CELEX: 62008CJ0230
Bendrijos muitinės kodeksas
202 straipsnis, 215 straipsnio 1 ir 3 dalys, 217 straipsnio 1 dalis ir 233 straipsnio pirmos pastraipos d punktas
Prekių, kurios "sulaikomos ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuojamos", sąvoka
Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo reglamentas
867a straipsnis
Direktyva 92/12/EEB
5 straipsnio 1 ir 2 dalys, 6 straipsnis, 7 straipsnio 1 dalis, 8 ir 9 straipsniai
Šeštoji PVM direktyva
7 straipsnis, 10 straipsnio 3 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis
Neteisėtai įvežtos prekės
Su TIR knygele vykdomas prekių vežimas
Sulaikymas ir sunaikinimas
Valstybės narės, kurioje atsiranda skola muitinei ir kurioje turi būti mokamas akcizo mokestis bei PVM, nustatymas
Skolos muitinei ir mokestinės skolos išnykimas

Prašyme priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), su pakeitimais,
padarytais 1999 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu Nr. 955/1999 (OL L 119, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 2 sk., 9 t., p. 221, toliau – Muitinės kodeksas), 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93,
išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk.,
6 t., p. 3), su pakeitimais, padarytais 1999 m. liepos 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1662/1999 (OL L 197, p. 25; 2004
m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 9 t., p. 282, toliau – Įgyvendinimo nuostatos), 1992 m. vasario 25 d. Tarybos
direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole
(OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179), su pakeitimais, padarytais 1996 m. gruodžio
30 d. Tarybos direktyva 69/99/EB (OL L 8, 1997, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 307, toliau
– Akcizų direktyva), ir 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių
įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), su pakeitimais, padarytais 1999 m. spalio 22 d. Tarybos direktyva 1999/85/EB (OL L 277,
p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 330, toliau – Šeštoji direktyva), nuostatas.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Dansk Transport og Logistik
(toliau – DTL) ir
Skatteministeriet
(Danijos mokesčių ir akcizų ministerija) dėl muito mokesčių, akcizų ir pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) surinkimo,
kurių reikalauja muitinės ir mokesčių institucijos už su TIR knygele gabentas cigaretes, kurioms gabenti DTL išdavė TIR knygeles
ir veikė kaip garantas.

Teisinis pagrindas

TIR tranzitui taikomos nuostatos
1975 m. lapkričio 14 d. Ženevoje pasirašyta Konvencija dėl tarptautinio krovinių gabenimo su TIR knygelėmis (toliau – TIR
konvencija) Bendrijos vardu buvo patvirtinta 1978 m. liepos 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2112/78 (OL L 252, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 1 t., p. 208). Bendrijoje ši konvencija įsigaliojo 1983 m. birželio 20 d. (OL L 31,
p. 13).
TIR konvencijos 4 straipsnyje nustatyta, kad „už krovinius, vežamus pagal TIR procedūrą, nereikalaujama mokėti importo ar
eksporto muitų ir mokesčių arba pateikti užstato tarpinėse muitinės įstaigose.“
Šios konvencijos 5 straipsnis išdėstytas taip:
„1.      Kroviniai, vežami pagal TIR procedūrą užplombuotomis kelių transporto priemonėmis, autotraukiniais arba konteineriais, tarpinėse
muitinės įstaigose paprastai netikrinami.
2.      Tačiau norint išvengti piktnaudžiavimo, muitinės išimties tvarka, ypač tais atvejais, kai įtariama, kad buvo padarytas pažeidimas,
gali šiose įstaigose krovinį patikrinti.“
TIR konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kiekviena Susitariančioji Šalis gali suteikti asociacijoms teisę tiesiogiai
arba per asociacijas išduoti TIR knygeles ir būti garantai, jei laikomasi jos nustatytų sąlygų ir garantijų.“
TIR konvencijos 37 straipsnyje nustatyta, kad kai „neįmanoma nustatyti, kieno teritorijoje padarytas pažeidimas, laikoma,
kad pažeidimas padarytas Susitariančiosios Šalies, kurioje jis buvo aptiktas, teritorijoje.“

Bendrijos teisės aktai
Muitų srities teisės aktai
Pagal muitinės kodekso 4 straipsnio 16 punkto c papunktį muitinės procedūra apima ir, be kita ko, muitinį sandėliavimą.
To paties kodekso 3 skirsnio „Sąlyginio neapmokestinimo procedūros ir ekonominio poveikio turinčios muitinės procedūros“ A punkte
„Nuostatos, bendros kelioms procedūroms“ esančio 84 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad „kai [85–90 straipsniuose]
vartojama sąvoka „procedūra“, turi būti suprantama, kad ne Bendrijos prekių atveju ji apima muitinį sandėliavimą“.
Muitinės kodekso 98 straipsnyje nustatyta:
„1.      Taikant muitinio sandėliavimo procedūrą muitinės sandėlyje leidžiama laikyti:
a)      ne Bendrijos prekes, neapmokestinant šių prekių importo muitais ir netaikant joms prekybos politikos priemonių;
<…>
2.      Muitinės sandėlis – tai bet kuri muitinės patvirtinta ir prižiūrima vieta, kurioje nustatytomis sąlygomis gali būti laikomos
prekės.
<…>.“
Minėto kodekso 202 straipsnyje nustatyta:
„1.      Importo skola muitinei atsiranda:
a)      neteisėtai įvežant į Bendrijos muitų teritoriją importo muitais apmokestinamas prekes;
arba
<…>
Taikant šį straipsnį neteisėtu įvežimu laikomas bet koks prekių įvežimas pažeidžiant 38–41 straipsnių ir 177 straipsnio antrosios
įtraukos nuostatas.
2.      Skola muitinei atsiranda neteisėto prekių įvežimo momentu.
<…>.“
Muitinės kodekso 215 straipsnyje nustatyta:
„1.      Skola muitinei atsiranda:
–        toje vietoje, kurioje įvykdomi jos atsiradimą lemiantys veiksmai,
–        jeigu tos vietos nustatyti negalima, toje vietoje, kurioje muitinė prekes pripažino esant tokioje padėtyje, kuriai susidarius
atsiranda skola muitinei,
<…>
3.      217 straipsnio 1 dalyje nurodyta muitinė yra valstybėje narėje, kurioje skola muitinei atsiranda arba laikoma atsiradusia
šiame straipsnyje nustatyta tvarka.
<…>.“
Šio kodekso 217 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei
(toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose
arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą)“.
To paties kodekso 233 straipsnyje nustatyta:
„Nepažeidžiant galiojančių nuostatų, susijusių su skolos muitinei egzistavimo trukme, ir tokios skolos neišieškojimu teisiškai
pripažinus skolininką nemokiu, skola muitinei išnyksta:
<…>
c)      jeigu deklaravus prekes muitinės procedūrai, sąlygojančiai prievolės sumokėti muitus atsiradimą, įforminti:
<…>
–        tos prekės iki jų išleidimo sulaikomos ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuojamos, muitinės nurodymu sunaikinamos, sunaikinamos
arba perduodamos valstybės nuosavybėn vadovaujantis 182 straipsniu, arba sunaikinamos ar negrįžtamai prarandamos dėl faktinės
prekių prigimties, nenumatytų aplinkybių arba
force majeure
;
d)      jeigu prekės, su kuriomis susijusi skola muitinei yra atsiradusi vadovaujantis 202 straipsniu, sulaikomos jų neteisėto įvežimo
metu ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuojamos.
Nepaisant to, prekių sulaikymo ir konfiskavimo atveju taikant baudžiamosios teisės aktus, kurie taikytini muitų teisės aktų
pažeidimų atvejais, skola muitinei laikoma neišnykusia, jeigu pagal valstybės narės baudžiamosios teisės aktus nustatant skiriamų
baudų dydžius remiamasi muitais arba jeigu skolos muitinei atsiradimas laikomas pagrindu baudžiamajai bylai iškelti.“
Įgyvendinimo nuostatų 454 straipsnyje išdėstytos, be kita ko, tam tikros nuostatos, susijusios su TIR konvencija, ir jame
nustatyta:
„1.      Šis straipsnis taikomas nepažeidžiant specialiųjų TIR <…> konvencijos nuostatų, susijusių su garantuojančiųjų asociacijų prievolėmis,
atsirandančiomis TIR <…> knygelių naudojimo atvejais.
