvis — dette er vi nødt til at gentage — har vi ikke fra Deres side modtaget tilbud tilstrækkeligt betids og til en tilstrækkelig interessant pris til at vi kunne blive konkurrencedygtige. Nu kan der kun være tale om at dække eventuelle supplerende behov, hvilke opstår fra tid til anden«;
endelig har GEDELFI, Koln, der er engroshandler med levnedsmiddelprodukter, i et brev af 10. marts 1972 stilet til selskabet GEMAS, Bruxelles, (bilag II 9 til svarskrifterne i sagerne 54-56/73) udtalt: »In den letzten 4 Jahren ist von der GEDELFI kein Zucker aus EWG-Ländern importiert worden. Unsere vergeblichen Versuche vor einigen Jahren sind Ihnen aus unseren Gesprächen bekannt. Damals haben wird auf unsere Anfragen keine Offerten erhalten. Gegenwärtig werden auf Anfragen Offerten genannt, die sich aber aus Frachtgründen und deshalb Preisgrunden nicht realisieren lassen« (I de sidste 4 år har GEDELFI ikke importeret sukker fra EØF-lande. Vore forgæves forsøg for nogle år siden er Dem bekendt fra vore samtaler. Dengang modtog vi ikke tilbud på vore forespørgsler. For tiden modtager vi på vore foresprøgsler visse tilbud, som imidlertid af transport- og derfor af prisgrunde ikke kan gennemføres.
b) Vedrørende beviserne for påstanden om, at den ovenfor omtalte adfærd skyldes en samordning
I henhold til Kommissionens opfattelse omtaler allerede visse af de ovenfor nævnte skrivelser, at der forelå en samordning, nærmere bestemt brevet fra RT af 24 juli 1969, Export's referat af 20. april 1970, Export's skrivelse af 23. april 1970, Export's brev til Moerbeke-Waas af 15. september 1969, den telexmeddelelse, Export sendte til en tysk forhandler den 14. september 1970, samt den række telexmeddelelser, som i perioden mellem den 14. og den 21. september 1970 blev udvekslet mellem Export og RT eller en tysk forhandler;
desuden gør Kommissionen gældende, at RT's tøvende holdning over for andre tyske interesserede aftagere end Pfeifer & Langen ikke kan skyldes en beslutning, som det belgiske selskab har truffet helt uafhængigt i overensstemmelse med dets objektive interesse, eftersom den belgiske produktions betydelige overskud (i de fire omhandlede produktionsår henholdsvis 174000, 251000, 193000 og 277000 tons; se bilag 1 til duplikken i sag 47/73, oversigt I) sammenholdt med den ikke ubetydelige efterspørgsel fra den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland under normale omstændigheder ville have tilskyndet RT til at konkurrere med Pfeifer & Langen på markedet i det nævnte område.
B — Vedrørende bedømmelsen af disse beviser
a)
Vedrørende de citerede dokumenters bevisværdi anfører RT og Pfeifer & Langen argumenter, som svarer til dem, der inden for rammerne af det andet klagepunkt er blevet anført af RT på den ene side og af SU og CSM på den anden side i forbindelse med de samme eller andre dokumenter, udarbejdet af Export eller sendt fra RT til Export, argumenter, som er gengivet i andet kapitel, og som må forkastes af de der anførte grunde;
navnlig kan der ikke gives Pfeifer & Langen medhold i firmaets argument om, at Export's udtalelser ikke er troværdige, fordi der var en interessemodsætning mellem dette firma og RT;
selv om det er korrekt, at RT's salgspolitik har ført til, at betydelige transaktioner, som Export ønskede at deltage i, ikke er blevet gennemført, eller at de er gennemført uden Export's medvirken, ændrer denne interessekonflikt ikke noget ved den omstændighed, at Export ifølge RT's egne udtalelser korrekt har gengivet de erklæringer, som RT havde tilsendt det, og at disse erklæringer af de grunde, som er gengivet under det andet klagepunkt, bør betragtes som sandfærdige;
under disse omstændigheder er de dokumenter, som Export har udarbejdet, gyldige bevismidler og kan også lægges til grund over for Pfeifer & Langen.
b)
Det fremgår af det anførte bevismateriale, at sagsøgerne rent faktisk har fulgt den markedsadfærd, som Kommissionen har hævdet;
det må således lægges til grund, at den største del af de mængder hvidt sukker, som blev eksporteret af RT og af de belgiske fabrikanter, som det kontrollerede, til den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland, er blevet leveret på en sådan måde, at de ikke effektivt konkurrerede med Pfeifer & Langen's produkter, enten fordi de er blevet afsat til Pfeifer & Langen, WZV, denaturering eller senere eksport til tredjelande, eller fordi de er blevet afsat med Pfeifer & Langen's samtykke eller til en pris, som er tilpasset Pfeifer & Langen's priser;
de mængder, der blev eksporteret under disse omstændigheder, udgjorde for de 4 pågældende produktionsår omkring 68000 tons og var således betydelige;
desuden står det fast, at RT har pålagt Export, udtrykkeligt eller tilsløret at afslå tyske ikke-fabrikanters ønske om at importere belgisk sukker.
c)
1.
Pfeifer & Langen gør gældende, at den udtalelse, som findes i brevet fra RT af 24. juli 1969 og i henhold til hvilken »de tyske fabrikanter … beklager det pres, der således udøves på markedet af det belgiske sukker« ikke udtrykkeligt angiver sagsøgeren.
Imidlertid kan det anses for givet, at dette firma, der udtrykkeligt er nævnt i andre citerede dokumenter, var en af de fabrikanter, som fremsendte sådanne klager, så meget mere som Pfeifer & Langen's salgsområde på grund af de relativt beskedne geografiske afstande var det bedst egnede blandt de forskellige tyske egne til eksport af belgisk sukker;
Pfeifer & Langen søger at bagatellisere rækkevidden af RT's udtalelser ved dels at gøre gældende, at »det ikke var nogen overraskende reaktion«, at »de tyske fabrikanter ikke var glade for udenlandsk import (stævning i sag 56/73, s. 30), og dels, at det »aldrig ville have forsøgt at øve indflydelse på RT's beslutninger« (sst., s. 31);
imidlertid fremgår det klart af ovennævnte brev, at de der omtalte tyske fabrikanter — til hvem Pfeifer & Langen må henregnes af de netop anførte grunde — langt fra at holde deres utilfredshed for sig selv har givet den tilkende over for RT;
når en erhvervsdrivende gør sådanne klager til sine, som en anden erhvervsdrivende retter til ham vedrørende den konkurrence, som denne sidstnævnte udsættes for fra varer, der er afsat af den førstnævnte erhvervsdrivende, udgør de pågældendes handlemåde en samordnet praksis.
2.
Pfeifer & Langen udtaler »forudsat, at der har fundet en samtale sted om priserne mellem RT og sagsøgeren, har denne samtale … ikke på nogen måde bevirket, at RT har nægtet at forsyne det tyske marked, men derimod at der blev fremsat et tilbud om at reservere sukker for eksporten til Tyskland« og endvidere »den omstændighed, at RT ved denne lejlighed har forsøgt at opnå den samme pris som sagsøgeren, er ud fra et handelsmæssigt synspunkt blot fornuftigt« (stævning i sag 56/73, s. 36).
Selv om den omstændighed, at en sælger tilpasser sin pris til en konkurrents højere pris, ikke nødvendigvis udgør et indicium for en samordnet praksis, men kan skyldes et forsøg på at opnå en så stor fortjeneste som muligt, forholder det sig anderledes i det foreliggende tilfælde;
af de citerede dokumenter tilsammen fremgår det, at RT's vigtigste begrundelse for den pågældende tilpasning — en begrundelse, som parterne i øvrigt har erkendt — var at undgå at støde Pfeifer & Langen, der var en vigtig kunde for RT for så vidt angår råsukker, ved en handelspolitik, der ville berøve det tyske selskab en del af dets kundekreds;
endelig bekræfter Pfeifer & Langen's indlæg, når de ses i lyset af de citerede dokumenter, den opfattelse, at den pågældende tilpasning er udtryk for en samordnet praksis;
det følger nemlig heraf dels, at Pfeifer & Langen ikke for alvor bestrider at have meddelt sine priser til RT, og dels, at denne meddelelse blev indhentet og givet med henblik på et fælles formål, der var rettet mod konkurrencen, hvilket udgør et klassisk eksempel på et praktisk samarbejde, som de pågældende bevidst har sat i stedet for konkurrencens risici.
3.
RT's argument om, at de anfægtede former for praksis »skyldtes selve markedets karakter således, at de ville have fundet sted, selv om der ikke havde eksisteret nogen form for kontakt mellem fabrikanterne«, er allerede blevet imødegået i andet kapitel.
4.
RT omtaler visse leverancer, som det har gennemført til ikke-fabrikanter i Rhinlandet, for at vise, at det på ingen måde har fulgt en systematisk politik, rettet mod konkurrencen.
For at der kan foreligge samordnet praksis i henhold til traktatens artikel 85 er det tilstrækkeligt, at konkurrencen er blevet begrænset, og det kræves ikke, at den er blevet forhindret;
ydermere har RT ikke for alvor bestridt, at omfanget af de fri leverancer var beskedent.
Det fremgår af det anførte, at de pågældende former for praksis langt fra at skyldes en uafhængig beslutning fra de pågældende fabrikanters side er blevet aftalt mellem dem, idet de bevidst har sat et indbyrdes praktisk samarbejde i stedet for konkurrencens ricisi, hvilket samarbejde har ført til en situation, som ikke svarede til de normale markedsvilkår, og som gjorde det muligt for Pfeifer & Langen at opretholde en erhvervet position til skade for egentlige frie varebevægelser inden for fællesmarkedet og for forbrugernes frie valg af leverandører;
som følge heraf har sagsøgerne faktisk foretaget samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet i den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland.
2. Vedrørende råsukker
Kommissionen hævder, at Pfeifer & Langen hos RT i de tre produktionsår fra 1969-72 har købt råsukker for henholdsvis 8361, 24853 og 23419 tons, og at disse køb også udgjorde et led i den forbudte samordnede praksis;
Kommissionen gør i det væsentlige gældende, at RT selv var i stand til at raffinere disse mængder, og at det havde haft interesse i at gøre det med henblik på levering af det således producerede hvide sukker til det tyske marked;
i øvrigt fremgår det ifølge Kommissionen af de tal, Pfeifer & Langen har fremlagt, at dets egen produktion af råsukker, forøget med de suppleringskøb, Pfeifer & Langen foretog hos fabrikanter i Nordtyskland, var tilstrækkelig til en fuld udnyttelse af selskabets raffinaderikapacitet, som korrekt vurderet udgør mellem 180000 og 200000 tons årligt;
i henhold til den oversigt, Pfeifer & Langen selv har fremlagt, skulle de betydelige mængder, som det har købt i Nordtyskland, ikke have udvist væsentlige svingninger, hvorfor det ikke kan antages, at de køb, der er blevet foretaget hos RT, var beregnet til at dække et underskud;
i virkeligheden købte Pfeifer & Langen råsukkeret hos RT til en så høj pris, at selskabet ikke engang har opnået den normale forarbejdningsavence;
disse sagsøgeres adfærd kan derfor ifølge Kommissionen ikke betragtes som en normal adfærd hos erhvervsdrivende i en konkurrencesituation og kan kun forklares ved deres fælles ønske om at lade Pfeifer & Langen opsuge de omtvistede mængder råsukker for at hindre, at dette sukker, hvis det blev forarbejdet til hvidt sukker, konkurrerede med det af Pfeifer & Langen fremstillede hvide sukker i dette firmas salgsområde.
De dokumenter, som er omtalt tidligere, vedrører udelukkende hvidt sukker, og det må derfor for så vidt angår råsukkertransaktionerne undersøges, om den anfægtede adfærd, som Kommissionen betragter som et led i den samordnede praksis, med rimelighed kan forklares på anden måde end ved forekomsten af en samordning.
Selv om det inden for rammerne af en samordnet politik til beskyttelse af de respektive dele af markedet, således som den klart fremgår af de konstaterede former for praksis vedrørende hvidt sukker, synes muligt, at leverancerne af råsukker til en for RT særlig gunstig pris udgør et yderligere led i samordningen, er det imidlertid på den anden side ubestridt, at RT på grund af sin utilstrækkelige raffinaderikapacitet regelmæssigt har leveret råsukker til forskellige fabrikanter;
i øvrigt er det ligeledes påvist, at Pfeifer & Langen regelmæssigt købte betydelige mængder råsukker hos andre fabrikanter end RT for at raffinere det i sine egne anlæg;
under disse omstændigheder er det ikke udelukket, at denne del af de omtvistede transaktioner kan forklares på anden måde end som et led i en samordnet praksis.
3. Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis for hvidt sukker har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hammel konkurrencen, og om dette er sket på følelig måde
Den pågældende samordnede praksis har påvirket samhandelen mellem medlemsstater, allerede fordi den har vedrørt samhandelen med sukker mellem Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland.
Den har haft til formål og til følge at sikre, at det sukker, som blev fremstillet af RT eller af de belgiske fabrikanter, som dette selskab udøvede kontrol over, i størstedelen af tilfældene kun blev eksporteret til Tyskland, hvis det ikke udøvede konkurrence over for det sukker, som Pfeifer & Langen fremstillede;
de nævnte former for praksis, der navnlig bestod i at begrænse eller kontrollere afsætningen, samt i en opdeling af markederne som omhandlet i traktatens artikel 85, litra b) og c), havde til formål og til følge at hæmme konkurrencen.
Af grunde, som — mutatis mutandis — er analoge med dem, som er fremstillet i forbindelse med det andet klagepunkt, bør det lægges til grund, at den omhandlede samordnede praksis har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hæmmet konkurrencen føleligt.
Det fremgår af det anførte, at den foreliggende søgsmålsgrund, ikke kan tages til følge, eftersom Kommissionen har påvist, at RT og Pfeifer & Langen har begået en overtrædelse;
da der ikke i artikel 1, stk. 1, nr. 3 i beslutningen sondres mellem leverancer af hvidt sukker og af råsukker, medfører den omstændighed, at der ikke er ført bevis for en overtrædelse for så vidt angår leverancer af råsukker, at der ikke kan antages at være begået en overtrædelse vedrørende råsukker.
Fjerde kapitel
Vedrørende klagepunktet om en samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet for den sydlige del af Forbundsrepublikken Tyskland
I henhold til artikel 1, stk. 1, nr. 4 i den anfægtede beslutning anklages SZAG og Franken på den ene side og Béghin og Sucre-Union på den anden side for »siden produktionsåret 1970-71 [at have] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Frankrig til den sydlige del af det tyske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«.
Beslutingen bebrejder med andre ord sagsøgerne at have ledt den største del af eksporten til den sydlige del af Tyskland frem til bestemte modtagere, nemlig de tyske fabrikanter.
Kommissionen har bekræftet, at det foreliggende klagepunkt ligeledes vedrører SZV og har ved retsmødet tilføjet, at det er en fejltagelse, at dette selskab ikke er anført i den ovennævnte bestemmelse;
ifølge Kommissionens opfattelse fremgår dens hensigt om ligeledes at rejse klagepunktet ever for SZV dels af beslutningens grunde, dels af den indledende del af beslutningens artikel 1, stk. 2.
Med henblik på at afgrænse, hvem der er omfattet af en beslutning, hvori der konstateres en overtrædelse, bør denne beslutnings konklusion lægges til grund, når den ikke giver anledning til tvivl;
artikel 1, stk. 1, nr. 4 i beslutningen opregner præcist de virksomheder, der anklages for den pågældende overtrædelse, nemlig Béghin, Sucre-Union, SZAG og Franken;
det må herefter konstateres, at denne bestemmelse ikke omfatter SZV.
I — Vedrørende sagsøgernes faktiske adfærd
1.
For så vidt angår leverancerne fra fabrikant til fabrikant, er det ikke bestridt, at disse udtrykt i tons — bortset fra de 4600 tons hvidt sukker, som Sucre-Union leverede til »Grundstucks-Verwaltungsgesellschaft«, Oberursel, og som ikke kan tages i betragtning, da de ikke er omfattet af de tal, der er nævnt i beslutningen — udgør de i følgende oversigt anførte mængder:

Béghin til SZAG
Béghin til Franken
Sucre-Union til SZAG
Sucre-Union til Franken
hvidt sukker
råsukker
hvidt sukker
råsukker
hvidt sukker
råsukker
hvidt sukker
råsukker
1970-71
11 200
—
—
—
—
—
—
1971-72
—
13 900
—
9 200
4 500
—
4 000
—
2.
For så vidt angår de leverancer, som blev gennemført fra de pågældende franske fabrikanter til andre tyske erhvervsdrivende i Sydtyskland — herefter kaldet »andre leverancer« — må der sondres mellem Béghin's og Sucre-Union's adfærd.
A —
Det er ubestridt, at Béghin ikke har foretaget sådanne leverancer.
B —
Selv om parterne for Sucre-Union's vedkommende er enige om, at dette selskab har foretaget sådanne leverancer, gør de tal, som er angivet i sagsakterne, det imidlertid ikke muligt med sikkerhed at fastslå leverancernes omfang, så meget mindre som Kommissionens oplysninger er selvmodsigende;
faktisk hævder Kommissionen på den ene side (svarskrift i sag 44/73, nr. 43), at Sucre-Union »i 1970-71 [har leveret] de største mængder« — dvs. større mængder end i de foregående produktionsår — »til uafhængige mellemhandlere, men meget mindre end i 1971-72«, med andre ord, at det har foretaget andre leverancer i begge de to omhandlede produktionsår;
på den anden side omtaler statistikkerne for den franske indførsel til Tyskland, som findes i bilag 4 til duplikken i sag 44/73, for så vidt angår Sucre-Union's andre leverancer, udtrykkeligt kun 4000 tons, som i 1970-71 blev leveret »til en tysk forhandler«, hvilket lader forstå, at dette selskab ikke foretog andre leverancer i 1971-72;
desuden hævder Kommissionen i sin note 14 til oversigt V i bilag 1 til duplikken i sag 54/73, at »de andre udførsler til Sydtyskland« i produktionsårene 1970-71 og 1971-72 — dvs. andre leverancer end dem, som Béghin eller Sucre-Union gennemførte til SZAG eller til Franken — »er blevet gennemført af franske fabrikanter, som ikke deltog i leverancerne fra fabrikant til fabrikant«, hvilket er ensbetydende med, at Sucre-Union hverken i 1970-71 eller i 1971-72 skulle have foretaget andre leverancer;
endelig hedder det i den anfægtede beslutning (s. 45, næstsidste betragtning under punkt IV 2), at der ikke er nogen grund til at pålægge Sucre-Union en bøde, da dette selskab »hele tiden i det omfang det var muligt, spillede en "outsider"-rolle«, og fordi det »samtidig med de direkte salg til de udenlandske konkurrenter foretog betydelige salg til forhandlere og forarbejdsningsvirksomheder på destinationsmarkedet«.
Under disse omstændigheder må det til fordel for sagsøgerne antages, at den del, som de andre leverancer udgjorde i forhold til de samlede mængder, som Sucre-Union eksporterede til Sydtyskland i de to pågældende produktionsår, var af samme størrelsesorden som leverancerne til de tyske fabrikanter.
II — Vedrørende spørgsmålet, om den ovenfor omtalte adfærd var samordnet
1. Vedrørende beviserne
A —
a)
Til støtte for det foreliggende klagepunkt påberåber Kommissionen sig en række dokumenter, hvoraf visse straks må lades ude af betragtning, da de ikke er relevante, således at kun de neden for anførte dokumenter kan komme i betragtning.
Den 23. august 1971 sendte en tysk forhandler en telexmeddelelse til Sucre-Union (bilag I 156 til svarskrifterne), hvori den pågældende forhandler udtaler: »Nach heutiger telefonischer Rücksprache mit obiger Firma« (Efter telefonsamtale dags dato med det ovenfor nævnte firma) — dvs. med et tysk firma, som havde købt, eller som planlagde at købe hos SZV — »stellte ich fest, daß die von mir unterbreiteten Preise für Mainz und Kempten/Hegge von anderer Seite billiger offeriert wurden. Die Preise sollen in jedem Falle unter den Basispreisen liegen, die die Süzucker-Verkaufs-GmbH aufgegeben hat. Ich konnte noch nicht in Erfahrung bringen, ob die aufgegebenen Preise tatsachlich von der Südzucker-Verkaufs-GmbH sind oder von einem anderen Anbieter. Vielleicht erfahre ich in den nåchsten Tagen weitere Einzelheiten, bevor die obengenannte Firma fur ihren Bedarf vom 1. 10. bis 31. 12. 1971 Eindeckungen vornimmt. In jedem Falle soll ich unterrichtet werden. Dies zur Kenntnisnahme und erwarte Ihre Stellungnahme hierzu.« (har jeg konstateret, at de priser, jeg har tilbudt for Mainz og Kempten/Hegge, er blevet tilbudt billigere fra anden side. Priserne skulle i hvert tilfælde ligge under de basispriser, som Südzucker-Verkaufs-GmbH har meddelt. Jeg kunne endnu ikke få oplyst, om de meddelte priser hidrører fra Südzucker-Verkaufs-GmbH eller fra en anden bydende. Måske modtager jeg i de nærmeste dage yderligere enkeltheder, før ovennævnte firma dækker sit behov fra den 1.10. til den 31. 12. 1971. I hvert tilfælde har jeg anmodet om at blive underrettet. Dette til Deres orientering og jeg afventer Deres stillingtagen hertil);
endvidere skrev ifølge Kommissionen »en tysk forhandler« — hvis navn er kommet frem under sagen, og som dengang var Sucre-Union's repræsentant i Sydtyskland, og herefter vil blive betegnet som »X« — til Sucre-Union den 29. September 1971 (se bilag I 157 til svarskrifterne): »Som De ser, medfører meddelelsen til SZV om navnene på de firmaer, som indtil nu har købt hos os, betydelige ulemper. SZV opnår således kendskab til de erhvervsdrivende, som allerede har købt sukker i Frankrig, eller som har til hensigt at gøre det… Jeg finder det ikke hensigtsmæssigt at meddele SZV navnet på vore kunder. Det vil i alle tilfælde få dem oplyst, hvis kunderne køber mindre hos det end før, eller hvis de slet intet aftager«;
Kommissionen udleder af dette brev, at Sucre-Union på SZAG's eller SZV's anmodning har meddelt sin tyske repræsentant, at denne skulle udlevere listen over Sucre-Union's kunder til et af disse selskaber;
endelig meddeler det tyske firma GEDELFI i et brev af 10. marts 1972 til det belgiske firma GEMAS (bilag II 9 til svarskrifterne i sagerne 54-56/73): »In den letzten 4 Jahren ist von der GEDELFI kein Zucker aus EWG-Ländern importiert worden. Unsere vergeblichen Versuche vor einigen Jahren sind Ihnen aus unseren Gesprächen bekannt. Damals haben wir auf unsere Anfragen keine Offerten erhalten. Gegenwärtig werden auf Anfragen Offerten genannt, die sich aber aus Frachtgründen und deshalb Preisgründen nicht realisieren lassen«; (I de sidste 4 år har GEDELFI ikke importeret sukker fra EØF-lande. Vore forgæves forsøg for nogle år siden er Dem bekendt fra vore samtaler. Dengang modtog vi ikke tilbud på vore forespørgsler. For tiden modtager vi på vore forespørgsler visse tilbud, som imidlertid af transport og derfor af prisgrunde ikke kan gennemføres).
b)
Sagsøgerne mener generelt, at intet af de påberåbte dokumenter er afgørende;
navnlig vedrørende brevet af 29. september 1971 hævder Béghin, at de heri omhandlede omstændigheder ikke vedrører dette selskab;
SZAG bestrider på det bestemteste, at X nogensinde har sendt det eller SZV en liste over kunder eller over for noget af disse selskaber har angivet Sucre-Union's kunder;
SZAG fremlægger som bilag 1 til sin replik et brev af 20. juni 1973, som det har fået tilsendt fra Sucre-Union som svar på en anmodning om oplysninger vedrørende brevet af 29. september 1971, og hvori det franske selskab udtrykker sig således: »Beiliegend senden wir Ihnen die Kopie eines von [X] in Brüssel vorgelegten Schreibens, das wir angeblich erhalten haben sollen, wieder zurück. In unseren Akten konnte nicht die geringste Spur eines solchen Schreibens an uns entdeckt werden. Daruber hinaus ist uns dessen Wortlaut absolut unbekannt. Es muß natürlich berucksichtigt werden, daß das Datum des Schreibens weit zurück liegt. Es macht jedoch den Anschein, als sei dieser Brief in einer gewissen Absicht geschrieben worden … Wir mußten unser Vertragsverhältnis [mit X] lösen, da er uns einen sehr bedeutenden Betrag schuldete und seine finanzielle Lage uns noch ein grofieres Defizit befiirchten ließ. Seine Schuld hat er übrigens nicht beglichen. In puncto Kundenliste glauben wir nicht, dafi wir personlich eine aufgestellt haben. Wir können auch keine Kopie finden. Wir bedauern jedoch, es nicht getan zu haben. Bei uns sind damals sehr unangenehme Beschwerden eingegangen, da [X], der keine Exklusivität fur Deutschland hatte, Offerten an Kunden abgegeben hatte, die bereits über drei andere Verkaufskanäle Zucker von uns bezogen:
1.
Sucre-Union als direkter Verkäufer
2.
Firma Schlüter & Maack, Hamburg (als Händler)
3.
Unser Vertreter G. Baus, Homburg/Saar
Es wäre deshalb verständlich gewesen, wenn wir eine gewisse Einteilung des Arbeitsbereiches der einzelnen Verkäufer vorgenommen hätten.« (Hoslagt returnerer vi en kopi af en skrivelse, som [X], Bruxelles, angiveligt skal have sendt os. I vore arkiver har vi ikke kunnet finde det mindste spor på en sådan skrivelse, som skulle være sendt til os. Desuden er indholdet os helt ukendt. Der må naturligvis tages hensyn til, at skrivelsens dato ligger langt tilbage. Det forekommer imidlertid, at dette brev er skrevet med en vis hensigt … Vi måtte indstille vor forretningsforbindelse [med. X], da han skyldte os et betydeligt beløb, og da hans finansielle situation lod befrygte et endnu større deficit. Han har i øvrigt ikke betalt sin gæld. Vedrørende listen over kunder mener vi ikke, at vi personligt har udarbejdet en sådan. Vi kan heller ikke finde nogen kopi. Vi beklager imidlertid, at vi ikke har gjort dette. Dengang modtog vi meget ubehagelige klager, da [X], der ikke havde enerettighed for Tyskland, havde givet tilbud til kunder, som allerede fik sukker fra os gennem 3 andre salgskanaler:
1.
Sucre-Union som direkte sælger
2.
Firma Schlüter & Maach, Hamburg (som forhandler)
3.
Vor repræsentant G. Baus, Homburg/Saar.
Det ville derfor have været forståeligt, hvis vi havde foretaget en vis inddeling af de enkelte sælgeres arbejdsområder.«
under retsmødet har SZAG hævdet, at der er andre omstændigheder, der efter SZAG's opfattelse gør det sandsynligt, at X ikke er troværdig, og at man endda kan mistænke ham for at have givet Kommissionen en »kopi« af en original, som ikke har eksisteret, nemlig af hans angivelige brev til Sucre-Union af 29. september 1971.
B —
Kommissionen udtaler, at det er slående, at Béghin og Sucre-Union har foretaget betydelige leverancer til tyske fabrikanter, i øvrigt til priser, der var særligt gunstige for disse, medens Béghin slet ikke og Sucre-Union kun i ringe omfang har foretaget andre leverancer;
eftersom a) markedsprisen i Sydtyskland lå ca. 5 % over den franske interventionspris, b) de tyske fabrikanter ikke i 1970-71 kunne dække hele efterspørgslen i dette område og c) talrige erhvervsdrivende i dette område havde tilkendegivet deres interesse i at importere fransk sukker, burde man have kunnet forvente, at Sucre-Union og Béghin — og navnlig sidstnævnte, som rådede over betydelige overskudsmængder — i stort omfang ville have solgt til sådanne erhvervsdrivende;
ved at levere råsukker til en konkurrent har Béghin afstået fra selv at raffinere de pågældende mængder og at afsætte det hvide sukker fra denne forarbejdning på det tyske marked, og denne adfærd kan ifølge Kommissionen kun forklares ved de pågældendes ønske om ikke at konkurrere indbyrdes på dette marked;
salgene af råsukker har ikke kunnet retfærdiggøres ved manglende raffinaderi-kapacitet, da Béghin har haft mulighed for at lade alt det råsukker, som det fremstillede i sine fabrikker i Sillery, nær Reims, raffinere i sine fabrikker i Thumeries, i det nordlige Frankrig, hvilket Béghin i øvrigt havde gjort før de pågældende to produktionsår;
Béghin's indvending om, at transportomkostningerne ville have gjort en sådan fremgangsmåde lidet rentabelt, er ifølge Kommissionen ikke holdbar, dels fordi Sillery geografisk set lå længere fra SZAG's raffinaderier end fra Thumeries, dels fordi selskabet ved salg af hvidt sukker til Sydtyskland kunne have fundet en anden løsning end den, som bestod i først at transportere råsukkeret til Thumeries, før det blev eksporteret.
2. Ved rørende bedømmelsen af disse beviser
A — Vedrørende leverancerne til Béghin
Det bør indledningsvis konstateres, at brevet af 29. september 1971 vedrører omstændigheder, som Béghin ikke har nogen del i.
a)
Leverancerne af hvidt sukker til de tyske fabrikanter udgjorde for Béghin's verkommende kun 286 tons, som det leverede til SZAG, og dette er en så ubetydelig transaktion, at den ikke kan udgøre noget indicium for en samordning med henblik på beskyttelse af det sydtyske marked.
b)
Kommissionen har ikke kunnet gøre rede for en eneste leveringsnægtelse, som Béghin skulle have udtalt over for en ikke-fabrikant i Sydtyskland, hvad Béghin i øvrigt heller ikke beskyldes for i beslutningen, og endvidere kan denne beskyldning ikke lægges til grund, da Kommissionen ikke har imødegået selskabets udtalelser om, at det aldrig har modtaget et købstilbud fra tyske forhandlere eller industrielle forarbejdere;
Kommissionen har selv udtalt (beslutningen s. 20, første betragtning under 9) »Tyskland har som helhed ligevægt på sin sukkerbalance«, og da importbehovet i Sydtyskland — der, som det fremgår af denne ligevægtssituation, er begrænset, — synes at være blevet dækket af andre udenlandske fabrikanter, er det ikke nødvendigvis overraskende, at den eller den franske fabrikant har holdt sig væk fra det sydtyske marked.
c)
For så vidt angår de leverancer af råsukker, som Béghin har foretaget til SZAG og Franken, har Kommissionen ikke været i stand til at imødegå Béghin's argument om, at det ville have været uøkonomisk at raffinere det råsukker, som blev fremstillet på fabrikkerne i Sillery, hvor der ikke er raffine-ringsanlæg på raffinaderiet i Thumeries, for derefter at transportere det hvide sukker fra raffineringen til Sydtyskland.
Det er dernæst ikke bestridt, at Béghin i de to omhandlede produktionsår har leveret henholdsvis 75 % og 74 % af sin produktion i Sillery til raffinaderier i Frankrig, Italien eller tredjelande, uden at det — bortset fra de 4 % af produktionen i året 1971-72, der blev afsat i Italien — er blevet hævdet, at disse leverancer ligeledes var en følge af samordning med henblik på beskyttelse af købernes markeder.
Vedrørende spørgsmålet om SZAG's interesser er det desuden ikke bestridt, at de anfægtede køb svarede til en fast sædvane, og de køb, som tidligere blev foretaget hos andre fabrikanter, var endog meget større end dem, som skete hos de franske fabrikanter;
det er heller ikke bestridt, at den pris, Béghin betalte SZAG, var gunstig for sidstnævnte, mens man skulle have forventet det modsatte, hvis de omtvistede leverancer havde sigtet på en beskyttelse af det sydtyske marked;
i øvrigt kan i det foreliggende tilfælde udtalelsen i beslutningen om, at en fabrikant »normalt« ikke vil have interesse i at sælge til en konkurrent, eftersom han ville kunne opnå en gunstigere pris ved at levere direkte til forhandlerne eller til de industrielle forarbejdere, vendes mod forfatteren til udtalelsen, da det heri antydes — eller i det mindste ikke bestrides — at fabrikant-køberen udmærket selv kan have en naturlig interesse i at foretage supplerende køb;
faktisk karakteriseres sukkermarkedet ved betydelige udsving i høstudbytterne, hvilket eventuelt kan gøre det nødvendigt for en fabrikant at dække sig ind hos en anden fabrikant for at kunne opfylde langfristede leveringsaftaler med sine kunder.
d)
Kommissionen gør i øvrigt gældende, at SZAG og Franken som modydelse for Béghin's adfærd har afholdt sig fra at levere i Saarlandet, som traditionelt hører ind under de franske fabrikanters handelsområde.
Det må imidlertid bemærkes, at Béghin — uden at Kommissionen har bestridt dette — har udtalt, at det i den pågældende periode aldrig har foretaget leverancer til denne region.
Efter det anførte er det ikke udelukket, at leverancerne fra Béghin til SZAG og til Franken og det forhold, at Béghin ikke har foretaget andre leverancer til Sydtyskland kan forklares på anden måde end ved en samordning.
B — Vedrørende Sucre-Union's leverancer
a)
Da Sucre-Union ikke har leveret råsukker til SZAG eller til Franken, må det undersøges, om strukturen i Sucre-Union's leverancer af hvidt sukker til Sydtyskland udgør et tilstrækkeligt vægtigt indicium for den anfægtede samordnede praksis, for så vidt angår de tre ovennævnte virksomheder.
Som det er udviklet ovenfor, må det formodes, at de mængder, som det franske selskab leverede til tyske ikke-fabrikanter, var af samme størrelsesorden som dem, der blev leveret til SZAG og Franken;
denne omstændighed bevirker, at det må forekomme tvivlsomt, om der har foreligget en samordning mellem de pågældende, i alt fald en samordning, som faktisk blev ført ud i livet;
endvidere finder visse af de bemærkninger, der blev fremsat i forbindelse med leverancerne fra Béghin, også anvendelse i den foreliggende sammenhæng, navnlig den omstændighed, at Kommissionen ikke har kunnet påvise en eneste leveringsnægtelse, som Sucre-Union skulle have udtalt over for tyske ikke-fabrikanter, den omstændighed, at SZAG og Franken, selv om de handlede selvstændigt, kunne have interesse i at foretage supplerende køb, og endelig de konklusioner, der må drages af den principielle ligevægt på det sydtyske marked.
b)
Det bør desuden undersøges, om — uanset det anførte — det brev af 29. september 1971, som blev sendt til Sucre-Union af dets tyske repræsentant X, sammenholdt med strukturen i Sucre-Union's eksport til Sydtyskland, ikke kan tjene som bevis for den omhandlede overtrædelse.
Vedrørende spørgsmålet, om dette brev har eksisteret og i bekræftende fald om det er ægte, står udtalelserne fra X over for udtalelserne fra Sucre-Union og SZAG;
selv om man antog, at Sucre-Union og SZAG havde næret et ønske om at samarbejde på en måde, som var uforenelig med traktatens artikel 85, er det næppe sandsynligt, at dette samarbejde blev gennemført ved en så usædvanlig adfærd, som det hævdes i nævnte brev, for en sådan adfærd ville i nærværende sammenhæng have kunnet indebære, at en fabrikant, der herved ville gøre sine egne tidligere anstrengelser nytteløse og risikere at miste sine kunders tillid, tilbød en aktuel eller mulig konkurrent chancen for at fratage sig disse kunder eller straffe dem ved ophævelse af en bonus.
Endelig bør det — også i denne sammenhæng — ikke overses, at Kommissionen'modsat det standpunkt, som den har indtaget over for Béghin og SZAG, har tilkendt Sucre-Union rollen som »outsider« og ikke har pålagt det en bøde, et standpunkt, som vanskeligt kan opretholdes, hvis det måtte antages, at Sucre-Union faktisk har foretaget et sådant skridt som nævnt i det pågældende brev.
Under alle omstændigheder er det ikke udelukket, at leverancerne fra Sucre-Union til SZAG og Franken og det begrænsede omfang af Sucre-Union's andre leverancer til Sydtyskland kan forklares på anden måde end ved en samordning.
Af det anførte følger, at artikel 1, stk. 1, nr. 4 i den anfægtede beslutning bør annulleres.
Femte kapitel
Vedrørende klagepunktet om økonomisk pres, som RT skulle have udøvet over for belgiske eksportører
Ifølge artikel 1, stk. 2, nr. 1 i den anfægtede beslutning beskyldes RT for »siden produktionsåret 1968-69 [at have] overtrådt artikel 86 ved at lægge økonomisk pres på de belgiske eksportører for at tvinge dem til at begrænse deres eksport«.
I — Sammendrag af beslutningens grunde
Kommissionen hævder, at RT har udøvet økomomisk pres over for de belgiske forhandlere, Export og Hottlet, herefter kaldet »forhandlerne«, for at forpligte dem til kun at sælge det sukker, som de fik leveret fra RT, til bestemte kunder eller til bestemte anvendelser og til at pålægge deres kundekreds sådanne begrænsninger;
dette pres skulle bestå i, at RT »i modsat fald ikke ville levere dem sukker, og navnlig ikke til eksport til tredjelande, som for begge forhandleres vedkommende udgør en stor del af deres omsætning — i tilfælde hvor dette sukker blev videresolgt til bestemmelser, som RT ikke havde godkendt«;
RT skulle have en dominerende stilling på det belgisk-luxembourgske sukkermarked, som skulle udgøre en væsentlig del af fællesmarkedet.
II — Efterprøvelse af søgsmålsgrunden
RT gør i det væsentlige gældende, at det belgisk-luxembourgske marked ikke udgør en væsentlig del af fællesmarkedet, at selskabet ikke har en dominerende stilling på dette marked, og at det ikke har gjort sig skyldig i noget misbrug, således at Kommissionen ved at anvende traktatens artikel 86 på selskabets adfærd har overtrådt denne bestemmelse.
1. Vedrørende spørgsmålet, om det belgisk-luxembourgske marked udgør en væsentlig del af fællesmarkedet
RT er af den opfattelse, at dette spørgsmål bør besvares benægtende på grund af den belgiske produktions relativt beskedne omfang og på grund af antallet af forbrugere i Belgien og Luxembourg.
Med henblik på at fastlægge, om et bestemt område er af tilstrækkelig stor betydning til at udgøre »en væsentlig del af fællesmarkedet« i den i traktatens artikel 86 forudsatte betydning, må der navnlig tages hensyn til strukturen og omfanget af produktion og forbrug af det nævnte produkt, samt til vaner og økonomiske muligheder hos sælgere og købere;
for så vidt mere specielt angår sukker må der ud over transportomkostningernes indvirkning på varens pris og vanerne hos de industrielle forarbejdere og hos forbrugerne tages hensyn til den omstændighed, at fællesskabsordningen har stadfæstet størstedelen af de særlige træk i de tidligere nationale markeder.
Den samlede sukkerproduktion i Belgien og i Fællesskabet steg fra 1968-69 til 1971-72 henholdsvis fra 530000 til 770000 tons og fra 6800000 til 8100000 tons (den anfægtede beslutning, s. 18, nr. 3 og 5);
mens det belgiske forbrug i disse produktionsår gennemsnitligt lå omkring 350000 tons steg forbruget i Fællesskabet fra 5900000 til 6500000 tons (sst.);
når man samtidig tager hensyn til de øvrige kriterier, der er anført ovenfor, er disse forhold tilstrækkeligt afgørende til, at det belgisk-luxembourgske område for så vidt angår sukker må anses som en væsentlig del af det fælles marked for dette produkt.
2. Vedrørende spørgsmålet, om RT indtager en dominerende stilling på det belgisk-luxembourgske sukkermarked
Ifølge RT's egne oplysninger sidder det inde med 65 % af den belgiske produktion;
Kommissionen gør gældende, at det tal, der bør lægges til grund, i virkeligheden er 85 %, idet der for RT's vedkommende også bør medregnes produktionen fra firmaerne Suikerfabrieken van Vlaanderen i Moerbeke-Waas og Raffinerie Notre-Dame i Oreye — herefter kaldet henholdsvis »Moerbeke-Waas« og »Oreye« — på grund af de personlige eller finansielle bånd, der findes mellem RT og hvert af de to andre firmaer samt den omstændighed, at disse har fulgt den af RT fastsatte salgspolitik.
RT har mindst 50 % af kapitalen i Moerbeke-Waas og Oreye, 5 af RT's ledere er medlemmer af bestyrelsen i Moerbeke-Waas, én af dette firmas direktører har sæde i RT's bestyrelse, og det fremgår endelig af talrige dokumenter, som er fremlagt i sagen, at disse to firmaer om ikke regelmæssigt så dog hyppigt har fulgt den restriktive salgspolitik, som RT har praktiseret på det nederlandske og vesttyske marked;
derfor bør for så vidt angår RT også produktionen i Moerbeke-Waas og Oreye medregnes, hvorfor det må antages, at RT — i nærværende sammenhæng — praktisk taget beherskede 85 % af den belgiske produktion;
dette tal, der taler for sig selv, skal ses på baggrund af den ubetydelige import af sukker til Belgien;
under disse omstændigheder havde RT mulighed for at hindre en egentlig konkurrence på det pågældende marked;
følgelig havde RT på det i sagen relevante tidsrum en dominerende stilling på dette marked.
3. Vedrørende spørgsmålet om der har foreligget et misbrug
A — Vedrørende beviserne
a)
For at påvise, at RT faktisk har begået den overtrædelse, som lægges det til last, støtter Kommissionen sig for det første på en række dokumenter, som den også har anført til støtte for en samordnet praksis med henblik på beskyttelse af den nederlandske og det vesttyske marked, og som er citeret ovenfor (andet og tredje kapitel);
Kommissionen har desuden omtalt 15 købekontrakter, som RT og Hottlet har indgået med hinanden mellem den 8. oktober 1968 og den 7. januar 1972, samt et brev fra RT til Hottlet af 19. marts og adskillige interne skrivelser, som Export har udarbejdet mellem februar og maj 1970 (bilag I 41, 78, 131 til svarskrifterne i sag 47/73; bilag 3 til duplikken i samme sag).
Som fastslået i andet og tredje kapitel er det bevist, at det er lykkedes RT at pålægge forhandlerne at overholde RT's salgspolitik, der bestod i, at eksport af hvidt sukker til Nederlandene og til den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland blev afsat til bestemte aftagere og anvendelser;
ifølge Kommissionen har RT ligeledes udøvet økonomisk pres som omhandlet i beslutningen for at opnå, at forhandlerne tilpassede sig den angiveligt samordnede praksis mellem det belgiske selskab og visse franske fabrikanter ved licitationer angående restitutioner for eksport til tredjelande, som er genstand for det i niende kapitel omhandlede klagepunkt.
b)
Af en korrespondance mellem RT og Hottlet, der fandt sted mellem den 20. oktober 1968 og den 16. december 1969 (bilag 3 til duplikken i sag 47/73) fremgår følgende:
—
Hottlet havde købt en vis mængde sukker hos RT og videresolgt dette til en tysk kunde, og der var i købe- og videresalgskontrakten på RT's anmodning indsat bestemmelser om, at sukkeret kun måtte benyttes til denaturering;
—
senere anmodede Hottlet RT om at fritage den nævnte kunde og sig selv for overholdelsen af denne klausul, da det var blevet umuligt, fordi denatu-reringspræmien var blevet afskaffet ved en fællesskabsforordning;
—
RT insisterede imidlertid på, at den pågældende klausul blev overholdt fuldt ud og afkrævede sluttelig Hottlet en erstatning på 1250000 bfr., fordi Hottlet på grund af de anførte begivenheder ikke rettidigt aftog en restmængde fra RT på 2500 tons af den mængde, som var omfattet af de pågældende aftaler;
en intern skrivelse af 23. april 1970 fra Export »vedrørende mulighederne for samarbejde med RT« (bilag I 75 til svarskrifterne) afsluttes efter klager over den omstændighed, at »raffinaderiernes politik« forhindrer Export i at levere til grænseegnene i Nederlandene, Frankrig og Tyskland, således: »Il est douteux que nous puissions obtenir un contingent, car RT ne voudra pas cautionner une politique allant à l'encontre des conventions qu'elle a prises avec les autres raffineurs« (det er tvivlsomt, om vi kan opnå et kontingent, idet RT ikke vil støtte en politik, der går imod de aftaler, det har indgået med de øvrige raffinaderier);
I en anden intern skrivelse fra Export vedrørende en samtale, som dets ledere den 17. februar 1970 havde med Maisin fra RT (bilag I 78 til svarskrifterne) hedder det:
»Raffinerie Tirlemontoise compte exporter environ 9000 tonnes de bruts qui seront livrées à Tate. RT propose à Export d'intervenir dans cette opération en qualité de broker. Dans ce cas, Export devrait respecter la politique commune définie à l'égard des adjudications.
Invité à préciser ce dernier point, M. Maisin reconnaît que cet engagement porte également sur les adjudications à l'exportation de sucre blanc. Nous lui répondons alors que notre position à cet égard n'a pas évolué depuis la semaine dernière, mais qu'elle n'est pas pour autant rigide, ni immuable.
Monsieur Maisin fait alors allusion à l'échange de correspondance entre le baron Kronacker et Monsieur Rolin et nous fait remarquer que si un nouveau »climat« doit être créé, il ne peut l'être que pierre par pierre…«
Conclusion
Raffinerie Tirlemontoise nous propose d'intervenir comme courtier dans la vente de 9000 tonnes de bruts qu'il compte faire (ou qu'il a fait) à Tate & Lyle.
En contrepartie, il nous demande de renoncer à notre liberté d'aller tant aux adjudications d'exportation de sucre brut, qu'à celles de sucre blanc.
Il est implicite que Raffinerie Tirlemontoise refuse de nous offrir des bruts que nous serions libres de vendre ou bon nous semble«
(Raffinaderi Tirlemontoise regner med at eksportere omkring 9000 tons råsukker, som skal leveres til Tate. RT foreslår Export at indtræde i denne transaktion som mægler. I så tilfælde skulle Export overholde den fælles politik, som var fastlagt med henblik på licitationerne.
Da Maisin blev anmodet om at præcisere dette sidste punkt, erkendte han, at denne forpligtelse ligeledes vedrører licitationerne angående eksport af hvidt sukker. Vi svarer ham, at vor indstilling i så henseende ikke har ændret sig siden sidste uge, men at den alligevel hverken er stiv eller uforanderlig.
Maisin henviser derefter til korrespondancen mellem baron Kronacker og Rolin og bemærker, at et nyt »klima« kun vil kunne indføres skridt for skridt…
Konklusion
Raffinaderi Tirlemontoise foreslår os at indtræde som mægler ved et påtænkt (eller gennemført) salg af 9000 tons råsukker til Tate & Lyle.
Til gengæld anmoder det os om at afstå fra vor frihed til at deltage i licitationerne både for eksport af råsukker og hvidt sukker.
Det er underforstået, at Raffinaderi Tirlemontoise nægter at tilbyde os råsukker, som det ville stå os frit at sælge efter forgodtbefindende);
