CELEX: 62008CJ0423
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Omat varat
Tuonti- tai vientitullien kantomenettelyt
Omien varojen tulouttamista koskevien määräaikojen noudattamatta jättäminen
Kyseisiin tulleihin liittyvien omien varojen viivästynyt maksaminen

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut yhteisöjen
omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o
1552/89 (EYVL L 155, s. 1) 2, 6 ja 9–11 artiklan, yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta
22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 (EYVL L 130, s. 1) 2, 6 ja 9–11 artiklan eikä yhteisön tullikoodeksista
12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä tullikoodeksi) 220 artiklan mukaisia
velvoitteitaan, koska se ei ole noudattanut määräaikoja, jotka koskevat yhteisöjen omien varojen tulouttamista jälkitullaustilanteessa,
ja se on maksanut mainitut varat myöhässä.

Unionin säännöstö

Päätökset 94/728/EY, Euratom ja 2000/597/EY, Euratom
Ajanjaksona, johon käsiteltävänä olevan asian tosiseikat liittyvät, sovellettiin peräkkäin kahta Euroopan yhteisöjen omista
varoista tehtyä päätöstä eli 31.10.1994 tehtyä neuvoston päätöstä 94/728/EY, Euratom (EYVL L 293, s. 9) ja 1.1.2002 jälkeen
29.9.2000 tehtyä neuvoston päätöstä 2000/597/EY, Euratom (EYVL L 253, s. 42).
Kummankin päätöksen 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan yhteisöjen talousarvioon otettavia omia varoja ovat tulot, jotka
kertyvät muun muassa ”yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat
vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle”.
Mainittujen päätösten 8 artiklan 1 kohdan mukaan yhtäältä jäsenvaltioiden on perittävä näiden samojen päätösten 2 artiklan
1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut yhteisöjen omat varat kansallisten lakiensa, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä
mukaisesti, jotka tarvittaessa on mukautettava unionin sääntelemien edellytysten mukaisesti, ja toisaalta jäsenvaltioiden
on annettava mainitut varat komission käyttöön.

Asetukset N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000
Asetuksen N:o 1552/89, sellaisena kuin se on muutettuna 8.7.1996 annetulla neuvoston asetuksella (Euratom, EY) N:o 1355/96
(EYVL L 175, s. 3), joka tuli voimaan 14.7.1996, 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä asetusta sovellettaessa yhteisöille kuuluvaa maksua päätöksen 88/376/ETY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa
tarkoitetuista omista varoista pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä
kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.
1a.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toteamisen päivämäärä on tullilainsäädännössä säädetyn kirjanpitoon merkitsemisen päivämäärä.
– –
2.      Kun tiedonantoon on tehtävä oikaisu, sovelletaan 1 kohtaa.”
Asetus N:o 1552/89 kumottiin asetuksen N:o 1150/2000, joka tuli voimaan 31.5.2000, 22 artiklan ensimmäisellä alakohdalla.
Viimeksi mainitun asetuksen 2 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuoto on sama kuin edellä mainitussa
kohdassa mainitun artiklan sanamuoto.
Asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdassa, josta on tullut asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohdan a ja b alakohta,
säädetään, että maksut, jotka on todettu mainitun asetuksen 2 artiklan mukaisesti, otetaan kirjanpitoon viimeistään maksun
toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden 19 päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä. Maksut, jotka on todettu ja joita ei
ole otettu kirjanpitoon, koska niitä ei ole vielä peritty ja minkäänlaista vakuutta ei ole toimitettu, otetaan erilliseen
kirjanpitoon samassa määräajassa. Jäsenvaltiot voivat menetellä samalla tavoin, kun todetuista, takuiden kattamista maksuista
syntyy erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja.
Asetuksen N:o 1552/89 8 artiklassa, jonka sisältö on toistettu asetuksen N:o 1150/2000 8 artiklassa, säädetään seuraavaa:
”Todettujen maksujen määrään lisätään tai siitä vähennetään 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti tehdyt oikaisut. Ne otetaan kyseisten
oikaisujen päiväystä vastaaviin 6 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan mukaisiin kirjanpitoihin sekä 6 artiklan 3 kohdan mukaisiin
katsauksiin, jotka vastaavat kyseessä olevien oikaisujen päivämääriä.
