CELEX: 62004CJ0260
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas- Įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas
Viešosios paslaugos koncesijos
329 žirgų lenktynių lažybų sumų administravimo ir rinkimo koncesijų pratęsimas nepaskelbiant konkurso
Viešumo ir skaidrumo pareigos

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nepaskelbusi jokio konkurso ir pratęsusi 329
žirgų lenktynių lažybų sumų administravimo ir rinkimo koncesijas Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį
ir, be kita ko, pažeidė bendrąjį skaidrumo principą bei viešumo pareigą, išplaukiančius iš EB 43 ir 49 straipsnių.

Teisinis pagrindas

Nacionalinės teisės aktai
Italijoje iš pradžių žaidimų ir žirgų lenktynių lažybas administravo tik Unione Nazionale per l’Incremento delle Razze Equine
(Nacionalinė žirgų veislių gerinimo sąjunga, toliau – NŽVGS), kuri šių lažybų sumų rinkimo ir priėmimo paslaugas galėjo administruoti
pati tiesiogiai arba paskirti trečiuosius asmenis jas teikti. NŽVGS šį administravimą patikėjo žirgų lenktynių agentūroms.
Vėliau 1996 m. gruodžio 23 d. Įstatymu Nr. 662 (GURI, Nr. 303, paprastasis priedas, 1996 m. gruodžio 28 d.) žaidimų ir žirgų
lenktynių lažybų organizavimas bei administravimas buvo priskirtas Finansų ministerijai bei Žemės ūkio, maisto ir miško išteklių
ministerijai, kurioms leista tai atlikti tiesiogiai ar tarpininkaujant jų paskirtiems viešosioms įstaigoms, bendrovėms arba
bukmekeriams. Šio įstatymo 3 straipsnio 78 pastraipoje numatyta, kad priimant teisės aktus bus reorganizuoti su žirgų lenktynėmis
susijusių žaidimų ir lažybų organizacinis, funkcinis, mokesčių ir represinis aspektai bei iš šių lažybų gautų lėšų paskirstymas.
Įgyvendindama šį minėto įstatymo straipsnį, Italijos vyriausybė priėmė Respublikos prezidento dekretą Nr. 169 (GURI, Nr. 125,
1998 m. balandžio 1 d., toliau – Dekretas Nr. 169/1998), kurio 2 straipsnyje numatyta, kad Žemės ūkio ir miškų politikos ministerijai
pritarus, Finansų ministerija žirgų lenktynių lažybų administravimo koncesijas suteikia fiziniams asmenims ir bendrovėms,
atitinkantiems nustatytas sąlygas, skelbdama konkursą pagal Bendrijos normas. Dekreto Nr. 169/1998 25 straipsnis pereinamuoju
laikotarpiu numatė NŽVGS suteiktas koncesijas pratęsti iki 1998 m. gruodžio 31 d. arba – jei iki šios datos nebūtų įmanoma
suorganizuoti konkurso, – iki 1990 m. gruodžio 31 dienos.
Vėliau 1999 m. balandžio 7 d. ministro dekretu (GURI, Nr. 86, 1999 m. balandžio 14 d.) buvo patvirtintas žirgų lenktynių lažybų
sumų rinkimo ir priėmimo tinklo sustiprinimo planas, pagal kurį visoje Italijos teritorijoje sumų rinkimo centrų skaičius
turėjo išaugti nuo 329 iki 1000. Dėl 671 naujų koncesijų buvo paskelbtas konkursas, o 329 „ankstesnes (NŽVGS) koncesijas“
nuspręsta tiesiog pratęsti 1999 m. gruodžio 9 d. Finansų ministro įsakymu. Vykdant šį įsakymą, 1999 m. gruodžio 21 d. Finansų
ministro sprendimu (GURI, Nr. 300, 1999 m. gruodžio 23 d., toliau – ginčijamas sprendimas) minėtos koncesijos pratęstos šešerių
metų laikotarpiui nuo 2000 m. sausio 1 dienos.