2.      Jeigu nustatoma, kad tam tikroje valstybėje narėje buvo padarytas transporto operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele
<…>, pažeidimas arba nusižengimas, ta valstybė narė išieško mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus vadovaudamasi
Bendrijos arba nacionalinėmis nuostatomis, be to, tai nekliudo iškelti baudžiamąsias bylas.
3.      Jeigu neįmanoma nustatyti teritorijos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, laikoma, kad toks pažeidimas arba
nusižengimas buvo padarytas toje valstybėje narėje, kurioje jis buvo išaiškintas, išskyrus atvejus, kai per 455 straipsnio
1 dalyje nustatytą laiką pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos įmanoma pripažinti, kad operacija buvo atlikta
be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo padarymo vietą.
<…>.“
Šio reglamento 867a straipsnis išdėstytas taip:
„1. Jei ne Bendrijos prekės yra neatlygintinai perduodamos valstybės nuosavybėn arba areštuojamos ar konfiskuojamos, laikoma,
kad joms buvo įforminta muitinio sandėliavimo procedūra.
2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas prekes muitinė gali parduoti tik jei pirkėjas nedelsdamas atlieka formalumus, kad joms
būtų įformintas muitinės sankcionuotas veiksmas.
<…>.“
Akcizų direktyva
Akcizų direktyvos 4 straipsnyje „laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimo“ sąvoka apibrėžta kaip „produktų gamybai, perdirbimui,
laikymui ir gabenimui taikomas apmokestinimo režimas, kai akcizo mokėjimas yra laikinai atidėtas“.
Šios direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalys išdėstytos taip:
„1.      3 straipsnio 1 dalyje nurodyti produktai tampa akcizų objektu juos pagaminus 2 straipsnyje apibrėžtoje Bendrijos teritorijoje
arba jų importo į tą teritoriją metu.
„Akcizais apmokestinamo produkto importas“ – tokio produkto įvežimas į Bendrijos teritoriją <…>.
Tačiau jei įvežus produktą į Bendrijos teritoriją jis pateikiamas Bendrijos muitinės procedūrai, produktas laikomas importuotu,
baigus Bendrijos muitinės procedūrą.
2.      Nepažeidžiant nacionalinių ir Bendrijos muitų teisės nuostatų, kai akcizais apmokestinti produktai yra:
– į trečiąsias valstybes įvežami arba iš jų išvežami produktai <…> ir jiems taikoma viena iš sąlyginio neapmokestinimo procedūrų,
išvardytų Muitinės kodekso 84 straipsnio 1 dalies a punkte, arba šie produktai sandėliuojami laisvoje zonoje arba laisvame
sandėlyje,
<…>
už juos akcizų mokėjimas yra laikinai atidėtas.
<…>.“
Tos direktyvos 6 straipsnyje nustatyta:
„1.      Akcizas tampa mokėtinu, kai produktai išleidžiami vartojimui, arba nustačius trūkumus, kuriems esant akcizas turi būti sumokėtas
pagal 14 straipsnio 3 dalį.
Akcizais apmokestinamų produktų išleidimas vartojimui – tai:
a)      bet koks sąlyginio neapmokestinimo procedūros nebetaikymas, įskaitant ir neteisėtą;
<…>
c)      šių produktų importas, įskaitant ir neteisėtą, jeigu jiems nebuvo pritaikyta sąlyginio neapmokestinimo procedūra.
2.       Taikomos apmokestinimo momentu valstybėje narėje, kurioje produktai išleidžiami vartojimui arba nustatomi trūkumai, galiojančios
apmokestinimo sąlygos ir akcizų tarifai. Akcizai apskaičiuojami ir mokami kiekvienos valstybės narės nustatyta tvarka, laikantis
nuostatos, kad visos valstybės narės savo produktams bei kitų valstybių narių produktams privalo taikyti tas pačias mokesčio
apskaičiavimo bei mokėjimo procedūras.“
Akcizų direktyvos 7 straipsnyje nustatyta:
„1.      Jeigu akcizais apmokestinami produktai, kurie jau buvo išleisti vartojimui vienoje valstybėje narėje, komerciniais tikslais
yra laikomi kitoje valstybėje narėje, tuomet akcizas turi būti sumokėtas toje valstybėje narėje, kurioje šie produktai yra
laikomi.
2.      Šiuo tikslu, nepažeidžiant 6 straipsnio, kai vienoje valstybėje narėje jau išleisti vartojimui, kaip apibrėžta 6 straipsnyje,
produktai pristatomi, skirti pristatyti ar naudojami kitoje valstybėje narėje savarankiška ūkine veikla besiverčiančio prekybininko
verslo reikmėms arba viešųjų įstaigų reikmėms, akcizas turi būti sumokėtas toje kitoje valstybėje narėje.
3.      Priklausomai nuo aplinkybių, akcizo mokestį privalo sumokėti pristatyti skirtus produktus pristatantis ar laikantis asmuo,
arba produktus naudojimui kitoje nei ta, kurioje produktai jau buvo išleisti vartojimui, valstybėje narėje gaunantis asmuo,
arba atitinkamas prekybininkas ar viešoji įstaiga.
<…>.“
Akcizų direktyvos 8 straipsnyje nustatyta, kad „laikantis vidaus rinkos reguliavimo principų, akcizai privačių asmenų individualiam
naudojimui įsigyjamiems bei jų gabenamiems produktams turi būti pritaikyti toje valstybėje narėje, kurioje šie produktai įsigyjami.“
Tos pačios direktyvos 9 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
„Nepažeidžiant 6, 7 ir 8 straipsnių, akcizas tampa mokėtinu, kai vartojimui vienoje valstybėje narėje skirti produktai komerciniais
tikslais yra laikomi kitoje valstybėje narėje.
Tokiu atveju mokestį toje valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra produktai, moka juos laikantis asmuo.“
Šeštoji direktyva
Šeštosios direktyvos 7 straipsnyje nustatyta:
„1.       Prekių importas yra:
a)      prekių, neatitinkančių Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties 9 ir 10 straipsniuose nustatytų sąlygų <…>, įvežimas
į Bendriją;
<…>
2.                Prekių importo vieta yra ta valstybė narė, kurios teritorijoje prekės yra, kai jos įvežamos į Bendriją.
3.                Nepaisant šio straipsnio 2 dalies nuostatų, jeigu šio straipsnio 1 dalies a punkte nurodytoms prekėms, kai jos įvežamos į
Bendriją, yra taikoma viena iš 16 straipsnio 1 dalies B punkto a, b, c ir d papunkčiuose nurodytų procedūrų arba laikinojo
įvežimo visiškai atleidžiant nuo importo muito procedūra, arba išorinio tranzito procedūra, tokių prekių importo vieta yra
ta valstybė narė, kurios teritorijoje minėtos procedūros daugiau negali būti taikomos.
<…>.“
Šios direktyvos 10 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
Apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas, kai prekės įvežamos. Jeigu įvežtoms į Bendriją prekėms taikoma
viena iš 7 straipsnio 3 dalyje nurodytų procedūrų, apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas tik tada,
kai prekėms ši procedūra daugiau negali būti taikoma.
Vis dėlto, kai importuojamoms prekėms taikomas muitas, žemės ūkio produktų importo mokestis arba pagal bendrą politiką nustatytos
jiems lygiavertės rinkliavos, apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas, kai įvyksta apmokestinimo
momentas šioms Bendrijos rinkliavoms ir šios rinkliavos tampa apskaičiuotinos.
Tais atvejais, kai importuojamos prekės nėra jokių minėtų Bendrijos rinkliavų objektas, valstybės narės, nustatydamos apmokestinamąjį
įvykį ir datą, kada mokestis tampa apskaičiuotinas, taiko galiojančias nuostatas dėl muitų.“
Šeštosios direktyvos 28c straipsnio E dalies 1 punkte išdėstyta 16 straipsnio redakcija suformuluota taip:
„1.      Nepažeisdamos kitų Bendrijos mokesčių nuostatų, valstybės narės gali, pasikonsultavusios, kaip numatyta 29 straipsnyje, imtis
specialių priemonių, skirtų atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio visus ar kai kuriuos iš toliau nurodytų sandorių, su sąlyga,
kad jie nėra skirti galutinai naudoti ir (arba) suvartoti ir kad pridėtinės vertės mokesčio suma, kurią reikia sumokėti pasibaigus
susitarimams dėl situacijų, minimų A–E punktuose, atitinka mokesčio sumą, kurią būtų tekę sumokėti, jeigu kiekvienas iš šių
sandorių būtų apmokestintas šalies teritorijoje.
