CELEX: 61993CJ0384
Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven
Holandsko

Uznesením
z 28. apríla 1993 doručeným Súdnemu dvoru 6. augusta
1993 predložil College van Beroep voor het Bedrijfsleven (ďalej len
„College van Beroep“) v zmysle článku 177 Zmluvy EHS viaceré
prejudiciálne otázky o výklade článku 59 tejto Zmluvy.
Tieto
otázky boli predložené v súvislosti so žalobou, ktorú podal Alpine
Investments BV proti zákazu, ktorý mu uložilo holandské ministerstvo
financií a podľa ktorého nesmel telefonicky kontaktovať
jednotlivcov s cieľom ponúknuť im rôzne finančné služby (činnosť
nazývaná „cold calling“) bez ich predchádzajúceho písomného súhlasu.
Alpine
Investments BV, žalobca v konaní o veci samej (ďalej len
„Alpine Investments“), je spoločnosť podľa holandského práva usadená
v Holandsku, ktorá sa špecializuje na termínované obchody
s tovarom.
Strany
termínovaného obchodu s tovarom sa zaväzujú, že kúpia alebo
predajú určité množstvo tovaru stanovenej kvality za cenu a ku dňu,
ktoré sú stanovené pri uzavretí obchodu. Nemajú však v úmysle
skutočne prevziať alebo dodať tovar a obchod uzatvárajú výlučne
v nádeji, že zarobia na pohybe cien medzi časom uzavretia obchodu
a mesiacom dodania, čo je možné vtedy, ak sa pred začiatkom mesiaca
dodania uskutoční na trhu termínovaných obchodov operácia opačná
k prvej transakcii.
Alpine
Investments ponúka tri druhy služieb v oblasti termínovaných
obchodov s tovarom: správa portfólia, poradenstvo pri investovaní
a predávanie príkazov maklérom pôsobiacim na termínovaných trhoch
s tovarom tak vnútri spoločenstva, ako aj mimo neho. Má zákazníkov
nielen v Holandsku, ale aj v Belgicku, Francúzsku
a v Spojenom kráľovstve. Nie je však usadená mimo Holandska.
V čase,
keď sa odohrali skutočnosti vo veci samej, spadali finančné služby
v Holandsku pod Wet Effectenhandel z 30. októbra 1985
(zákon o obchode s cennými papiermi, ďalej len „WEH“). Článok 6
ods. 1 tohto zákona zakazoval každej osobe vystupovať ako
sprostredkovateľ v transakciách súvisiacich s cennými papiermi
bez toho, že by bola držiteľom povolenia. Článok 8 ods. 1
oprávňoval ministra financií v osobitných prípadoch udeliť výnimku
z tohto zákazu. Podľa článku 8 ods. 2 však mohla táto výnimka
„podliehať obmedzeniam a podmienkam, aby sa predišlo neželateľnému
vývoju v obchode s cennými papiermi“.
Dňa
6. septembra 1991 minister financií, žalovaný v konaní
vo veci samej, udelil Alpine Investments výnimku na zadávanie
príkazov u určeného makléra, Merill Lynch Inc. Výnimka upresňovala,
že Alpine Investments sa musí podriadiť všetkým pravidlám, ktoré
prípadne vydá minister financií v blízkej budúcnosti, pokiaľ ide
o jej kontakty s potenciálnymi zákazníkmi.
Dňa
1. októbra 1991 minister financií rozhodol všeobecne zakázať
finančným sprostredkovateľom ponúkajúcim investície do termínovaných
mimoburzových obchodov, aby kontaktovali potenciálnych zákazníkov
prostredníctvom operácie „cold calling“.
Podľa
holandskej vlády bolo toto rozhodnutie prijaté v dôsledku mnohých
sťažností, ktoré dostal minister financií v priebehu roku 1991 zo
strany investorov, ktorí neúspešne investovali v tejto oblasti.
Keďže tieto sťažnosti pochádzali sčasti od investorov z iných
členských štátov, rozšíril minister tento zákaz aj na služby ponúkané
v iných členských štátoch z územia Holandska v snahe
chrániť dobrú povesť holandského finančného sektora.
