CELEX: 62003CJ0087
Halászat
A fogási kvóták tagállamok között felosztásáról szóló rendelet
Spanyolország csatlakozási okmánya
Az átmeneti időszak lejárta
A viszonylagos stabilitás követelménye
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve
Új halászati lehetőségek

Kereseteiben a Spanyol Királyság azt kéri a Bíróságtól, hogy semmisítse meg a bizonyos halállományokra és halállomány‑csoportokra
vonatkozó, halfogási korlátozások alá tartozó vizeken tartózkodó közösségi hajókon és a közösségi vizeken alkalmazandó halászati
lehetőségeknek és kapcsolódó feltételeknek a 2003. évre történő meghatározásáról szóló, 2002. december 20‑i 2341/2002/EK tanácsi
rendeletet (HL L 356., 12. o.), mivel a rendelet nem biztosít számára bizonyos, halászati lehetőségekre vonatkozó kvótákat,
amelyek felosztás tárgyát képezték a Közösséghez történő csatlakozása után az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren (C‑87/03. sz. ügy),
csatlakozása előtt pedig az Északi‑tengeren (C‑100/03. sz. ügy).

Jogi háttér és az eljárás

A Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozási okmánya
A Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint a szerződések kiigazításáról szóló okmány
(HL 1985. L 302., 23. o., a továbbiakban: csatlakozási okmány) 156–166. cikke elsősorban a spanyol hajóknak a közösségi vizekhez
és ezek erőforrásaihoz való hozzáférését szabályozza. A 166. cikk rendelkezései szerint az így meghatározott rendszert a 2002.
december 31‑ig tartó időszakban (a továbbiakban: átmeneti időszak) kell alkalmazni.

A 170/83 rendelet és a 172/83 rendelet
Az egy halászati erőforrások megőrzésére és gazdálkodására vonatkozó közösségi rendszer létrehozásáról szóló, 1983. január
25‑i 170/83/EGK tanácsi rendeletben (HL L 24., 1. o.) a jogalkotó megállapította a teljes kifogható mennyiség tagállamok közötti
felosztásának szabályait. Az Európai Unió Tanácsának elsősorban az volt a célja, hogy hozzájáruljon a halászati tevékenységek
viszonylagos stabilitásához. A rendelet ötödik–hetedik preambulumbekezdése tartalmazza a viszonylagos stabilitás fogalmát,
amely szerint – tekintettel az állományok időleges biológiai helyzetére – meg kell védenie azon régiók különleges szükségleteit,
ahol a helyi lakosság különösen függ a halászattól és a hozzá kapcsolódó tevékenységektől.
A Tanács először a Közösség halászati területein fejlődő bizonyos halállományokra és halállomány‑csoportokra vonatkozó, 1982. évi
teljes kifogható mennyiség, az e mennyiség Közösség számára rendelkezésre álló része, e rész tagállamok közötti felosztása
és a teljes kifogható mennyiség kihalászásának feltételei megállapításáról szóló, 1983. január 25‑i 172/83/EGK tanácsi rendeletben
(HL L 24., 30. o.) osztotta fel a közösségi vizek rendelkezésre álló erőforrásait (a továbbiakban: első felosztás).
A rendelkezésre álló erőforrások méltányos felosztása céljából a 172/83 rendelet negyedik preambulumbekezdése előírja, hogy
a Tanácsnak különleges figyelmet fordított a hagyományos halászati tevékenységekre, azon régiók különleges szükségleteire,
ahol a helyi lakosság különösen függ a halászattól és a hozzá kapcsolódó tevékenységektől, és a harmadik országok vizei halászati
potencialitásának csökkenésére.

