CELEX: 61987CJ0128
Olivenolieproducentorganisationer
supplerende nationale kriterier

1 Ved staevning, indgivet til Domstolens Justitskontor den 15 . april 1987 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det statueres, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2261/84 af 17 . juli 1984 om almindelige regler for stoette til olivenolieproduktion og producentorganisationer ( EFT L 208, s . 3 ) samt EOEF-Traktatens artikel 40, stk . 3, idet olivenolieproducentorganisationer i Den Hellenske Republik kun anerkendes, saafremt de
"har ret til paa medlemmernes vegne og paa deres ansvar at udoeve enhver form for erhvervsmaessig virksomhed vedroerende indsamling, distribution og salg af olivenolieprodukter, og saafremt deres medlemmer - der skal vaere fysiske personer - enten selv deltager i organisationens virksomhed eller er repraesenteret af lokale organisationer, der er oprettet i én kommune eller i nabokommuner og har status som juridiske personer, der udoever virksomhed med et oekonomisk og samfundsmaessigt sigte, idet medlemmerne endvidere har pligt til at holde organisationen fuldt underrettet om deres virksomhed i landbrugssektoren ".
2 Forordning nr . 2261/84 blev udstedt med hjemmel i artikel 5, stk . 4, i Raadets forordning nr . 136/66 af 22 . september 1966 om oprettelse af en faelles markedsordning for fedtstoffer ( EFT 1965-1966, s . 193 ), som aendret ved Raadets forordning nr . 1562/78 af 29 . juni 1978 ( EFT L 185, s . 1 ). Forordning nr . 136/66, der er grundforordningen paa omraadet, indfoerte en ordning med produktionsstoette til olivenolie produceret i Faellesskabet .
3 Hvad angaar ydelsen af produktionsstoette og producentorganisationerne, blev grundforordningen aendret ved Raadets forordning nr . 1413/82 af 18 . maj 1982 ( EFT L 162, s . 6 ). Forordningen indfoerte en ny artikel 20c, der fastsaetter karakteristika ved producentorganisationerne og sammenslutninger af producentorganisationer . Det befrygtes i forordningens betragtninger, at den hidtidige gaeldende ordning ikke vil blive anvendt i naer fremtid; ordningen synes endvidere ikke at vaere velegnet til de saerlige strukturer i den graeske olieproduktion .
4 Forordning nr . 2261/84, der er en gennemfoerelsesforordning paa omraadet for olivenolie, praeciserer i artiklerne 4-13, hvilke betingelser organisationerne af olivenolieproducenter og sammenslutningerne heraf skal opfylde . Forordningens artikel 20, som hoerer under de afsluttende bestemmelser, bemyndiger Kommissionen til at traeffe alle noedvendige foranstaltninger "med henblik paa at sikre en harmonisk overgang mellem den nuvaerende ordning og den ordning, der indfoeres ved denne forordning ". Artikel 20, stk . 2, har foelgende ordlyd :
"For at sikre overholdelsen af denne forordnings maal og under hensyn til de saerlige problemer, der kan opstaa i visse medlemsstater i forbindelse med anvendelsen af disse bestemmelser, kan de paagaeldende medlemsstater efter hoering af Kommissionen og under hensyn til supplerende kriterier i en overgangsperiode paa tre produktionsaar fra og med produktionsaaret 1984/1985 midlertidigt godkende de producentorganisationer og foreninger af saadanne, som ansoeger herom ."
5 Med hjemmel i denne bestemmelse udstedte den graeske landbrugsminister bekendtgoerelse nr . 330358 af 25 . oktober 1984, der fastsaetter "supplerende kriterier" for at anerkende organisationer af olivenolieproducenter i Graekenland . Den ministerielle bekendtgoerelses §3 indeholder den bestemmelse, som er omtvistet af Kommissionen .
6 Vedroerende de relevante retsforskrifter og sagens forhistorie samt parternes paastande, soegsmaalsgrunde og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten . Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation .
7 Ifoelge Kommissionen har de supplerende kriterier i den ministerielle bekendtgoerelse nr . 330358 saavel til formaal som til foelge, at anerkendelsen af producentsammenslutninger begraenses til landbrugskooperativer, saakaldte kooperativer af anden grad, og udelukker generelt a priori enhver anden form for organisation . Ved at fastsaette saadanne kriterier har den graeske regering overskredet graenserne for medlemsstaternes bemyndigelse efter faellesskabsreglerne, isaer artikel 20 i forordning nr . 2261/84 . Kriterierne medfoerer endvidere i strid med Traktatens artikel 40, stk . 3, vilkaarlig forskelsbehandling af producenterne .
8 Med henblik paa at undersoege, om den graeske regering har overskredet graenserne for sin bemyndigelse efter faellesskabsreglerne, maa disse graenser foerst fastlaegges .