Za
týchto podmienok minister financií 12. novembra 1991 zakázal
Alpine Investments telefonicky alebo osobne kontaktovať potenciálnych
zákazníkov bez toho, že by títo zákazníci dali vopred svoj výslovný
písomný súhlas, ktorým jej dovoľujú týmto spôsobom ich kontaktovať.
Alpine
Investments podala sťažnosť proti rozhodnutiu ministra, ktoré jej
zakazovalo uskutočňovať „cold calling“. Po tom, čo jej výnimku nahradila
14. januára 1992 iná výnimka umožňujúca jej zadávať príkazy
u iného makléra, Rodham a Renshaw Inc., ktorá tiež obsahovala zákaz
uskutočňovať „cold calling“, Alpine Investments podala
13. februára 1992 novú sťažnosť.
Minister
financií rozhodnutím z 29. apríla 1992 zamietol sťažnosť
Alpine Investments. Dňa 26. mája toho istého roku Alpine
Investments podala žalobu na College van Beroep.
Keďže
Alpine Investments tvrdila najmä to, že zákaz činnosti„cold calling“
bol nezlučiteľný s článkom 59 Zmluvy do tej miery, do akej sa týkal
potenciálnych zákazníkov z iných členských štátov ako
z Holandska, predložil College van Beroep Súdnemu dvoru niekoľko
otázok týkajúcich sa výkladu tohto ustanovenia:
„1.      Má
sa ustanovenie článku 59 Zmluvy EHS vykladať v tom zmysle, že sa
týka aj poskytovania služieb, ktoré poskytovateľ ponúka telefonicky
z členského štátu, v ktorom je usadený, (potenciálnym)
zákazníkom usadeným v inom členskom štáte, a vykonáva ich
takisto z tohto členského štátu?
2.      Týkajú
sa ustanovenia vyššie uvedeného článku aj predpisov a/alebo obmedzení,
ktoré upravujú v členskom štáte, v ktorom je usadený
poskytovateľ služieb, legálny výkon predmetnej odbornej činnosti, ale
ktoré sa neuplatňujú, alebo aspoň nie rovnakým spôsobom
a v rovnakej miere, na výkon uvedenej odbornej činnosti alebo
na uvedené prevádzkovanie podniku v členskom štáte, v ktorom
sú usadení (potenciálni) príjemcovia predmetných služieb, a ktoré
sú v dôsledku toho spôsobilé vytvoriť pre poskytovateľa služieb
ponúkajúceho služby (potenciálnym) zákazníkom v inom členskom štáte
prekážky, aké sa neuplatňujú na tých, ktorí zabezpečujú poskytovanie
podobných služieb a sú usadení v inom členskom štáte?
V prípade kladnej odpovede na otázku 2):
3.      a)     Môžu
sa záujmy ochrany spotrebiteľa a ochrany dobrej povesti
poskytovania finančných služieb v Holandsku, ktoré sú základom
ustanovenia majúceho za cieľ boj proti nežiadúcemu vývoju v obchode
s cennými papiermi, považovať za naliehavý dôvod všeobecného
záujmu, ktorý odôvodňuje prekážku, aká je uvedená v predchádzajúcej
otázke?
b)      Má
sa ustanovenie o výnimke zakazujúcej takzvaný „cold calling“,
považovať za objektívne potrebné na ochranu vyššie uvedených záujmov
a za primerané sledovanému cieľu?“
Na
úvod treba poznamenať, že smernica Rady 93/22/EHS z 10. mája
1993 o investičných službách v oblasti cenných papierov
(Ú. v. ES L 141, s. 27; Mim. vyd. 06/002,
s. 43), najmä ak sa má uplatniť na transakcie na termínovaných
trhoch s tovarom, bola vydaná až po udalostiach vedúcich
k sporu vo veci samej. Okrem toho smernica Rady 85/577/EHS
z 20. septembra 1985 na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách
uzatváraných mimo prevádzkových priestorov (Ú. v. ES
L 372, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262) sa nevzťahuje ani
na zmluvy uzavreté telefonicky, ani na zmluvy týkajúce sa cenných
papierov [článok 3 ods. 2 písm. e)].
Otázky
predložené Súdnemu dvoru preto treba skúmať výlučne z hľadiska
ustanovení zmluvy o slobode poskytovania služieb. V tejto
súvislosti je nesporné, že služby poskytované spoločnosťou Alpine
Investments sú službami uvedenými v článku 60 Zmluvy EHS, pretože
boli poskytnuté za odplatu.