Oikaisuista tehdään erityinen maininta, kun ne liittyvät vilpillisiin menettelyihin ja väärinkäytöksiin, joista on jo toimitettu
tieto komissiolle.”
Sekä asetuksen N:o 1552/89 että asetuksen N:o 1150/2000 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat 10 artiklassa määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti tilille,
joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtiovarainhallinnossa tai sen nimeämässä
laitoksessa.
Tämän tilin pitäminen on maksutonta.”
Asetuksen N:o 1552/89 10 artiklan 1 kohdassa, jonka sisältö on toistettu asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan 1 kohdassa, säädetään
seuraavaa:
”Sen jälkeen, kun päätöksen 88/376/ETY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b [alak]ohdassa tarkoitetuista omista varoista on
vähennetty kymmenen prosenttia perimiskuluihin mainitun päätöksen 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti, ne tuloutetaan viimeistään
sitä kuukautta, jona maksu on 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä
työpäivänä.”
Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä
korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen sovellettava korkokanta
kahdella [prosenttiyksiköllä] korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 [prosenttiyksikköä] kutakin viivästyskuukautta kohden.
Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.”

Tullikoodeksi
Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei ole kirjattu tileihin 218 ja 219 artiklan mukaisesti tai jos se on kirjattu tileihin
lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on kirjattava tileihin kahden
päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan tullien
määrän sekä osoittaa velallisen (jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen). Tätä määräaikaa voidaan pidentää 219 artiklan
mukaisesti.”
Tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin.”

Kansallinen säännöstö
Tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovutusta koskevien menettelyjen yhdenmukaistamisesta 24.7.1979 annetun direktiivin 79/695/ETY
ja 17.12.1981 annetun direktiivin 82/57/ETY sekä yhteisötavaroiden vientimenettelyjen yhdenmukaistamisesta 24.2.1981 annetun
direktiivin 81/177/ETY ja 23.4.1982 annetun direktiivin 82/347/ETY täytäntöönpanon yhteydessä tullilaitosten uudelleenjärjestelystä
ja tullaus- ja valvontamenettelyjen tarkistamisesta 8.11.1990 annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 374 (GURI nro 291,
14.12.1990, Supplemento ordinario) 11 §:n, jonka otsikkona on ”Tullauspäätöksen tarkistus sekä tullitoimipaikkojen tehtävät
ja valtuudet”, 1 ja 5–8 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Tullitoimipaikka voi tarkistaa lainvoimaiseksi tulleen tullauspäätöksen, vaikka sen kohteena olleet tavarat on annettu talouden
toimijan vapaaseen käyttöön tai ne ovat jo poistuneet tullialueelta. Tarkistus suoritetaan viran puolesta tai kyseessä olevan
talouden toimijan hakemuksesta, joka on tehtävä oikeudenmenetyksen uhalla kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jolloin tullauspäätös
on tullut lainvoimaiseksi.
– –
5.      Jos viran puolesta tai asianosaisen hakemuksesta tehdyssä tarkistuksessa ilmenee tullauspäätöksen perustana olevia seikkoja
koskevia epätäsmällisyyksiä, puutteita tai virheitä, tullitoimipaikka suorittaa vastaavan oikaisun ja antaa tiedoksi tätä
koskevan ilmoituksen asianomaiselle toimijalle. Jos oikaisu johtuu viran puolesta suoritetusta tarkistuksesta, se on annettava
oikeudenmenetyksen uhalla tiedoksi kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jolloin tullauspäätöksestä on tullut lainvoimainen.
6.      Toimijan tekemä tarkistushakemus katsotaan hylätyksi, jos oikaisupäätöstä ei ole annettu tiedoksi 90 päivän kuluessa hakemuksen
tekemispäivästä. Hakemuksen hiljaisesta tai nimenomaisesta hylkäämisestä voidaan tehdä oikaisuvaatimus 30 päivän kuluessa
aluejohtajalle, joka ratkaisee asian lopullisesti.
7.      Toimija voi riitauttaa oikaisun 30 päivän kuluessa ilmoituksen tiedoksiantamispäivästä. Riitautustapauksissa laaditaan pöytäkirja
hallinnollisten menettelyjen mahdollista aloittamista varten tulleja koskevien säädösten koonnoksen, joka on hyväksytty tasavallan
presidentin 23.1.1973 antamalla asetuksella nro 43, 66 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitettujen riitojen ratkaisemiseksi.