A 3760/92 rendelet
Az 1998. június 4‑i 1181/98/EGK tanácsi rendelettel (HL L 164., 1. o.) módosított, a halászat és akvakultúra közösségi rendszerének
létrehozásáról szóló, 1992. december 20‑i 3760/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 389., 1. o., a továbbiakban: 3760/92 rendelet)
hatályon kívül helyezte a 170/83 rendeletet. A rendelet 8. cikke (4) bekezdésének i. pontja előírja, hogy a Tanács minden
halfajta vagy halfajta‑csoport vonatkozásában egyenként megállapítja a teljes kifogható mennyiséget és/vagy a teljes erőkifejtést,
szükség esetén több évre.
A 3760/92 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének ii. pontja értelmében a Tanács úgy osztja fel a halászati lehetőségeket a tagállamok
között, hogy biztosítsa valamennyi tagállam számára a halászati tevékenység viszonylagos stabilitását minden érintett állomány
vonatkozásában. A viszonylagos stabilitás e fogalmát e rendelet tizenkettedik–tizennegyedik preambulumbekezdése tartalmazza.
A tizenkettedik preambulumbekezdés szerint az erőforrások megőrzésének és kezelésének hozzá kell járulniuk a halászati tevékenység
nagyobb stabilitásához, és azokat a Tanács által meghatározott iránymutatást tükröző referenciafelosztás alapján kell értékelni.
A tizenharmadik preambulumbekezdés lényegében megismétli a 170/83 rendeletnek a jelen ítélet 3. pontjában hivatkozott preambuluma
kifejezéseit.
A 3760/92 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének iii. pontja értelmében ha a Közösség új – a közösségi halászati politika keretében
korábban nem szabályozott – halászati lehetőségeket állapít meg valamely halfajta vagy halfajta‑csoport vonatkozásában, a
Tanács az összes tagállam érdekének figyelembevételével határozza meg a felosztás kulcsait.

A 2341/2002 rendelet
2002. december 20‑án a Tanács – nevezetesen a 3760/92 rendelet 8. cikke (4) bekezdése rendelkezései alapján – elfogadta a
jelen kereset tárgyát képező 2341/2002 rendeletet.

A 2371/2002 rendelet
2002. december 20‑án a Tanács elfogadta továbbá a halászati erőforrások közös halászati politika alapján történő védelméről
és fenntartható kiaknázásáról szóló 2371/2002/EK rendeletet (HL L 358., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 4. fejezet, 5. kötet,
460. o.), amely 2003. január 1‑jétől hatályon kívül helyezi a 3760/92 rendeletet. A 2371/2002 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése
értelmében a közösségi halászhajóknak azonos hozzáféréssel kell rendelkezniük a vizekhez és az erőforrásokhoz az összes közösségi
vízen, kivéve a (2) bekezdésben említett vizeket, amelyekre a fajok védelme és fenntarthatósága biztosítása érdekében szerint
elfogadott intézkedések vonatkoznak.
A hivatkozott rendelet „A halászati lehetőségek elosztása” című 20. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a Tanács határoz
a fogás és/vagy a halászati erőkifejtés korlátozásairól és a halászati lehetőségek elosztásáról a tagállamok között, valamint
az e korlátozásokkal kapcsolatos feltételekről. A halászati lehetőségeket úgy kell elosztani a tagállamok között, hogy minden
tagállam számára viszonylagos stabilitást kell biztosítani a halászati tevékenységben minden állomány és halászati terület
[helyesen: halfajta] vonatkozásában.
A hivatkozott cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy amikor a Közösség új halászati lehetőségeket hoz létre, a Tanács határoz
e lehetőségek elosztásáról, számításba véve minden tagállam érdekeit.

A jogvita előzményei és az eljárás
A 2003. év halászati lehetőségeiről szóló 2341/2002 rendelet tárgyalása során a Spanyol Királyság, mivel úgy ítélte meg, hogy
az átmeneti időszak lejártától joga van részt venni az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren halászati korlátozás alá eső fajok
felosztásában, e két tengerre vonatkozó halászati kvóta elérésére irányuló kérelmet nyújtott be a Tanácshoz.
E tagállam úgy ítélte meg, hogy a Közösséghez történő csatlakozását megelőzően és ezt követően az azokon területeken felosztott
kvótákat, amelyekhez a spanyol flottának az átmeneti időszak alatt nem volt hozzáférése, felül kell vizsgálni, figyelembe
véve egyrészt azt a tisztán jogi jellegű korlátozást, amely a felosztásban való részvételét megakadályozta, másrészt pedig
a flottája által az Északi‑tengeren 1973 és 1978 között kifogott mennyiséget.
A Tanács elutasította a Spanyol Királyság kérelmét.
E körülmények között a Spanyol Királyság úgy határozott, hogy benyújtja a jelen keresetet.
2003. június 27‑i, illetve augusztus 28‑i végzésével a Bíróság elnöke megengedte, hogy az Európai Közösségek Bizottsága és
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága a Tanács kérelmeinek támogatására a C‑87/03. sz. és a C‑100/03. sz. ügyben
beavatkozzon.
A Bíróság 2005. április 4‑i végzésében egyesítette a C‑87/03. sz. és a C‑100/03. sz. ügyet a szóbeli szakasz lefolytatása
és az ítélethozatal céljából.