Vnútroštátny
súd sa svojou prvou a druhou otázkou v podstate pýta, či
zákaz operácie „cold calling“ spadá do pôsobnosti článku 59 Zmluvy.
V prípade kladnej odpovede sa treťou otázkou pýta, či môže byť
tento zákaz napriek všetkému odôvodnený.

O prvej otázke
Prvá otázka predložená vnútroštátnym súdom má dve časti.
V prvom
rade treba zistiť, či skutočnosť, že predmetné služby predstavujú iba
ponuky a nemajú ešte určeného príjemcu, je prekážkou uplatnenia
článku 59 Zmluvy.
V tomto
smere treba konštatovať, že slobodné poskytovanie služieb by bolo
iluzórne, keby vnútroštátne predpisy mohli voľne brániť ponúkaniu
služieb. Uplatniteľnosť ustanovení o slobodnom poskytovaní služieb
v tom prípade nemôže byť závislá od predchádzajúcej existencie
určeného príjemcu.
V druhom
rade treba zistiť, či sa článok 59 týka služieb, ktoré poskytovateľ
ponúka telefonicky osobám v inom členskom štáte a poskytuje
ich bez opustenia členského štátu, v ktorom je usadený.
V tomto
prípade sú ponuky služieb určené poskytovateľom usadeným
v niektorom členskom štáte príjemcovi usadenému v inom
členskom štáte. Zo samotného znenia článku 59 vyplýva, že v tomto
prípade ide o poskytovanie služieb v zmysle tohto ustanovenia.
Na
prvú otázku preto treba odpovedať tak, že článok 59 Zmluvy treba
vykladať v tom zmysle, že sa týka služieb, ktoré poskytovateľ
ponúka telefonicky potenciálnym príjemcom usadeným v iných
členských štátoch a poskytuje ich bez opustenia členského štátu,
v ktorom je usadený.

O druhej otázke
Svojou
druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či predpis členského štátu
zakazujúci poskytovateľovi služieb usadenému na jeho území obracať sa
s nevyžiadanými telefonátmi na potenciálnych zákazníkov usadených
v iných členských štátoch s cieľom ponúknuť im svoje služby je
obmedzením slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 59
Zmluvy.
Na úvod treba zdôrazniť, že predmetný zákaz sa vzťahuje na ponuku cezhraničných služieb.
Aby
bolo možné odpovedať na druhú otázku vnútroštátneho súdu, treba
postupne preskúmať tri body.
Po
prvé treba zistiť, či zákaz nadväzovať kontakty s potenciálnymi
zákazníkmi nachádzajúcimi sa v inom členskom štáte prostredníctvom
telefónu a bez ich predchádzajúceho súhlasu môže byť obmedzením
slobodného poskytovania služieb. V tomto ohľade vnútroštátny súd
upozorňuje Súdny dvor na skutočnosť, že poskytovatelia usadení v
členských štátoch, v ktorých majú potenciálni príjemcovia bydlisko,
nepodliehajú nevyhnutne tomu istému zákazu, alebo aspoň nie za tých
istých podmienok.
Treba
pripomenúť, že zákaz, o aký ide v konaní vo veci samej, nie
je obmedzením slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 59
len preto, že iné členské štáty uplatňujú menej prísne pravidlá na
poskytovateľov podobných služieb usadených na svojich územiach (pozri
v tomto zmysle rozsudok zo 14. júla 1994, Peralta, C‑379/92,
Zb. s. I‑3453, bod 48).
Taký
zákaz však zbavuje dotknuté subjekty rýchlej a priamej techniky
reklamy a nadväzovania kontaktov s potenciálnymi zákazníkmi
nachádzajúcimi sa v iných členských štátoch. Môže preto
predstavovať obmedzenie slobodného poskytovania cezhraničných služieb.
Po
druhé treba preskúmať, či tento záver môže zmeniť skutočnosť, že
predmetný zákaz prijal členský štát, v ktorom je usadený
poskytovateľ, a nie členský štát, v ktorom je usadený
potenciálny príjemca.