<…>
B.      Prekes, kurias ketinama:
<…>
c) įforminti pagal muitinės sandėliavimo arba laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.
<…>
Vietas, minimas a, b, c, ir d papunkčiuose, apibrėžia galiojančios Bendrijos muitų nuostatos.
<…>.“

Nacionalinės teisės aktai
Muitų srities teisės aktai
Muitų įstatymo (
Toldloven
) redakcijos, pateiktos 1996 m. vasario 27 d. Kodifikuojančiame statute Nr. 113, su pakeitimais (toliau – Danijos įstatymas),
83 straipsnyje nustatytos kontrabanda įvežtų ar bandytų įvežti prekių tvarkymo procedūros.
Šio straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatyta, kad muitinės ir mokesčių valstybės institucijos arba policija „paima saugoti“
prekes, aptiktas vežamas kontrabanda ar kėsinantis įvežti kontrabanda, ir prekes, už kurias keliautojas vengia ar bando išvengti
importo mokesčio mokėjimo. Šios dalies antrame sakinyje nustatyta, kad kontrabanda vežamas prekes ar kitas prekes, už kurias
vengta mokėti muitą ar mokesčius arba kėsintasi išvengti muitų ar mokesčių, minėtos institucijos, laikydamosi konfiskavimo
taisyklių, nustatytų Danijos civilinio proceso kodekso 75b straipsnyje, „paima saugoti arba konfiskuoja“.
Danijos Muitų įstatymo 83 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:
„Kai sumokami muitai, mokesčiai ar bauda arba procesinių veiksmų išlaidos, laikantis bendrųjų importo taisyklių paimtos saugoti
ar konfiskuotos prekės grąžinamos asmeniui, iš kurio jos buvo paimtos saugoti ar konfiskuotos, arba kitam asmeniui, įrodžiusiam,
kad turi teisę į tas prekes. Jei prekės neatsiimamos per du mėnesius nuo mėnesio, kurį byla buvo galutinai išspręsta, pabaigos,
muitinės ir mokesčių valstybės institucijos jas parduoda per tinkamai paskelbtą viešąjį aukcioną. Prekės, kurios, muitinės
ir mokesčių institucijų nuomone, negali būti parduodamos ar naudojamos, su muitinės priežiūra gali būti sunaikintos praėjus
nustatytam laikui. Per aukcioną gautos lėšos visų pirma naudojamos viešosios valdžios institucijų patirtoms išlaidoms už prekių
sandėliavimą ir pardavimą padengti muitams, mokesčiams ar baudai bei procesinių veiksmų išlaidoms apmokėti. Bet koks lėšų
likutis grąžinamas savininkui, jeigu jis per trejus metus nuo aukciono prisistato ir tinkamai įrodo, kad yra parduotų prekių
savininkas.“
Tabakui taikomo akcizo teisės aktai
Pagal Įstatymo dėl tabakui taikomo akcizo (
Tobaksafgiftsloven
) redakcijos, pateiktos 1998 m. rugpjūčio 21 d. Kodifikuojančiame statute Nr. 635, 2 straipsnio 1 dalį su pakeitimais akcizas
už Danijoje vartoti skirtas prekes turi būti sumokėtas ne vėliau nei akcizais apmokestinamos prekės gaunamos iš užsienio.
To įstatymo 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „akcizas mokamas už akcizu apmokestinamas prekes, importuojamas iš už ES
ribų <…>“.
Remiantis nutartimi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą darytina išvada, kad minėtame įstatyme nėra nei konkrečių
nuostatų, reglamentuojančių mokesčių taikymą tabako gaminių kontrabandos ar pasikėsinimo juos įvežti kontrabanda atveju, nei
nuostatų, reglamentuojančių tokių prekių areštą, konfiskavimą ar sunaikinimą.
PVM teisės aktai
Remiantis PVM įstatymo (
Momsloven
) redakcijos, pateiktos 1999 m. birželio 2 d. Kodifikuojančiame statute Nr. 422, 12 straipsnio 1 dalimi su pakeitimais, PVM
mokamas už prekes, į Daniją importuotas iš už ES ribų. To paties straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad jei importuojamos prekės
saugomos Kopenhagos laisvajame uoste laisvuosiuose sandėliuose arba muitinės sandėliuose, mokestis tampa mokėtinas tik tada,
kai prekėms nebetaikoma viena iš minėtų procedūrų.
Šio įstatymo 26 straipsnio pirmame sakinyje nustatyta, kad mokestis tampa mokėtinas importavus prekes. To paties straipsnio
antrame sakinyje nustatyta, kad mokestis už prekes, kurioms taikoma viena to įstatymo 12 straipsnio 2 dalyje nustatytų procedūrų,
tampa mokėtinas tik tada, kai joms nebetaikoma atitinkama procedūra.
Remiantis nutartimi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą darytina išvada, kad minėtame įstatyme nėra nei konkrečių
nuostatų, reglamentuojančių mokesčių taikymą tabako gaminių kontrabandos ar pasikėsinimo juos įvežti kontrabanda atveju, nei
nuostatų, reglamentuojančių tokių prekių areštą, konfiskavimą ar sunaikinimą.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
DTL turi Danijos muitinės ir mokesčių institucijų pagal TIR konvencijos 6 straipsnį suteiktą leidimą išduoti TIR knygeles
ir būti TIR operacijų garantas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja tris su skola muitinei ir mokestine skola susijusias bylas
dėl cigarečių kontrabandos gabenant  su TIR knygelėmis, kurias išdavė ir garantijas suteikė DTL. Dviejose bylose prekės į
Daniją buvo įvežtos jūros keliu, o trečioje byloje – sausumos transportu.
2000 m. gegužės 2 d. vietos mokesčių ir muitinės institucijos užfiksavo, kad jūros transportu prekės pateko į Bendrijos muitų
teritoriją. Du sunkvežimiai kirto Danijos sieną keltu iš Klaipėdos uosto Lietuvoje, kuri pagrindinės bylos faktinių aplinkybių
atsiradimo metu dar nebuvo Europos Sąjungos narė. Kai keltas prisišvartavo
Åbenrå
, minėtos institucijos patikrino šiuos sunkvežimius ir nustatė, kad puspriekabėse paslėptas didelis kiekis cigarečių, kurios
nenurodytos TIR knygelėse.
Prekių įvežimą sausuma 2000 m. spalio 11 d. nustatė vietos mokesčių ir muitinės institucijos. Lietuvos krovininis automobilis
atvyko į Frioslevą, esantį prie Danijos ir Vokietijos sienos, kur minėtos institucijos, be TIR knygelėje nurodytų prekių,
aptiko didelį kiekį puspriekabėje paslėptų cigarečių. Šios prekės neteisėtai buvo įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją kertant
Lenkijos, kuri pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo momentu dar nebuvo Europos Sąjungos narė, ir Vokietijos sieną.
Paskui jos buvo vežamos per Vokietiją iki Danijos, o Vokietijos valdžios institucijos jų nepastebėjo. Sunkvežimio ir puspriekabės
plombos buvo nuimtos tik Danijoje atlikus muitinį patikrinimą.
Visose trijose pagrindinėse bylose muitinės institucijos nedelsdamos sulaikė cigaretes pagal Muitų įstatymo 83 straipsnio
1 dalies pirmą sakinį.Cigaretės buvo šių institucijų žinioje nuo jų sulaikymo iki sunaikinimo 2004 m. lapkričio–2005 m. kovo
mėnesiais.
2001 m. gruodžio–2002 m. rugpjūčio mėnesiais išsiųstais laiškais minėtos institucijos transporto bendrovių, t. y. Lietuvos
įmonių, kurioms priklausė TIR knygelės, pareikalavo sumokėti muito mokesčius, akcizą ir PVM už kontrabanda įvežtas cigaretes.
Kadangi tos įmonės į minėtus laiškus neatsakė, 2003 m. vasario 4 d. dviejose pagrindinėse bylose ir 2002 m. balandžio 16 d.
trečioje pagrindinėje byloje muitinės ir mokesčių institucijos nusprendė, kad DTL, kaip garantas pagal TIR konvenciją, turi
sumokėti sumą, atitinkančią maksimalius įsipareigojimus pagal TIR knygeles, kurias ji išdavė šioms vežimo operacijoms. DTL
apskundė šiuos sprendimus
Landsskatteret
(mokesčių teismas), kuris juos patvirtino.