9 Det bemaerkes indledningsvis, at betragtningerne til forordning nr . 2261/84 ikke naevner medlemsstaternes bemyndigelse efter forordningens artikel 20 til at fastsaette "supplerende" kriterier i forbindelse med anerkendelsen af producentorganisationer ud over dem, der allerede er fastsat i EF-forordningerne . Artikel 20' s ordlyd antyder dog, at de supplerende kriterier boer lette "en harmonisk overgang" mellem den tidligere ordning og den ved forordning nr . 2261/84 indfoerte, samt boer sikre overholdelsen af forordningens maal under hensyn til "de saerlige problemer, der kan opstaa i visse medlemsstater" i forbindelse med anvendelsen af disse bestemmelser . Der henvises til tilsvarende problemer i betragtningerne til forordning nr . 1413/82, hvoraf foelger, at det noedvendige i at fastsaette nye kriterier i forbindelse med anerkendelse af producentorganisationer bl.a . udspringer af det forhold, at den tidligere ordning ikke forekom "at vaere saerlig velegnet til disse saerlige strukturer i den graeske olieproduktion ".
10 Det foelger derfor af undersoegelsen af anvendelsesomraadet for artikel 20 i forordning nr . 2261/84, at arten af de supplerende kriterier, som Graekenland kan fastsaette, afhaenger af hvilke problemer der opstaar som foelge af de saerlige strukturer i landets olieproduktion . Det fremgaar dog ikke af sagen, hvori de saerlige problemer bestaar . Kommissionen har alene bekraeftet, at det maa paahvile den graeske regering at praecisere problemerne . Den graeske regering har alene fremhaevet, at det graeske territorium er topografisk uhomogent, og at olivenlundene ligger spredt, uden at den har soegt at paavise nogen sammenhaeng mellem disse faktiske forhold og de retsregler, der finder anvendelse paa olivenolieproducentsammenslutninger .
11 Domstolen kan derfor kun statuere, at den graeske regering har overskredet graenserne for sin bemyndigelse efter faellesskabsforordningerne i det omfang, hvori det godtgoeres, at de supplerende kriterier, som den graeske regering har fastsat, er udtryk for aabenbar magtfordrejning .
12 Ved undersoegelsen af, om dette er tilfaeldet, skal det bemaerkes, at Kommissionens to soegsmaalsgrunde - dvs . overskridelse af bemyndigelsens graenser og forskelsbehandling af producenterne - begge bygger paa antagelsen om, at de supplerende kriterier i den omtvistede bekendtgoerelse er udformet saaledes, at de udelukker enhver producentsammenslutning fra at blive anerkendt, der ikke er en sammenslutning af landbrugskooperativer, eller i det mindste en sammenslutning af kooperativt tilsnit . Kommissionens antagelse skal derfor foerst efterproeves .
13 Kommissionen har fremfoert tre argumenter til stoette for denne antagelse . Det haevdes for det foerste, at det fremgaar af en gennemgang af den graeske lovgivning, at kun sammenslutninger af landbrugskooperativer kan opfylde alle kriterierne i bekendtgoerelse nr . 330358 . For det andet henvises der til en liste over de producentsammenslutninger, som paa baggrund af de supplerende kriterier er anerkendt i produktionsaaret 1984/1985; paa listen figurerer sammenslutninger af kooperativer . Det bemaerkes endeligt, at indledningen til den ministerielle bekendtgoerelse, der indeholder listen ( landbrugsministerens bekendtgoerelse nr . 762 af 10 . januar 1985 ), indeholder en udtrykkelig henvisning til den graeske lov om landbrugskooperativer .
14 Det foerste argument er baseret paa selve ordlyden af de supplerende kriterier i §3 i den ministerielle bekendtgoerelse nr . 330358 . Kommissionen haevder, at ordlyden svarer til definitionen af landbrugskooperativer i den graeske lov om landbrugskooperativer .
15 Den paastaaede begraensning i anerkendelsen af producentsammenslutninger til alene at omfatte landbrugskooperativer, skal saaledes foerst undersoeges . Ifoelge Kommissionen fremgaar begraensningen af det forhold, at medlemmerne i henhold til bekendtgoerelsen ikke kan deltage direkte i organisationens virksomhed, men skal vaere repraesenteret af lokale organisationer, der er oprettet i én kommune eller i nabokommuner . Dette beror imidlertid paa en fejlagtig laesning af den omtvistede bekendtgoerelse . I henhold hertil "deltager" medlemmerne, der skal vaere fysiske personer, enten selv i organisationens virksomhed "eller" er repraesenteret af lokale organisationer . Bekendtgoerelsens tekst indeholder hermed mulighed for, at et landbrugskooperativ eller producenterne selv deltager i organisationens virksomhed .
16 Det skal herefter undersoeges, om, som Kommissionen subsidiaert haevder det, de supplerende kriteriers ordlyd i bekendtgoerelsen udelukker anerkendelse af organisationer, som hverken er landbrugskooperativer eller sammenslutninger af kooperativer .