A felek kérelmei
A Spanyol Királyság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        semmisítse meg a 2341/2002 rendeletet, mivel az nem biztosít számára bizonyos halászati kvótákat az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren,
és
–        kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére.
A Bizottság és az Egyesült Királyság által támogatott Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet, és
–        kötelezze a Spanyol Királyságot a költségek viselésére.

A keresetről
Keresetében a Spanyol Királyság arra hivatkozik, hogy mivel a 2341/2002 rendelet nem biztosított számára bizonyos halászati
kvótákat az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren, a spanyol flotta számára az átmeneti időszak lejárta ellenére gyakorlatilag
lehetetlen az e két tengeren kvóták alá tartozó fajok nagy részének halászata. A spanyol kormány több jogalapra is hivatkozik.
Ezek közül kettő azonos a két egyesített ügyben, az első a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértésén, a második pedig
a csatlakozási okmány megsértésén alapul. A spanyol kormány továbbá egy harmadik, a C‑87/03. sz. ügyben a 2371/2002 rendelet
20. cikke (2) bekezdésének, a C‑100/03. sz. ügyben pedig a viszonylagos stabilitás elvének megsértésére alapított jogalapra
is hivatkozik.
Jóllehet a viszonylagos stabilitás elvének megsértésére alapított jogalap különálló jogalapként csak a C‑100/03. sz. ügyben
kerül hivatkozásra, mindkét ügyben említésre kerül, mégpedig a hátrányos megkülönböztetéssel és a csatlakozási okmány megsértésével
kapcsolatos állítások alátámasztására. Következésképpen először ezt a két ügy vonatkozásában kell megvizsgálni.