Paskui DTL dėl šio sprendimo
Østre Landsret
pateikė apeliacinį skundą ir sumokėjo, su išlyga, sumą, kurios reikalaujama dviejose pagrindinėse bylose, tačiau nesumokėjo
su trečiąja byla susijusios sumos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Muitų įstatymo 83 straipsnyje tiksliai nenurodoma, ar skola
muitinei ir mokestinė skola už kontrabanda importuotas prekes išlieka ir gali būti išieškota, nors remiantis ta nuostata prekės
yra sulaikytos, konfiskuotos ar sunaikintos.
Šiomis aplinkybėmis
Østre Landsret
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Muitinės kodekso 233 straipsnio [pirmos pastraipos] d punkte vartojama „sulaikomų <…> ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuojamų“
[prekių sąvoka] turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata taikoma tais atvejais, kai pagal Muitų įstatymo 83 straipsnio 1 dalį
dėl neteisėto įvežimo sulaikytas prekes tuo pat metu ar vėliau muitinė sunaikina, neišleidusi jų iš savo žinios?
2.      Ar [Akcizų] direktyva turi būti aiškinama taip, kad neteisėtai įvežtoms prekėms, kurias muitinės institucijos sulaiko jas
importuojant ir tuo pat metu ar vėliau sunaikina, taikomas „laikinas akcizo mokėjimo atidėjimas“, ir kad dėl to akcizo mokestis
neatsiranda arba išnyksta (žr. [Akcizų] direktyvos 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 1 dalies c punktą, skaitomus kartu
su Muitinės kodekso 84 straipsnio 1 dalies a punktu ir 98 straipsniu bei [Įgyvendinimo nuostatų] 876a straipsniu)?
Ar atsakymui į klausimą turi reikšmės tai, ar dėl neteisėto įvežimo atsiradusi skola muitinei išnyko pagal Muitinės kodekso
233 straipsnio [pirmos pastraipos] d punktą?
3.       Ar Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, kad neteisėtai įvežtoms prekėms, kurias muitinės institucijos sulaikė jas importuojant
ir tuo pat metu ar vėliau sunaikino, taikytina „muitinio sandėliavimo procedūra“ ir kad dėl to neatsirado arba išnyko PVM
skola (žr. Šeštosios direktyvos 7 straipsnio 3 dalį, 10 straipsnio 3 dalį ir 16 straipsnio 1 dalies B punkto c papunktį bei
Įgyvendinimo nuostatų 876a straipsnį)?
Ar atsakymui į klausimą turi reikšmės tai, ar dėl neteisėto importo atsiradusi skola muitinei išnyko pagal Muitinės kodekso
233 straipsnio [pirmos pastraipos] d punktą?
4.      Ar Muitinės kodeksas, Įgyvendinimo nuostatos, Akcizų direktyva ir Šeštoji direktyva turi būti aiškinamos taip, kad valstybės
narės, kurioje vykdant TIR operaciją aptiktas neteisėtas įvežimas, muitinė turi kompetencijos rinkti muito mokestį, akcizo
mokestį ir PVM už operaciją, jei kitos valstybės narės, kurioje buvo įvykdytas neteisėtas įvežimas į Bendriją, institucijos
neaptiko pažeidimo ir dėl to krovinio neapmokestino muito mokesčiu, akcizo mokesčiu ir PVM (žr. Muitinės kodekso 215 straipsnį,
skaitomą kartu su jo 217 straipsniu, tuo metu galiojusių Įgyvendinimo nuostatų 454 straipsnio 2 ir 3 dalis bei Šeštosios direktyvos
7 straipsnį)?

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar aplinkybės, kuriomis vietos
muitinės ir mokesčių institucijų sulaikytos prekės jas neteisėtai įvežus į Bendrijos muitų teritoriją ir kurias tos institucijos
tuo pat metu arba vėliau sunaikino, šiuo atveju neišleidusi jų iš savo žinios, yra susijusios su „sulaikytų ir tuo pat metu
arba vėliau konfiskuotų“ prekių sąvoka, nurodyta Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punkte.
DTL, Nyderlandų ir Italijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija mano, kad reikia taikyti šią sąvoką tokioje padėtyje
esančioms prekėms, todėl pagal minėto Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punktą skola muitinei už tokias
prekes išnyksta. Danijos vyriausybė teigia priešingai, nes konfiskavimas pagal minėtą Muitinės kodekso nuostatą negali būti
prilygintas prekių sunaikinimui pagal Muitų įstatymo 83 straipsnio 1 dalį.
Visų pirma reikia atkreipti dėmesį, kad pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punktą skola muitinei išnyksta,
jei prekės, dėl kurių atsirado ta skola pagal minėto kodekso 202 straipsnį, sulaikomos jas neteisėtai įvežant į Bendrijos
muitų teritoriją ir tuo pat metu ar vėliau konfiskuojamos.
Visų pirma, kalbant apie Muitinės kodekso 202 straipsnyje ir 233 straipsnio pirmos pastraipos d punkte vartojamą sąvoką prekių
„neteisėtas įvežimas“ į Bendrijos muitų teritoriją, pirmiausia reikia priminti, kad neteisėtas įvežimas įvyksta tuo momentu,
kai prekės, apie jas nepranešus, pravežamos pro pirmąją minėtoje teritorijoje esančią muitinės įstaigą (2009 m. balandžio
2 d. Sprendimo
Elshani
, C‑459/07, Rink. p. I‑0000, 25 punktas).
Todėl galima teigti, kad pagal minėto kodekso 202 straipsnį į Bendrijos muitų teritoriją „neteisėtai įvežtos“ tos prekės,
kurios, kirtusios Bendrijos išorės sieną sausuma, yra minėtoje teritorijoje už pirmosios muitinės įstaigos, tačiau kurios
nebuvo joje pristatytos, todėl muitinės institucijos negavo pranešimo apie šių prekių įvežimą iš už šios pareigos įvykdymą
atsakingų asmenų (minėto Sprendimo
Elshani
26 punktas).
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad Muitinės kodekso 202 straipsnis ir 233 straipsnio pirmos pastraipos d punktas turi
būti aiškinami taip, kad skola muitinei išnyksta, tik jei neteisėtai į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės sulaikomos
prieš minėtų prekių išvežimą iš pirmosios šioje teritorijoje esančios muitinės įstaigos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Elshani
38 punktą).
Toks vertinimas grindžiamas, pirma, tuo, kad Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punkte numatytas prekių sulaikymas
ir konfiskavimas jas neteisėtai įvežus yra skolos muitinei išnykimo priežastis, kuri turi būti aiškinama siaurai (žr. minėto
Sprendimo
Elshani
30 punktą). Iš tikrųjų šiuo straipsniu įgyvendinama būtinybė apsaugoti nuosavus Bendrijos išteklius, o šis tikslas negali
būti pažeistas nustatant naujas skolos muitinei išnykimo priežastis (šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
SPKR
, C‑112/01, Rink. p. I‑10655, 31 punktą ir minėto Sprendimo
Elshani
31 punktą).
Antra, pats neteisėtai įvežtų prekių buvimas Bendrijos muitų teritorijoje jau kelia didelę riziką, kad šios prekės pateks
į valstybių narių rinkas ir kad joms palikus zoną, kurioje yra pirmoji minėtoje teritorijoje esanti muitinės įstaiga, yra
labai nedidelė tikimybė, kad muitinės įstaiga atsitiktinai jas atras vykdydama pasirinktinius patikrinimus (minėto Sprendimo
Elshani
32 punktas).
Darytina išvada, kad tokių prekių sulaikymas ir konfiskavimas tuo pat metu arba vėliau pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio
pirmos pastraipos d punktą gali reikšti, kad skola muitinei išnyksta tik tuo atveju, jei minėtos prekės sulaikomos prieš joms
paliekant zoną, kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti Bendrijos muitų teritorijoje.
Galiausiai, priešingai nei teigia Danijos vyriausybė, tokį aiškinimą taip pat galima taikyti prekių vežimui su TIR knygelėmis.
Šiuo atveju, nors iš tikrųjų, pirma, TIR konvencijos 4 straipsnyje nustatyta, kad taikant TIR procedūrą vežamos prekės neapmokestinamos
muitais ir importo ar eksporto mokesčiais bei rinkliavomis tarpinėse muitinės įstaigose, ir, antra, tos pačios konvencijos
5 straipsnyje nustatyta, kad minėtos prekės pagal bendrąją taisyklę nebus tikrinamos tarpinėse muitinės įstaigose, tai nereiškia,
kad įvežant prekes į Bendrijos muitų teritoriją TIR knygeles iš esmės tikrina prie Bendrijos išorės sienos esanti muitinės
įstaiga. Šiuo atveju taip pat tikrinamos ir muitinės plombos.