Článok
59 ods. 1 Zmluvy zakazuje vo všeobecnosti obmedzenie slobodného
poskytovania služieb v Spoločenstve. V dôsledku toho sa toto
ustanovenie týka nielen obmedzení ustanovených prijímajúcim štátom, ale
aj obmedzení ustanovených štátom pôvodu. Ako už Súdny dvor viackrát
rozhodol, práva na slobodné poskytovanie služieb sa môže dovolávať
podnik voči štátu, v ktorom sa usadil, ak sa služby poskytujú
príjemcom usadeným v inom členskom štáte (pozri rozsudok zo
17. mája 1994, Corsica Ferries, C‑18/93, Zb. s. I‑1783, bod
30; rozsudok Peralta, už citovaný, bod 40; rozsudok
z 5. októbra 1994 Komisia/Francúzsko, C‑381/93, Zb.
s. I‑5145, bod 14).
Z toho
vyplýva, že zákaz činnosti „cold calling“ nie je vyňatý
z pôsobnosti článku 59 Zmluvy len preto, že ho vydal štát,
v ktorom je usadený poskytovateľ služieb.
Napokon
treba preskúmať niektoré argumenty predložené holandskou vládou
a vládou Spojeného kráľovstva.
Tieto
vlády tvrdia, že predmetný zákaz nepatrí do pôsobnosti článku 59
Zmluvy, pretože je všeobecne uplatňovaným opatrením, ktoré nie je
diskriminačné a ktorého predmetom alebo účinkom nie je poskytnúť
vnútroštátnemu trhu výhodu na úkor poskytovateľov služieb z iných
členských štátov. Keďže sa dotýka len spôsobu, akým sa služby ponúkajú,
zodpovedá nediskriminačným opatreniam upravujúcim podmienky predaja,
ktoré podľa rozhodnutia v spojených veciach Keck a Mithouard
(rozsudok z 24. novembra 1993, C‑267/91 a C‑268/91, Zb.
s. I‑6097, bod 16) nespadajú do pôsobnosti článku 30 Zmluvy EHS.
Tieto tvrdenia nemožno prijať.
Hoci
zákaz, aký je predmetom konania vo veci samej, má všeobecný
a nediskriminačný charakter a jeho predmetom ani účinkom nie
je poskytnúť výhodu vnútroštátnemu trhu na úkor poskytovateľov služieb
z iných členských štátov, nemení to nič na tom, že ako bolo uvedené
vyššie (pozri bod 28), môže predstavovať obmedzenie slobodného
poskytovania cezhraničných služieb.
Takýto
zákaz nie je analogický predpisom upravujúcim podmienky predaja,
o ktorých bolo v rozsudku Keck a Mithouard rozhodnuté, že
nespadajú do pôsobnosti článku 320 Zmluvy.
Podľa
tohto rozsudku uplatnenie vnútroštátnych predpisov, ktoré obmedzujú
alebo zakazujú na území členského štátu dovozu niektoré podmienky
predaja na výrobky pochádzajúce z iných členských štátov, nezakladá
prekážku obchodu medzi členskými štátmi, pokiaľ sa po prvé tieto
ustanovenia uplatňujú voči všetkým hospodárskym subjektom vykonávajúcim
činnosť v rámci štátu, a pokiaľ po druhé postihujú rovnakým
spôsobom, právne aj fakticky, obchodovanie s domácimi výrobkami,
ako aj s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských štátov.
Dôvodom pre tento záver je, že uplatnenie tohto ustanovenia nebráni
prístupu týchto výrobkov na trh členského štátu dovozu, ani neobmedzuje
tento prístup viac ako prístup domácich výrobkov.
Naopak
zákaz, aký je predmetom prejednávanej veci, ukladá členský štát,
v ktorom je usadený poskytovateľ služieb, a týka sa nielen
ponúk, ktoré urobil príjemcom, ktorí sú usadení v tomto štáte alebo
ktorí tam cestujú, aby prijali služby, ale aj ponúk určených príjemcom
nachádzajúcim sa na území iného členského štátu. Tým priamo vytvára
podmienku pre prístup na trh služieb v iných členských štátoch.
Preto môže byť prekážkou obchodu so službami v rámci Spoločenstva.