2001 m. gruodžio 28 d. Dekretas‑įstatymas Nr. 452 (GURI, Nr. 301, 2001 m. gruodžio 28 d.), kuris, padarius pakeitimų, tapo
2002 m. vasario 27 d. Įstatymu Nr. 16 (GURI, Nr.49, 2002 m. vasario 27 d.), vėliau įtvirtino, kad, pirma, „ankstesnės koncesijos“
bus iš naujo suteiktos pagal Dekretą Nr. 169/1998, t. y. taikant Bendrijos viešųjų pirkimų tvarką, ir, antra, minėtos koncesijos
liks galioti iki jų galutinio perskirstymo.
Galiausiai 2003 m. birželio 24 d. Dekreto‑įstatymo Nr. 147 dėl terminų ir skubių nuostatų biudžeto srityje galiojimo pratęsimo
(GURI, Nr. 45, 2003 m. birželio 24 d.), tapusio 2003 m. rugpjūčio 1 d. Įstatymu Nr. 200 (GURI, Nr. 178, 2003 m. rugpjūčio
2 d., toliau – Įstatymas Nr. 200/2003), 8 straipsnio 1 dalis numato kiekvieno koncesininko finansinės padėties įvertinimą,
siekiant išspręsti „garantinio minimumo“ – įnašo, kurį visi koncesininkai privalėjo sumokėti NŽVGS, neatsižvelgiant į realiai
gautų pajamų dydį per einamuosius metus, kvotos problemą; šis įnašas pasirodė esąs per didelis ir todėl kilo ekonominė krizė
žirgų lenktynių lažybų sektoriuje. Vykdydamas šį įstatymą, NŽVGS paskirtas specialusis komisaras 2003 m. spalio 14 d. priėmė
Sprendimą Nr. 107/2003 (toliau – Sprendimas Nr. 107/2003), kuris pratęsė jau suteiktas koncesijas tam, kad galėtų būti nustatyta,
kokias sumas turės sumokėti koncesininkai, kol sueis paskutinio įnašo terminas, t. y. 2011 m. spalio 30 d., ir bet kuriuo
atveju iki tos dienos, kai paskelbus konkursą bus suteiktos naujos koncesijos.

Faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
Žirgų lenktynių lažybų sektoriaus privačiam ūkio subjektui pateikus skundą, 2001 m. liepos 24 d. Komisija, remdamasi EB 226 straipsniu,
Italijos valdžios institucijoms nusiuntė oficialų pranešimą, kuriuo atkreipė dėmesį, jog Italijos žirgų lenktynių lažybų administravimo
suteikimo tvarka ir, be kita ko, ginčijamu sprendimu numatytas 329 ankstesnių NŽVGS priskirtų koncesijų pratęsimas nepaskelbiant
konkurso neatitinka bendrojo skaidrumo principo ir viešumo pareigos, išplaukiančių iš EB 43 ir 49 straipsnių. Atsakydama į
šį pranešimą, Italijos vyriausybė 2001 m. lapkričio 30 d. ir 2002 m. sausio 15 d. laiškais pranešė apie 2002 m. vasario 27 d.
Įstatymo Nr. 16 projektą bei jo priėmimą.
Kadangi Komisijos šio įstatymo nuostatų įgyvendinimas netenkino, ji 2002 m. spalio 16 d. pareiškė pagrįstą nuomonę, nurodydama
Italijos Respublikai per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į šią nuomonę būtų tinkamai atsižvelgta. 2002 m.
gruodžio 10 d. laišku Italijos vyriausybė atsakė, kad prieš paskelbiant konkursą reikėjo detaliai įvertinti dar galiojančių
koncesijų turėtojų finansinę padėtį.
Negavusi jokios papildomos informacijos apie šios įvertinimo procedūros pabaigą ir konkurso, skirto iš naujo suteikti aptariamas
koncesijas, paskelbimą, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Danijos Karalystė ir Ispanijos Karalystė įstojo į bylą Italijos Respublikos pusėje.

Dėl ieškinio
Komisija savo ieškiniui pagrįsti nurodo vienintelį kaltinimą. Ji tvirtina, kad be konkurso pratęsdama 329 NŽVGS žirgų lenktynių
lažybų administravimo koncesijas Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutartį ir, be kita ko, pažeidė bendrąjį
skaidrumo principą bei viešumo pareigą, išplaukiančius iš EB 43 ir 49 straipsnių.