Be to, kaip pažymėjo generalinė advokatė išvados 102 punkte, net jei transporto operacija vykdoma su TIR knygele, kai neteisėtai
į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės palieka zoną, kurioje yra pirmoji minėtoje teritorijoje esanti muitinės įstaiga,
egzistuoja labai nedidelė tikimybė, kad muitinė jas atras vykdydama pasirinktinius patikrinimus. Todėl kyla didelis pavojus,
kad tokios prekės galiausiai pateks į valstybių narių ekonominę apyvartą.
Todėl reikia manyti, kad net jei prekės gabenamos su TIR knygele, skola muitinei pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos
pastraipos d punktą išnyksta tik tuo atveju, jei prekės sulaikomos prieš joms paliekant zoną, kurioje yra pirmoji Bendrijos
muitų teritorijai priklausanti muitinės įstaiga.
Šiuo atveju, kalbant apie abi bylas, kuriose prekės į Bendrijos muitų teritoriją buvo įvežtos jūros keliu, galima teigti,
kad vietos muitinės ir mokesčių institucijos jas aptiko įvežant į minėtą teritoriją, kaip nustatyta Muitinės kodekso 233 straipsnio
pirmos pastraipos d punkte. Todėl atrodo, kad šios bylos susijusios su šia prielaida.
Kalbant apie bylą, kurioje prekės į Daniją buvo atgabentos sausuma, iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
matyti, kad neteisėtas įvežimas į Bendrijos muitų teritoriją įvyko kertant Lenkijos ir Vokietijos sieną. Tačiau šios prekės
buvo sulaikytos ir sunaikintos kertant Vokietijos ir Danijos sieną, t. y. po „neteisėto įvežimo“, o ne jo momentu. Todėl galima
teigti, kad šios bylos faktinės aplinkybės nesisijusios su prielaida, nurodyta Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos
d punkte.
Antra, kalbėdama apie Muitinės kodekso 233 straipsnio d punkte vartojamų terminų „sulaikymas“ ir „konfiskavimas“ aiškinimą,
DTL teigia, kad sulaikymas ir konfiskavimas yra viena po kitos taikomos priemonės ir kad konfiskavimas yra labiau ribojanti
priemonė nei sulaikymas. Atvirkščiai, pasak Danijos vyriausybės, minėta nuostata lemia skolos muitinei išnykimą ir sulaikius,
ir konfiskavus neteisėtai įvežtas prekes.
Šiuo atveju svarbu pažymėti, kad net jei kalbama apie dvi skirtingas priemones, praktiškai jos gali būti taikomos kartu. Kaip
pažymėjo generalinė advokatė išvados 110 punkte, terminą „sulaikymas“ pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos
d punktą reikėtų suprasti kaip kompetentingų institucijų įsikišimą perimant faktinę prekių kontrolę, kad jos būtų laikomos
saugiai ir būtų užkirstas kelias joms patekti į valstybių narių ekonominę grandinę.
Kalbant apie tai, ar prekių sunaikinimas gali būti laikomas „konfiskavimu“ pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos
d punktą, DTL, Nyderlandų vyriausybė ir Komisija teigia, kad konfiskavimas reiškia savininko nuosavybės teisių į prekes netekimą,
ir tai, kad valdžios institucijos gali įgyti nuosavybės teisę į šias prekes, neturi reikšmės. DTL mano, kad konfiskavimas
įvyksta tuo momentu, kai pirmasis savininkas netenka nuosavybės teisės į sulaikytas prekes. Danijos vyriausybė mano atvirkščiai,
kad konfiskavimas reiškia turto perdavimą valstybės naudai. Taigi pagrindinėse bylose Danijos valstybė niekada nebuvo sulaikytų
prekių savininkė.
Tokiu atveju reikia pažymėti, kad Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punkte, pirma, nėra jokios nuorodos
į galimą prekių nuosavybės perdavimą ir, antra, jame kalbama tik apie galutinį teisės disponuoti atėmimą iš pirmojo savininko,
kad jis negalėtų nesumokėjęs mokesčių šiomis prekėmis prekiauti Bendrijos rinkoje. Taigi, kalbant apie tokių prekių sunaikinimą
prižiūrint valstybei, kad jos galutinai nepatektų į ekonomikos grandinę, nebūtina aiškinti, ar valstybė įgija nuosavybės teisę
į sulaikytas prekes.
Galiausiai, priešingai nei teigia Danijos vyriausybė, aplinkybė, kad Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos c punkto
antroje įtraukoje prekių sunaikinimas minimas atskirai nuo jų sulaikymo ar konfiskavimo, arba tai, kad minėto kodekso 233 straipsnio
pirmos pastraipos d punkte konfiskavimas nepaminėtas, neprieštarauja tokiam vertinimui.
Iš tikrųjų Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos c punkto antra įtrauka taikoma situacijoms, kai muitinės procedūrai
deklaruotos prekės lieka importuotojo žinioje numatant skolos muitinei išnykimo priežastis ir deklaruotoms prekėms, kuriomis
muitinės įstaiga nedisponuoja ir kurios, jos nurodymu, yra sunaikinamos. Atvirkščiai, Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos
pastraipos d punkte kalbama tik apie prekes, kuriomis importuotojas nedisponuoja.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad aplinkybės, kuriomis vietos muitinės ir mokesčių
institucijos sulaikė į Bendrijos muitų teritoriją įvežamas prekes zonoje, kur yra pirmoji muitinės įstaiga prie Bendrijos
išorės sienos, ir tuo pat metu arba vėliau sunaikino turėdamos jas savo žinioje, susijusios su Muitinės kodekso 233 straipsnio
pirmos pastraipos d punkte vartojama „sulaikytų ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuotų“ prekių sąvoka, todėl pagal šią nuostatą
skola muitinei išnyksta.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar laikoma, kad prekėms, kurios
sulaikytos jas įvežamos į Bendrijos teritoriją ir kurias tuo pat metu ar vėliau sunaikina kompetentingos institucijos, taikomas
„laikinas akcizo mokėjimo atidėjimas“ pagal kartu skaitomas Akcizų direktyvos 5 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos ir 6 straipsnio
1 dalies c punkto ir Muitinės kodekso 84 straipsnio 1 dalies a punkto ir 98 straipsnio bei Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnio
nuostatas, ir todėl pareiga mokėti akcizo mokestį už tas prekes neatsiranda arba išnyksta.
Šis teismas taip pat klausia, ar dėl tokio įvežimo atsiradusios skolos muitinei išnykimas pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio
pirmos pastraipos d punktą turi įtakos atsakymui į šį klausimą.
Kad būtų galima įvertinti prekių sulaikymo ir sunaikinimo poveikį akcizo skolos atsiradimui, visų pirma reikia nustatyti,
ar remiantis Akcizų direktyvos 5 straipsnio 1 pastraipa, akcizo mokestis yra mokėtinas. Tik paskui keliami klausimai dėl akcizo
mokėjimo ir galimo laikino jo mokėjimo atidėjimo pagal atitinkamai minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio
2 dalį.
Kalbant, visų pirma, apie akcizo mokėtinumą, pažymėtina, kad Akcizų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje pasakyta,
jog akcizas tampa mokėtinas Bendrijos teritorijoje pagaminus juo apmokestinamas prekes arba tokias prekes importavus į minėtą
teritoriją. Šios dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad „importas“ turi būti suprantamas kaip „prekės įvežimas į Bendrijos
teritoriją“.
Siekiant užtikrinti nuoseklų aptariamų Bendrijos teisės aktų aiškinimą, šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant į Muitinės
kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punkte vartojamą sąvoką „įvežimas“.
Tai reiškia, kad akcizu apmokestinamos prekės turi būti laikomos įvežtomis į Bendrijos teritoriją pagal Akcizų direktyvos
5 straipsnio 1 dalį nuo to momento, kai jos palieka zoną, kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti Bendrijos muitų teritorijoje
(pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Elshani
25 punktą).