8.      Sen jälkeen kun oikaisusta on tullut lainvoimainen, tullitoimipaikka kantaa toimijan maksettavana olevat lisätullit tai panee
viran puolesta vireille menettelyn liikaa suoritettujen tullien palauttamiseksi. Oikaisu sisältää tarvittaessa ilmoituksen
vääristä lausunnoista johtuvista rikkomisista tai mahdollisesti todetuista vakavammista rikkomisista.”
Jos tällaisen tarkistuksen yhteydessä on tehtävä toimitilojen tarkastus, verovelvollisten oikeuksia koskevista säännöistä
27.7.2000 annetussa laissa nro 212/2000 (legge recante ”Disposizioni in materia di statuto dei diritti del contribuente”;
GURI nro 177, 31.7.2000) säädetään, että suoritettuja toimia koskevien päivittäisten pöytäkirjojen lisäksi toimitiloihin tehtävän
käynnin suorittavien virkamiesten on kyseisen käynnin lopuksi laadittava pöytäkirja toimien päättämisestä. Tästä pöytäkirjasta
toimitetaan yksi kappale maksuvelvolliselle, ja toinen kappale lähetetään toimivaltaisen tullitoimipaikan menettelystä vastuussa
olevalle henkilölle, joka tutkii sen ja verovelvollisen kyseisen lain 12 §:n 7 momentin nojalla mahdollisesti esittämät huomautukset
ja vaatimukset sekä tekee itsenäisesti päätöksen menettelyn lopettamisesta tai tullin määräämisestä.
Tältä osin lain nro 212/2000 12 §:n, jonka otsikkona on ”Verontarkastuksen kohteena olevan verovelvollisen oikeudet ja takeet”,
7 momentissa säädetään seuraavaa:
”Hallinnon ja verovelvollisen välistä yhteistyötä koskevan periaatteen mukaisesti verovelvollinen voi sen jälkeen, kun tarkastuselinten
suorittamien toimien päättämisestä laaditun pöytäkirjan jäljennös on annettu, esittää 60 päivän kuluessa huomautuksensa ja
vaatimuksensa, jotka verotoimistot arvioivat. Verotuspäätöstä ei voida tehdä ennen kyseisen määräajan päättymistä, jollei
kyse ole erityisestä ja perustellusta kiireestä.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Italiaan 6.–10.11.2000 tehdyn yhteisön omien varojen tarkastusta koskevan matkan, joka kattoi 1.1.1998 alkaneen ja tarkastuspäivänä
päättyneen ajanjakson, yhteydessä komission toimihenkilöt havaitsivat yhteisön omien varojen toteamisessa sellaisia sääntöjenvastaisuuksia,
jotka saattavat johtaa asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklan vastaisesti viivästyksiin annettaessa
mainittuja varoja yhteisöjen käyttöön.
Italian viranomaisten ja komission välillä käydyn kirjeenvaihdon jälkeen komissio totesi, että Italian lainsäädännön mukaan
jälkitarkastusta koskevassa hallintomenettelyssä maksuvelvolliselle annetaan ensin tiedoksi tarkastustoimien päättämistä koskeva
pöytäkirja ja maksuvelvolliselle myönnetään 60 päivän määräaika esittää huomautuksensa ja pyytää lisätäsmennyksiä. Tullivelka
ilmoitetaan kuitenkin maksuvelvolliselle tullauspäätöksellä vasta kyseisen määräajan päätyttyä.
Komissio katsoi, että seuraukset siitä, että Italian tasavalta soveltaa tällaista menettelyä, ovat ristiriidassa merkityksellisten
yhteisön säännösten kanssa, koska kyseisten seurausten johdosta omien varojen käyttöön antaminen viivästyy. Omien varojen
tileihin kirjaamista koskevan määräajan, josta säädetään tullikoodeksin 220 artiklassa, olisi siis alettava kulua sinä päivänä,
jona kyseisiä toimia koskeva pöytäkirja annetaan tiedoksi.
Italian viranomaiset ovat lähinnä väittäneet, että mainittujen toimien päättämistä koskeva pöytäkirja ei ole lopullinen päätös
vaan pelkkä valmisteleva toimi, jolla ei ole itsenäistä oikeudellista merkitystä. Komission väitteillä ei ole myöskään oikeudellista
perustaa tullikoodeksissa, koska tileihin kirjaaminen ja tiedoksi antaminen velalliselle ovat toimia, jotka seuraavat lopullisen
päätöksen tekemistä.