17 Uanset at den omtvistede bekendtgoerelse begraenser anerkendelsen af producentorganisationer til organisationer, der har ret til at udoeve visse former for erhvervsvirksomhed "paa deres medlemmers vegne og paa deres ansvar", omtaler den ikke det, der efter graesk ret adskiller landbrugskooperativer fra andre sammenslutninger; nemlig at have "medlemmernes oekonomiske, sociale og uddannelsesmaessige fremgang" til formaal, altsaa producenterne, "ved samarbejde paa lige fod i én faelles virksomhed ". Det er saaledes, at artikel 1 er formuleret i den graeske lov nr . 1541 fra 1985 om kooperativer inden for landbruget ( Den Hellenske Republiks Lovtidende I, nr . 68 af 18.4.1985 ).
18 Kommissionen har tillige haevdet, at bekendtgoerelsens ordlyd svarer til definitionen af opgaverne for landbrugskooperativer og sammenslutninger heraf, men en gennemgang af den graeske lov kan kun foere til at konstatere en svag lighed . Lovens opregning af landbrugskooperativernes aktiviteter ( artikel 3 i lov nr . 1541 ) henviser vel til den virksomhed i kooperativerne, der bestaar i at forestaa indsamling og salg af landbrugsprodukterne fra medlemmernes virksomheder, og at sammenslutningerne af kooperativer bl.a . har til opgave at overvaage markedsfoeringen af medlemmernes produkter ( artikel 49 i lov nr . 1541 ). Denne del af kooperativernes og deres sammenslutningers virksomhed indgaar dog i den graeske lov i en helhed af meget forskelligartede opgaver . At der er et sammenfald af visse af opgaverne med de supplerende kriterier i den omtvistede bekendtgoerelse, giver ikke grundlag for at fastslaa, at bekendtgoerelsen begraenser anerkendelsen af producentorganisationer alene til at omfatte landbrugskooperativer eller sammenslutninger heraf .
19 Kommissionen har ikke soegt at godtgoere, at de karakteristika, der findes ved andre former for sammenslutninger eller selskaber efter graesk ret, automatisk - dersom man har valgt en saadan juridisk konstruktion - medfoerer, at den paagaeldende organisation ikke kan opfylde betingelserne i bekendtgoerelsen .
20 Herefter maa Kommissionens argument om, at selve ordlyden i bekendtgoerelse nr . 330358 medfoerer, at kun sammenslutninger af kooperativer eller landbrugskooperativer kan opfylde de supplerende kriterier, afvises som ubegrundet .
21 Endelig skal der foretages en undersoegelse af de kommissionsargumenter, der bygger dels paa listen over anerkendte producentorganisationer i produktionsaaret 1984/1985 og dels paa henvisningen i listens indledning til den graeske lov om kooperativer inden for landbruget .
22 Den paagaeldende liste, der er fremlagt i sagen, omfatter 77 producentorganisationer, som alle er regionale sammenslutninger af landbrugskooperativer . Indledningen henviser i realiteten til loven om kooperativer inden for landbruget uden at omtale nogen anden retsforskrift . Den graeske regering har hverken forklaret det ene eller det andet forhold tilfredsstillende, men blot bekraeftet, at ansoegninger indgivet af organisationer, der ikke var kooperativer, paa davaerende tidspunkt ikke opfyldte betingelserne i faellesskabsforordningerne og i bekendtgoerelse nr . 330358 .
23 I replikken har Kommissionen henvist til tre konkrete sager, hvor en producentorganisation, der ikke havde juridisk form som en sammenslutning af kooperativer ( det drejede sig om to foreninger uden gevinstmaessigt formaal og et aktieselskab ) ikke blev anerkendt af de graeske myndigheder . Den graeske regering har imidlertid forklaret, hvilket Kommissionen ikke har bestridt, at de graeske myndigheders begrundelse for ikke at anerkende de tre paagaeldende organisationer skal soeges i aarsager, der intet har at goere med deres juridiske form, og at ca . ti kooperativer i oevrigt ogsaa er blevet naegtet anerkendelse .
24 Det findes at burde fastslaas, at sammensaetningen af anerkendte producentorganisationer paa listen berettiger til den formodning, at den graeske regering oenskede at forbeholde anerkendelsen af olivenolieproducentorganisationer til alene at omfatte sammenslutninger af kooperativer . Indtrykket er dog ikke blevet bestyrket af andre bevismidler . Dette ene bevis er ikke tilstraekkeligt til at begrunde den konklusion, at de supplerende kriterier i bekendtgoerelse nr . 330358 udelukker anerkendelsen af andre organisationer end sammenslutninger af landbrugskooperativer . Det paastaaede traktatbrud tager sigte paa kriterierne i bekendtgoerelsen og ikke paa, hvorledes disse i praksis administreres af de graeske myndigheder .
25 Kommissionen har saaledes ikke vaeret i stand til at foere det noedvendige bevis for at godtgoere det paastaaede traktatbrud . Sagsoegte maa derfor frifindes .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom . Ifoelge samme artikels stk . 3, kan Domstolen ophaeve sagsomkostningerne, hvor der foreligger ganske saerlige grunde . I naervaerende sag boer denne bestemmelse finde anvendelse, da parterne ikke har givet Domstolen de for sagens paadoemmelse noedvendige oplysninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1 ) Sagsoegte frifindes .
2 ) Sagens omkostninger ophaeves .