Tokiais atvejais, kaip antai aptariami dviejose pagrindinėse bylose, kai jūros keliu atgabentos prekės buvo sulaikytos, o
vėliau muitinės ir mokesčių institucijos jas sunaikino prieš joms paliekant pirmąją muitinės įstaigą, esančią Bendrijos teritorijoje,
būtų galima teigti, kad tos prekės nebuvo importuotos į Bendrijos teritoriją, todėl Akcizų direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje
numatytas akcizas netapo mokėtinas. Tad minėtos prekės negali būti apmokestintos akcizo mokesčiu.
Atvirkščiai, kai tokias prekes institucijos sulaiko ir sunaikina joms palikus pirmąją muitinės įstaigą, esančią Bendrijos
teritorijoje, reikia pripažinti, kad jos buvo importuotos į Bendriją, todėl akcizo mokestis už jas tapo mokėtinas pagal Akcizų
direktyvos 5 straipsnio 1 dalį. Atrodo, kad taip yra tuo atveju, kai pagrindinėje byloje aptariamos prekės neteisėtai buvo
įvežtos į Bendrijos teritoriją Vokietijoje, o vėliau sulaikytos ir sunaikintos Danijoje.
Antra, dėl klausimo, ar ir kuriuo momentu akcizas, kuris tampa mokėtinas įvežus prekes į Bendrijos teritoriją, turi būti sumokėtas,
reikia pažymėti, kad Akcizų direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jos šis mokestis turi būti mokamas, be kita ko, minėtas
prekes išleidus vartoti. Remiantis to paties straipsnio antros pastraipos c punktu, išleidimas vartoti reiškia „bet kokį šių
prekių importą, įskaitant neteisėtą, kai toms prekėms nebuvo pritaikytas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas“.
Kaip minėta šio sprendimo 71 ir 72 punktuose, prekių „importo“ sąvoka pagal Akcizų direktyvą reiškia, kad prekės paliko zoną,
kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti Bendrijos muitų teritorijoje.
Trečia, kalbant apie prekes, aptariamas byloje, kurios aplinkybėmis jos buvo atvežtos sausuma, prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar akcizo mokėjimo reikalavimas gali būti laikinai atidėtas pagal Akcizų direktyvos
5 straipsnio 2 dalį dėl to, kad sulaikytoms ir konfiskuotoms prekėms jas neteisėtai įvežus į Bendrijos muitų teritoriją buvo
pritaikyta muitinio sandėliavimo procedūra pagal Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnį.
Tokiu atveju reikia priminti, kad Akcizų direktyvos 4 straipsnio c punkte apibrėžtas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas
yra mokestinis režimas, taikomas prekių, už kurias laikinai atidėtas akcizo mokėjimas, gamybai, perdirbimui, laikymui ir judėjimui.
Tokio režimo savybė yra tai, kad akcizo mokestis už prekes, kurioms taikomas toks režimas, dar nėra mokėtinas, nors įvykis,
dėl kurio jos tampa apmokestinamos, jau įvyko (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Cipriani
, C‑395/00, Rink. p. I‑11877, 42 punktas). Taigi, kalbant apie akcizu apmokestinamas prekes, taikant tokį režimą akcizų mokėjimas
atidedamas iki to momento, kai bus įvykdyta mokėtinumo sąlyga.
Iš tikrųjų Akcizų direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad laikinas akcizo mokėjimo atidėjimas reiškia, jog neteisėtai
įvežtoms prekėms taikoma viena iš sąlyginio neapmokestinimo procedūrų, išvardytų Muitinės kodekso 84 straipsnio 1 dalies a punkte,
tarp kurių yra muitinio sandėliavimo procedūra.
Tačiau remiantis šio sprendimo 75 ir 76 punktais darytina išvada, kad pagrindinėse bylose akcizas tapo mokėtinas nuo to momento,
kai prekės paliko zoną, kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti Bendrijos muitų teritorijoje.
Tai reiškia, kad neteisėtai importuotos kontrabandinės prekės laikomos išleistomis vartoti, todėl vėlesnis muitinio sandėliavimo
procedūros taikymas pagal Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnį po jų sulaikymo ir konfiskavimo neturi jokios įtakos akcizo
mokėtinumui.
Iš tikrųjų Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnis, skaitomas kartu su Muitinės kodekso 84 straipsnio 1 dalies a punktu ir Akcizų
direktyvos 5 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, negali prieštarauti akcizo mokesčio mokėtinumui, kuris matyti iš minėtos
direktyvos 6 straipsnio 1 dalies antros pastraipos c punkto.
Galiausiai, kalbant apie tai, ar skolos muitinei išnykimas pagal Muitinės kodekso 233 pirmos pastraipos d punktą turi įtakos
už tas prekes mokėtino akcizo mokesčio išnykimui, Akcizų direktyvoje nėra aiškios nuostatos, kurioje būtų kalbama apie akcizo
mokesčio išnykimą neteisėto prekių importo atveju.
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į muito mokesčių ir akcizų panašumus dėl to, kad jie atsiranda importavus prekes į Bendrijos
teritoriją ir paskui jas išleidus į valstybių narių rinką, ir, siekiant užtikrinti nuoseklų aptariamų Bendrijos teisės aktų
aiškinimą, reikia pripažinti, kad akcizo mokesčiai išnyksta tokiomis pačiomis aplinkybėmis kaip ir muito mokesčiai.
Todėl, kaip matyti iš šio sprendimo 50 punkto, tam kad akcizo mokestis išnyktų, prekės turi būti sulaikomos ar konfiskuojamos
prieš joms paliekant zoną, kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti Bendrijos muitų teritorijoje.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Akcizų direktyvos 5 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir 6 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, jog prekės, kurias vietos muitinės ir mokesčių institucijos sulaikė įvežamas į Bendrijos teritoriją
ir kurias tos institucijos iš karto arba vėliau sunaikino neišleidusios jų iš savo žinios, turi būti laikomos neimportuotomis
į Bendriją, todėl tų prekių apmokestinimo akcizu momentas neįvyksta. Prekėms, kurios buvo sulaikytos neteisėtai jas įvežus
į minėtą teritoriją, t. y. nuo to momento, kai jos paliko zoną, kur yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti minėtoje teritorijoje,
ir kurias minėtos institucijos iš karto arba vėliau sunaikino neišleidusios jų iš savo žinios, netaikomas „laikinas akcizo
mokėjimo atidėjimas“ pagal kartu skaitomas Akcizų direktyvos 5 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos ir 6 straipsnio 1 dalies
c punkto, Muitinės kodekso 84 straipsnio 1 dalies a punkto ir 98 straipsnio ir Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnio nuostatas,
todėl apmokestinimo akcizo mokesčiu momentas įvyksta ir dėl to akcizas už šias prekes tampa mokėtinas.

Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar kartu skaitomos Šeštosios direktyvos
7 straipsnio 3 dalies, 10 straipsnio 3 dalies ir 16 straipsnio 1 dalies B punkto c papunkčio bei Įgyvendinimo reglamento 867a straipsnio
nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad prekėms, kurias vietos muitinės ir mokesčių institucijos sulaikė jas importuojant
į Bendriją arba po to, kai jos buvo importuotos, ir šios institucijos jas iš karto arba vėliau sunaikino neišleidusios iš
savo žinios, taikomas muitinio sandėliavimo režimas, nors apmokestinimo PVM momentas neįvyksta ir tas mokestis netampa mokėtinas.
Šis teismas taip pat klausia, ar dėl tokio įvežimo atsiradusios skolos muitinei išnykimas pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio
pirmos pastraipos d punktą turi įtakos atsakymui į šį klausimą.
Pirma, kalbant apie su neteisėtai į Bendriją įvežtomis prekėmis susijusį apmokestinimo momentą ir galėjimą apskaičiuoti PVM,
reikia visų pirma pabrėžti, kad pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį „importui“ taikomas PVM. Pagal minėtos direktyvos
7 straipsnio 1 dalies a punktą importas įvyksta, kai aptariama prekė „įvežama į Bendriją“.
Be to, reikia pažymėti, kad Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad kai importuojamoms
prekėms taikomas, be kita ko, muitas, „apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas, kai tie muitai tampa
apskaičiuotini“.
Be to, remiantis Teisingumo Teismo praktika dėl Šeštosios direktyvos taikymo neteisėtam kvaišalų importui darytina išvada,
kad tokiais atvejais apmokestinimo muitų mokesčiais bei PVM ir jų apskaičiavimo momentas iš esmės sutampa. Iš tikrųjų šių
dviejų režimų esminiai bruožai yra panašūs, nes jie atsiranda dėl importo į Bendriją ir dėl paskui einančio prekių išleidimo
į valstybių narių rinką (šiuo klausimu žr. 1984 m. vasario 28 d. Sprendimo
Einberger
, 294/82, Rink. p. 1177, 18 punktą bei 1990 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
Witzemann
, C‑343/89, Rink. p. I‑4477, 18 punktą).