Na
druhú otázku teda treba odpovedať tak, že predpisy niektorého členského
štátu zakazujúce poskytovateľom služieb usadeným na jeho území obracať
sa s nevyžiadanými telefonátmi na potenciálnych zákazníkov
v iných členských štátoch s cieľom ponúknuť im svoje služby sú
obmedzením slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 59
Zmluvy.

O tretej otázke
Treťou
otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či je zákaz činnosti „cold calling“
odôvodnený naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu a či sa taký
zákaz môže považovať za objektívne potrebný a primeraný sledovanému
cieľu.
Holandská
vláda tvrdí, že zákaz operácie „cold calling“ v termínovanom
mimoburzovom obchode sleduje na jednej strane ochranu dobrej povesti
holandských finančných trhov a na druhej strane ochranu investorov.
Najprv
treba uviesť, že finančné trhy hrajú dôležitú úlohu pri financovaní
hospodárskych subjektov a že vzhľadom na špekulatívny charakter
a zložitosť termínovaných obchodov s tovarom je ich dobré
fungovanie vo veľkej miere závislé na dôvere, ktorú vzbudzujú
u investorov. Táto dôvera je podmienená najmä existenciou
profesijných predpisov sledujúcich zabezpečenie odbornej spôsobilosti
a spoľahlivosti finančných sprostredkovateľov, od ktorých sú
investori mimoriadne závislí.
Hoci
ochrana spotrebiteľov na území iných členských štátov ako taká nie je
úlohou holandských orgánov, nemení to nič na tom, že povaha
a rozsah tejto ochrany má priamy dopad na dobrú povesť holandských
finančných služieb.
Zachovanie
dobrého mena vnútroštátneho finančného sektora môže teda predstavovať
naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý môže odôvodniť obmedzenia
slobodného poskytovania služieb.
Pokiaľ
ide o primeranosť predmetného obmedzenia, treba povedať, že podľa
ustálenej judikatúry musia byť požiadavky uložené poskytovateľom služieb
vhodné na zabezpečenie dosiahnutia sledovaného cieľa a nesmú
prekračovať medze potrebné na jeho splnenie (pozri rozsudok
z 25. júla 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda
a i., C‑288/89, Zb. s. I‑4007, bod 15).
Ako
správne uviedla holandská vláda, v prípade operácie „cold calling“
nie je jednotlivec, zvyčajne pod vplyvom prekvapenia, schopný
informovať sa o rizikách, ktoré vyplývajú z druhu transakcií,
ktoré sú mu ponúknuté, ani porovnať kvalitu a cenu služieb
volajúceho s ponukami konkurentov. Keďže termínovaný trh
s tovarom je vysoko špekulatívny a ťažko zrozumiteľný pre málo
skúsených investorov, bolo potrebné ochrániť ich pred najagresívnejšími
spôsobmi získavania zákazníkov.
Alpine
Investments však tvrdí, že zákaz činnosti „cold calling“ uložený
holandskou vládou nie je potrebný, pretože členský štát poskytovateľa
služieb by sa mal spoľahnúť na kontrolu vykonávanú členským štátom
príjemcu.
Toto
tvrdenie treba zamietnuť. Členský štát, z ktorého sa uskutočňuje
telefonát, je v najlepšom postavení na úpravu činnosti „cold
calling“. Aj keby prijímajúci štát chcel zakázať operáciu „cold calling“
alebo ho podriadiť určitým podmienkam, nie je schopný zabrániť alebo
kontrolovať telefonáty z iného členského štátu bez spolupráce
s príslušnými úradmi tohto štátu.
Z toho
dôvodu zákaz činnosti „cold calling“ v členskom štáte,
z ktorého je uskutočnený telefonát, sledujúci ochranu dôvery
investorov vo finančné trhy tohto štátu, nemožno považovať za nevhodný
na dosiahnutie cieľa zachovania nenarušenosti týchto trhov.
Alpine
Investments ďalej tvrdí, že všeobecný zákaz vyhľadávania potenciálnych
zákazníkov cez telefón nie je potrebný na uskutočnenie cieľov
sledovaných holandskými úradmi. Na účinnú ochranu spotrebiteľov by
postačilo povinné zaznamenávanie nevyžiadaných telefonátov týmito
sprostredkovateľskými spoločnosťami. Takéto pravidlá mimochodom prijal
v Spojenom kráľovstve Securities and Futures Authority (úrad na
kontrolu cenných papierov a termínovaných obchodov).