Näiden kirjeenvaihtojen johdosta komissio päätti EY 226 artiklan perusteella lähettää Italian tasavallalle virallisen huomautuksen,
joka annettiin tiedoksi 13.7.2005 päivätyllä kirjeellä ja jossa kyseistä jäsenvaltiota kehotettiin esittämään huomautuksensa
kahden kuukauden kuluessa mainitun kirjeen vastaanottamisesta.
Italian hallitus vastasi 12.9.2005 päivätyllä kirjeellä ja toisti aikaisemmin esittämänsä vastauksen osat.
Komissio kiinnitti 28.6.2006 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisten huomiota asiassa C-546/03, komissio vastaan Espanja,
23.2.2006 annettuun tuomioon ja pyysi niitä esittämään näkemyksensä ennen 1.9.2006.
Koska komissio ei saanut tietoa siitä, minkä näkemyksen Italian tasavalta omaksui tältä osin, se päätti EY 226 artiklan mukaisesti
lähettää kyseiselle jäsenvaltiolle asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklaan sekä tullikoodeksin 220 artiklaan
perustuvan perustellun lausunnon, joka annettiin tiedoksi 15.12.2006 ja jossa Italian hallitusta kehotettiin toteuttamaan
lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa mainitun lausunnon vastaanottamisesta.
Italian hallitus vastasi 12.2.2007 päivätyllä kirjeellä ja pysytti näkemyksensä.
Koska komissio katsoi, ettei Italian hallitus ollut korjannut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, josta sitä moitittiin,
se päätti nostaa unionin tuomioistuimessa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Suomen tasavalta hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 12.3.2009 antamalla määräyksellä Italian tasavallan vaatimuksia
tukevaksi väliintulijaksi.

Kanne

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Komissio moittii Italian viranomaisia järjestelmällisestä viivästyttämisestä yhteisöjen omien varojen käyttöön antamisessa
siltä osin kuin mainitut viranomaiset soveltavat hallintomenettelyä, jossa kyseiset omat varat todetaan vasta sen jälkeen,
kun maksuvelvolliselle on annettu määräaika tutustua näitä toimia koskevaan pöytäkirjaan ja toimittaa huomautukset. Komissio
vaatii unionin tuomioistuinta näin ollen toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut asetusten N:o 1552/89 ja N:o
1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklan eikä tullikoodeksin 220 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Komission mukaan edellytykset todeta yhteisöille kuuluvat maksut omista varoista täyttyvät muun muassa, kun kansalliset viranomaiset
antavat maksuvelvolliselle tiedoksi toimien päättämistä koskevan pöytäkirjan, joka on asiakirja, jossa todetaan sekä velallisen
nimi että kannettavien tullien määrä.
Italian tasavalta väittää, että maksuvelvolliselle myönnetty mahdollisuus esittää huomautuksia ennen tullauspäätöksen tekemistä
on puolustautumisoikeuksien suojaa ja hyvää hallintoa koskevien perustavanlaatuisten periaatteiden sovellus. Tällainen säännöstö,
joka kuuluu lisäksi jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden alaan, ei voi olla ristiriidassa tullikoodeksin
säännösten kanssa.
Italian hallitus katsoo Suomen hallituksen tukemana myös, että tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset
eivät ole täyttyneet päivänä, jolloin tarkastuspöytäkirja toimitetaan maksuvelvolliselle. Kyseisenä ajankohtana on pelkästään
selvää se, kuka on oikea velallinen. Ei sääntöjenvastaisuuden olemassaoloa eikä lain mukaan kannettavien tuonti- tai vientitullien
määrää näet ole vahvistettu vielä lopullisesti kyseisellä hetkellä. Vaikka asiaan liittyvissä lainsäännöksissä ei säännellä
tarkastuspöytäkirjan sisältöä, Italian hallitus on kuitenkin myöntänyt vastineessaan ja vastauksessaan sekä suullisessa käsittelyssä,
että velan määrä on lähtökohtaisesti mahdollista määrittää kyseisenä ajankohtana ja että näin tehdään lisäksi myös usein käytännössä.
Kun otetaan huomioon tullivelan tileihin kirjaamisen oikeusvaikutukset, Suomen hallituksen mukaan on annettava pysyvä hallintotoimi,
kuten tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdasta ja etenkin kyseisessä artiklassa olevasta ilmaisusta ”ovat todenneet” ilmenee.