Šiuo atveju, atsižvelgiant į tai, kas pasakyta šio sprendimo 48 punkte, Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies antra
pastraipa turi būti aiškinama taip, kad apmokestinimo PVM momentas ir jo apskaičiavimas už sulaikytas ir iš karto arba vėliau
konfiskuotas kontrabandines prekes gali įvykti tik tada, kai prekės palieka zoną, kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti
Bendrijos muitų teritorijoje.
Todėl kai kompetentingos institucijos importuojamas prekes sulaiko ir iš karto arba vėliau jas sunaikina prieš joms paliekant
pirmąją muitinės įstaigą, esančią Bendrijos muitų teritorijoje, reikia pripažinti, kad pagal šį straipsnį neįvyksta nei apmokestinimo
PVM, nei jo mokėtinumo momentas. Taip yra dviejose pagrindinėse bylose, kai prekės buvo atgabentos jūra.
Atvirkščiai, kai kitos valstybės narės institucijos prekes sulaiko ir iš karto arba vėliau jas sunaikina joms palikus pirmąją
muitinės įstaigą, esančią Bendrijos muitų teritorijoje, pagal Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies antrą pastraipą
apmokestinimo PVM momentas jau yra įvykęs ir dėl to mokestis tapo mokėtinas. Taip yra trečioje pagrindinėje byloje, kai prekės
buvo atgabentos sausuma.
Antra, remiantis Teisingumo Teismui pateiktu klausimu matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia
išsiaiškinti, ar Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnis turi įtakos PVM mokėjimui taip, kad reikėtų laikyti, jog sulaikytoms
prekėms taikomas „muitinio sandėliavimo režimas“, kuris nurodytas Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies B punkto c papunktyje,
nors apmokestinimo PVM momentas neįvyko ir tas mokestis netapo mokėtinas. Minėtas teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar
tokioms prekėms gali turėti įtakos dėl apmokestinimo momento ir mokesčio mokėtinumo atsiradęs laikino mokėjimo atidėjimo poveikis.
Šiuo atveju, kalbant apie Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos antrame sakinyje nurodytą situaciją,
kai „įvežtoms į Bendriją prekėms taikoma viena iš 7 straipsnio 3 dalyje nurodytų procedūrų“, reikia konstatuoti, kad terminas
„įvežtoms“ turi būti suprantamas kaip reiškiantis, kad prekės nepaliko pirmosios muitinės įstaigos ir todėl nėra importuotos
į Bendrijos teritoriją. Todėl kai prekės sulaikomos ir konfiskuojamos įvežus jas per Bendrijos išorės sieną, apmokestinimo
momentas neįvyksta ir mokestis netampa mokėtinas, tad nėra reikalo kelti klausimo dėl galimo minėtos direktyvos 10 straipsnio
3 dalies antros pastraipos ir 16 straipsnio 1 dalies B punkto bei Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnio poveikio, kaip yra
dviejose pagrindinėse bylose jūra importuotų prekių atveju.
Priešingai nei buvo konstatuota šio sprendimo 81 ir 82 punktuose dėl akcizo mokėtinumo, kai neteisėtai į Bendriją įvežtas
prekes kompetentingos institucijos sulaiko ir konfiskuoja jas išvežus iš pirmosios muitinės įstaigos, Įgyvendinimo nuostatų
867a straipsnis ir Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies antra pastraipa nedraudžia reikalauti sumokėti PVM už minėtas
prekes, net jeigu joms vėliau taikomas muitinio sandėliavimo režimas. Taip yra prekių, kurios trečiosios pagrindinės bylos
aplinkybėmis atvežtos sausuma, atveju.
Trečia, kalbant apie muitinės skolos išnykimo pagal Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmos pastraipos d punktą poveikį apmokestinimo
PVM momentui ir PVM mokėtinumui, atsižvelgiant į apmokestinimo muito mokesčiu ir PVM momento ir tų mokesčių mokėtinumo, remiantis
Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies antra pastraipa, panašumus, apie kuriuos kalbėta šio sprendimo 91 punkte, reikia
konstatuoti, kad importo muito mokesčiams ir PVM taikomos tokios pačios išnykimo sąlygos.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, jog į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 2 punktas,
7 straipsnis ir 10 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad prekės, kurias įvežamas į Bendrijos teritoriją vietos
muitinės ir mokesčių institucijos sulaikė ir tuo pat metu ar vėliau sunaikino neišleisdamos jų iš savo žinios, turi būti laikomos
neimportuotomis į Bendriją, todėl apmokestinimo PVM už tas prekes momentas neįvyksta ir dėl to minėtas mokestis netampa mokėtinas.
Tačiau kartu skaitomos Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies antros pastraipos ir 16 straipsnio 1 dalies B punkto c papunkčio
ir Įgyvendinimo nuostatų 867a straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad apmokestinimo PVM momentas įvyksta ir tas
mokestis tampa mokėtinas, kai minėtos institucijos prekes sulaiko jas neteisėtai įvežus į minėtą teritoriją, t. y. nuo to
momento, kai jos palieka zoną, kur yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti minėtoje teritorijoje, ir tuo pat metu arba vėliau
jas sunaikina neišleidusios iš savo žinios, net jei vėliau joms taikoma muitinės procedūra.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar valstybės narės muitinės
įstaiga, kurioje nustatytas neteisėtas prekių importas transporto operaciją vykdant su TIR knygele, yra pagal kartu skaitomas
Muitinės kodekso 215 ir 217 straipsnių, Įgyvendinimo nuostatų 454 straipsnio 2 ir 3 dalių, Akcizų direktyvos 7 straipsnio
1 dalies ir Šeštosios direktyvos 7 straipsnio nuostatas kompetentinga išieškoti muito mokesčius, akcizus ir PVM už kontrabandines
prekes, jei valstybės narės, kurioje įvyko neteisėtas įvežimas į Bendriją, institucijos nenustatė to pažeidimo ir neišieškojo
muitų ir mokesčių.
Visų pirma reikia atkreipti dėmesį, kad atsižvelgiant į atsakymus, pateiktus į ankstesnius klausimus, šis klausimas susijęs
tik su ta pagrindine byla, kurios aplinkybėmis cigaretės į Bendriją buvo įvežtos sausuma per Lenkijos ir Vokietijos sieną,
o vėliau Danijos institucijos jas aptiko Vokietijos ir Danijos pasienyje.
Be to, kaip pabrėžia Nyderlandų vyriausybė ir Komisija, atskirai reikia išnagrinėti kompetencijas išieškoti muito mokesčius,
akcizus ir PVM.
Kalbant, pirma, apie kompetenciją išieškoti skolą muitinei, visų pirma iš Muitinės kodekso 215 straipsnio 1 dalies pirmos
įtraukos matyti, kad skola muitinei atsiranda „toje vietoje, kurioje įvykdomi jos atsiradimą lemiantys veiksmai“.
Tokiu atveju, remiantis Teisingumo Teismo praktika, darytina išvada, kad nustačius vietą, kurioje atsirado skola muitinei,
galima nustatyti valstybę narę, kuri kompetentinga išieškoti muito mokesčius. Taigi šia nuostata siekiama apibrėžti teritorinę
kompetenciją skolos muitinei išieškojimo srityje (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Road Air Logistics Customs
, C‑526/06, Rink. p. I‑11337, 26 punktą).
Pagal Muitinės kodekso 215 straipsnio 3 dalį minėto kodekso 217 straipsnio 1 dalyje nurodyta muitinė, turinti kompetenciją
įtraukti į apskaitą skolą muitinei, „yra valstybėje narėje, kurioje skola muitinei atsiranda“.
Galiausiai, kaip minėta šio sprendimo 48 punkte, pagal Muitinės kodekso 202 straipsnį skola muitinei atsiranda toje vietoje,
kur muito mokesčiais apmokestinamos prekės kerta pirmąją muitinės įstaigą, esančią Bendrijos muitų teritorijoje, apie prekes
jai nepranešus.