Savo ieškinyje Komisija nurodo, kad pagal Bendrijos teisę leidimo Italijoje administruoti ir rinkti žirgų lenktynių lažybų
sumas suteikimas turi būti laikomas viešosios paslaugos koncesija. Todėl šis leidimo suteikimas nepatenka į 1992 m. birželio
18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1) taikymo
sritį. Vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos, ypač iš 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
(C‑324/98, Rink. p. I‑10745), išplaukia, kad nacionalinės valdžios institucijos, suteikdamos tokį leidimą, privalo laikytis
nediskriminavimo ir skaidrumo principų, jog užtikrintų tinkamą viešumą, leidžiantį paslaugų rinką atverti konkurencijai bei
vykdyti sutarčių sudarymo procedūros nešališkumo kontrolę.
Šiuo atžvilgiu Komisija konstatuoja, kad Italijos vyriausybė, be konkurso pratęsdama jau egzistuojančias 329 NŽVGS koncesijas,
nesilaikė minėtų principų reikalavimų. Iš tikrųjų, Komisijos nuomone, nuo šių principų leidžiama nukrypti tik EB 45 ir 46 straipsniuose
numatytais atvejais ir dėl juose nurodytų priežasčių. Tačiau Italijos vyriausybės nurodyti pasiteisinimai nėra tarp aiškiai
įvardytųjų šiuose straipsniuose ir bet kuriuo atveju ši vyriausybė neįrodė, kad minėtos išimtys yra būtinos ir proporcingos
numatytų tikslų atžvilgiu.
Savo atsiliepime į ieškinį Italijos vyriausybė tvirtina, kad Įstatymas Nr. 200/2003 ir Sprendimas Nr. 107/2003 atitinka Bendrijos
teisės reikalavimus viešųjų paslaugų koncesijų srityje. Minėtos vyriausybės teigimu, ankstesnių NŽVGS koncesijų pratęsimą
pateisina būtinybė koncesijų turėtojams užtikrinti jų tęstinumą, finansinį stabilumą ir tinkamą padarytų investicijų rentabilumą
bei poreikis atgrasinti nuo nelegalios veiklos, kol šios koncesijos galės būti suteiktos taikant konkurso tvarką. Tokie pateisinimai
sudaro privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, kurie gali leisti nukrypti nuo Sutarties principų, numatančių pareigą atverti
paslaugų rinką konkurencijai.
Danijos vyriausybė ginčija Komisijos pateiktą minėto sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
aiškinimą, kiek jis susijęs su skaidrumo pareigos apimtimi tokiomis, kokios yra šios, bylos aplinkybėmis. Ispanijos vyriausybė
nurodo argumentus, susijusius su leidimo suteikimo lažyboms ir jų organizavimo specifika, į kuriuos, jos nuomone, Komisija
neatsižvelgė.
Pirmiausia reikia pastebėti, kad Italijos vyriausybė neginčija, jog Įstatymas Nr. 200/2003 ir Sprendimas Nr. 107/2003 buvo
priimti pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas
atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo
Teismas atsižvelgti negali (žr., be kita ko, 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
, C‑282/02, Rink. p. I‑4653, 40 punktą ir 2006 m. sausio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑514/03, Rink. p. I‑963, 44 punktą).
Todėl Įstatymo Nr. 200/2003 ir Sprendimo Nr. 107/2003 nuostatos nėra svarbios vertinant įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo
kaltinama Italijos Respublika. Iš to išplaukia, kad šio ieškinio atveju reikia nagrinėti tik ginčijamą sprendimą.
Kaip teisingai nurodė Komisija, Italijos vyriausybė nei vykstant ikiteisminei procedūrai, nei šiam procesui neginčijo, kad
leidimo Italijoje administruoti ir rinkti žirgų lenktynių lažybų sumas suteikimas yra viešosios paslaugos koncesija. Tokį
kvalifikavimą Teisingumo Teismas pateikė 2007 m. kovo 6 d. Sprendime
Placanica ir kt.