samme dag traf bestyrelsen i Export en beslutning vedrørende dette spørgsmål (bilag II 17 til svarskriftet i sag 47/73), hvor det navnlig hedder: »Accord de notre part, dans un esprit de conciliation et comme geste de bonne volonté, de ne pas soumissionner pour une restitution de brut aux adjudications permanentes de la CEE qui auront lieu, hebdomadairement à partir du mercredi 18 février, ceci pour que de telles demandes de restitution ne concurrencent pas les demandes des raffineurs franco-belges, et de Raffinerie Tirlemontoise en particulier. (A remarquer que ce geste était purement formel, car sans être assuré de l'aliment matière premiere de Tirlemont en brut, seul fournisseur beige possible, Export n'aurait pu raisonnablement soumissionner à l'adjudication des bruts: risque, pour le cas ou il aurait été adjudicataire, de ne pouvoir se couvrir en effectif)« (I en forsonende ånd og som et tegn på god vilje giver vi herved vort samtykke til ikke at deltage i EØF's løbende licitationer vedrørende restitution for råsukker, som bliver afholdt ugentlig fra onsdag den 18. februar, for at sådanne anmodninger om restitution ikke skal konkurrere med anmodninger fra fransk-belgiske raffinaderier, navnlig fra Raffinaderie Tirlemontoise. (Det bør bemærkes, at denne gestus var rent formel, da Export uden garanti for levering af råsukker fra Tirlemont, der var den eneste mulige belgiske leverandør, ikke med rimelighed kunne deltage i licitationen vedrørende råsukker: Export ville, i tilfælde af, at det fik tildeling ved licitationen, risikere ikke at kunne opfylde tildelingen));
i en skrivelse af 26. marts 1970 (bilag II 18 til svarskriftet i sag 47/73) udtaler baron Kronacker, bestyrelsesformand, i Export: »Je souhaite qu'on marche d'accord avec Tirlemont. Dans ce cas nous faisons le sacrifice de nos mandants, nous acceptons de réduire les quantités pour lesquelles nous nous rendions à l'adjudication pour Export, et nous acceptons, bien que nous n'ayons pas voix au chapitre, de nous rallier aux prix du consortium de Paris. Cela implique nécessairement que Tirlemont n'aille pas aux adjudications par un autre canal que nous … En compensation des sacrifices que nous faisons, la commission de 3/4 % doit nous être maintenue sur la totalité des opérations« (Jeg ønsker, at vi arbejder i forståelse med Tirlemont. I så fald ofrer vi vore mandanter, vi akcepterer at nedskære de mængder, som vi hidtil har deltaget med ved licitationerne, og vi akcepterer, selv om vi ikke har indflydelse herpå, at anvende Paris-konsortiets priser. Dette indebærer nødvendigvis, at Tirlemont ikke deltager i licitationerne uden om os … Som modydelse for det offer, som vi gør, bør provisionen på 3/4 % opretholdes for samtlige transaktioner);
i en skrivelse fra Export »vedrørende det mundtlige svar, hr. Rolin den 21. maj 1970 fremsatte på baron Kronacker's skriftlige forslag af 20. maj om forbindelserne Export RT i produktionsåret 1970/71« (bilag I 131 til svarskrifterne) hedder det: »En outre, M. Rolin restreint encore notre liberté d'action et nos possibilités d'activité en ce qui concerne la demande des restitutions. Ces demandes, en tonnage et en niveau, devraient selon lui s'opérer en coordination avec M. Bernard, PDG de Say, dans le cadre de la concertation de Paris (Say, Béghin, Varsano, Sucre-Union, etc …« (Endvidere begrænser Rolin yderligere vor handlingsfrihed og vore aktivitetsmuligheder for så vidt angår restitutions-anmodningerne. Sådanne anmodninger skulle ifølge baron Kronacker for så vidt angår tonnage og restitutionsbeløb ske i samarbejde med Bernard, generaldirektør for Say, inden for rammerne af samordningen fra Paris (Say, Béghin, Varsano, Sucre-Union, etc …));
det hedder i to telexmeddelelser af 19. august 1970 fra Export til RT og omvendt (bilag I 81, 82 til svarskrifterne):
Telex fra Export:
»1.
Hollande: Sur base des besoins d'importation des Pays-Bas en sucres CEE, sommes d'accord sur principe évoqué déjeûner d'avant-hier: travailler selon votre schéma, savoir échanges entre fabricants de sucre via commerce traditionnel belgo-hollandais, sur base satisfaisante pour Export. Pour donner suite votre proposition, contactons maisons hollandaises sur ces questions et problèmes techniques« (1. Nederlandene: På grundlag af Nederlandenes behov for import af EØF-sukker er vi enige om det princip, som blev fremhævet ved frokosten i forgårs: Arbejde efter Deres retningslinjer, dvs. samhandel mellem sukkerfabrikanter via den traditionelle belgisk-nederlandske handel på et for Export tilfredsstillende grundlag. For at følge Deres forslag op sætter vi os i forbindelse med nederlandske forhandlere vedrørende disse spørgsmål og vedrørende tekniske problemer).
Svartelex fra RT:
»Suite votre télex 16.06 h dont j'ai pu donner connaissance par téléphone à Monsieur Rolin, celui-ci me prie vous faire part qu'il prend note avec grand plaisir de votre accord formulé sous point 1.
Nous mettons par conséquent sucre à votre disposition pour industrie hollandaise lait condensé pour opération via commerce traditionnel…
D'autre part si nous étions sollicités par industrie sucrière hollandaise pour ses besoins propres, une exportation éventuelle de sucre beige se traiterait également avec le concours de nos maisons de commerce.
Des dispositions ci-dessus, il découle que vous vous abstiendrez de toute autre démarche sur le marché hollandais, en sorte de ne pas en perturber la structure«
(I henhold til Deres telex kl. 16,06, som jeg har informeret hr. Rolin om telefonisk, anmoder han mig om at meddele Dem, at han med stor tilfredshed noterer sig Deres samtykke for så vidt angår punkt 1.
Som følge heraf stiller vi sukkeret til Deres rådighed med henblik på den nederlandske industri for kondenseret mælk og til afvikling via den traditionelle handel…
Hvis vi på den anden side modtager forespørgsler fra den nederlandske sukkerindustri med henblik på dækning af dens egne behov, vil en eventuel eksport af belgisk sukker ligeledes ske gennem vore sukkerforhandlere.
Af de ovenfor nævnte udtalelser fremgår, at De afholder Dem fra ethvert andet fremstød på det nederlandske marked for ikke at forstyrre dets struktur);
to telexmeddelelser af 20. august 1970, som blev udvekslet under samme omstændigheder (bilag I 83, 84 til svarskrifterne), har følgende indhold:
Telex fra Export:
»Export marque son accord de suivre la Raffinerie Tirlemontoise comme fabricant de sucre beige dans son élaboration d'une entente avec la Suiker Unie et la Centrale Suiker Maatschappij comme fabricants de sucre néerlandais pour la campagne sucrière 1970-71 sur les bases suivantes:
1.
Export renonce de traiter des sucres belges avec les acheteurs-utilisateurs néerlandais pour ce que nous dénommons les besoins propres néerlandais et qui consistent en la consommation de bouche humaine, d'une part en l'état, tel quel, d'autre part pour l'industrie des produits sucrés, pour consommation de ces produits sucrés aux Pays-Bas, dans les autres pays de la CEE et sur pays tiers. Cette industrie des produits sucrés ne comprend pas l'industrie de lait.
Est également exclu du renoncement d'export, le trafic de dénaturation du sucre et l'industrie chimique.
2.
Cet abandon d'export est lié et conditionné à ce que, en ce qui concerne les besoins d'importation des Pays-Bas en sucre CEE …, les échanges à prendre cours pour approvisionner ce marché néerlandais, entre les fabricants de sucres belges et les fabricants de sucre néerlandais, seront effectuées via les commerces traditionnels beige et hollandais, sur une base satisfaisante pour Export. Ces derniers mots signifient que l'intéressément d'Export à ces opérations doit lui donner satisfaction d'une part sur sa rémunération à l'unité de sucre sous forme de commission ou participation commerciale sous forme d'une marge, et d'autre part sur l'importance du tonnage des sucres des fabricants de sucre belges qui seront échangés avec les fabricants de sucre néerlandais, sur base des besoins d'importation des Pays-Bas en sucre CEE«
(Export samtykker i at følge Raffinaderie Tirlemontoise som belgisk sukkerfabrikant ved udarbejdelsen af en ny aftale med Suiker Unie og Centrale Suiker Maatschappij som nederlandske sukkerfabrikanter for sukkerproduktionsåret 1970-71 på følgende grundlag:
1.
Export giver afkald på at eksportere belgisk sukker til nederlandske aftagere-forarbejdere for det, vi kalder de specielt nederlandske behov, og som består i forbrug som husholdningssukker i uforarbejdet stand og endvidere i sukker til sukkervareindustrien til forbrug af sukkervarer i Nederlandene, i andre lande inden for EØF og i tredjelande. Denne sukkervareindustri omfatter ikke mælkeindustrien.
Handelen med sukker til denaturering og til den kemiske industri er ligeledes undtaget fra Export's afkald.
2.
Dette afkald for Export er for så vidt angår Nederlandenes behov for import af EØF-sukker.. .knyttet til og betinget af, at den samhandel, som skal gennemføres mellem belgiske og nederlandske sukkerfabrikanter til forsyning af dette nederlandske marked, bliver gennemført via den traditionelle belgiske og nederlandske handel på et for Export tilfredsstillende grundlag. Disse sidste ord betyder, at Export's interesse i disse transaktioner bør imødekommes dels for så vidt angår betaling pr. enhed sukker i form af en provision eller deltagelse på handelsbasis i form af en fortjeneste, dels for så vidt angår størrelsen af de sukkermængder fra de belgiske sukkerfabrikanter, som udveksles med de nederlandske sukkerfabrikanter på grundlag af Nederlandenes behov for import af EØF-sukker);
RT's svar:
»Il se dégage de votre télex … que nous sommes bien d'accord sur la facon d'opérer en sucre beige sur la Hollande … nous n'entendons faire quoi que ce soit à destination de la consommation en Hollande qui n'ait l'agrément de nos collègues hollandais«
(Det følger af Deres telex … at vi er enige om, hvorledes belgisk sukker skal afsættes til Nederlandene … vi er enige om for så vidt angår sukker til forbrug i Nederlandene ikke at foretage os noget, som vore nederlandske kolleger ikke samtykker i);
i en salgsbekræftelse af 1. oktober 1970 stilet til den nederlandske forhandler Jacobson (bilag I 88 til svarskrifterne) udtaler Export, efter at det har anført, at RT »vedrørende sukkerproduktionsåret 1970-71 har overdraget enerettigheden til salg af sit belgiske krystalsukker, bestemt til eksport, til de to traditionelle belgiske sukkerforhandlere« — dvs. Export og Hottlet — og efter at have fremhævet »de ufravigelige krav i RT's almindelige handelspolitik, som er blevet os dikteret, nemlig at RT ikke ønsker at foretage sig noget for så vidt angår Nederlandene, som ikke … SU og CSM samtykker i«: »Nous considérons … devoir attirer votre attention de facon nette sur cette politique commerciale de nos principaux fournisseurs, le groupe de Tirlemont, toutes opérations en sucre beige en dehors de cette ligne de conduite ne pouvant étre agréés par lui, et nous faisant perdre en conséquence l'exclusivité dont il est question … ci-dessus« (Vi mener …, at vi klart bør henlede Deres opmærksomhed på vor vigtigste leverandør, Tirlemont-gruppen's handelspolitik, idet dette firma ikke vil tillade nogen transaktion vedrørende belgisk sukker uden for disse retningslinjer, og en sådan ville derfor bevirke, at vi mistede den … ovenfor omtalte enerettighed):
B — Vedrørende bedømmelsen af beviserne
De citerede dokumenter viser, når de ses i sammenhæng med det i andet og tredje kapitel fremførte, helt utvetydigt, at RT dels udtrykkeligt eller implicit over for forhandlerne har givet udtryk for eller bevidst har givet dem forståelsen af, at RT ikke ville levere sukker til dem eller ikke ville levere alle de mængder, de anmodede om, medmindre de gik ind på RT's restriktive eksportpolitik både for det nederlandske og det vesttyske marked og for leverancerne til tredjelånde;
nogle af disse erklæringer er endda så kategoriske, at de mere minder om instruktioner, som er stilet til en handelsrepræsentant, end om forhandlinger, som er blevet ført på lige fod mellem en fabrikant og en uafhængig forhandler.
Ved at forpligte forhandlerne til at afsætte deres eksport til bestemte aftagere eller bestemte former for anvendelse og til at pålægge deres kundekreds disse restriktioner har RT begrænset afsætningsmulighederne for forhandlerne og indirekte for disses aftagere, hvilken form for praksis udtrykkeligt er omhandlet i artikel 86, litra b);
selv om selve indsættelsen af en denatureringsklausul i en købekontrakt vedrørende sukker ikke nødvendigvis udgør et misbrug, må man imidlertid i den foreliggende sammenhæng karakterisere den yderste strenghed, hvormed RT nægtede at tage hensyn til de uforudsigelige vanskeligheder, som Hottlet og dets tyske kunde senere mødte med hensyn til overholdelsen af den af RT pålagte anvendelsesklausul, som et væsentligt led i den pressionspolitik, som RT førte over for forhandlerne;
det må således konstateres, at RT har misbrugt sin dominerende stilling på det belgisk-luxembourgske marked.
Denne udnyttelse kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, i det omfang den vedrørte strukturen i de leverancer, som RT tillod eller forbød forhandlerne at gennemføre i Nederlandene og i den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland.
Under disse omstændigheder kan RT's søgsmål, for så vidt der er nedlagt påstand om annullation af artikel 1, stk. 2, nr. 1 i den anfægtede beslutning, ikke tages til følge.
Sjette kapitel
Vedrørende klagepunktet om et økonomisk pres, som SU og CSM skulle have udøvet over for nederlandske importører
I henhold til den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 2, nr. 2 beskyldes SU og CSM for »i produktionsåret 1969-70 [at have] overtrådt artikel 86 ved at lægge økonomisk pres på de nederlandske importører for at tvinge dem til at begrænse deres import«;
SU og CSM skulle i fællesskab have truet de nederlandske forhandlere Jacobson, Dudok de Wit og Internatio med at forhindre dem i at fortsætte deres import med henblik på forsyning af den nederlandske mejeriindustri, hvis disse forhandlere ikke forpligtede sig på tre punkter:
—
til ikke at underbyde fabrikanternes priser ved videresalg af fransk sukker til nederlandske tredjemænd;
—
til at videresælge en bestemt del af dette sukker til de to nederlandske fabrikanter på bestemte vilkår;
—
til ikke længere, uden de nederlandske fabrikanters samtykke, at foretage »sådan sukkerimport« — dette udtryk skal forstås som import beregnet til forsyning af SU's og CSM's traditionnelle nederlandske kunder.
Det må først undersøges, om Kommissionen har ført bevis for den udtalelse i beslutningen, hvorefter SU og CSM har truet forhandlerne »med at hindre deres traditionelle import på midlertidig toldfri basis til den nederlandske mælkeindustri ved selv at forsyne denne industri på verdensmarkedets betingelser«;
såfremt dette ikke er bevist, savner klagepunktet grundlag, således at der ikke længere er grund til at undersøge, om de nederlandske fabrikanter ved midler, som ikke falder ind under artikel 86, har opnået, at forhandlerne handlede i overensstemmelse med den adfærd, Kommissionen har beskyldt dem for;
Kommissionen har i det væsentlige støttet denne udtalelse på en intern skrivelse af 8. juni 1970, der var udarbejdet af Lemaire, direktør for Export, og vedrørte en samtale, som denne havde haft med Dudok de Wit, der dengang var direktør for firmaet af samme navn (bilag I 133 til svarkrifterne), en skrivelse som navnlig indeholder følgende passage: »L'industrie sucrière néerlandaise (Suiker Unie +CSM) a approché, par l'intermédiaire de M. Lindeboom, directeur commercial de Suiker Unie, le commerce néerlandais traditionnel en sucre (Dudok de Wit + Internatio + Jacobson) pour lui formuler des représentations au sujet des opérations d'importation conclues par ces maisons de commerce en sucre d'importation conclues par ces maisons de commerce en sucre cristallisé français avec Sucre-Union Paris (société commerciale des coopératives betteravières françaises) pour la campagne 1969-70 … Devant l'importance de ces opérations, un accord particulier fut conclu entre le commerce néerlandais et les fabricants de sucre de ce pays, aux termes duquel … Cet accord prévoit également que … Lors de l'entretien que M. Lindeboom de Suiker Unie a eu avec le commerce néerlandais d'importation, il a demandé à l'avenir, pour la campagne 1970-71, de s'abstenir de pareilles opérations d'importation; faute de quoi il rendrait impossibles les opérations d'importation traditionelles, en admission temporaire, pour l'industrie de transformation néerlandaise (lait, etc. …) en pourvoyant eux-mêmes les besoins de ces transformateurs aux conditions du marché mondial« (Den nederlandske sukkerindustri (Suiker Unie + CSM) har gennem Lindeboom, der er handels-direktør for Suiker Unie, henvendt sig til den traditionelle nederlandske sukkerhandel (Dudok de Wit + Internatio + Jacobson) og gjort forestillinger vedrørende importaftaler om fransk krystalsukker, som disse forhandlere havde indgået med Sucre-Union, Paris, (de franske sukkerroekooperativers handelsselskab) for produktionsåret 1969-70 … På grund af betydningen af disse transaktioner blev der indgået en særlig aftale mellem den nederlandske handel og dette lands sukkerfabrikanter om, at … Denne aftale bestemmer ligeledes, at … Under den samtale, Lindeboom fra Suiker Unie havde med den nederlandske importhandel, anmodede han denne om for fremtiden, for produktionsåret 1970-71, at afholde sig fra lignende importtransaktioner; ellers ville han hindre de traditionelle importtransaktioner på midlertidig toldfri basis til den nederlandske forarbejdningsindustri (mælk, etc. …) ved selv at dække disse forarbejdningsvirksomheders behov på verdensmarkedets betingelser);
blandt andet med henblik på spørgsmålet, om denne trussel virkelig er blevet udtalt, har Domstolen hørt Lemaire, Dudok de Wit, Sanders (dengang prokurist og nu vicedirektør i Jacobson) og Lindeboom som vidner.
Vidnet Lemaire har bekræftet, at skrivelsen på korrekt og fuldstændig måde gengiver indholdet af hans samtaler med Dudok de Wit;
på spørgsmålet, om den »kontrakt«, der blev indgået mellem de nederlandske fabrikanter og forhandlerne, »blev indgået under et vist pres eller … helt tvangfrit«, svarede vidnet imidlertid, »at det drejede sig om forbindelser, som fandt sted uden for vore direkte kontakter«, og at det var »vanskeligt for ham at give et præcist svar«.
Vedrørende de begivenheder, som gik forud for videresalget af en del af det franske sukker til de nederlandske fabrikanter, udtalte Dudok de Wit og Sanders, at forhandlerne over for deres franske leverandører forpligtede sig til at købe en betydelig mængde sukker, og at denne transaktion på grund af den franske francs fald blev fordelagtig for forhandlerne;
imidlertid skal forhandlerne, da den franske francs devaluering blev officiel, have måttet betale en importafgift, som blev lagt på kostprisen for en betydelig del af det omhandlede sukker og gjorde det vanskelig at afsætte denne del uden tab;
da tiden var knap henvendte forhandlerne sig til de nederlandske fabrikanter, som var de eneste, som var i stand til at købe de relativt betydelige mængder med kort varsel, og dette »lykkedes« dem — ifølge vidnet Sanders —, hvilket forhandlerne var »yderst tilfredse med«;
dette videresalg skal økonomisk set ikke have været særligt fordelagtig, hverken for fabrikanterne eller for forhandlerne.
Vedrørende spørgsmålet, om SU og CSM over for forhandlerne har fremsat den trussel, som er omtalt i beslutningen, udtaler vidnet Dudok de Wit følgende:
—
»den måde, som hr. Lemaire fremstiller sagen på, er ukorrekt. Den hensigt, som den nederlandske sukkerindustri skulle have givet udtryk for med hensyn til selv at ville importere, var ikke ny, og den blev, især i det foreliggende tilfælde, gennemført gradvist. … Dette udgjorde i sig selv en trussel, men den blev ikke blot udtalt dengang. Denne trussel var allerede fremsat tidligere … Grundlaget for Lemaires og mine overvejelser er næsten det samme; den eneste forskel er, at Lemaires skrivelse fremlægger kendsgerningerne, således som han har set dem og fortolket dem. Det er i det væsentlige hans fortolkning, som ikke er korrekt … Der har faktisk været tale om en forøgelse af industriens import … Det er ordet »trussel«, som jeg protesterer imod. Det drejer sig i sig selv om en trussel for handelen, men Lindeboom fremstillede ikke situationen i form af en konkret trussel ved for eksempel at sige: Hvis De fortsætter med at importere, gør jeg denne import umulig for Dem«;
—
hvis Lemaire fik det fejlagtige indtryk,' at der forelå tvang fra fabrikanternes side, er det »udmærket muligt«, at denne misforståelse skyldes, at han, vidnet Dudok de Wit, for ikke at fornærme Lemaire ved åbent at udtale, at forhandlere ikke havde interesse i at købe belgisk sukker, med vilje har udtrykt sig lidt uklart;
vedrørende samme punkt udtalte vidnet Sanders følgende:
—
»vi føler os ikke så hurtigt truet«;
—
han fandt den gentagne udtalelse i Lemaire's skrivelse »meget overraskende«, thi »selv om Lindeboom havde fremsat en sådan bemærkning, havde han klart givet udtryk for, at han ville lade det sukker, som hidrørte fra tredjelande, konkurrere med det sukker, som han selv lod fremstille. Dette forekom mig vanskeligt antageligt, når det drejede sig om et kooperativ, hvor landmændene ejer sukkerfabrikkerne. Endvidere tror jeg, at en sådan erklæring er lidet sandsynlig. Hvis sukkerindustrien begyndte at importere fra tredjelande, ville den konkurrere med de nederlandske forhandlere, og vi anser os for i handelsmæssig henseende at være mere inde på verdensmarkedet end den nederlandske industri, og vi mener derfor, at vi, hvis man konkurrerede med os på denne måde, lettere ville kunne sælge billigt end vore konkurrenter. Og jeg tror også, at Lindeboom ved dette«;
—
»det er muligt, at der i samtalens hede, hvor det drejede sig om at indgå en aftale, som ville gøre det muligt for os at afsætte en del af vort franske sukker, … er blevet sagt: »hvis De ikke ophører med denne import, gør vi dette eller hint«. Om en sådan holdning kan gøre indtryk, er en anden sag. Vi kan sige på et bestemt tidspunkt: Hvis De ikke ophører med denne praksis, gør vi det og det, men det er klart, at man må have mulighed for at gøre det. Det følgende år importerede vi belgisk sukker. Det er ret vanskeligt at sige »vi importerer sukker fra tredjelande«, når der året efter vedtages nye forordninger, som gør sukkerimport fra tredjelande umulig«;
—
»der blev måske afgivet en sådan erklæring. Jeg må sige, at jeg ikke er sikker. I alle tilfælde betyder en sådan erklæring ikke meget, for når man siger, at man vil dække forarbejdningsindustriens behov på verdensmarkedets betingelser, så betyder det, at de to parter gennemfører køb på verdensmarkedet, og da forhandlerne kan købe på disse markeder, foregiver disse i alle tilfælde — måske med urette —, at de er i stand til at gøre dette bedre end industrien, som mere er orienteret mod afsætning af dets sukker på det interne marked«;
vedrørende samme punkt har vidnet Lindeboom udtalt:
—
i en periode, der begyndte før 1961 og afsluttedes i 1967, var han ansat ved Internatio, og han knyttede dengang venskab med hr. Kopmels, som var tilknyttet firmaet Jacobson, og som er død for nogle år siden;
—
efter den omtvistede import af fransk sukker havde han en enkelt samtale — i øvrigt venskabelig — med Kopmels vedrørende den betydning, sådan import kunne have på situationen på det nederlandske marked, men han har aldrig haft en samtale med Dudok de Wit og Sanders;
—
under den nævnte samtale sagde han til Kopmels at »situationen inden for sukkersektoren [navnlig på grund af den valutariske situation, som har ført til en forvrængning af konkurrencen] bliver så vanskelig, at dette meget vel en dag kunne medføre en katastrofe for de interne priser«, hvilket nødvendiggjorde en »selvdisciplin« både for fabrikanter og for forhandlere i Nederlandene;
—
disse bekymringer var ifølge vidnet ikke af handelsmæssig karakter, men skyldtes den omstændighed, at SU som kooperativ for sukkerroedyrkerne havde opfattet sig som ansvarlig for, at den minimumspris, som disse skulle have udbetalt, og som var fastlagt i fællesskabsordningen, ikke blev bragt i fare;
—
den belgiske handel og en tysk virksomhed skulle have udsat de nederlandske forretningsdrivende for en meget hård konkurrence ved til de store nederlandske virksomheder at sælge til meget lave priser;
—
»vi har ikke modarbejdet handelen«, hvilket vidnet kunne bevise ved hjælp af kontrakter, som var blevet indgået efter 1970.
Selv om det ikke kan udelukkes, at den af Kommissionen hævdede trussel rent faktisk er blevet udtalt, synes dette imidlertid efter vidnernes udsagn ikke tilstrækkeligt bevist;
Kommissionens indlæg under retsmødet har ikke frembragt noget, der kan ændre denne bedømmelse.
Da der ikke er ført fornødent bevis for de faktiske udtalelser, som Kommissionen har støttet det foreliggende klagepunkt på, bør artikel 1, stk. 2, nr. 2 i den anfægtede beslutning annulleres.
Syvende kapitel
Vedrørende klagepunktet mod SZV om at dette selskab har forhindret sine mellemhandlere i at videresælge sukker med anden oprindelse og bundet sine kunder ved tildeling af bonusbeløb
Ifølge den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 2, nr. 3 beskyldes SZV for »siden produktionsåret 1968-69 [at have] overtrådt artikel 86 ved at hindre sine mellemhandlere i at videresælge sukker af anden oprindelse og ved at binde sine kunder gennem tildelingen af bonusbeløb«.
Første afdeling:
Søgsmålsgrunde vedrørende procedure og form
I — Søgsmålsgrunde, der allerede er behandlet i andet kapitel
De søgsmålsgrunde, som SZV under henvisning til for tidlige offentliggørelser og for korte frister til fremsættelse af bemærkninger vedrørende meddelelsen om klagepunkter har støttet på overtrædelse af princippet om rimelig sagsbehandling, er i det væsentlige identiske med de tilsvarende søgsmålsgrunde, som SU, CSM og Pfeifer & Langen har påberåbt sig i forbindelse med det andet klagepunkt, og må tilbagevises af de dér anførte grunde.
II — Søgsmålsgrunde støttet på fejl i meddelelsen om klagepunkter
1.
Ifølge SZV har meddelelsen om klagepunkter, som blev stilet enslydende til 48 virksomheder, skønt hver enkelt af disse virksomheder kun blev beskyldt for en del af de anfægtede forhold, ikke med tilstrækkelig klarhed givet udtryk for de klagepunkter, der specielt var rettet mod sagsøgeren, eller for de bevismidler, som blev anført mod denne;
intet af de dokumenter, som var anført i meddelelsen for at begrunde det klagepunkt, der ligeledes var rettet mod sagsøgeren, og som gik ud på, at SZV havde deltaget i en samordning vedrørende pricippet »enhver er herre i eget hus«, skulle ifølge SZV hidrøre fra dette selskab eller være stilet til det;
da SZV derfor frygtede, at de svar, som andre virksomheder gav, ville blive fortolket mod SZV, anmodede det Kommissionen om at sende sig kopier heraf, hvilket Kommissionen afslog under henvisning til, at den var forpligtet til at respektere forretningshemmeligheden.
Det foreliggende klagepunkt, som er det eneste, der ifølge den anfægtede beslutning er rettet mod sagsøgeren, vedrører ikke deltagelse i en samordnet praksis, men misbrug af en dominerende stilling;
dette klagepunkt er formuleret klart og tydeligt på siderne 91-93, 107-108 og 121-123 i meddelelsen og er underbygget af dokumenter, der hidrører fra SZV, eller som udtrykkeligt omtaler det;
søgsmålsgrunden kan derfor ikke tages til følge.
2.
SZV gør gældende, at den meddelelse om klagepunkter, som det har fået tilsendt, i strid med artikel 3 i Rådets forordning nr. 1, ikke fuldstændigt var udformet på tysk, men at der var citeret talrige dokumenter på andre sprog, uden at Kommissionen medsendte en tysk oversættelse.
Denne søgsmålsgrund kan ikke tages til følge allerede fordi de eneste dokumenter, som vedrører det foreliggende klagepunkt, nemlig de dokumenter, som er nævnt på siderne 91-93 i den tyske udgave af meddelelsen, dér er gengivet på tysk.
3.
Endelig beskylder SZV Kommissionen for i meddelelsen som bevis for den angivelige overtrædelse at have gengivet uddrag af breve uden at angive hverken afsender eller modtager;
originalerne til disse breve, som SZV's befuldmægtigede har kunnet gennemlæse, har været lige så anonyme.
Denne søgsmålsgrund, der vedrører bedømmelsen af beviserne, henhører under realiteten.
III — Søgsmålsgrund om overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63
SZV gør gældende, at, da kun SZAG i meddelelsen om klagepunkter blev anklaget for en dominerende stilling, må beslutningen, som anklager SZAG for et sådant forhold, udgøre en overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63, hvorefter Kommissionen i sine beslutninger »mod virksomheder og sammenslutninger af virksomheder kun [kan] tage sådanne klagepunkter i betragtning, om hvilke disse har haft lejlighed til at udtale sig«;
det fremgår af side 122 og 123 i meddelelsen om klagepunkter, at Kommissionen dér har beskyldt SZV for at have misbrugt SZAG's dominerende stilling, mens SZV i henhold til beslutningen har misbrugt sin egen dominerende stilling;
imidlertid har SZV ikke bestridt, at selskabet under den administrative procedure har taget stilling til det klagepunkt, som blev rettet mod det i henhold til artikel 86;
Kommissionen har uden at blive modsagt af sagsøgeren udtalt, at den har ændret sin opfattelse, netop fordi de pågældendes udtalelser havde gjort det klart, at SZAG inden for SZV kun har en begrænset stemmeret;
da det sagsøgende selskab således har haft lejlighed til at gøre rede for sit synspunkt vedrørende spørgsmålet, om det har en dominerende stilling, og da det har kunnet forvente, at dets egne forklaringer såvel som SZAG's udtalelser ville få Kommissionen til at ændre sin opfattelse, kan søgsmålsgrunden ikke tages til følge.
IV — Søgsmålsgrund vedrørende fejl ved Kommissionens bevisførelse og beslutningens utilstrækkelige begrundelse
SZV gør gældende, at visse af udtalelserne i beslutningen ikke er bevist eller savner en begrundelse, som gør det muligt at efterprøve, om de er korrekte.
Undersøgelsen af, om Kommissionen har ført bevis for den anfægtede overtrædelse eller ej, henhører under realiteten.
Anden afdeling:
søgsmålsgrund vedrørende realiteten, om overtrædelse af traktatens artikel 86
I — Vedrørende spørgsmålet, om »den sydlige del af Tyskland« udgør en væsentlig del af fællesmarkedet
1.