Tämän lisäksi asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 3 kohdassa, luettuna yhdessä saman artiklan 1 kohdan kanssa, tulliviranomaisille
tunnustetaan Suomen hallituksen mukaan mahdollisuus antaa maksuvelvolliselle tiedoksi alustavat laskelmat ennen lopullisen
päätöksen tekemistä.
Suomen hallitus on lisäksi sitä mieltä, että edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Espanja annetusta tuomiosta ilmenevää
oikeusohjetta ei kansallisten menettelytapojen erojen takia voida sellaisenaan ottaa ohjenuoraksi harkittaessa eri kansallisten
järjestelmien unionin oikeuden mukaisuutta.
Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Espanja kyseessä olleesta Espanjan lainsäädännöstä poiketen käsiteltävänä olevassa
asiassa riitautetuissa säännöksissä ei määritellä kyseisiä toimia koskevan pöytäkirjan sisältöä eikä etenkään velvoiteta antamaan
tiedoksi tullivelan määrää. Tämä tiedonanto on ainoastaan hallintokäytännön tulosta.
Kun Espanjan lainsäädännössä säädetty maksuehdotus muuttui automaattisesti lopulliseksi 30 päivän kuluessa, jos maksuvelvollinen
hyväksyi sen eivätkä viranomaiset tehneet mitään oikaisua, Italian riidanalaisessa lainsäädännössä puolestaan edellytetään
kaikissa tapauksissa lopullisen päätöksen tekemistä jälkitullauspäätöksen muodossa.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Moititusta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä on todettava, että asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 artiklan
1 kohdassa täsmennetään, että jäsenvaltioiden on todettava omiin varoihin kuuluva maksu, ”kun tullilainsäädännössä säädetyt
edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty”.
Tämän lisäksi tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että edellytykset kannettavien tai kannettavaksi jäävien tullien
määrän jälkikäteen tapahtuvasta tileihin kirjaamisesta on täytetty, kun tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat
laskea lain mukaan kannettavan tullien määrän sekä osoittaa velallisen (em. asia komissio v. Espanja, tuomion 27 kohta).
Tältä osin on myös muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioilla on velvollisuus todeta yhteisöjen
omat varat. Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohtaa on nimittäin tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät
voi jättää toteamatta saatavia, vaikka ne kiistäisivät ne, koska muutoin hyväksyttäisiin se, että jäsenvaltio voi menettelyllään
järkyttää – olkoonkin, että vain tilapäisesti – yhteisön taloudellista tasapainoa (ks. asia C-96/89, komissio v. Alankomaat,
tuomio 16.5.1991, Kok., s. I-2461, 37 kohta; asia C-348/97, komissio v. Saksa, tuomio 15.6.2000, Kok., s. I-4429, 64 kohta;
asia C-392/02, komissio v. Tanska, tuomio 15.11.2005, Kok., s. I-9811, 60 kohta ja em. asia komissio v. Espanja, tuomion 28
kohta).
Jäsenvaltioiden on todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat
tiedot ja ne voivat näin ollen laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen (ks. em. asia komissio
v. Tanska, tuomion 59 kohta ja em. asia komissio v. Espanja, tuomion 29 kohta).
Tässä yhteydessä on katsottava, että kun tulliviranomaiset antavat maksuvelvolliselle tiedoksi minkä tahansa nimisen hallintotoimen,
jossa todetaan, ettei kaikkia tullivelkoja tai osaa niistä ole maksettu, ja ilmoitetaan se tullien määrä, joka tulliviranomaisten
mielestä on lain mukaan kannettava, tulliviranomaiset voivat tässä tapauksessa laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän
ja määrittää velallisen.
Tämän johdosta kannettavien tai kannettavaksi jäävien tullien määrä on lähtökohtaisesti kirjattava jälkikäteen tileihin tullikoodeksin
220 artiklan 1 kohdan mukaisesti kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona maksuvelvolliselle on annettu tiedoksi pöytäkirja,
joka täyttää edellä olevassa kohdassa mainitut edellytykset (em. asia komissio v. Espanja, tuomion 32 kohta).