(C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑0000), aiškindamas EB 43 ir 49 straipsnius tų pačių nacionalinės teisės aktų
atžvilgiu.
Neginčijama, kad viešųjų paslaugų koncesijoms netaikoma Direktyva 92/50 (žr. 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo
Parking Brixen
, C‑458/03, Rink. p. I‑8585, 42 punktą).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant to, jog pagal galiojančią Bendrijos teisę viešųjų paslaugų koncesijų sutartims
netaikoma Direktyva 92/50, jas sudarančios viešosios valdžios institucijos vis dėlto yra įpareigotos laikytis visų pagrindinių
Sutarties taisyklių ir ypač nediskriminavimo dėl pilietybės principo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
60 punktą; 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo
Coname
, C‑231/03, Rink. p. I‑7287, 16 punktą bei minėto sprendimo
Parking Brixen
46 punktą).
Galiausiai Teisingumo Teismas nurodė, kad viešųjų paslaugų koncesijoms taikomos Sutarties nuostatos, be kita ko, EB 43 ir
49 straipsniai bei draudimas diskriminuoti dėl pilietybės yra konkreti vienodo požiūrio principo išraiška (šiuo klausimu žr.
minėto sprendimo
Parking Brixen
48 punktą).
Šiuo atžvilgiu vienodo požiūrio ir nediskriminavimo dėl pilietybės principai visų pirma reiškia skaidrumo pareigą, leidžiančią
koncesiją suteikusiai viešosios valdžios institucijai užtikrinti, kad būtų laikomasi šių principų. Pagal šią minėtai valdžios
institucijai tenkančią skaidrumo pareigą kiekvienam potencialiam konkurso dalyviui būtina užtikrinti tinkamą viešumą, leidžiantį
paslaugų koncesiją atverti konkurencijai bei vykdyti sutarčių sudarymo procedūros nešališkumo kontrolę (šiuo klausimu žr.
minėtų sprendimų
Telaustria ir Telefonadress
61 ir 62 punktus bei
Parking Brixen
49 punktą).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad jokio konkurso žirgų lenktynių lažybų administravimo koncesijoms suteikti nepaskelbimas
neatitinka EB 43 ir 49 straipsnių ir visų pirma pažeidžia bendrąjį skaidrumo principą bei pareigą užtikrinti tinkamą viešumą.
Iš tiesų pratęsus 329 ankstesnes koncesijas be konkurso, užkertamas kelias atverti šias koncesijas konkurencijai bei vykdyti
sutarčių sudarymo procedūros nešališkumo kontrolę.
Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar toks pratęsimas gali būti pripažintas EB 45 ir 46 straipsniuose aiškiai numatytomis
leidžiančiomis nukrypti nuostatomis arba pagal Teisingumo Teismo praktiką pateisintas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais
(šiuo atžvilgiu žr. 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo
Gambelli ir kt
., C‑243/01, Rink. p. I‑13031, 60 punktą bei minėto sprendimo
Placanica ir kt
. 45 punktą).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismo praktika tinkamais pripažįsta tam tikrus privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, tarp
kurių yra vartotojų apsaugos tikslai, su lošimu susijusių sukčiavimo ir piliečių skatinimo pernelyg išlaidauti prevencija
bei bendra socialinės tvarkos pažeidimų prevencija (minėto sprendimo
Placanica ir kt
. 46 punktas).
Nors valstybės narės turi teisę nustatyti savo politikos azartinių lošimų srityje tikslus ir, jei reikia, tiksliai apibrėžti
siektiną apsaugos lygį, apribojimai, kuriuos jos nustato, vis dėlto turi atitikti Teisingumo Teismo praktikoje numatytus proporcingumo
reikalavimus (minėto sprendimo
Placanica ir kt
. 48 punktas).
Vadinasi, reikia išnagrinėti, ar koncesijų pratęsimas nepaskelbiant jokio konkurso yra tinkamas užtikrinti Italijos Respublikos
siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti. Bet kuriuo atveju šis pratęsimas turi būti
taikomas nediskriminuojant (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimo
Gambelli ir kt
. 64 ir 65 punktus bei sprendimo
Placanica ir kt
. 49 punktą).