Det fremgår af beslutningens grunde (s. 20-21 under 9, s. 28 under 16), at Kommissionen ved den »sydlige del af Tyskland« har villet beskrive det område, som den betegner som SZV's salgsområde, dels i modsætning til det salgsområde, som den tillægger NZV og WZV — selskaber der omfatter sukkerfabrikanterne i henholdsvis den nordlige og vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland, dels i modsætning til delstaterne Berlin og Saarlandet, som ifølge Kommissionens udtalelser i det væsentlige er blevet forsynet med sukker fra henholdsvis den tyske demokratiske republik og Frankrig;
Kommissonen har til sagen fremlagt et kort (bilag II 10 til svarskrifterne i sagerne 54-56/73), der er udarbejdet »på basis« af kort, som er vedlagt WZV's kommissionærkontrakter, som afgrænser dette selskabs salgsområde og er påtegnet »NZV« (mod nord) og »SZV« (mod syd) uden imidlertid præcist at angive grænsen mellem disse to kontorers respektive salgområder;
på baggrund af parternes udtalelser, for så vidt disse er sammenfattende, gør dette kort det dog muligt at fastslå, at det område, inden for hvilket SZV udøver sin virksomhed, altså den »sydlige del af Tyskland« i beslutningens forstand, omfatter hele Bayern og Baden-Württemberg, desuden en til disse to delstater grænsende del af Hessen, der udgør mere end halvdelen af denne delstat, samt visse grænseegne af Rheinland-Phalz, Saarlandet, Nordrhein-Westphalen og Niedersachsen, som dog i forhold til de andre dele af SZV's salgsområde er meget små.
2.
Der henvises til kapitel 5 for så vidt angår kriterierne for, om et bestemt område udgør »en væsentlig del af fællesmarkedet«;
den samlede årsproduktion for de selskaber, som er tilsluttet SZV, var dengang omkring 800000 tons i gennemsnit, et tal, der skal ses, dels på baggrund af, at SZAG, som er det vigtigste medlem af SZV og ligger i Baden-Wurttemberg, selv leverede omkring 70 % af denne produktion, dels at Franken, der ligger i Bayern, efter SZAG er den største fabrikant, der er medlem af SZV (se beslutningen s. 20 under 9);
i henhold til Kommissionens statistikker (se bilag 1 til duplikken i sag 55/73, oversigt V, 29. spalte) udgjorte forbruget »i SZAG's salgsområde uden Saarlandet« i hvert af de omhandlede 4 produktionsår henholdsvis 790000, 792000, 872000 og 826000 tons, hvilke tal endda kunne sættes højere, for så vidt det måtte antages, at SZV's salgsområde gik ud over SZAG's;
i henhold til de tilgængelige statistikker kan antallet af forbrugere i det omhandlede område som et gennemsnit for de år, som kommer i betragtning, anslås til mindst 22 millioner;
hvis disse forhold sammenlignes med de tilsvarende tal for Fællesskabet som helhed, som er gengivet i kapitel 5, fremgår det, at den »sydlige del af Tyskland« i den betydning, som dette udtryk har fået i beslutningen, er tilstrækkeligt stor til, at den i sukkersektoren under hensyntagen til de øvrige kriterier, som er anført i 5. kapitel, må betragtes som en væsentlig del af det fælles marked for dette produkt.
3.
SZV gør gældende, at man ved afgørelsen af, om det omhandlede område er en væsentlig del af fællesmarkedet, ikke blot bør sammenholde de statistiske oplysninger for dette område med de tilsvarende oplysninger for fællesmarkedet, som det fremtrådte, da de omtvistede begivenheder fandt sted, men også med Fællesskabet, for de »Ni«, således som det eksisterer i dag.
I EØF-traktatens artikel 86 henvises der helt klart for hvert enkelt tilfældes vedkommende til den stilling, som den pågældende virksomhed indtog på fællesmarkedet på det tidspunkt, da den gennemførte de transaktioner, som hævdes at udgøre et misbrug;
allerede af den grund kan SZV's argument ikke lægges til grund.
II — Vedrørende spørgsmålet, om SZV indtager en dominerende stilling på sukkermarkedet i den sydlige del af Tyskland
SZV har ikke bestridt, at det i de to vigtigste dele af det pågældende område, delstaterne Bayern og Baden-Württemberg, har en markedsandel, der ligger i nærheden af de 90-95 %, som er angivet i den anfægtede beslutning (s. 39 under 3) for hele dets salgsområde;
ligeledes har SZV erkendt, at det i Hessen har en markedsandel, der overstiger 50 %, en udtalelse, som skal sammenholdes med den omstændighed, at en del af denne delstats område ikke hører til sagsøgerens salgsområde, hvilket fører til den antagelse, at SZV's markedsandel, for så vidt Hessen's område falder sammen med dette salgsområde, ligger betydeligt højere end 50 %;
disse oplysninger er bekræftet ved Kommissionens statistikker (bilag I til duplikken i sag 55/73, oversigt V, spalte 28-30), hvorefter den import, der bortset fra leverancer fra fabrikant til fabrikant blev gennemført i de pågældende fire produktionsår inden for det salgsområde, der hørte under SZAG, det mest betydende medlem af SZV, kun udgjorde henholdsvis 0,19 %, 0,73 %, 1,62 % og 2,93 % af det samlede forbrug i SZAG's salgsområde;
for så vidt angår de leverancer, som blev gennemført i SZV's eller dets medlemmers salgsområder af NZV og WZV eller af medlemmerne af disse salgskontorer, foreligger der intet i sagen, der taler for, at de var af nogen betydning;
som følge heraf har SZV, alene eller sammen med sine medlemmer, haft mulighed for at hindre en effektiv konkurrence på det pågældende marked;
følgelig havde SZV i det tidsrum, der kommer i betragtning, en dominerende stilling på dette marked.
III — Vedrørende spørgsmålet, om der forelå et misbrug
Det klagepunkt, Kommissionen har rejst mod SZV, omfatter to adskilte dele, hvoraf den ene vedrører sagsøgerens salgsorganisation og navnlig den forpligtelse, der var pålagt mellemhandlerne, til ikke at videresælge sukker af anden oprindelse uden dets samtykke, mens den anden vedrører den omstændighed, at sagsøgeren har bundet sine kunder ved tildeling af bonusbeløb.
1. Vedrørende den forpligtelse, der var pålagt mellemhandlerne
A — Kommissionens standpunkt
a)
I beslutningen udtaler Kommissionen, at SZV til distribution i sit salgsområde af det sukker, som dets medlemmer fremstillede, i det væsentlige benyttede sig af sytten regionale repræsentanter, som uden for deres virksomhed i sukkersektoren solgte andre produkter for egen regning;
i handelsrepræsentationskontrakter, som SZV indgik med disse repræsentanter, forpligtedes disse blandt andet til udelukkende at sælge i SZV's navn og for dette selskabs regning, samt, medmindre der forud var indhentet tilladelse fra SZV, hverken at akceptere repræsentation for andre fabrikanter eller forhandlere af sukker eller konkurrerende produkter, eller at drive sukkerhandel for egen regning;
imidlertid blev den nævnte tilladelse anset som givet i tilfælde, hvor SZV's medlemmer ønskede direkte at afsætte sukker fra deres egen produktion via sagsøgerens repræsentanter;
i det omfang repræsentanterne ønskede at sælge sukker af anden oprindelse, tysk eller udenlandsk, fik de tilladelse, når det drejede sig om sukker, som var beregnet til forarbejdning, eller om specielle sukkersorter bestemt for andre virksomheder;
ved disse foranstaltninger skulle SZV praktisk taget have afskåret de udenlandske fabrikanter muligheden for at sælge sukker via de forhandlere, som forsynede sig hos SZV;
selv om der i Sydtyskland findes andre forhandlere, som frit kan importere, og selv om en række forarbejdningsvirksomheder også får forsyninger fra udlandet, må det ifølge Kommissionen alligevel konstateres, at de omtvistede foranstaltninger i betydelig grad begrænsede de udenlandske fabrikanters salgsmuligheder, skønt det høje prisniveau i Sydtyskland skulle gøre import til dette område fordelagtig;
den omstændighed, at en virksomhed, som har en dominerende stilling, pålægger mellemhandlerne en forpligtelse som den omhandlede, udgør ifølge Kommissionen et sådant misbrug af denne stilling som omhandlet i traktatens artikel 86.
b)
Under sagens gang har Kommissionen formuleret dette klagepunkt som følger;
ifølge Kommissionen bevirker det anfægtede system, at de 1270 engroshandlere, som arbejder inden for SZV's salgsområde — forhandlere, som leverer til små industrielle forbrugere og til detailhandlerne — ikke har mulighed for at skaffe sig sukker direkte fra sagsøgeren, men må henvende sig til een af dennes sytten regionale repræsentanter;
et sådant system sikrede ifølge Kommissionen ikke, at der opstod konkurrence på handelsniveau, således at SZV var forpligtet til enten at erstatte sine regionale repræsentanter med uafhængige engroshandlere eller i det mindste til at åbne direkte adgang til den produktion, som den selv afsatte, ikke blot for de nævnte repræsentanter men også for uafhængige forhandlere.
Desuden beskylder Kommissionen SZV for selv, via sine regionale repræsentanter, at sælge til omkring 730 store industrielle forbrugere og således at udelukke de ovennævnte 1270 engroshandlere i at forsyne en sektor, der aftager ca. 55 % af sukkersalget i det pågældende område;
som følge heraf skulle disse forhandlere, som ikke havde forretningsforbindelser med den store forarbejdningsindustri i Sydtyskland, kun have ringe mulighed for at sælge italiensk sukker til denne industri som, for så vidt den købte fransk sukker, henvendte sig direkte til de franske fabrikanter;
denne situation i forbindelse med konsekvenserne af det konkurrenceforbud, som var pålagt de regionale repræsentanter, samt det forhold, at engroshandlerne var afskåret fra direkte adgang til SZV, skulle i betydelig grad have hæmmet mulighederne for at afsætte sukker fra andre medlemslande i Sydtyskland;
det er ifølge Kommissionen ikke tilladt en virksomhed, som har en dominerende stilling, at organisere salget af sin produktion på en sådan måde, at konkurrencen udelukkes.
B — Bedømmelsen af Kommissionens standpunkt
SZV gør gældende, at de mellemhandlere, med hvilke det har indgået de omtvistede kontakter, over for SZV havde en stilling som handelsrepræsentanter, og at artikel 86 derfor ikke kan finde anvendelse på disse kontrakter.
a)
1.
For så vidt angår det konkurrenceforbud, som er indeholdt i disse kontrakter, har en virksomhed eller en sammenslutning med henblik på distributionen af de varer, som fremstilles af den selv eller af dens medlemmer, ret til at vælge mellem, om den vil benytte sig af handelsmedhjælpere — altså af personer, som er knyttet til den gennem en arbejdsaftale — eller af forhandlere, med hvem den indgår kontrakter af en anden karakter;
for så vidt angår disse forhandleres stilling og indholdet af deres kontrakter har lovgivningerne i medlemsstaterne og den økonomiske virkelighed udviklet de mest forskellige former, som navnlig adskiller sig efter, om mellemhandleren fører forhandlinger med kunderne eller indgår transaktioner med dem i eget navn og for egen regning, eller om dette sker i eget navn men for kommittentens regning eller endelig i kommittentens navn og for dennes regning.
Det fremgår af sagens akter, at de omtvistede kontrakter juridisk set må karakteriseres som handelsrepræsentantkontrakter, navnlig fordi de udtrykkeligt giver mellemhandlerne status som handelsrepræsentanter efter tysk ret, fordi disse forpligtes til at forhandle eller afslutte købekontrakter om sukker i kommittentens navn og for dennes regning, at følge kommittentens direktiver og at våge over dennes interesser, og endelig fordi der i disse kontrakter tildeles dem afgrænsede repræsentationsområder;
det står fast, at tysk ret for så vidt angår de omtvistede kontrakter, bortset fra visse nuancer, går ud fra det princip, at sådanne handelsrepræsentanter selv uden en udtrykkelig kontraktbestemmelse er undergivet et forbud mod at udøve konkurrence mod kommittenten uden dennes tilladelse, og at overtrædelse af dette forbud endog kan udsætte repræsentanten for erstatningskrav;
imidlertid bør forholdet mellem en erhvervsdrivende og dennes mellemhandlere i relation til traktatens artikler 85 og 86 alene bedømmes ud fra fællesskabsretten, således at den omstændighed, at en repræsentationskontrakt, hvorved der pålægges et konkurrenceforbud, er i overensstemmelse med de nationale regler, der gælder for denne kontrakt, eller at denne retsorden endda indeholder et lignende forbud, ikke er afgørende med hensyn til spørgsmålet, om en sådan kontrakt falder uden for artikel 86's område;
uafhængigt af indholdet af medlemsstaternes lovgivning må det imidlertid antages, at det som hovedregel er i overensstemmelse med karakteren og ånden i et juridisk og økonomisk forhold af den omhandlede karakter, at en fabrikant eller en sammenslutning af fabrikanter forbyder mellemhandlere, der sælger i den pågældendes navn og for den pågældendes regning, samtidig at arbejde for konkurrerende fabrikanter uden tilladelse;
hvis en sådan mellemhandler udøver en virksomhed til fordel for sin kommittent, kan han principielt betragtes som et hjælpeorgan, integreret i kommittentens virksomhed og forpligtet til at følge kommittentens instruktioner, således at han, ligesom handelsmedhjælperen, udgør en økonomisk enhed med den pågældende virksomhed;
under disse omstændigheder udgør det forhold, at kommittenten pålægger et sådant hjælpeorgan et forbud mod uden tilladelse at forhandle produkter, som ville kunne konkurrere med hans egne, ikke i sig selv et misbrug;
situationen er en anden, hvis de aftaler, som er indgået mellem kommittenten og hans mellemhandlere, som af parterne er karakteriseret som »handelsrepræsentanter«, lader disse overtage eller beholde funktioner, som økonomisk set svarer til en uafhængig forhandlers, idet de indeholder bestemmelse om, at de nævnte mellemhandlere skal bære de økonomiske risici, der er forbundet med salg til eller indgåelse af kontrakter med tredjemænd;
Da mellemhandlerne i sådanne tilfælde ikke kan betragtes som hjælpeorganer, der er integreret i kommittentens virksomhed, kan en aftalt klausul om konkurrenceforbud, hvis den hidrører fra en virksomhed, som har en dominerende stilling, udgøre et misbrug i artikel 86's forstand, idet den er egnet til yderligere at styrke denne stilling.
Kommissionen har imidlertid ikke hævdet, og det fremgår ikke af de kontrakter, som er vedlagt sagsakterne, at forholdet mellem SZV og dets mellemhandlere udviser sådanne træk, altså træk, som kunne gøre det muligt at slutte, at mellemhandlerne over for sagsøgeren har en lignende stilling som en uafhængig forhandler;
Kommissionen har navnlig ikke bestridt, at de pågældende handelsrepræsentanter i det væsentlige foretog transaktioner for sagsøgerens regning uden samtidig at handle som uafhængige forhandlere i nævneværdigt omfang.
2.
Imidlertid kan klausuler om konkurrenceforbud, som er pålagt af en virksomhed, som har en dominerende stilling, selv over for handelsrepræsentanter udgøre et misbrug, når de udenlandske konkurrenter i en situation, hvor der ikke findes uafhængige forhandlere, som selv kan afsætte det omhandlede produkt i tilstrækkeligt store mængder, praktisk taget ikke har andet valg end at henvende sig til den nævnte virksomheds handelsrepræsentanter, hvis de ønsker at afsætte dette produkt i den pågældende virksomheds salgsområde, eller når den nævnte virksomhed giver konkurrenceforbudet virkning ud over det, som svarer til det pågældende juridiske og økonomiske forholds karakter.
For så vidt angår den første af disse undtagelser har Kommissionen ikke bestridt, at der i Sydtyskland findes to grupper af forretningsdrivende, som handler med sukker, og som, da de ikke er bundet til SZV, ikke er undergivet det konkurrenceforbud, som dette har pålagt sine handelsrepræsentanter, dels de ovenfor omtalte 1270 engrosforhandlere, dels og navnlig et ikke ubetydeligt antal forhandlere, der som en væsentlig del af deres virksomhed foretager import og eksport af sukker;
heller ikke den anden af de anførte undtagelser kan således komme på tale i det foreliggende tilfælde.
Det følger af disse betragtninger, at de klausuler om konkurrenceforbud, som er indeholdt i de omtvistede kontrakter, ikke i sig selv udgør et misbrug i den i artikel 86 forudsatte betydning.
b)
Kommissionen beskylder endvidere SZV dels for at have forpligtet de engroshandlere, som havde etableret sig på dets salgsområde, til at henvende sig til dets handelsrepræsentanter og ikke til selskabet selv, og dels for at have leveret direkte til omkring 730 store industrielle forbrugere i dette område i stedet for at lade de nævnte forhandlere indtræde i disse leverancer.
Disse enkeltheder ved SZV's salgsorganisation vedrører ikke de forpligtelser, som er pålagt handelsrepræsentanterne, men følger af ensidige beslutninger fra SZV's side om at lade disse repræsentanter indtræde i leverancerne til handelen og at afskære forhandlerne fra de leverancer, der blev foretaget til de store forbrugere.
Når en fabrikant benytter sig af en mellemhandler, som optræder som et hjælpeorgan, der er integreret i hans virksomhed, er de køb, som foretages »hos repræsentanten«, i realiteten ensbetydende med køb, der foretages direkte hos kommittenten selv;
som følge heraf kan en sådan adfærd hverken udgøre et misbrug eller være et indicium for et sådant misbrug.
For så vidt angår den omstændighed, at SZV via sine handelsrepræsentanter men uden om forhandlerne har leveret direkte til visse store industrielle forbrugere, skal det bemærkes, at intet har forhindret disse forbrugere i at købe hos de uafhængige forhandlere i stedet for at henvende sig til sagsøgerens repræsentanter, eller forhandlerne i at sælge til de nævnte industrielle forbrugere;
det må således antages, at når sådanne leverancer ikke har fundet sted, skyldes det ikke det forhold, at SZV skulle have udøvet pres, men beslutninger, som de omhandlede forbrugere har truffet helt uafhængigt, idet de har set en fordel i dette system med direkte leverancer;
i øvrigt har Kommissionen ikke beskyldt SZV for at have udøvet forskelsbehandling ved valget af de store industrielle forbrugere, der skulle forsynes direkte.
Det følger af alle disse overvejelser, at det ikke er bevist, at der har foreligget et misbrug i den i traktatens artikel 86 forudsatte betydning;
som følge heraf må artikel 1, stk. 2, nr. 3 i beslutningen annulleres, for så vidt SZV beskyldes for at have hindret sine mellemhandlere i at sælge sukker af anden oprindelse.
2. Vedrørende bonusbeløbene
A — Vedrørende Kommissionens standpunkt
a)
I henhold til beslutningen skal SZV siden oprettelsen have anvendt et system med en årlig såkaldt »mængde-«rabat, som imidlertid i virkeligheden var et bonusbeløb og blev ydet med 0,30 DM pr. 100 kg til de kunder, som udelukkende dækkede deres årlige behov hos SZV's medlemmer;
for en del af kundekredsens vedkommende skal dette beløb være blevet fratrukket umiddelbart på fakturaen;
i det mindste i visse tilfælde skal bonusbeløbet være blevet nægtet eller der er sendt meddelelse herom, når køber fortsatte med at importere sukker, hvilke forholdsregler fik de pågældende købere til at ophøre med at importere, selv om de udenlandske tilbud lå 10-20 DM pr. tons lavere end SZV's;
ydelsen af et sådant beløb skulle medføre en uberettiget ulempe for de kunder, som ligeledes køber sukker af anden oprindelse, og gøre det muligt for SZV at »kontrollere« omfanget af leverancer til dets klienter fra udenlandske fabrikanter;
da SZV's købere ifølge beslutningen i det mindste delvist var afhængig af leverancerne fra dette selskab, eftersom de ikke havde tilstrækkelig lagerkapacitet og havde brug for regelmæssige forsyninger, oversteg ulempen ved tabet af bonusbeløbet — selv om dette beløb syntes relativt lille — meget hurtigt fordelen ved køb af sukker hos tredjemand, selv i tilfælde, hvor disse gav tilbud til lavere priser;
at bonusbeløbet i visse tilfælde blev ydet på trods af køb foretaget hos udenlandske fabrikanter ændrer ifølge Kommissionen ikke noget ved den omstændighed, at meddelelsen om bortfald eller blot risikoen for bortfald af bonusbeløbet forhindrede kunderne i at foretage import i betydeligt omfang og på systematisk måde;
når et sådant bonusbeløb ydes af en virksomhed, som har en dominerende stilling, med henblik på yderligere at begrænse importmulighederne og at styrke denne stilling, udgør det ifølge Kommissionen et misbrug af denne stilling i den i traktatens artikel 86 forudsatte betydning.
b)
Under retsforhandlingerne har Kommissionen fremlagt 8 købekontrakter, som SZV har indgået (bilag I 145-148, 150, 151, 153, 154 til svarskrifterne), hvoraf fire indeholder den omtvistede klausul, mens ydelsen af bonusbeløbet i en femte kontrakt gøres afhængig af at de årlige køb i det forløbne år er af omtrent samme omfang som købene året forud, og bonusbeløbet i de tre resterende kontrakter allerede var fratrukket salgsprisen uden udtrykkeligt at være blevet forbundet med en klausul om udelukkende køb hos SZV;
parterne er uenige om den betydning, der bør tillægges de fire sidstnævnte kontrakter, idet Kommissionen mener, at det omtvistede bonusbeløb også i disse tilfælde har fundet anvendelse mens sagsøgeren hævder det modsatte og dels udtaler, at de nævnte kontrakter viser, at klausulen om, at ydelsen af bonusbeløbet var betinget, at der udelukkende blev foretaget køb hos SZV, ikke systematisk var indføjet i alle de af selskabet indgåede salgskontrakter, og dels, at det straks fratrak bonusbeløbet, når en kunde ønskede dette.
Kommissionen har desuden fremlagt visse dokumenter, som skal vise, at det omtvistede bonusbeløb, i det mindste i visse tilfælde, bortfaldt, eller at dets bortfald var bebudet for det tilfælde, at den pågældende køber fortsatte med at importere sukker (bilag I 155-158 til svarskrifterne);
sagsøgeren bestrider ikke for alvor, at det i disse dokumenter anførte er korrekt, men gør indsigelse mod deres anvendelse under henvisning til, at de delvist er gjort anonyme, og hævder, at de ikke kan danne grundlag for en generalisering, idet selskabet havde omkring 2000 kunder.
B — Vedrørende bedømmelsen af de faktiske omstændigheder
a)
Det må lægges til grund, at den omtvistede klausul, således som den er beskrevet i den anfægtede beslutning, er indsat i en række købekontrakter, som SZV har indgået, uden at dette imidlertid er sket systematisk;
der er ikke grund til at undersøge, hvor stor en del af kontrakterne, der indeholdt eller ikke indeholdt denne klausul;
det fremgår af sagsakterne, at klausulens praktiske rækkevidde under alle omstændigheder ikke har været uvæsentlig, da den er blevet indføjet i kontrakter, der vedrørte betydelige mængder (se kontrakten af 9. december 1970, bilag I 146 til svarskrifterne, som vedrørte et salg af 30000 tons);
i øvrigt må — som Kommissionen har gjort gældende — undersøgelsen af det foreliggende klagepunkt også omfatte de tilfælde, hvor bonusbeløbet blev direkte fratrukket fakturaprisen, eftersom også denne fremgangsmåde kunne afholde de pågældende kunder fra at forsyne sig hos andre fabrikanter, da disse kunder har måttet frygte, at de i så fald enten ville blive afkrævet et tidligere fratrukket beløb eller miste bonusbeløbet for fremtiden.
b)
Det af SZV anvendte system kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, idet det omtalte forhold, at selskabets kunder afstod fra køb, ikke blot gjaldt de køb, de ville have kunnet foretage hos andre tyske fabrikanter, men også den import fra andre medlemsstater, som de måtte have ønsket at foretage;
i sidstnævnte henseende var den nævnte virkning særlig følelig, fordi der for udenlandsk sukker, som importeres til Sydtyskland, selv om det tilbydes til en pris frit fabrik, der er lavere end for tysk sukker, påløber betydelige transportomkostninger;
som følge heraf kunne tabet af bonusbeløbet dels bevirke, at det ville blive dyrere at importere end at købe hos SZV, dels at i det mindste den økonomiske fordel, som importen indebar i forhold til sådanne køb, ville forsvinde.
c)
1.
Vedrørende spørgsmålet, om det omtvistede system for SZV's vedkommende udgjorde et misbrug af dets dominerende stilling, gør sagsøgeren gældende, at et bonusbeløb af den pågældende art, som det drejer sig om her, udgør en normal prisnedsættelse, der er lovlig i betragtning af betydningen af en rationalisering af salget på et marked med konkurrence.
Det overses herved, at det anfægtede bonusbeløb ikke kan anses som en mængderabat, der udelukkende står i forhold til størrelsen af de køb, som foretages hos den pågældende fabrikant, men Kommissionen har med rette karakteriseret det som et »bonus«-beløb (remise »de fidélité«), der som en økonomisk fordel tjente til at afholde kunderne fra at forsyne sig hos konkurrerende fabrikanter.
2.
Parterne er uenige om, hvorvidt Kommissionens udtalelse om, at det anfægtede system gjorde det muligt for SZV at »kontrollere« omfanget af de leverancer, udenlandske fabrikanter foretog til dets kunder, er korrekt;
SZV bestrider navnlig, at det havde mulighed for at kende det samlede behov for alle sine kunder.
Denne diskussion er uden betydning, fordi det ikke er afgørende, i hvilket omfang anvendelsen af det nævnte system gjorde det muligt for SZV at få fuldstændige oplysninger om omfanget af importen i dets salgsområde, men om dette system var egnet til at afholde selskabets kunder fra også at foretage køb hos fabrikanter i andre medlemsstater, hvilket spørgsmål allerede er besvaret bekræftende.
3.
Det anfægtede system medfører som Kommissionen har fremhævet, at der over for to erhvervsdrivende anvendes forskellige nettopriser i tilfælde, hvor disse har købt samme mængde sukker hos SZV, men hvor den ene desuden har købt hos en anden fabrikant;
herved har SZV »[anvendt]… ulige vilkår for ydelser af samme værdi over for handelspartnere« i henhold til traktatens artikel 86, litra c).
SZV anfører imidlertid, at Kommissionen ikke har bevist, at de forskellige købere på grund af anvendelsen af det anfægtede system er blevet »[stillet] ringere i konkurrencen«.
Imidlertid er der visse af SZV's købere, navnlig de store industrielle forbrugere, der står i et konkurrenceforhold til andre af selskabets købere.
Det anfægtede system bevirker desuden, at afsætningsmulighederne begrænses til skade for forbrugerne, som omhandlet i artikel 86 litra b), idet andre fabrikanters muligheder — navnlig sådanne som har etableret sig i andre medlemsstater — for at konkurrere med det sukker, som SZV sælger, hindres eller begrænses;
ydelsen af det omhandlede bonusbeløb, som yderligere kan styrke SZV's dominerende stilling, er uforenelig med denne bestemmelse.
Under disse omstændigheder kan den foreliggende søgsmålsgrund ikke tages til følge, for så vidt den angår annullation af det i beslutningen anførte om, at SZV har misbrugt sin dominerende stilling ved at binde sine kunder gennem tildelingen af bonusbeløb.
Kapitel otte:
Vedrørende klagepunktet mod Pfeifer & Langen om, at dette selskab med sine mellemhandlere har indgået aftaler, der begrænser disses muligheder for import og eksport inden for Fællesskabet
I henhold til artikel 1, stk. 2 nr. 4 i den anfægtede beslutning beskyldes Pfeifer & Langen for »fra produktionsåret 1968-69 [at have] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved med deres mellemhandlere at indgå aftaler, der indskrænker disses mulighed for import og eksport inden for Fællesskabet«.
I — Sammendrag af beslutningens grunde og visse yderligere oplysninger fra sagsøgeren
Kommissionen har anført, at salgsområdet for WZV, i hvilket selskab Pfeifer & Langen er det vigtigste medlem, er opdelt i flere områder, og at WZV i nogle af disse kun solgte via regionale kommissionærer, med hvilke Pfeifer & Langen på sin side havde indgået »handelsrepræsentationskontrakter«, der dels indeholdt bestemmelse om forbud mod at sælge sukker med anden oprindelse uden Pfeifer & Langen's tilladelse — som kun blev givet til salg af bestemte kvaliteter eller af sukker beregnet til denaturering — dels en forpligtelse til kun at videresælge det af Pfeifer & Langen leverede sukker i et bestemt område og til bestemte kunder;
Pfeifer & Langen har ifølge Kommissionen aldrig direkte forsynet andre forhandlere, medmindre disse havde underskrevet sådanne kontrakter eller erklæret sig indforstået med de deri indeholdte principper;
dette salgssystem skulle have til følge, at salg i den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland af sukker med oprindelse i andre medlemsstater blev gjort betydeligt vanskeligere, at antallet af sukkerleverandører i denne region ikke blev udvidet, at det blev muligt for Pfeifer & Langen at kontrollere de transaktioner, det havde givet samtykke til, og at selskabets mellemhandlere blev forhindret i at eksportere det af Pfeifer & Langen fremstillede sukker til andre medlemsstater.
Efter Domstolens anmodning har Pfeifer & Langen fremlagt en kopi af to kontrakttyper, som successivt har dannet grundlag for forbindelserne til dets mellemhandlere, den første — herefter kaldt »kontrakten af 1948« — fra 1948 til 30. juni 1970, og den anden — herefter kaldet »kontrakten af 1970« — fra 1. juli til 31. december 1972;
både kontrakten af 1948 og den fra 1970:
—
bestemmer, at mellemhandleren sælger »i Pfeifer & Langen's navn og for dets regning«, og i kontrakten af 1970 hedder det yderligere, at mellemhandleren har status som handelsrepræsentant efter tysk ret, og »i alle henseender og på bedst mulig måde bør varetage Pfeifer & Langen's interesser« samt »udelukkende beskæftige sig med salg af sukker efter Pfeifer & Langen's direktiver«;
—
overlader alle mellemhandlere et bestemt repræsentationsområde og giver dem, som det udtrykkeligt er nævnt i 1970-kontrakten, »en eneret på salg i det tildelte område og som følge heraf en områdebeskyttelse for hele deres udvalg af sukker til menneskeligt forbrug«, klausuler, som ubestridt indebærer forbud mod salg uden for dette område;
disse kontrakter indeholder klausuler, ved hvilke det forbydes uden tilladelse at handle med sukker af anden oprindelse, og disse klausuler er formuleret på følgende måde i henholdsvis kontrakten af 1948 og den fra 1970:

Kontrakten af 1948
»Repræsentanten er ikke bemyndiget til at repræsentere andre sukkerfabrikker uden udtrykkelig skriftlig tilladelse fra Pfeifer & Langen og må heller ikke for egen regning afslutte forretninger om sukker fra virksomheden Pfeifer & Langen eller andre«;

Kontrakten af 1970
»Repræsentanten forpligter sig … til ikke inden for Pfeifer & Langen's særlige interesseområde … at sælge andet sukker til menneskeligt forbrug af indeneller udenlandsk oprindelse. Enhver afvigelse skal være begrænset i tid og skriftligt bekræftet af Pfeifer & Langen. Fra denne eksklusivaftale er indtil tilbagekaldelse undtaget transaktioner, som repræsentanten foretager til fordel for »Nordwestdeutsche Markenzucker-Vertriebs GmbH & KG«, Biele-feld/Köln og for [WZV], Köln«;
som svar på et af Domstolen stillet spørgsmål har sagsøgeren oplyst at have samarbejdet med andre mellemhandlere på grundlag af mundtligt indgåede aftaler, som i det væsentlige svarer til de ovenfor omtalte kontrakter.
II — Vedrørende realiteten
Pfeifer & Langen gør gældende, at artikel 85 ikke kan finde anvendelse på disse aftaler, da de mellemhandlere, med hvilke det har indgået de omtvistede aftaler, over for Pfeifer & Langen havde status som handelsrepræsentanter.
Det følger af sagsakterne, at de omtvistede aftaler juridisk set må betragtes som handelsrepræsentationskontrakter, navnlig fordi der udtrykkeligt gives mellemhandlerne status som handelsrepræsentanter efter tysk ret, fordi det pålægges dem at foretage salg af sukker i kommittentens navn og for dennes regning, at følge dennes instrukser og varetage dennes interesser, og endelig fordi mellemhandlerne tildeles afgrænsede repræsentationsområder;
hvis en sådan mellemhandler udfører arbejde til fordel for sin kommittent, kan han principielt betragtes som et hjælpeorgan, der er integreret i kommittentens virksomhed, og som skal følge dennes instrukser, og som således ligesom en handelsmedhjælper udgør en økonomisk enhed med denne virksomhed;
under disse omstændigheder bevirker det forhold, at kommittenten pålægger et sådant hjælpeorgan et forbud mod uden tilladelse at handle med produkter, som ville kunne konkurrere med hans egne, ikke sig selv, at artikel 85 er overtrådt;
det forholder sig anderledes, hvis de aftaler, der indgås mellem kommittenten og dennes mellemhandlere, som af kontraktsparterne er karakteriseret som »handelsrepræsentanter«, lader disse overtage eller beholde funktioner, som økonomisk set svarer til en uafhængig forhandlers, fordi aftalerne indeholder bestemmelse om, at de nævnte mellemhandlere skal bære de økonomiske risici, der er forbundet med salg til eller indgåelse af kontrakter med tredjemænd;
faktisk kan mellemhandlerne i sådanne tilfælde ikke betragtes som hjælpeorganer, der er integreret i kommittentens virksomhed, således at en aftalt klausul om konkurrenceforbund kan udgøre en aftale mellem virksomheder, som er forbudt i henhold til artikel 85.
Kommissionen gør gældende, at der her ikke er tale om et almindeligt hjælpeorgan, som er integreret i virksomheden.
Det er faktisk ikke bestridt, at de pågældende mellemhandlere er handelshuse, handelshuse, som samtidig med, at de forhandler sukker for sagsøgeren WZV's og andres regning, foretager betydelige transaktioner på sukkermarkedet, navnlig vedrørende eksport til trejelande eller leverancer af sukker til denaturering;
således er disse repræsentanter bemyndiget til at handle som uafhængige forhandlere i de tilfælde, hvor der ikke er risiko for konkurrence inden for fællesmarkedet, men derimod er de til gengæld formelig lænket af deres repræsentationskontrakter i de tilfælde, hvor en sådan konkurrence kunne befrygtes på handelsniveau;
det forhold, at disse handelsvirksomheder snart er integreret i sagsøgerens virksomhed og snart virker som uafhængige forhandlere, er i øvrigt bekræftet af sagsøgerens egen udtalelse (replikken, s. 44) om, at repræsentanternes tilknytning til sagsøgerens salgsorganisation »ikke udelukker, at forhandlerne ligeledes kan konkurrere med uafhængige forhandlere, navnlig når de sælger for egen regning«, og at »de i så fald netop ikke handler som medlemmer af sagsøgerens salgsorganisation«;
etableringen af et så tvetydigt forhold, hvor en handlende med hensyn til en og samme vare kun får mulighed for at fortsætte med at arbejde uafhængigt inden for grænserne af hans leverandørs interesse, kan ikke være beskyttet mod forbundene i artikel 85, uanset hvorledes dette forhold skal bedømmes efter national ret.
Når artikel 85, stk. 1 er rettet mod aftaler, vedtagelser eller former for praksis ikke blot på grund af deres formål men også på grund af deres virkninger på konkurrencen, indebærer dette, at disse virkninger skal ses i den forbindelse, hvori de forekommer, dvs. i deres økonomiske og juridiske sammenhæng, hvor de med andre faktorer kan have en kumulativ virkning på konkurrencens fri spil;
for at afgøre, om en aftale er forbudt i henhold til artikel 85, stk. 1, kan man således ikke løsrive den fra denne sammenhæng, og navnlig kan det forhold, at der foreligger lignende kontakter, tages i betragtning i det omfang sådanne kontrakter bedømt under eet er egnet til at begrænse den frie handel;
ved at føre en politik, der gik ud på kun at afsætte det sukker, som det selv fremstillede, og som var beregnet til menneskeligt forbrug på en afgrænset del af markedet via virksomheder som de her omtalte, virksomheder, der havde forpligtet sig ved repræsentationskontrakter, hvorved de fik en eneret inden for dette repræsentationsområde som modydelse for at påtage sig forpligtelsen til ikke inden for dette område at sælge andet sukker til menneskeligt forbrug af inden- eller udenlandsk oprindelse, har sagsøgeren begrænset konkurrencen, navnlig for så vidt angår priserne;
ved at oprette dette afsætningsnet, som i øvrigt overlappede visse andre fabrikanters, over for hvilke forbudet for repræsentanten mod at sælge sukker af anden oprindelse ikke gjaldt, har sagsøgeren for så vidt angår det sukker, som den har fremstillet i henhold til den kvota, som den fik tildelt gennem den fælles markedsordning for sukker, begrænset den frie handel;
herved har sagsøgeren bidraget til at gøre den gensidige indtrængen på markederne endnu vanskeligere;
i denne henseende er sagsøgerens indvending om, at denne form for afsætning, der udelukkende er gennemført ved hjælp af repræsentanter, allerede var i brug fra 1948 og derfor ikke kan betragtes som beregnet til at opretholde en afskærmning af markeder, der først blev fri i 1968, ikke relevant, da et retligt middel, som er indført under den stærkt regulerede nationale ordning, der gjaldt før 1968, udmærket kan være egnet til efter denne dato at opretholde en afgrænsning mellem sukkermarkederne;
som følge heraf kan søgsmålsgrunden ikke tages til følge.
Vedrørende bøden indvender sagsøgeren videre, at en overtrædelse af artikel 85 ikke kan begrunde en bøde, da Kommissionens meddelelse af 1962 skulle have bragt sagsøgeren i en vildfarelse ved at lade forstå, at repræsentations-kontrakter i alle tilfælde var forenelige med denne artikel.
Selv om det må antages, at sagsøgeren burde have vidst, at oprettelsen af et af-sætningsnet på grundlag af repræsentationskontrakter med handelsvirksomheder, som faktisk var noget andet end blot hjælpeorganer, var egnede til at begrænse konkurrencen, kan det dog ikke udelukkes, at den nævnte meddelelse har kunnet indgive sagsøgeren den opfattelse, at en sådan form for praksis alligevel blev betragtet som forenelig med traktaten;
som følge heraf kan den foreliggende overtrædelse ikke tages i betragtning ved fastsættelsen af bødens størrelse.
Niende kapitel
Vedrørende klagepunktet om samordning med henblik på tildeling af restitutioner for eksport til tredjelande
I henhold til artikel 1, stk. 3 i den anfægtede beslutning beskyldes RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucres et Denrées — samt Lebaudy-SUC og Sucre-Union, som imidlertid ikke har anlagt sag for Domstolen — for »i 1970 [at have] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at træffe aftale om tildeling af eksportrestitutionerne til tredjelande, om størrelsen af disse restitutioner samt om de udbudte mængder«;
Kommissionen gør navnlig gældende, at systemet med licitationer er det bedst tænkelige forum for en fri konkurrence, og at konkurrencen inden for fællesmarkedet ville blive hæmmet, hvis de tilbud, som deltagerne fremkom med ved en licitation, var afgivet på grundlag af et kendskab til de andre deltageres tilbud og en samordning med dem.
Første afdeling:
Søgsmålsgrund vedrørende overtrædelsen af traktatens artikel 190
Sucres et Denrées finder ikke, at Kommissionen i tilstrækkelig grad har begrundet sin udtalelse om, at de nævnte licitationer »skønt disse … vedrører eksport af sukker til tredjelande, … sandsynligvis [tillader] eksport af sukker … inden for Fællesskabet«;
endvidere mener Générale Sucrière og Sucres et Denrées, at der mangler klarhed i Kommissionens udtalelse om, at »den samordnede praksis … desuden [har] været et supplerende led i de andre forholdsregler, som de pågældende har taget for at beskytte visse nationale markeder«.
Beslutningen indeholder (s. 30, første betragtning under II) en almindelig oversigt over de former for praksis, som Kommissionen lægger de omhandlede virksomheder til last, og i denne oversigt anføres ligeledes de former for praksis, som er lagt til grund inden for rammerne af det foreliggende klagepunkt, og det hævdes, at disse virksomheder i det hele har forfulgt »det formål … at beskytte deres respektive markeder«;
endvidere hedder det i beslutningen (s. 42, tredje betragtning under F): »Ifølge resultaterne af disse licitationer vil visse fabrikanter frem for andre være nødt til at afsætte overskudssukker i Fællesskabets øvrige medlemsstater« og »på denne måde har den samordnede praksis kunnet medføre en ændring i mængderne; som markedsføres inden for Fællesskabet af de vigtigste 2 fabrikanter i Frankrig og Belgien«;
af disse elementer slutter Kommissionen dels, at alle de anfægtede forholdsregler sigter mod det fælles formål at beskytte de pågældende fabrikanters respektive markeder, og dels at samordningen vedrørende de pågældende licitationer har haft virkning for samhandelen — og derigennem for konkurrencen — inden for fællesmarkedet;
da beslutningen således er tilstrækkelig begrundet, kan søgsmålsgrunden ikke tages til følge.
Anden afdeling:
Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten
I — Overtrædelse af traktatens artikel 85
Sagsøgerne er af den opfattelse, at Kommissionen har overtrådt traktatens artikel 85, enten ved at have støttet sin beslutning på ukorrekte udtalelser om faktum, eller og især ved med urette at have antaget, at sagsøgernes adfærd kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater og havde til formål og til følge at hæmme konkurrencen, ikke blot vedrørende eksport til tredjelande men også inden for fællesmarkedet.
1. Vedrørende realiteten i de påberåbte forhold
A —
I et notat, som er udarbejdet af Export's ledere til brug for baron Kronacker, direktør for dette selskab, og som vedrører en telefonsamtale med Maisin (RT) af 17. februar 1970 (bilag I 78 til svarskrifterne) hedder det:
»Monsieur Maisin nous a appelés parce que nous lui avions demandé la semaine dernière de nous fournir des bruts en vue de l'adjudication de restitutions à l'exportation de sucre brut du 18 février.
Il nous a confirmé que le 16 février, il était à Paris, à une réunion entre raffineurs, à laquelle était représenté Tate & Lyle.
Au cours de cette réunion, les montants de restitution qui seront soumissionnés ont fait l'objet d'un accord. Tate sera le principal acheteur final de ces cuites.
Raffinerie Tirlemontoise compte exporter environ 9000 tonnes de bruts qui seront livrées à Tate. RT propose à Export d'intervenir dans cette opération en qualité de broker. Dans ce cas Export devrait respecter la politique commune définie à l'égard des adjudications.
Invité à préciser ce dernier point, M. Maisin reconnaît que eet engagement porte également sur les adjudications à l'exportation de sucre blanc…
Au cours de l'échange de vues qui a suivi, nous avons demandé à Monsieur Maisin quel était le fonctionnement pratique de cette concertation. Nous avons appris:
—
participants: Say, Béghin, Lebaudy, Commerciale Sucrière (Bouchon-St-Louis) [expression visant Générale Sucrière], Sucre-Union, Raffinerie Tirlemontoise et Sucres et Denrées.
A noter que Sucres et Denrées assiste aux réunions. En raison de l'éloignement, Raffinerie Tirlemontoise y assiste rarement mais se tient en contact téléphonique… Ces réunions ont lieu le mardi soir, vers 17 heures. Il y est discuté:
1.
du niveau général des restitutions
2.
du tonnage pour lequel chacun des membres soumissionnera, la conciliation éventuelle se faisant au cours de discussions multilaterales.
Conclusion
Raffinerie Tirlemontoise nous propose d'intervenir comme courtier dans la vente de 9000 tonnes de bruts qu'il compte faire (ou qu'il a faite) à Tate & Lyle.
En contrepartie, il nous demande de renoncer à notre liberté d'aller tant aux adjudications d'exportation de sucre brut, qu'à celles de sucre blanc.
Il est implicite que Raffinerie Tirlemontoise refuse de nous offrir des bruts que nous serions libres de vendre où bon nous semble.«
(Maisin ringede os op, fordi vi i sidste uge havde anmodet ham om at levere os råsukker med henblik på tildeling af restitutioner for eksport af råsukker den 18. februar.
Han bekræftede over for os, at han den 16. februar var i Paris til et møde mellem raffinaderier, hvor Tate & Lyle var repræsenteret.
Under dette møde blev der ingået aftale om de restitutionsbeløb, der skulle tilbydes. Tate skal være den største køber efter disse aftaler.
Raffinerie Tirlemontoise regner med at eksportere omkring 9000 tons råsukker, som bliver leveret til Tate. RT foreslår Export at intervenere i denne transaktion som mægler. I så fald skal Export overholde den fælles politik, der er fastlagt med henblik på licitationerne.
Da Maisin blev opfordret til at præcisere dette sidste punkt, udtalte han, at denne forpligtelse ligeledes vedrører licitationer angående eksport af hvidt sukker …
Under den følgende drøftelse anmodede vi Maisin om at meddele os, hvorledes denne samordning faktisk fungerede. Vi fik følgende orientering:
—
deltagere: Say, Béghin, Lebaudy, Commerciale Sucrière (Bouchon-St-Louis) [udtryk, der sigter til Générale Sucrière], Sucre-Union, Raffinerie Tirlemontoise og Sucres et Denrées.
Det bemærkes, at Sucres et Derées deltager i møderne. På grund af afstanden deltager Raffinerie Tirlemontoise kun sjældent i møderne, men holder sig i telefonisk kontakt… Disse møder finder sted hver tirsdag ved 17-tiden. Der bliver her drøftet:
1.
restitutionernes almindelige niveau
2.
den mængde, som hver enkelt af medlemmerne skal tilbyde, idet en eventuel interesseudligning foregår under flersidede drøftelser.
Konklusion
Raffinerie Tirlemontoise foreslår os at indtræde som mægler for 9000 tons råsukker, som det påtænker at sælge (eller som det har solgt) til Tate & Lyle.
Som modydelse anmodes vi om at give afkald på vor frihed til at deltage i licitationerne, både for eksport af råsukker og for hvidt sukker.
Det er underforstået, at Raffinerie Tirlemontoise nægter at tilbyde os råsukker, som vi kan sælge efter eget forgodtbefindende.);
det følger af den anden intern skrivelse fra Export (bilag II 17 til svarskriftet i sag 47/73), at dette firmas bestyrelse den 17. februar 1970 traf de nedenfor anførte beslutninger »efter en undersøgelse af det [af Maisin, RT] fremlagt forslag om, at Export skulle deltage i Tirlemont's salg af råsukker på betingelse af, at Export gav RT meddelelse om de tilbud, det ville afgive ved EØF-licitationerne om hvidt sukker«:
»A —
Accord de notre part … de ne pas soumissionner pour une restitution de brut aux adjudications permanentes de la CEE qui auront lieu, hebdomadairement à partir du mercredi 18 février ceci pour que de telles demandes de restitution ne concurrencent pas les demandes des raffineurs franco-belges, et de Raffinerie Tirlemontoise en particulier. (A remarquer que ce geste était purement formel, car sans être assuré de l'aliment matière premiere de Tirlemont en brut, seul fournisseur beige possible, Export n'aurait pu raisonnablement soumissionner à l'adjudication des bruts: risque, pour le cas ou il aurait été adjudicataire, de ne pouvoir se couvrir en effectif).
B -
…
C —
En ce qui concerne les soumissions pour restitution aux adjudications de blanc, les idées cadres d'une proposition d'ensemble Export à Raffinerie Tirlemontoise sont les suivantes. Elles ont été soumises … par Monsieur Kronacker à Monsieur Rolin, puis à Monsieur Maisin:
1.
…
2.
Export demande d' assister aux caucus de Paris du mardi soir, même de representer Tirlemont (puisque ce dernier ne peut s'y rendre) lors des prises de décisions au sujet des restitutions à demander pour les adjudications du lendemain, mercredi matin. Ces caucus … comprennent les raffineurs franco-belges, Sucre-Union, [Sucres et Denrées] et Bauche.
3.
Export communiquera les quantités pour lesquelles il se rend aux adjudications de blanc pour lui-même et pour le compte de tiers (mandants) et une indication sur le niveau de ses soumissions: non leur montant mais si elles ont supérieures ou inférieurs à celles décidées aux caucus de Paris, ou par RT …
4.
…
5.
Parallèlement aux réunion de concertation de Paris ou les Francais s'entretiennent de leurs demandes de restitution, M. Kronacker demande la création d'un petit comité mixte RT-Export, pour arrêter la position belge.
…«
(A —
Aftale fra vor side … om ikke at afgive noget tilbud om en restitution for råsukker i forbindelse med EØF's løbende licitationer, som finder sted ugentligt fra onsdag den 18. februar, for at disse anmodninger om restitution ikke skal konkurrere med anmodninger fra de fransk-belgiske raffinaderier, navnlig Raffinaderie Tirlemontoise. (Det bemærkes, at denne gestus var rent formel, idet Export ikke uden at være sikret leverancer af råsukker fra Tirlemont, der er den eneste mulige belgiske leverandør, ikke med rimelighed kunne afgive tilbud ved en licitation om råsukker: hivs Export fik tildeling, ville det risikere ikke at kunne dække sig ind for den tildelte mængde).
B —
…
C —
For så vidt angår restitutionstilbudene ved licitationerne for hvidt sukker kan grundtanken i et samlet forslag fra Export til Raffinerie Tirlemontoise gengives således. De er blevet forelagt … af hr. Kronacker, først for hr. Rolin og senere for hr. Maisin:
1.
…
2.
Export anmoder om at måtte deltage i møderne i Paris tirsdag aften, og her repræsentere Tirlemont (idet sidstnævnte ikke kan deltage), når der træffes beslutninger vedrørende størrelsen af de restitutioner, der skal tilbydes ved licitationerne den næste dag, onsdag morgen. I disse samtaler … deltager de fransk-belgiske raffinaderier, Sucre-Union [Sucre et Denrées] og Bauche.
3.
Export meddeler de mængder, som det vil tilbyde på licitationerne for hvidt sukker for sit eget vedkommende og for tredjemænds regning (mandanter), og angiver størrelsen af disse tilbud: Ikke deres beløb men hvorvidt de er større eller mindre end dem, som er besluttet ved møderne i Paris eller af RT…
4.
…
5.
Parallelt med Paris-møderne om samordning, hvor franskmændene diskuterer deres ansøgninger om restitution, anmoder Kronacker om, at der måtte blive dannet et blandet udvalg RT-Export for at fastlægge det belgiske standpunkt…
i en intern skrivelse »vedrørende forhandlingerne med RT den 26. marts 1970« (bilag II 18 til svarskriftet i sag 47/73) udtaler baron Kronacker:
»Je souhaite qu'on marche d'accord avec Tirlemont. Dans ce cas nous faisons le sacrifice de nos mandants, nous acceptons de réduire les quantités pour lesquelles nous nous rendions à l'adjudication pour Export, et nous acceptions, bien que nous n'ayons pas voix au chapitre, de nous rallier au prix du consortium de Paris. Cela implique nécessairement que Tirlemont n'aille pas aux adjudications par un autre canal que nous. Cela devrait impliquer également que nous serions présents aux réunions du lundi à Paris…«
(Jeg ønsker, at vi arbejder i forståelse med Tirlemont. I så fald ofrer vi vore mandanter, vi accepterer at nedskære de mængder, som vi hidtil har deltaget med ved licitationen, og vi accepterer, selv om vi ikke har indflydelse herpå, at anvende Paris-konsortiets priser. Dette indebærer nødvendigvis, at Tirlemont ikke deltager i licitationerne uden om os. Det må ligeledes indebære, at vi er til stede ved møderne i Paris om mandagen…);
i en intern skrivelse med overskriften »bemærkninger til hr. Rolin's mundtlige svar den 21. maj 1970 på baron Kronacker's skriftlige forslag af 20. maj vedrørende forbindelserne mellem Export og RT i produktionsåret 1970-71« (bilag I 131 til svarskrifterne) erklærer Export: »En outre, M. Rolin [de RT] restreint encore notre liberté d'action et nos possibilités d'activité en ce qui concerne la demande des restitutions. Ces demandes, en tonnage et en niveau, devraient selon lui s'opérer en coordination avec M. Bernhard, PDG de Say, dans le cadre de la concertation de Paris (Say, Béghin, Varsano [de Sucre et Denrées], Sucre-Union, etc. …)«
desuden begrænser hr. Rolin [fra RT] yderligere vor handlingsfrihed og vore aktionsmuligheder for så vidt angår anmodninger om restitutioner. Ifølge hans opfattelse bør disse anmodninger vedrørende størrelse og prisniveau ske i samarbejde med hr. Bernard, generaldirektør for Say, inden for rammerne af Paris-samordningen (Say, Béghin, Varsano [fra Sucres et Denrées], Sucre-Union, osv…);
i referatet fra et bestyrelsesmøde i RT den 17. juli 1970 (bilag II 19 til svarskriftet i sag 47/73) hedder det: »Pour l'an prochain, nous voudrions essayer d'éviter le bradage des restitutions. Dans ce but, l'administrateur-délégué a présenté un avant-projet de pool des exportations. Celui-ci aurait en outre en France l'avantage de réduire aussi la tendance au bradage des prix intérieurs. Enfin, il permettrait de réaliser d'importantes économies en frais de transport« (I det følgende år vil vi forsøge at undgå at bortøde restitutionerne. Med henblik herpå har underdirektøren forelagt et udkast til en eksportpool. En sådan skulle desuden for Frankrigs vedkommende have den fordel at begrænse tendensen til dumpingpriser på hjemmemarkedet. Endelig skulle den gøre det muligt at gennemføre betydelige besparelser på transportomkostningerne);
i en telexmeddelelse af 23. juli 1970 til Export (bilag I 77 til svarskrifterne) udtaler RT følgende:
»1.
Je Je n'ai pas rejeté sur Export un échec éventuel des négociations pour la création d'un pool franco-belge. J'ai expliqué nos efforts et les raisons de ces efforts que je résumerai en quelques mots:
A)
Suppression de la concurrence aux restitutions de manière à ce que tout producteur soit assuré au minimum du prix d'intervention.
B)
En conséquence, suppression de la lutte pour placer des quantités sur le marché intérieur ou l'on est sûr du prix plutôt que de devoir exporter (ceci s'applique essentiellement à la France).
…
2.
Pour en venir au fond du problème, je souhaite vendre par Export, mais je voudrais régler l'harmonisation des demandes de restitutions. Etant donné l'importance de nos intérêts francais, il me paraît nécessaire d'éviter que Tirlemont apparaisse comme le soutien d'une union entre les francais lorsqu'il travaille rue Veneau et de miner ce même accord lorsqu'il fournit à Export.
C'est ce désir de trouver la formule de concertation pour les demandes de restitutions qui est à la base des remarques que j'ai faites concernant votre note du 20 mai. Dès qu'une solution aura été trouvée, nous pourrons concrétiser l'option dont je vous ai parlé.
…«
(1.
Jeg har ikke gjort Export ansvarlig for et eventuelt sammenbrud af forhandlingerne vedrørende indførelsen af en fransk-belgisk pool. Jeg har gjort rede for vore anstrengelser og grundene til dem, og jeg vil sammenfatte disse i følgende:
A)
ophævelse af konkurrencen om restitutionerne, således at hver fabrikant mindst er sikret interventionsprisen.
B)
dette skulle have til følge, at kampen om at afsætte mængder på det interne marked, hvor man er mere sikker på prisen end ved eksport, blev ophævet (dette gælder især for Frankrig).
…
2.
For at komme til kernen i problemet: jeg ønsker at sælge gennem Export, men jeg så gerne en harmonisering af restitutionsansøgningerne. I betragtning af betydningen af vore franske interesser finder jeg det nødvendigt at undgå, at Tirlemont optræder som støtte for et samarbejde mellem franskmændene, når det arbejder i rue Veneau, og som sabotør af denne aftale, når det leverer til Export. Dette ønske om at finde en formel for samordningen vedrørende restitutionsansøgningerne ligger til grund for de bemærkninger, som jeg har fremsat vedrørende Deres skrivelse af 20. maj. Såsnart der bliver fundet en løsning, kan vi konkretisere det tilsagn, som jeg har omtalt for Dem.
…);
i en telexmeddelelse til RT af 19. august 1970 (bilag I 81 til svarskrifterne) giver Export sin tilslutning til det »skema«, som RT havde foreslået for gennemførelsen af leverancerne til Nederlandene, og anbefaler udarbejdelse af et »sammenligneligt skema« for leverancerne til Italien, for derefter om restitutionerne indledningsvis at anføre følgende:
»Compte tenu de notre participation aux points ci-dessus, et en principe, quelle que soit la formule retenue à Paris, préconisons travail en collaboration réelle d'Export avec RT sur pays tiers, dont la conséquence doit normalement aboutir à concertation niveau restitutions, tenant compte de la politique des fabricants« (Under hensyntagen til vor deltagelse på de ovennævnte punkter og principielt uanset hvilken løsning der bliver vedtaget i Paris, foreslår vi et ægte samarbejde mellem Export og RT om tredjelande, som normalt vil resultere i en samordning om restitutionerne under hensyntagen til fabrikanternes politik«).
B —
For så vidt angår disse dokumenters bevisværdi, i det omfang de hidvører fra Export eller af RT er stilet til dette firma, er det allerede udtalt, at bevisværdien ikke bestrides, og at disse dokumenter også kan anføres mod andre sagsøgere end RT.
Tilsammen beviser disse dokumenter, at sagsøgerne faktisk har iværksat en samordning med henblik på de mængder, der skulle tilbydes, og de beløb, der skulle ansøges om under licitationerne angående eksportrestitutioner til tredjelande;
selv om nogle af sagsøgerne hævder, at de pågældende virksomheder har nøjedes med at udveksle informationer, har ingen sagsøger imidlertid for alvor bestridt de anfægtede omstændigheder, og Générale Sucrière og Sucres et Denrées har endda udtrykkelig erkendt, at der har foreligget en samordning, men har dog tilføjet, at sagsøgerne ikke har indgået på en samordning een gang for alle, men kun for hver enkelt licitation.
Det følger af det anførte, at sagsøgerne såvel som Lebaudy-SUC og Sucres-Union bevidst har sat et praktisk indbyrdes samarbejde i stedet for konkurrencens risici, og dette samarbejde har ført til en konkurrencesituation, som ikke svarede til' de normale betingelser på markedet, i det foreliggende tilfælde de resultater, som de pågældende licitationer kunne have fået, hvis hver enkelt af de omhandlede virksomheder selvstændigt havde bestemt de mængder, den ville tilbyde, og de beløb, den ville ansøge om;
det må derfor fastslås, at sagsøgerne og de øvrige omhandlede virksomheder faktisk er indgået på den i beslutningen påtalte samordnede praksis.
2. Vedrørende spørgsmålet, om disse former for samordnet praksis opfylder betingelserne i traktatens artikel 85
A — Vedrørende spørgsmålet, om disse former for praksis kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater og havde til formål og til følge at hæmme konkurrencen inden for fællesmarkedet
a)
Den citerede telexmeddelelse fra RT af 23. juli 1970, hvorefter »ophævelsen af konkurrencen om restitutionerne« kunne og burde have til »følge«, at »kampen om at afsætte mængder på det interne marked … blev ophævet,« viser, at de pågældende virksomheder selv har sat de pågældende former for praksis i forbindelse med virksomhedernes konkurrencemæssige situation på fællesmarkedet;
da de pågældende virksomheder desuden er hjemmehørende i Frankrig og i Belgien, lande der har betydelige overskudsmængder af sukker, er der ingen tvivl om, at nogle af disse virksomheder uden den omtvistede samordning ville have fået tildelt mindre mængder end dem, som de rent faktisk fik tildelt, og således ville have været tilskyndet til at afsætte mere sukker i andre medlemsstater, hvilket ikke blot kunne have bevirket, at strukturen for samhandelen inden for Fællesskabet ville være blevet ændret, men yderligere, at konkurrencen inden for fællesmarkedet var blevet forstærket, hvad de pågældende netop har villet undgå, således som det fremgår af den citerede telexmeddelelse.
b)
Sagsøgerne gør gældende, at Fællesskabets forordninger om licitationer for eksportrestitutioner til tredjelande har givet Kommissionen så udstrakte beføjelser, at den var i stand til at forhindre, at den anfægtede adfærd medførte de i artikel 85 omhandlede virkninger.
Det er korrekt, at der i henhold til disse forordninger gives Kommissionen betydelige beføjelser, navnlig beføjelsen til at beslutte, hvor ofte der skal afholdes licitationer, til at fastsætte størrelsen af den samlede mængde sukker, der skal eksporteres inden for rammerne af hver enkelt licitation, til at fastsætte det maksimale restitutionsbeløb og til at beslutte, at en bestemt licitation skal være uden virkning;
imidlertid var disse beføjelser begrænset, for så vidt som enhver deltager, hvis tilbud ikke oversteg maksimumsbeløbet, i princippet kunne kræve, at han fik tildeling, og at han fik udstedt eksportlicens;
vedrørende muligheden for at beslutte, at en licitation skal være uden virkning, bør det bemærkes, at et så radikalt middel ville have blokeret eksport-strømmen, hvis det var blevet iværksat systematisk;
ydermere overser sagsøgerne, at Kommissionen for at kunne blotlægge en sådan samordning, som det drejer sig om her, først måtte undersøge og sammenligne resultaterne fra et relativt stort antal licitationer, således at den heller ikke under denne synsvinkel var i stand til at foregribe enhver samordning;
sagsøgernes anbringende kan derfor ikke lægges til grund.
c)
RT har under henvisning til traktatens artikel 184 gjort gældende, at de fællesskabsforordninger, hvorved licitationssystemet er blevet indført, er uanvendelige, fordi de strider mod et fundamentalt formål i forordning nr. 1009/67, nemlig at garantere sukkerfabrikanterne, at de ved salg mindst opnår interventionsprisen;
dette system skulle nemlig bevirke, at fabrikanterne måtte nøjes med en indkomst, der lå under denne pris.
Selv om medlemsstaternes interventionsorganer i henhold til artikel 9 i forordning nr. 1009/67 er forpligtet til at købe det sukker, der tilbydes, til interventionsprisen, er der intet i denne forordning, der gør det muligt at antage, at denne pris også er »garanteret« fabrikanterne ved sukkerleverancer til andre aftagere;
for så vidt særligt angår eksporten til tredjelande bestemmes det i denne forordnings artikel 17, stk. 1, at forskellene mellem noteringer eller priser på verdensmarkedet og Fællesskabets priser »udlignes« ved en eksportrestitution »i det omfang det er nødvendigt for at muliggøre eksport«;
det følger af denne bestemmelses ordlyd, at Fællesskabets institutioner ikke var forpligtede til at indføre et system med restitutioner, og endnu mindre til at fastsætte beløbet for disse således, at eksporten sikrede sukkerfabrikanterne interventionsprisen;
den af RT anførte søgsmålsgrund kan derfor ikke lægges til grund.
d)
I henhold til RT's opfattelse er artikel 85 uanvendelig på de anfægtede former for praksis, da disse ikke vedrørte markedet for et produkt, men »markedet« for eksportlicenser.
Dette argument er ikke relevant, eftersom det udelukkende drejer sig om, hvorvidt de nævnte former for praksis — uanset deres umiddelbare formål — har tilsigtet og bevirket, at konkurrencen inden for fællesmarkedet er blevet hæmmet, hvilket spørgsmål må besvares bekræftende.
Det følger af det anførte, at de omtvistede former for praksis havde til formål og til følge, blandt andet at hæmme konkurrencen inden for fællesmarkedet og følgelig var egnede til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater.
B — Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis kunne have følelige virkninger for samhandelen inden for Fællesskabet og for konkurrencen inden for fællesmarkedet
Som svar på de af Domstolen stillede spørgsmål har sagsøgerne angivet de mængder, de i 1970 eksporterede til tredjelande i forbindelse med licitationer, til ialt 89821 tons råsukker og 248833 tons hvidt sukker, mens Kommissionen har anslået disse mængder til henholdsvis 60627 og 207239 tons med den tilføjelse, at Sucre-Union og Lebaudy-SUC eksporterede henholdsvis 28332 og 17125 tons hvidt sukker;
ifølge Kommissionens statistikker (oversigt III og IV i bilag I til duplikken i sag 47/73), for så vidt disse støtter sig på oplysninger fra Frankrig og Belgien, blev der fra disse to medlemsstater til lande inden for Fællesskabet eksporteret følgende mængder:

1969-70
1970-71
Råsukker
Hvidt sukker
Rasukker
Hvidt sukker
Frankrig
1 800
298 600
74 700
524 300
Belgien
13 900
87 100
21 100
91 100
I alt
15 700
385 700
95 800
615 400
det fremgår af disse oplysninger, at de mængder, som de pågældende virksomheder har kunnet eksportere til tredjelande på grund af den anfægtede samordning, var betydelige ikke blot i absolutte tal men også i forhold til den franske og belgiske eksport inden for fællesmarkedet;
det må deraf udledes, at nogle af de pågældende virksomheder uden denne samordning ville have været nødt til at afsætte mere sukker inden for fællesmarkedet, således at strukturen af samhandelen inden for Fællesskabet og konkurrencens intensitet inden for fællesmarkedet ville have været anderledes.
Ydermere drejede det sig om økonomisk set store virksomheder, idet de franske fabrikanter, som er nævnt i det foreliggende klagepunkt, dengang stod for 75 % af den franske produktion, som steg fra 2620000 tons i 1968-69 til 3230000 tons i 1971-72, mens RT fremstillede 65 % af den belgiske produktion, som steg fra 530000 tons i 1968-69 til 770000 i 1971-72;
under disse omstændigheder må det antages, at de pågældende former for samordnet praksis var egnet til i ikke ubetydelig grad at påvirke samhandelen mellem medlemsstater og hæmme konkurrencen inden for fællesmarkedet.
Det følger af det anførte, at søgsmålsgrunden om en overtrædelse af traktatens artikel 85 ikke kan tages til følge.
II — Overtrædelse af forordning nr. 26
For det tilfælde at Domstolen skulle antage, at de omtvistede former for praksis har »bidraget til at beskytte blandt andet det italienske marked«, gør Général Sucrière og Say gældende, at de bør falde ind under de undtagelser, som er omhandlet i artikel 2 i forordning nr. 26.
Denne søgsmålsgrund savner genstand, da Domstolen ikke er nået til den opfattelse, at disse former for praksis direkte har haft til følge at beskytte det italienske marked.
Den af RT anførte søgsmålsgrund om, at Kommissionen med urette har benægtet, at den anden undtagelse i artikel 2 i forordning nr. 26 kunne finde anvendelse på sagsøgeren, en søgsmålsgrund, der ligeledes blev anført i forbindelse med det andet klagepunkt, bør forkastes af de grunde, som er gengivet i forbindelse med behandlingen af nævnte klagepunkt.
Tiende kapitel
Vedrørende den forpligtelse, der blev pålagt sagsøgerne til øjeblikkeligt at indstille de konstaterede overtrædelser (beslutningens artikel 2), og vedrørende bøderne (artikel 3)
I — Vedrørende beslutningens artikel 2
I henhold til artikel 2 i den anfægtede beslutning »tilpligtes [de i beslutningen nævnte virksomheder] øjeblikkeligt at indstille de… overtrædelser«, der er konstateret i beslutningens artikel 1;
artikel 2 bør annulleres, for så vidt den omtaler overtrædelser eller dele af overtrædelser, som Domstolen ikke har lagt til grund.
II — Vedrørende de bøder, som er pålagt ved beslutningens artikel 3
Beslutningens artikel 3 bør annulleres, for så vidt den pålægger Volano, Emiliana, SADAM, SZAG, Cavarzere, Industria degli Zuccheri et Eridania (sagerne 45/73, 46/73, 50/73, 54/73, 111/73, 113/73 og 114/73 bøder, idet Domstolen ikke har lagt nogen overtrædelse til grund over for disse sagsøgere.
Vedrørende de bøder, som er pålagt SU, Générale Sucrière, CSM, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, SZV og Pfeifer & Langen (sagerne 40-44/73, 47/73, 48/73, 55/73 og 56/73), i forhold til hvilke sagsøgere Domstolen kun har lagt en del af de af Kommissionen påtalte overtrædelser til grund, bør det indledningsvist anføres, at Kommissionen har udtalt, at den ikke direkte har pålagt bøder for de overtrædelser, som er opregnet i beslutningens artikel 1, stk. 2 og 3, men at den ved fastsættelsen af bøderne har vurderet dem i sammenhæng med de overtrædelser, som er konstateret i nævnte artikels stk. 1;
på grund af denne fremgangsmåde må bøderne i det foreliggende tilfælde betragtes som blevet pålagt også for de overtrædelser, som er konstateret i henhold til stk. 2 og 3 i beslutningens artikel 1.
Det fremgår af betragtningerne i de foregående kapitler, at alle de overtrædelser, som Domstolen har lagt til grund, er begået forsætligt eller i det mindste ved uagtsomhed og derfor bør belægges med bøder i medfør af artikel 15, stk. 2 i forordning nr. 17 bortset fra den overtrædelse, som er nævnt i ottende kapitel.
I henhold til stk. 2 i nævnte artikel 15 skal der ved fastsættelsen af bødens størrelse tages hensyn både til overtrædelsens grovhed og til dens varighed, hvilket navnlig medfører, at Domstolen må lægge vægt på den retlige og økonomiske sammenhæng, som den anfægtede adfærd indgår i, konkurrencebegrænsningernes art, samt antallet og størrelsen af de omhandlede virksomheder.
For så vidt særlig angår den retlige og økonomiske sammenhæng, som den anfægtede praksis indgår i, kan man ikke træffe afgørelse om bødens størrelse uden at tage hensyn til, at sukkermarkedet er opbygget, ikke på basis af Fællesskabets territoriale enhed, men efter et system, som sigter mod en afskærmning af de nationale markeder, navnlig ved hjælp af nationale kvoter, inden for hvilke sukkerindustrien ligesom sukkerroedyrkerne generelt er sikret ved garantier;
Kommissionen har ikke taget tilstrækkeligt hensyn til, i hvilket omfang dette system kunne påvirke vilkårene på sukkermarkedet;
den omstændighed, at den sukkerproduktion inden for Fællesskabet, der kunne afsættes på det interne marked, var begrænset til en fastsat mængde, samtidig med, at de vigtigste fabrikanter havde kendskab til de produktionsbegrænsninger, som hver enkelt af dets konkurrenter var underlagt, har givet det pågældende marked en unormalt gennemsigtig og stabil karakter;
under disse omstændigheder måtte hver enkelt fabrikant næsten med nødvendighed søge sin fordel, ikke i forøgelsen af produktionen og derved af sin markedsandel, men i salg af sin produktion til de højest mulige priser;
imidlertid var de priser, som fabrikanterne kunne håbe at opnå, begrænset opad, fordi der var overproduktion inden for Fællesskabet, og fordi de nationale myndigheder i visse medlemsstater fastsatte eller i det mindste stærkt tilrådede, maksimale forbrugerpriser;
fabrikanterne var derfor interesseret i ikke at forstyrre prisniveauet i de enkelte medlemsstater, og de måtte være vidende om, at enhver indtrængning på deres konkurrenters traditionelle markeder kunne føre til et fald i prisniveauet på disse markeder og dermed et fald i deres fortjeneste ved salg af deres egen produktion;
den fælles markedsordning for sukker, som i øvrigt er ved at miste sin karakter af overgangsordning, og som af de netop anførte grunde kun giver mulighed for konkurrence inden for en begrænset margen, har således bidraget til, at sukkerfabrikanterne fortsatte en konkurrencefjendtlig adfærd;
selv om denne situation ikke kan føre til at tillade former for praksis, som yderligere forværrer ulemperne ved et sådant system i forhold til traktatens bestemmelser, bevirker den dog ikke desto mindre, at de pågældendes adfærd ikke kan bedømmes med den vanlige strenghed.
Ydermere har den anfægtede adfærd kun kunnet påføre de industrielle forarbejdningsvirksomheder og forbrugerne begrænset skade, da selv Kommissionen ikke har beskyldt de pågældende for en prisstigning, der skyldtes samordning eller misbrug, og da de indgreb, der som følge af opdelingen af markederne skete i leverandørens fri valg, selv om de er kritisable, dog er mindre alvorlige, når det drejer sig om et så homogent produkt som sukker.
Endelig skal der for hver enkelt af sagsøgerne foretages en sammenligning mellem betydningen af den overtrædelse eller de overtrædelser, Domstolen har lagt til grund, og betydningen af samtlige de overtrædelser, Kommissionen har beskyldt den pågældende sagsøger for;
desuden bør der for det tilfælde, hvor en overtrædelse, som Domstolen har lagt til grund, er begået af flere sagsøgere, foretages en undersøgelse af hver enkelt af sagsøgernes forholdsmæssige andel heri.
Under alle disse omstændigheder bør de bøder, som er pålagt SU, Générale Sucrière, CSM, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, SZV og Pfeifer & Langen (sagerne 40-44/73, 47/73, 48/73, 55/73 og 56/73) nedsættes som anført i konklusionen.
Vedrørende sagsomkostningerne
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2 pålægges det den part, der taber sagen, at afholde sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom, mens Domstolen for det tilfælde, at der er flere tabende parter, træffer afgørelse om sagsomkostningernes fordeling;
ifølge samme artikels stk. 3 kan Domstolen helt eller delvis ophæve sagsomkostningerne, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter eller hvor der foreligger ganske særlige grunde.
a) Vedrørende sagsomkostningerne i hovedsagen
Da Kommissionen har tabt sagerne 45/73, 46/73, 50/73, 54/73, 111/73, 113/73 og 114/73 (Volano, Emiliana, SADAM, SZAG, Cavarzere, Industria degli Zuccheri et Eridania), bør den i disse sager idømmes samtlige omkostninger, eftersom disse sagsøgere enten udtrykkeligt eller stiltiende har nedlagt påstand herom;
da både sagsøgerne og Kommissionen henholdsvis har tabt eller vundet på et eller flere punkter i sagerne 40-44/73, 47/73, 48/73, 55/73 og 56/73 (SU, Générale Sucrière, CSM, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, SZV og Pfeifer & Langen), ophæves sagsomkostninger i disse sager, således at hver part afholder sine egne sagsomkostninger.
b) Sagsomkostninger, der skyldes interventionen
Intervenienten har ikke fået medhold i sin intervention i sagerne 41/73, 43-48/73, 50/73, 111/73, 113/73 og 114/73 (Générale Sucrière, Say, Béghin, Volano, Emiliana, RT, Sucres et Denrées, SADAM, Cavarzere, Industria degli Zuccheri og Eridania), da denne intervention kun tilsigtede at støtte Kommissionens påstande i forbindelse med klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked (beslutningens artikel 1, stykke 1, nr. 1), og da Domstolen ikke har givet Kommissionen medhold i dette klagepunkt;
imidlertid findes det rimeligt at ophæve de sagsomkostninger, der skyldes interventionen, således at de ovennævnte sagsøgere, Kommissionen og intervenienten, bærer deres egne udgifter, dels fordi intervenienten er en sammenslutning, der skal beskytte forbrugernes interesser, og dels fordi interventionen hverken har kunnet forvolde nævneværdige omkostninger for sagsøgerne eller for Kommissionen.
c) Sagsomkostninger, der skyldes vidneførsel
Domstolen har afhørt vidner i sagerne 40/73 (SU) og 42/73 (CSM) samt i forbindelse med klagepunktet om økonomisk pres udøvet over for de nederlandske importører (beslutningens artikel 1, stk. 2, nr. 2),
Kommissionen har ikke fået medhold på dette punkt og bør derfor dømmes til at afholde omkostningerne ved afhøringen af disse vidner.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1.
I artikel 1 i Kommissionens beslutning nr. KOM (72) 1600 af 2. januar 1973 annulleres:
—
stk. 1, nr. 1 og 4;
—
stk. 1, nr. 2, for så vidt det her konstateres, at der har foreligget samordnet praksis mellem Pfeifer & Langen, SU og CSM;
—
stk. 2, nr. 2;
—
stk. 2, nr. 3, for så vidt det her konstateres, at SZV har begået en overtrædelse ved at hindre sine mellemhandlere i at videresælge sukker af anden oprindelse.