Italian ja Suomen hallitukset ovat kirjelmissään ja suullisessa käsittelyssä väittäneet, että toimien päättämisestä laaditun
pöytäkirjan tiedoksi antamisen johdosta maksuvelvollinen voi esittää huomautuksensa ennen kuin sen osalta tehdään päätös ja
että pöytäkirjalla edistetään näin ollen osaltaan puolustautumisoikeuksien suojelua. Tällaisen menettelyn soveltaminen ei
siis niiden mukaan voi merkitä jäsenvaltioille asetuksista N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 sekä tullikoodeksista johtuvien velvoitteiden
noudattamatta jättämistä.
Tältä osin on huomautettava, kuten asiassa C-349/07, Sopropé, 18.12.2008 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-10369, 36 kohta)
on todettu, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jota sovelletaan, kun hallinto
aikoo tehdä henkilöä koskevan tälle vastaisen päätöksen.
Vaikka puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta on sovellettava muun muassa tullien jälkikantoa koskevassa menettelyssä
maksuvelvollisen ja jäsenvaltion välisissä suhteissa, tästä ei sitä vastoin voi jäsenvaltioiden ja yhteisöjen välisissä suhteissa
olla seurauksena, että jäsenvaltion on mahdollista jättää noudattamatta velvollisuuttaan todeta yhteisön lainsäädännössä säädetyssä
määräajassa yhteisöille kuuluva maksu omista varoista (em. asia komissio v. Espanja, tuomion 33 kohta).
Lisäksi on huomautettava, että kannettavien tullien tileihin kirjaaminen ja tiedoksi antaminen sekä omien varojen tulouttaminen
eivät estä velallista riitauttamasta tullikoodeksin 243 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen mukaisesti sille asetettua
velvollisuutta esittämällä kaikki sen käytössä olevat argumentit.
Kansallisilla viranomaisilla on lisäksi mahdollisuus ottaa asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1150/2000
6 artiklan 3 kohdan perusteella erilliseen kirjanpitoon omat varat, joista on syntynyt erimielisyyttä ja joihin saattaa riita-asian
käsittelyn vuoksi kohdistua vaihtelua.
Tilanteessa, jossa kansalliset viranomaiset ovat jo ottaneet todetut maksut kirjanpitoon ennen kuin niistä syntyy erimielisyyttä,
kansallisilla viranomaisilla on lisäksi asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 ja 8 artiklan nojalla oikeus oikaista tiedonantoja
ja vähentää nämä oikaisut todettujen maksujen kokonaismäärästä, jos erimielisyydet osoittautuvat myöhemmin perustelluiksi.
Viivästyskoroista on huomautettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraavan, että velvollisuus todeta yhteisöjen omat varat,
velvollisuus tulouttaa nämä varat säädetyssä määräajassa komission tilille ja lopuksi velvollisuus suorittaa viivästyskorkoa
liittyvät erottamattomasti yhteen, ja viivästyskorot on maksettava riippumatta siitä, mistä syystä kyseisten varojen siirtäminen
komission tilille on viivästynyt (ks. mm. asia 68/88, komissio v. Kreikka, tuomio 21.9.1989, Kok., s. 2965, Kok. Ep. X, s.
167, 17 kohta; asia C-363/00, komissio v. Italia, tuomio 12.6.2003, Kok., s. I-5767, 43 ja 44 kohta ja asia C-150/07, komissio
v. Portugali, tuomio 22.1.2009, 62 kohta).
Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 11 artiklan mukaan asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista samojen asetusten
9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa koko viivästysajalta (ks. em. asia
komissio v. Alankomaat, tuomion 91 kohta ja asia C-275/07, komissio v. Italia, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I-2005, 66 kohta).
Tämän perusteella on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut asetuksen N:o 1552/89 2, 6 ja 9–11 artiklan, asetuksen
N:o 1150/2000 samojen artiklojen eikä tullikoodeksin 220 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole noudattanut määräaikoja,
jotka koskevat yhteisöjen omien varojen tulouttamista jälkitullaustilanteessa, ja se on maksanut mainitut varat myöhässä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Italian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Saman 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan väliintulijana oleva Suomen tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989
annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2, 6, 9, 10 ja 11 artiklan, yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen
94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 samojen artiklojen eikä
yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 220 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska
se ei ole noudattanut määräaikoja, jotka koskevat yhteisöjen omien varojen tulouttamista jälkitullaustilanteessa, ja se on
maksanut mainitut varat myöhässä.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Suomen tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.