Taigi remiantis kartu skaitomomis minėtomis nuostatomis, darytina išvada, kad atitinkamoje pagrindinėje byloje susiklosčiusiomis
aplinkybėmis išieškoti skolą muitinei yra kompetentingos būtent tos valstybės narės, kuri yra prie Bendrijos išorės sienos,
per kurią prekės neteisėtai įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją, institucijos, t. y. aptariamoje pagrindinėje byloje – Vokietijos
institucijos, net jei neteisėtas prekių įvežimas buvo nustatytas vėliau kitos valstybės narės teritorijoje.
Be to, kaip pažymėjo DTL, remiantis Įgyvendinimo nuostatų 454 straipsniu darytina išvada, kad minėtas kompetencijų pasiskirstymas
taip pat taikomas ir tais atvejais, kai transporto operacija vykdoma su TIR knygele.
Antra, svarbu pažymėti, kad kompetencija išieškoti PVM matyti iš kartu skaitomų Šeštosios direktyvos 7 straipsnio 2 dalies
ir 10 straipsnio 3 dalies nuostatų.
Minėto 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „prekių importo vieta yra ta valstybė narė, kurios teritorijoje prekės yra, kai
jos įvežamos į Bendriją“. Kita vertus, 10 straipsnio 3 dalyje numatyta, kaip minėta šio sprendimo 90 punkte, kad „apmokestinimo
momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas, kai prekės įvežamos“.
Taigi, kaip ir muito mokestis, PVM tapo mokėtinas toje valstybėje narėje, per kurią prekės buvo neteisėtai įvežtos į Bendriją,
todėl tos valstybės narės institucijos, t. y. kalbant apie aptariamą pagrindinę bylą – Vokietijos institucijos, yra kompetentingos
išieškoti šį mokestį.
Galiausiai, kalbant apie kompetenciją išieškoti akcizo mokestį, Akcizų direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, numatyta,
kad jei akcizu apmokestinamos prekės, kurios jau buvo išleistos vartoti vienoje valstybėje narėje, komerciniais tikslais yra
laikomos kitoje valstybėje narėje, tuomet akcizas turi būti sumokėtas toje kitoje valstybėje narėje.
Šiuo atveju tikėtina, kad aptiktos ir sulaikytos prekės buvo laikomos komerciniais tikslais. Tačiau prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, kuris yra vienintelis susipažinęs su jam pateiktu nagrinėti ginču, turi įvertinti, ar taip yra
nagrinėjamu atveju.
Jei taip, remiantis kartu skaitomomis Akcizų direktyvos 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies nuostatomis, darytina
išvada, kad išieškoti akcizo mokestį yra kompetentingos valstybės narės, kurioje į Bendriją neteisėtai įvežtos prekės buvo
aptiktos ir sulaikytos, institucijos. Aptariamoje pagrindinėje byloje tai būtų Danijos institucijos.
Jei ne, tai pirmoji valstybė narė, minėtoje byloje – Vokietijos Federacinė Respublika, pagal Akcizų direktyvos 6 straipsnį
būtų kompetentinga išieškoti akcizo mokestį net ir tuo atveju, jei neteisėtai įvežtas prekes tik vėliau aptiko kitos valstybės
narės institucijos.
Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 202 straipsnis, 215 straipsnio 1 ir 3 dalys ir 217 straipsnis
bei Šeštosios direktyvos 7 straipsnio 2 dalis ir 10 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad būtent prie Bendrijos
išorės sienos, per kurią prekės neteisėtai buvo įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją, esančios valstybės narės institucijos
turi kompetenciją išieškoti skolą muitinei ir PVM net ir tuo atveju, jei tos prekės vėliau buvo atvežtos į kitą valstybę narę,
kur buvo aptiktos ir sulaikytos. Akcizų direktyvos 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip,
kad tos valstybės narės institucijos turi kompetenciją išieškoti akcizo mokestį, jei tos prekės laikomos komerciniais tikslais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar jo nagrinėjamoje byloje ši sąlyga įvykdyta.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Aplinkybės, kuriomis vietos muitinės ir mokesčių institucijos sulaikė į Bendrijos muitų teritoriją įvežamas prekes zonoje,
kur yra pirmoji muitinės įstaiga prie Bendrijos išorės sienos, ir tuo pat metu arba vėliau sunaikino turėdamos jas savo žinioje,
susijusios su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, su pakeitimais,
padarytais 1999 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu Nr. 955/1999, 233 straipsnio pirmos pastraipos
d punkte vartojama „sulaikytų ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuotų“ prekių sąvoka, todėl pagal šią nuostatą skola muitinei
išnyksta.
2.
1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais,
ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, su pakeitimais, padarytais 1996 m. gruodžio 30 d. Tarybos direktyva 69/99/EB, 5 straipsnio
1 dalies trečia pastraipa ir 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, jog prekės, kurias vietos muitinės ir mokesčių
institucijų sulaikė įvežamas į Bendrijos teritoriją ir kurias tos institucijos iš karto arba vėliau sunaikino neišleidusios
jų iš savo žinios, turi būti laikomos neimportuotomis į Bendriją, todėl tų prekių apmokestinimo akcizu momentas neįvyksta.
Prekėms, kurios buvo sulaikytos neteisėtai jas įvežus į minėtą teritoriją, t. y. nuo to momento, kai jos paliko zoną, kur
yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti minėtoje teritorijoje, ir kurias minėtos institucijos iš karto arba vėliau sunaikino
neišleidusios jų iš savo žinios, netaikomas „laikinas akcizo mokėjimo atidėjimas“ pagal kartu skaitomas minėtos direktyvos
5 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos ir 6 straipsnio 1 dalies c punkto, Reglamento Nr. 2913/92 su pakeitimais, padarytais
Reglamentu Nr. 955/99, 84 straipsnio 1 dalies a punkto ir 98 straipsnio ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB)
Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, su pakeitimais, padarytais 1999 m. liepos 28 d. Komisijos
reglamentu (EB) Nr. 1662/1999, 867a straipsnio nuostatas, todėl apmokestinimo akcizo mokesčiu momentas įvyksta ir dėl to akcizas
už šias prekes tampa mokėtinas.
3.
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, su pakeitimais, padarytais 1999 m. spalio 22 d. Tarybos
direktyva 1999/85/EB, 2 straipsnio 2 punktas, 7 straipsnis ir 10 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad prekės,
kurias įvežamas į Bendrijos teritoriją vietos muitinės ir mokesčių institucijos sulaikė ir tuo pat metu ar vėliau sunaikino
neišleisdamos jų iš savo žinios, turi būti laikomos neimportuotomis į Bendriją, todėl apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu
už tas prekes momentas neįvyksta ir dėl to minėtas mokestis netampa mokėtinas. Tačiau kartu skaitomos minėtos direktyvos 10 straipsnio
3 dalies antros pastraipos ir 16 straipsnio 1 dalies B punkto c papunkčio ir Reglamento Nr. 2454/93 su pakeitimais, padarytais
Reglamentu Nr. 1662/1999, nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu momentas įvyksta
ir tas mokestis tampa mokėtinas, kai minėtos institucijos prekes sulaiko jas neteisėtai įvežus į minėtą teritoriją, t. y.
nuo to momento, kai jos palieka zoną, kur yra pirmoji muitinės įstaiga, esanti minėtoje teritorijoje, ir tuo pat metu arba
vėliau jas sunaikina neišleidusios iš savo žinios, net jei vėliau joms taikoma muitinės procedūra.
4.
Reglamento Nr. 2913/92 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 955/1999 202 straipsnis, 215 straipsnio 1 ir 3 dalys ir 217
straipsnis bei Šeštosios direktyvos 77/388 su pakeitimais, padarytais Direktyva 1999/85, 7 straipsnio 2 dalis ir 10 straipsnio
3 dalis turi būti aiškinamos taip, kad būtent prie Bendrijos išorės sienos, per kurią prekės neteisėtai buvo įvežtos į Bendrijos
muitų teritoriją, esančios valstybės narės institucijos turi kompetenciją išieškoti skolą muitinei ir pridėtinės vertės mokestį
net ir tuo atveju, jei tos prekės vėliau buvo atvežtos į kitą valstybę narę, kur buvo aptiktos ir sulaikytos. Direktyvos 92/12
su pakeitimais, padarytais Direktyva 96/99 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad tos
valstybės narės institucijos turi kompetenciją išieškoti akcizo mokestį, jei tos prekės laikomos komerciniais tikslais. Prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar jo nagrinėjamoje byloje ši sąlyga įvykdyta.
Parašai.
*
Proceso kalba: danų.