Tento
názor nemožno prijať. Ako generálny advokát správne uviedol v bode
88 svojich návrhov, skutočnosť, že niektorý členský štát vydá menej
prísne pravidlá, ako platia v inom členskom štáte, neznamená, že
posledne uvedené pravidlá sú neprimerané, a tým nezlučiteľné
s právom Spoločenstva.
Alpine
Investments napokon tvrdí, že hoci má zákaz činnosti „cold calling“
všeobecný charakter, neberie do úvahy správanie jednotlivých podnikov
a v dôsledku toho nepotrebne zaťažuje podniky, ktoré nikdy
nemali sťažnosti zo strany spotrebiteľov.
Toto
tvrdenie treba tiež zamietnuť. Obmedzenie zákazu operácie „cold
calling“ na niektoré podniky z dôvodu ich minulého správania by
nemuselo postačovať na dosiahnutie cieľa obnoviť a udržať dôveru
investorov vo vnútroštátne trhy s cennými papiermi vo všeobecnosti.
V každom
prípade má úprava, o ktorú ide, obmedzenú pôsobnosť. V prvom
rade zakazuje iba telefonicky alebo osobne kontaktovať potenciálnych
zákazníkov bez ich predchádzajúceho písomného súhlasu, pričom ostatné
techniky nadväzovania kontaktu zostávajú povolené. Ďalej treba
konštatovať, že toto opatrenie sa týka vzťahov s potenciálnymi
zákazníkmi, ale nie s existujúcimi zákazníkmi, ktorí stále majú
možnosť dať svoj písomný súhlas na ďalšie telefonáty. Napokon, zákaz
nevyžiadaných telefonátov je obmedzený na trh, na ktorom boli zistené
zneužitia, v tomto prípade na trh s termínovanými obchodmi
s tovarom.
Z vyššie
uvedeného vyplýva, že zákaz činnosti „cold calling“ nie je neprimeraný
vo vzťahu k cieľom, ktoré sleduje.
Na
tretiu otázku teda treba odpovedať tak, že článok 59 Zmluvy nevylučuje
vnútroštátnu úpravu, ktorá v záujme ochrany dôvery investorov vo
vnútroštátne finančné trhy zakazuje prax spočívajúcu
v nevyžiadaných telefonátoch potencionálnym zákazníkom
s bydliskom v iných členských štátoch s cieľom ponúknuť
im služby spojené s investovaním do termínovaných obchodov
s tovarom.

O trovách
Belgická,
holandská, grécka vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako ani Komisia
Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im
vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s
prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania
rozhodne tento vnútroštátny súd..
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodujúc o otázkach, ktoré mu predložil
College van Beroep voor het Bedrijfsleven uznesením
z 28. apríla 1993 rozhodol a vyhlásil:
1.
Článok
59 Zmluvy EHS treba vykladať v tom zmysle, že sa týka služieb,
ktoré poskytovateľ ponúka telefonicky potenciálnym príjemcom usadeným
v iných členských štátoch a poskytuje ich bez opustenia
členského štátu, v ktorom je usadený.
2.
Predpisy
niektorého členského štátu zakazujúce poskytovateľom služieb usadeným
na jeho území obracať sa s nevyžiadanými telefonátmi na
potenciálnych zákazníkov v iných členských štátoch s cieľom
ponúknuť im svoje služby sú obmedzením slobodného poskytovania služieb
v zmysle článku 59 Zmluvy.
3.
Článok
59 Zmluvy nebráni vnútroštátnej úprave, ktorá v záujme ochrany
dôvery investorov vo vnútroštátne finančné trhy zakazuje prax
spočívajúcu v nevyžiadaných telefonátoch potencionálnym zákazníkom
s bydliskom v iných členských štátoch s cieľom ponúknuť
im služby spojené s investovaním do termínovaných obchodov
s tovarom.
Rodríguez Iglesias
Schockweiler
Kapteyn
Gulmann
Mancini
Moitinho de Almeida
Murray
Edward
Puissochet
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 10. mája 1995.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: holandčina.