2.
Belutningens artikel 2 annulleres for så vidt den sigter på overtrædelser eller dele af overtrædelser, som Domstolen ikke har lagt til grund.

3.
a)
Beslutningens artikel 3 annulleres for så vidt Emiliana, Volano, SADAM, Suddeutsche Zucker AG, Cavarzere, Industria degli Zuccheri og Eridania (sagerne 45/73, 46/73, 50/73, 54/73, 111/73, 113/73 og 114/73) pålægges bøder.
b)
De bøder, der i artikel 3 er fastsat for de øvrige sagsøgere, nedsættes således:
—
for Suiker Unie (sag 40/73) til 200000 RE (724000 nederlandske gylden);
—
for Générale Sucrière (sag 41/73) til 80000 RE (444335,20 franske francs);
—
for Centrale Suiker Maatschappij (sag 42/73) til 150000 RE (543000 nederlandske gylden);
—
for Say (sag 43/73) til 80000 RE (444335,20 franske francs);
—
for Béghin (sag 44/73) til 100000 RE (555419 franske francs);
—
for Raffinerie Tirlemontoise (sag 47/73) til 600000 RE (30000000 belgiske francs);
—
for Südzucker-Verkauf GmbH (sag 55/73) til 40000 RE (146000 DM);
—
for Pfeifer & Langen (sag 56/73) til 240000 RE (878400 DM).

4.
Sagsøgernes påstande er herudover ikke blevet taget til følge.

5.
a)
I sagerne 45/73, 46/73, 50/73, 54/73, 111/73, 113/73 og 114/73 (Volano, Emiliana, SADAM, Siiddeutsche Zucker AG, Cavarzere, Industria degli Zuccheri og Eridania) dømmes Kommissionen til at afholde samtlige omkostninger i sagen.
b)
I sagerne 40-44/73, 47/73, 48/73, 55/73 og 56/73 (Suiker Unie, Générale Sucrière, Centrale Suiker Maatschappij, Béghin, Say, Raffinerie Tirlemontoise, Sucres et Denrées, Südzucker-Verkauf GmbH og Pfeifer & Langen) bærer hver af parterne sine omkostninger i sagen.
c)
De sagsomkostninger, der skyldes intervenienten, ophæves, således at de pågældende sagsøgere, Kommissionen og intervenienten selv bærer deres omkostninger.
d)
Kommissionen dømmes til at afholde omkostningerne ved vidneførslerne.

Lecourt
Monaco
Kutscher
Donner
Mertens de Wilmars
Pescatore
Sørensen
Mackenzie Stuart
O'Keeffe
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident
Afsagt i Luxembourg i offentligt retsmøde den 10. december 1975.
INDHOLDSFORTEGNELSE
Sagsfremstilling

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb

1. De almindelige fællesskabsregler

2. Fællesskabsreglerne og de nationale særregler for det italienske sukkermarked

A — Indholdet af fællesskabsreglerne

B — Indholdet af den italienske lovgivning

3. Redgørelse for de foreliggende sager

A — Faktiske omstændigheder, der ligger forud for den trufne beslutning

B — Beslutningen

a) Sammendrag af beslutningens konklusion

b) Sammendrag af betragtningerne

1. Klagepunkt vedrørende samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det italienske marked (artikel 85); vedrører Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Volano, Emiliana, SADAM, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, RT og SZAG

2. Klagepunkt vedrørende samordningen til beskyttelse af det nederlandske marked (artikel 85); vedrører SU, CSM, RT og Pfeifer & Langen

3. Klagepunkt om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af den vestlige del af markedet i Forbundsrepublikken Tyskland (artikel 85); vedrører Pfeifer & Langen og RT

4. Klagepunkt om beskyttelse af markedet i den sydlige del af Forbundsrepublikken Tyskland (artikel 85); vedrører SZAG og Béghin

5. Klagepunkt vedrørende økonomisk pres udøvet over for de belgiske eksportører (artikel 86) af RT

6. Klagepunkt vedrørende økonomisk pres udøvet over for nederlandske importører (artikel 86) af SU og CSM

7. Klagepunkt mod SZV for at have forhindret mellemhandlere i at videresælge sukker med anden oprindelse og for at have bundet aftagerne ved ydelse af bonus (artikel 86)

8. Klagepunkt om aftaler med mellemhandlerne, som indskrænkede mulighederne for import og eksport inden for Fællesskabet (artikel 85); vedrører Pfeifer & Langen

9. Klagepunkt om samordnet praksis i forbindelse med licitationerne for eksportrestitutionerne (artikel 85); vedrører RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucre et Denrées

10. De i forordning nr. 26 nævnte undtagelser manglende anvendelighed

11. Bødernes begrundelse og disses størrelse

4. Retsforhandlingernes gang

II — Parternes påstande

III — Parternes søgsmålsgrunde og andre indsigelser

Generelt

1. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af det italienske marked

A — Anbringender vedrørende form- og procedurespørgsmål

a) Eridania, Industria degli Zuccheri og SZAG: Kommissionens fejlagtige informationspolitik

b) Industria degli Zuccheri og SZAG: fejl ved meddelelsen om klagepunkter

c) Cavarzere og Industria degli Zuccheri: Manglende overholdelse af den fremgangsmåde, som skal benyttes ved undersøgelse af økonomiske sektorer; manglende høring af de pågældende regeringer og Forvaltningskomiteen for sukker

d) Eridania, Caverzere, Industrie degli Zuccheri og SZAG: Overtrædelse af procedurereglerne i forordning nr. 26 og af retssikkerhedsgrundsætningen

e) Eridania, Industria degli Zuccheri, SAD AM og SZAG: Ekstremt korte frister til at fremsætte bemærkninger

f) Eridania og SZAG: Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63

g) Eridania, Industria degli Zuccheri, SADAM, Sucres et Denrées, Say, Générale Sucrière og SZAG: Overtrædelse af traktatens artikel 190

h) RT: Manglende klarhed i beslutningens konklusion

B — Anbringender vedrørende realiteten

a) Générale Sucrière, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, SZAG, Eridania, Caverzere, Industria degli Zuccheri, Volano, Emiliana og SADAM: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningerne

aa) Vedrørende den italienske ordning for sukkermarkedet (betydning, anvendelse, virkninger, lovlighed)

aaa) Vedrørende betydningen og anvendelsen af den italienske ordning

bbb) Vedrørende virkningen af de italienske foranstaltninger på konkurrencen og på virksomhedernes adfærd

Sammendrag af indlæg fra ikke-italienske virksomheder (leverandør-eksportører)

Sammendrag af bemærkningerne fra de italienske virksomheder (fabrikant-importører)

ccc) Vedrørende lovligheden af de italienske foranstaltninger

bb) Vedrørende indholdet og vurderingen af de faktiske omstændigheder, som lægges sagsøgerne til last

2. Sammendrag af svarskrifterne

ad 1., aa) aaa)

ad 1., aa) bbb)

ad 1., aa) ccc)

ad 1., bb)

Almindelige betragtninger

Svar på de argumenter, hver enkelt af sagsøgerne har udviklet vedrørende den almindelige bedømmelse af den anfægtede adfærd

Undersøgelse af hver enkelt af de pågældende sagsøgeres individuelle adfærd og af de argumenter, de i så henseende har fremført

3. Sammenfatning af replikkerne

ad 1., aa) aaa)

ad 1., aa) bbb)

ad 1., bb)

4. Sammendrag af duplikkerne

ad 1., aa) aaa)

ad 1., aa) bbb)

Almindelige betragtninger over for de ikke-italienske sagsøgere

Individuelle svar til enkelte af de ikke-italienske sagsøgere

Almindelige betragtninger til de' italienske sagsøgere

Individuelle svar til de italienske sagsøgere

ad 1., aa) ccc)

ad 1., bb)

Almindelige betragtninger over for alle sagsøgere

Individuelt svar til visse ikke-italienske sagsøgere eller grupper af sagsøgere

Generelt svar til de italienske sagsøgere

Individuelle svar til de italienske sagsøgere

5. Diskussion mellem intervenienten og parterne i hovedsagen

ad 1., aa) bbb)

ad 1., aa) ccc)

ad 1., bb)

b) Générale Sucrière, Say, Béghin, RT, Sucres et Denrées, Eridania, Industria degli Zuccheri og Cavarzere: Overtrædelse af traktatens artikler 38 ff, forordning nr. 26, forordning nr. 1009/67 og forordningerne til gennemførelse af denne forordning

1. Sammendrag af stævningerne

aa) Vedrørende den første undtagelse efter artikel 2 i forordning nr. 26 (traktatens artikel 85's uanvendelighed på aftaler osv. »der udgør en integrerende del af en national markedsordning«)

bb) Vedrørende den anden undtagelse efter artikel 2 i forordning nr. 26 (traktatens artikel 85's uanvendelighed på aftaler osv. »som er nødvendige for at nå de i traktatens artikel 39 angivne mål«)

2. Sammendrag af svarskrifterne

ad 1., aa)

ad 1., bb)

3. Sammenfatning af replikkerne

Indledende bemærkninger

ad 1., aa)

ad 1., bb)

4. Sammendrag af duplikkerne

ad 3., indledende betragtninger

ad 1., aa)

ad 1., bb)

5. Diskussion mellem intervenienten og parterne i hovedsagen

2. Vedrørende klagepunktet om samordningen til beskyttelse af det nederlandske marked, vedrører SU, CSM, RT og Pfeifer & Langen