Akivaizdu, kad Italijos vyriausybė patvirtino žirgų lenktynių lažybų sumų rinkimo ir priėmimo tinklo sustiprinimo planą, siekdama
visoje Italijos teritorijoje sumų rinkimo ir priėmimo centrų skaičių padidinti nuo 329 iki 1000. Įgyvendinant šį sustiprinimo
planą, 671 nauja koncesija buvo suteikta skelbiant konkursą, o 329 ankstesnės jau galiojusios koncesijos pratęstos be konkurso.
Šiuo atžvilgiu Italijos vyriausybė nenurodė tokių nukrypstančių priemonių, kokios aiškiai numatytos EB 45 ir 46 straipsniuose.
Atvirkščiai, ši vyriausybė pateisina minėtą nepaskelbus konkurso atliktą pratęsimą būtinybe užkirsti kelią nelegalios lažybų
sumų rinkimo ir paskirstymo veiklos plėtrai.
Vis dėlto savo atsiliepime į ieškinį Italijos vyriausybė nepaaiškino, kokiu pagrindu šiuo atžvilgiu būtina neskelbti konkurso,
ir nepateikė argumentų, galinčių paneigti įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo ją kaltina Komisija. Be kita ko, ši vyriausybė
nepagrindė, kaip jau galiojančių koncesijų pratęsimas, nepaskelbiant jokio konkurso, galėtų sudaryti kliūčių nelegalios veiklos
žirgų lenktybių lažybų sektoriuje plėtrai, tik nurodė, kad Įstatymas Nr. 200/2003 ir Sprendimas Nr. 107/2003 atitinka Bendrijos
teisės reikalavimus viešųjų paslaugų koncesijos srityje.
Tačiau šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įrodyti, pirma, kad jų teisės
aktai atitinka esminį interesą EB 45 ir 46 straipsnių prasme arba teismo praktikoje įtvirtintą privalomojo bendrojo intereso
reikalavimą, ir, antra, kad šie teisės aktai atitinka proporcingumo principą (šiuo klausimu žr. 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 47 punktą; 2005 m. sausio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑38/03, Rink. p. I‑0000, 20 punktą ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑255/04, Rink. p. I‑5251, 29 punktą).
Todėl reikia konstatuoti, kad ankstesnių NŽVGS koncesijų pratęsimas neskelbiant konkurso nėra tinkamas būdas įgyvendinti Italijos
Respublikos siekiamą tikslą ir viršija tai, kas būtina, norint išvengti, kad žirgų lenktynių lažybų sektoriaus aktyvūs ūkio
subjektai nebūtų įtraukti į baudžiamąją arba sukčiavimo veiklą.
Be to, kalbant apie Italijos vyriausybės nurodytas ekonominio pobūdžio priežastis, pavyzdžiui, užtikrinti koncesijų turėtojams
jų tęstinumą, finansinį stabilumą ir tinkamą anksčiau padarytų investicijų rentabilumą, pakanka priminti, kad jų negalima
laikyti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, galinčiais pateisinti Sutartimi garantuojamos pagrindinės laisvės apribojimą
(šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo
Verkooijen
, C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 48 punktą ir 2003 m. sausio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑388/01, Rink. p. I‑721, 22 punktą).
Iš to galima padaryti išvadą, kad nė vienas iš Italijos vyriausybės minėtų privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, nurodytų
siekiant pateisinti 329 ankstesnių koncesijų pratęsimą neskelbiant konkurso, negali būti priimtas.
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisijos ieškinys yra pagrįstas.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pratęsusi 329 koncesijas dėl žirgų lenktynių lažybų administravimo be jokio konkurso Italijos
Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir, be kita ko, pažeidė bendrąjį skaidrumo principą bei pareigą
užtikrinti tinkamą viešumą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Pratęsusi 329 koncesijas dėl žirgų lenktynių lažybų administravimo be jokio konkurso Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir, be kita ko, pažeidė bendrąjį skaidrumo principą bei pareigą užtikrinti tinkamą viešumą.
2.
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.