A — Indledende søgsmålsgrund: Det forhold, at SU før den 2. januar 1971 ikke eksisterede som en virksomhed i den i artiklerne 85 og 86 forudsatte betydning

B — Søgsmålsgrund vedrørende form og procedure

a) SU, CSM og Pfeifer & Langen: Krænkelse af princippet om »fair trial« (rimelig sagsbehandling) på grund af for tidlige offentliggørelser

b) SU, CSM og Pfeifer & Langen: for kort frist til at fremsætte bemærkninger

c) Pfeifer & Langen: Krænkelse af retten til at blive hørt om sagens faktiske omstændigheder

d) Pfeifer & Langen: Krænkelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63

e) SU: Kommissionen har undladt at tage de af sagsøgeren anførte forhold i betragtning

f) SU: Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63

g) Pfeifer & Langen: Krænkelse af anerkendte principper om bevisførelse

h) SU og CSM: Vedtagelse af en enkelt beslutning på fire sprog

i) CSM og SU: Manglende eller utilstrækkelig begrundelse

j) SU, CSM og RT: Manglende klarhed i konklusion

C — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

a) SU: Krænkelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

b) CSM: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

c) RT: Krænkelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

d) Pfeifer & Langen: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

e) CSM og RT: Overtrædelse af forordning nr. 26

3. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af markedet for den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland; vedrører Pfeifer & Langen og RT

A — Pfeifer & Langen og RT: Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure

B — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

a) Pfeifer & Langen: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

b) RT: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

c) RT: Overtrædelse af forordning nr. 26

4. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af markedet i den sydlige del af Forbundsrepublikken Tyskland; vedrører SZAG og Béghin

A — Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure

a) SZAG: Kommissionens ulovlige informationspolitik; fejl ved meddelelsen; overtrædelse af procedurereglerne i forordning nr. 26; for korte frister til fremsættelse af bemærkninger

b) Béghin og SZAG: Overtrædelse af artikel 19 i forordning nr. 17 samt af artiklerne 1, 2 og 4 i forordning nr. 99/63

c) SZAG: Overtrædelse af traktatens artikel 190

B — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

a) Béghin: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

b) SZAG: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

5. Angående klagepunktet om økonomisk pres udøvet over for belgiske eksportører; vedrører RT

RT, eneste søgsmålsgrund: overtrædelse af traktatens artikel 86

a) Sammendrag af stævningen

b) Sammendrag af svarskriftet

c) Sammendrag af replikken

d) Sammendrag af duplikken

6. Vedrørende klagepunktet om økonomisk pres udøvet over for nederlandske importører; vedrører SU og CSM

A — Indledende søgsmålsgrund: SU eksisterede ikke i den periode, det foreliggende klagepunkt refererer til

B — Søgsmålsgrund vedrørende form og procedure

a) SU og CSM: Kommissionens mangelfulde informationspolitik; for kort frist til fremsættelse af bemærkninger; vedtagelse af én enkelt beslutning

b) SU: Manglende eller utilstrækkelig begrundelse

c) CSM: Manglende eller utilstrækkelig begrundelse

d) SU: Manglende klarhed i konklusionen

C — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

a) SU: Overtrædelse af traktatens artikel 86

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

b) CSM: Overtrædelse af traktatens artikel 86

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4 Sammendrag af duplikken

7. Vedrørende klagepunktet om at have forhindret mellemhandlerne i at videresælge sukker af anden oprindelse og at have bundet kunderne ved ydelse af bonusbeløb; vedrører SZV

A — Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure

a) SZV: Kommissionens fejlagtige informationspolitik; fejl ved meddelelsen; for kort frist til at fremkomme med bemærkninger

b) SZV: Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

c) SZV: Overtrædelse af traktatens artikel 190

B — Søgsmålsgrund vedrørende realiteten

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

8. Vedrørende klagepunktet om aftaler med mellemhandlere, som begrænser disses muligheder for import og eksport inden for Fællesskabet

A — Søgsmålsgrunde vedrørende form og procedure

a) Pfeifer & Langen: Overtrædelse af princippet om »fair trial« (rimelig sagsbehandling) på grund af for tidlige offentliggørelser; for korte frister til at fremsætte bemærkninger

b) Pfeifer & Langen: Undladelse af at give sagsøgeren lejlighed til at fremsætte sit synspunkt vedrørende de omstændigheder, Kommissionen har lagt til grund

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

B — Eneste anbringende vedrørende realiteten, Pfeifer & Langen: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningen

2. Sammendrag af svarskriftet

3. Sammendrag af replikken

4. Sammendrag af duplikken

9. Vedrørende klagepunktet om samordning under licitationerne angående eksportrestitutioner; vedrører RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucres et Denrées

A — Eneste anbringende om form og procedure, Générale Sucrière og Sucres et Denrées: Overtrædelse af traktatens artikel 190

a) Sammendrag af stævningerne

b) Sammendrag af svarskrifterne

c) Sammendrag af replikkerne

B — Anbringender vedrørende realiteten

a) RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucres et Denrées: Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af stævningerne

2. Sammendrag af svarskrifterne

3. Sammendrag af replikkerne

4. Sammendrag af duplikkerne

b) RT, Say et Générale Sucrière: Overtrædelse af forordning nr. 26

10. Vedrørende bøderne

A — Anbringender vedrørende form og procedure

a) Industria degli Zuccheri, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, S.U. og Pfeifer & Langen: Overtrædelse af traktatens artikel 190

1. Sammendrag af stævningerne

2. Sammendrag af svarskrifterne

3. Sammendrag af replikkerne

4. Sammendrag af duplikkerne

b) SZAG og SZV: Krænkelse af artiklerne 15, stk. 2 og 18 i forordning nr. 17 og af de bestemmelser, der omhandler grænserne for Domstolens kompetence

1. Sammendrag af stævningerne

2. Sammendrag af svarskrifterne

B — Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

a) Eridania, Industria degli Zuccheri, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, SZAG, SU, CSM, Pfeifer & Langen og SZV: Overtrædelse af artikel 15 i forordning nr. 17

1. Sammendrag af stævningerne

2. Sammendrag af svarskrifterne

3. Sammendrag af replikkerne

4. Sammendrag af duplikkerne

b) Alle sagsøgerne: Urimelighed ved grundlaget for bøderne samt ved størrelsen af disse

1. Sammendrag af stævningerne

2. Sammendrag af svarskrifterne

3. Sammendrag af replikkerne

4. Sammendrag af duplikkerne

IV — Sammendrag af parternes svar på visse spørgsmål stillet af Domstolen, af modparternes bemærkninger vedrørende disse svar og af vidneførslen

1. Vedrørende det første klagepunkt (samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det italienske marked; se ovenfor III 1)

2. Vedrørende det andet klagepunkt (samordnet praksis til beskyttelse af det nederlandske marked; se ovenfor III 2)

3. Vedrørende det tredje klagepunkt (samordnet praksis til beskyttelse af den vestlige del af Forbundsrepublikken Tysklands marked; se ovenfor III 3)

4. Vedrørende det femte klagepunkt (økonomisk pres udøvet over for belgiske eksportører; se ovenfor III 5)

5. Vedrørende det sjette klagepunkt (økonomisk pres udøvet for de nederlandske importører; se ovenfor III 6)

6. Vedrørende det ottende klagepunkt (aftaler indgået af Pfeifer & Langen med dets mellemhandlere, hvorved disses muligheder for import og eksport blev begrænset; se ovenfor III 8)

7. Vedrørende det niende klagepunkt (samordnet praksis med henblik på tildelingen af eksportrestitutioner til tredjelande; se ovenfor III 9)
Præmisser

Almindelig del

Kapitel 1: Vedrørende klagepunktet om samordnet praksis til beskyttelse af det italienske marked

I — Sammendrag af beslutningen og af det væsentlige i parternes argumentation

II — Undersøgelse af søgsmålsgrunden

Kapitel 2: Vedrørende klagepunktet om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det nederlandske marked

Første afdeling: Indledende søgsmålsgrund: Det forhold, at »Coöperatieve Vereniging Suiker Unie UA« (SU) ikke eksisterede i en del af den periode, som det foreliggende klagepunkt refererer sig til

Anden afdeling: Søgsmålsgrunde vedrørende procedure og form

I — Søgsmålsgrund vedrørende den administrative procedure

1. Overtrædelse af princippet om en rimelig sagsbehandling på grund af for tidlige offentliggørelser

2. For korte frister til at fremkomme med bemærkninger

3. Kommissionens undladelse af at tage visse af sagsøgeren anførte omstændigheder i betragtning

4. Overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63

II — Søgsmålsgrunde vedrørende beslutningens udstedelse og forkyndelse

1. Overtrædelse af retten til forsvar ved udstedelse af én enkelt beslutning; overtrædelse af traktatens artikel 191, stk. 2 og af artikel 3 i forordning nr. 1

2. Overtrædelse af traktatens artikel 190

3. Manglende klarhed i konklusionen

Tredje afdeling: Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

I — Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Sammendrag af beslutningens grunde

2. Undersøgelse af søgsmålsgrunden

A — Vedrørende forbindelsen mellem RT på den ene side og SU og CSM på den anden side

a) Vedrørende bevismidlerne

aa) Vedrørende de bevismidler der omhandler sagsøgernes faktiske adfærd

1. Vedrørende fordelingen af belgisk import til bestemte adressater og bestemte former for anvendelse

2. Vedrørende leveringsnægtelserne

3. Vedrørende den forpligtelse, som RT har pålagt de belgiske forhandlere, og SU og CSM de nederlandske forhandlere, til at følge den ovenfor beskrevne politik

bb) Vedrørende beviserne for om den ovenfor omtalte adfærd var led i en samordning

b) Vedrørende bedømmelsen af disse beviser

aa) Vedrørende deres bevisværdi

bb) Vedrørende de omtvistede former for samordnet praksis

cc) Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, og om den havde til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet

dd) Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hæmmet konkurrencen føleligt

B — Vedrørende forholdet mellem Pfeifer & Langen på den ene side og SU og CSM på den anden side

II — Overtrædelse af Rådets forordning nr. 26

Tredje kapitel: Vedrørende klagepunktet om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet i den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland

Første afdeling: Søgsmålsgrunde vedrørende procedure og form; søgsmålsgrund vedrørende realiteten, om overtrædelse af Rådets forordning nr. 26

I — Søgsmålsgrunde der allerede er behandlet i andet kapitel

II — Krænkelse af retten til forsvar

III — Overtrædelse af anerkendte principper for bevisførelse

Anden afdeling: Søgsmålsgrund vedrørende realiteten, om overtrædelse af traktatens artikel 85

I — Sammendrag af beslutningens grunde

II — Efterprøvelse af søgsmålsgrundene

1. Vedrørende hvidt sukker

A — Vedrørende beviserne

a) Vedrørende beviserne for sagsøgernes faktiske adfærd

aa) Vedrørende afsætningen af den belgiske eksport til bestemte adressater eller formål

bb) Vedrørende den forpligtelse, som er pålagt mellemhandlerne, til kun at gennemføre fri eksport med Pfeifer & Langen's samtykke eller til en pris, tilpasset det tyske selskabs priser

cc) Vedrørende leveringsnægtelserne

b) Vedrørende beviserne for påstanden om, at den ovenfor omtalte adfærd skyldes en samordning

B — Vedrørende bedømmelsen af disse beviser

2. Vedrørende råsukker

3. Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis for hvidt sukker har påvirket samhandelen mellem medlemsstater og hæmmet konkurrencen, og om dette er sket på følelig måde

Fjerde kapitel: Vedrørende klagepunktet om en samordnet praksis med henblik på beskyttelse af markedet for den sydlige del af Forbundsrepublikken Tyskland

I — Vedrørende sagsøgernes faktiske adfærd

II — Vedrørende spørgsmålet, om den ovenfor omtalte adfærd var samordnet

1. Vedrørende beviserne

2. Vedrørende bedømmelsen af disse beviser

A — Vedrørende leverancerne til Béghin

B — Vedrørende Sucre-Union's leverancer

Femte kapitel: Vedrørende klagepunktet om økonomisk pres, som RT skulle have udøvet over for belgiske eksportører

I — Sammendrag af beslutningens grunde

II — Efterprøvelse af søgsmålsgrunden

1. Vedrørende spørgsmålet, om det belgisk-luxembourgske marked udgør en væsentlig del af fællesmarkedet

2. Vedrørende spørgsmålet, om RT indtager en dominerende stilling på det belgiskluxembourgske sukkermarked

3. Vedrørende spørgsmålet om der har foreligget et misbrug

A — Vedrørende beviserne

B — Vedrørende bedømmelsen af beviserne

Sjette kapitel: Vedrørende klagepunktet om et økonomisk pres, som SU og CSM skulle have udøvet over for nederlandske importører

Syvende kapitel: Vedrørende klagepunktet mod SZV om at dette selskab har forhindret sine mellemhandlere i at videresælge sukker med anden oprindelse og bundet sine kunder ved tildeling af bonusbeløb

Første afdeling: Søgsmålsgrunde vedrørende procedure og form

I — Søgsmålsgrunde, der allerede er behandlet i andet kapitel

II — Søgsmålsgrunde støttet på fejl i meddelelsen om klagepunkter

III — Søgsmålsgrund om overtrædelse af artikel 4 i forordning nr. 99/63

IV — Søgsmålsgrund vedrørende fejl ved Kommissionens bevisførelse og beslutningens utilstrækkelige begrundelse

Anden afdeling: Søgsmålsgrund vedrørende realiteten, om overtrædelse af traktatens artikel 86

I — Vedrørende spørgsmålet, om »den sydlige del af Tyskland« udgør en væsentlig del af fællesmarkedet

II — Vedrørende spørgsmålet, om SZV indtager en dominerende stilling på sukkermarkedet i den sydlige del af Tyskland

III — Vedrørende spørgsmålet, om der forelå et misbrug

1. Vedrørende den forpligtelse, der var pålagt mellemhandlerne

A — Kommissionens standpunkt

B — Bedømmelsen af Kommissionens standpunkt

2. Vedrørende bonusbeløbene

A — Vedrørende Kommissionens standpunkt

B — Vedrørende bedømmelsen af de faktiske omstændigheder

Kapitel otte: Vedrørende klagepunktet mod Pfeifer & Langen om, at dette selskab med sine mellemhandlere har indgået aftaler, der begrænser disses muligheder for import og eksport inden for Fællesskabet

I — Sammendrag af beslutningens grunde og visse yderligere oplysninger fra sagsøgeren

II — Vedrørende realiteten

Niende kapitel: Vedrørende klagepunktet om samordning med henblik på tildeling af restitutioner for eksport til tredjelande

Første afdeling: Søgsmålsgrund vedrørende overtrædelsen af traktatens artikel 190

Anden afdeling: Søgsmålsgrunde vedrørende realiteten

I — Overtrædelse af traktatens artikel 85

1. Vedrørende realiteten i de påberåbte forhold

2. Vedrørende spørgsmålet, om disse former for samordnet praksis opfylder betingelserne i traktatens artikel 85

A — Vedrørende spørgsmålet, om disse former for praksis kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater og havde til formål og til følge at hæmme konkurrencen inden for fællesmarkedet

B — Vedrørende spørgsmålet, om den samordnede praksis kunne have følelige virkninger for samhandelen inden for Fællesskabet og for konkurrencen inden for fællessmarkedet

II — Overtrædelse af forordning nr. 26

Tiende kapitel: Vedrørende den forpligtelse, der blev pålagt sagsøgerne til øjeblikkeligt at indstille de konstaterede overtrædelser (beslutningens artikel 2), og vedrørende bøderne (artikel 3)

I — Vedrørende beslutningens artikel 2

II — Vedrørende de bøder, som er pålagt ved beslutningens artikel 3

Vedrørende sagsomkostningerne

a) Vedrørende sagsomkostningerne i hovedsagen

b) Sagsomkostninger, der skyldes interventionen

c) Sagsomkostninger, der skyldes vidneførsel

Domskonklusion

Indholdsfortegnelse

Anvendte forkortelser
ANVENDTE FORKORTELSER
Generelt:
CczCassa conguaglio zucchero (italiensk udligningskasse for sukker)CIPComitato interministeriale dei prezzi (italiensk interministerielt prisudvalg)meddelelsemeddelelse om klagepunkter af 24. juli 1972, som i henhold til artikel 19, stk. 1 i forordning nr. 17 er tilsendt de virksomheder, der var adressater for den anfægtede beslutning
Navne på de virksomheder der er omhandlet i den anfægtede beslutning
(
)
BéghinSociété F. Béghin (44/73)CavarzereCavarzere Produzioni Industriali (111/73)CSMCentrale Suiker Maatschappij (42/73)Dudok de WitHandelsmaatschappij Dudok de Wit en Co. (nederlandsk importør)EmilianaSocietà Agricola Industriale Emiliana (46/73)Eridania»Eridania« Zuccherifici Nazionali (114/73)ExportSociété pour l'exportation de sucre SA, AntwerpenFrankenZuckerfabrik Franken, Ochsenfurt (Tyskland) *Générale SucrièreSociété Anonyme Générale Sucrière (41/73)HottletSA Hottlet & Cie., Edegem (Belgien) (eksportør)Industria degli ZuccheriSocietà Italiana per l'Industria degli Zuccheri (113/73)InternatioNV Internatio Produkten (nederlandsk importør)JacobsonLeonard Jacobson en Zonen (nederlandsk importør)Lebaudy-SommierSociété Nouvelle de Raffinerie Lebaudy — Sommier SA, Neuilly-sur-Seine*Lebaudy-SUCGroupement d'intérêt Economique Lebaudy-SUC, Paris*NZVNorddeutsche Zucker GmbH, UelzenPfeifer & LangenFirma Pfeifer & Langen (56/73)RomanaRomana Zucchero S.p.A., Genua*RTRaffinerie Tirlemontoise (47/73)SADAMSocietà SADAM (50/73)SaySociété des Raffineries et Sucreries Say (43/73)SermideZuccherificio di Sermide S.p.A., Genua*Société Générale de SucreriesSocietà Generale di Zuccherifici (Société Générale de Sucreries), Bruxelles*SUCoöperatieve Vereniging Suiker Unie UA (40/73)Sucres et DenréesSociété Anonyme Sucres et Denrées (48/73)Sucre-UnionSucre-Union SA, Paris (salgskontor) *SZAGSüddeutsche Zucker-Aktiengesellschaft (54/73)SZVSudzucker-Verkauf GmbH (55/73)UnioneUnione Nazionale Consumatori (intervenient)VolanoZuccherificio del Volano S.p.A. (45/73)WZVWestdeutsche Zuckervertriebsgesellschaft mbH & Co. KG, Köln (salgskontor) *
Anvendte fællesskabstekster
Forordning nr. 1Rådets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gælde for Det europæiske økonomiske Fællesskab på det sproglige område (EFT s. 385)Forordning nr. 17Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 (EFT s. 204)Forordning nr. 26Rådets forordning nr. 26 af 4. april 1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (EFT s. 933)Forordning nr. 99/63Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (EFT s. 2268)Forordning nr. 1009/67Rådets forordning nr. 1009/67/EØF af 18. december 1967 om den fælles markedsordning for sukker (EFT s. 308/1)Forordning nr. 430/68Reglement (CEE 430/68 du Conseil, du 9 avril 1968, fixant les prix dans le secteur du sucre pour la campagne sucrière 1968/69 (
JO L 89, p. 2
) (om fastsættelse af priser i sukkersektoren for produktionsåret 1968/69 — Ikke oversat til dansk)Forordning nr. 431/68Rådets forordning (EØF) nr. 431/68 af 9. april 1968 om fastsættelse af standardkvaliteten for råsukker og af Fællesskabets grænseovergangssted for beregning af cifpriserne inden for sukkersektoren (
EFT L 89, s. 3
)Forordning nr. 432/68Règlement (CEE) 432/68 du Conseil, du 9 avril 1968, fixant, pour la campagne sucrière 1968-1969, les prix d'intervention dérivés, les prix minima de la betterave, les prix de seuil et la quantité garantie ainsi que la cotisation à la production. (
JO L 89, p. 4
) (om fastsættelse for sukkerproduktionsåret 1968-69 af afledede interventionspriser, mindstepriser for sukkerroer, tærskelpriser og garanteret mængde samt produktionsafgift — Ikke oversat til dansk)Forordning nr. 765/68Rådets forordning (EØF) nr. 765/68 af 18. juni 1968 om almindelige regler for produktionsrestitution for sukker, der anvendes i den kemiske industri (
EFT L 134, s. 1
)Forordning nr. 766/68Rådets forordning (EØF) nr. 766/68 af 18. juni 1968 om fastsættelse af almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for sukker (
EFT L 143, s. 6
)Forordning nr. 839/68Règlement (CEE) 839/68 de la Commission, du 28 juin 1968, concernant les modalités d'application pour les restitutions lors de l'exportation de sucre. (
JO L 151, p. 47
) (om gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for sukker — Ikke oversat til dansk)Forordning nr. 1965/69Règlement (CEE) 1965/69 de la Commission, du 3 octobre 1969, concernant une adjudication permanente pour la détermination de la restitution à l'exportation pour le sucre blanc. (
JO L 250, p. 24
) (om en løbende licitation til fastsættelse af eksportrestitution for hvidt sukker — Ikke oversat til dansk)Forordning nr. 2049/69Rådets forordning (EØF) nr. 2049/69 af 17. oktober 1969 om fastsættelse af almindelige regler om denaturering af sukker til foderbrug (
EFT L 263, s. 1
)Forordning nr. 224/70Règlement (CEE) 224/70 de la Commission, du 5 février 1970, concernant une adjudication permanente pour la détermination de la restitution à l'exportation de sucre brut de betterave. (
JO L 29, p. 27
) (om en løbende licitation til fastsættelse af eksportrestitution for råsukker af sukkervarer — Ikke oversat til dansk)Forordning nr. 394/70Kommissionens forordning (EØF) nr. 394/70 af 2. marts 1970 om gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for sukker (
EFT L 50, s. 1
)Forordning nr. 100/72Kommissionens forordning (EØF) nr. 100/72 af 14. januar 1972 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelserne vedrørende denaturering af sukker til foderbrug (
EFT L 12, s. 15
)Kommissionens meddelelse af 24. december 1962Communication de la Commission, du 24 décembre 1962, relative aux contrats de représentation exclusive conclus avec des représentants de commerce. (
JO 139, p. 2921
) (angående enerepræsentationskontrakter indgået med handelsrepræsentanter — Ikke oversat til dansk)Kommissionens meddelelse af 29. juli 1968Communication de la Commission, du 29 juillet 1968, relative aux accords, décisions et pratiques concertées concernant la coopération entre entreprises. (
JO C 75, p. 3
) (om aftaler, vedtagelser og samordnet praksis angående samarbejde mellem virksomheder — Ikke oversat til dansk)Kommissionens meddelelse af 27. maj 1970Communication de la Commission, du 27 mai 1970, concernant les accords d'importance mineure qui ne sont pas visés par l'article 85 du traité. (
JO C 64, p. 1
) (angående aftaler af mindre betydning, som ikke er omfattet af traktatens artikel 85 — Ikke oversat til dansk)
A. Van Houtte
Justitssekretær
R. Lecourt
Præsident
(
) – Et blandet statsligt organ, hvor visse afdelinger har dømmende myndighed i forvaltningssager.
(
) – Når det drejer sig om sagsøgende virksomheder, er sagsnummeret angivet i parentes. De virksomheder, som var adressater for beslutningen, men som, fordi de ikke har fået pålagt bede, ikke har anlagt sag ved Domstolen, er angivet med en stjerne.