A viszonylagos stabilitás elvének megsértésére alapított jogalapról
A felek észrevételei
A spanyol kormány azt állítja, hogy a viszonylagos stabilitás elve általános terjedelmű, következésképpen a kvóták különböző
felosztásaira kell alkalmazni, de az 1983. évi eredeti felosztás meghatározó események okán módosítható. Az átmeneti időszak
lejárta ilyen eseménynek minősül.
Ezen eseményből ugyanis az következik, hogy a Spanyol Királyság már teljes egészében integrálódott a közösségi halászati politikába,
következésképpen a Közösséghez történt csatlakozását megelőzően végrehajtott eredeti felosztást úgy kell módosítani, hogy
ezt ki tudja aknázni. A spanyol hajóknak így olyan kvótákhoz kell jutniuk, amelyek figyelembe veszik az eredeti felosztás
során alkalmazott és a jelen ítélet 5. pontjában hivatkozott két feltételt, nevezetesen a hagyományos halászati tevékenységeket,
és azon régiók különleges szükségleteit, ahol a helyi lakosság különösen függ a halászattól és a hozzá kapcsolódó tevékenységektől.
A spanyol kormány hangsúlyozza, hogy a spanyol hajók már halásztak 1973 és 1976 között az Északi‑tengeren. Azt állítja továbbá,
hogy a kvótáknak a 2003. évre történő felosztása során, a viszonylagos stabilitás elvének megfelelően, csak azokat a régiókat
kell figyelembe venni, amelyek lakossága ebben az időpontban különösen függ a halászattól és a hozzá kapcsolódó tevékenységektől,
nem pedig azokat, amelyek kizárólag valamely adott múltbeli időpontban rendelkeztek ezzel a tulajdonsággal.
A Tanács, a Bizottság és az Egyesült Királyság azt állítják, hogy a kvótáknak a 2341/2002 rendelettel történt felosztása tökéletesen
tiszteletben tartja a források ésszerű kiaknázásának és a viszonylagos stabilitás alapján megállapított felosztási szabályok
célkitűzéseit.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság már a 46/86. sz. Romkes‑ügyben 1987. június 16‑án hozott ítéletének (EBHT 1987., 2671. o.) 17. pontjában kimondta,
és több, 1992‑ben hozott ítélet is megerősítette, hogy a viszonylagos stabilitás követelményét úgy kell érteni, mint a minden
egyes tagállam számára a halászati lehetőségek felosztása során megállapított fix százalékot. A Bíróság azt is kimondta, hogy
az eredetileg az egyes tagállamok flottái által az 1973 és 1978 közötti időszakban kihalászott mennyiségre figyelemmel megállapított
felosztási kulcsot továbbra is alkalmazni kell addig, ameddig valamely módosító rendelet nem kerül elfogadásra a 170/83 rendelet
esetében követett eljárás szerint (lásd különösen a hivatkozott Romkes‑ítélet 6. pontját; a C‑70/90. sz., Spanyolország kontra
Tanács ügyben 1992. október 13‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5159. o.] 15. pontját, a C‑71/90. sz., Spanyolország kontra
Tanács ügyben 1992. október 13‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5175. o.] 15. pontját és a C‑73/90. sz., Spanyolország kontra
Tanács ügyben 1992. október 13‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5191. o.] 28. pontját).
A Bíróság már valamely új tagállamnak, nevezetesen a Spanyol Királyságnak a Közösséghez történő csatlakozása következményeiről
is véleményt alkotott. A Bíróság szerint egy ilyen esemény önmagában nem keletkeztet joghatásokat, mivel a csatlakozás feltételei
a megfelelő okmányban kerülnek rögzítésre (lásd a fent hivatkozott C‑70/99. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott
ítélet 16. pontját). E tagállam tekintetében a Bíróság megállapította, hogy a csatlakozási okmány 2. cikke értelmében a közösségi
vívmányok, tehát az eredeti szerződések rendelkezései és a Közösségek intézményei által a csatlakozást megelőzően elfogadott
jogi aktusok kötelezőek; ez különösen igaz a viszonylagos stabilitás 1983‑ban alkalmazott elvére (lásd a C‑63/90. sz. és C‑67/90. sz.,
Portugália és Spanyolország kontra Tanács ügyben 1992. október 13‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑5073. o.] 31., 32. és 34. pontját,
valamint a fent hivatkozott C‑70/99. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 19. és 29. pontját).
Ebből következően a Spanyol Királyság csatlakozása nem eredményezte azt, hogy a Tanács köteles lett volna módosítani a meglévő
felosztást. Éppen ellenkezőleg, az e csatlakozást megelőzően megállapított felosztás kulcsa a közösségi vívmányok részét alkotja,
és a Tanács által elfogadott módosítás hiányában kötelező e tagállamra nézve.
A csatlakozási okmányban rögzített átmeneti időszak lejárta tekintetében a csatlakozás csak az ezen okmányban megállapított
joghatásokkal járhat. Márpedig a szóban forgó okmány nem írja elő sem a felosztás kulcsának az átmeneti időszak lejártakor
bekövetkező módosítását, sem pedig a Tanács azon kötelezettségét, hogy ezen időpontban vizsgálja felül e kulcsot. A csatlakozási
okmányban előírt különleges feltételek vagy a Tanács által elfogadott módosítás hiányában a hatályos, és a viszonylagos stabilitás
elvének megfelelően megállapított felosztási kulcsot továbbra is alkalmazni kell.
Egyébként arra a tényre, hogy a spanyol hajók már halásztak az Északi‑tengeren az 1973 és 1976 közötti időszakban, nem lehet
hivatkozni a felosztás kulcsa módosításának indokolása érdekében. E halászati tevékenységgel ugyanis 1977‑ben felhagytak,
mivel az Északi‑tenger parti államainak a nemzetközi tengerjog fejlesztése keretében elfogadott határozata a kizárólagos halászati
területet 200 tengeri mérföldre terjesztette ki. Ezt a helyzetet az 1980‑ban a Spanyol Királyság és a Közösség között létrejött
kétoldalú egyezmény, majd a csatlakozási okmány is fenntartotta.
Következésképpen, a halászati lehetőségek felosztásának a Spanyol Királyság Közösséghez történt csatlakozása előtt rögzített
kulcsának a Tanács által kibocsátott jogi aktussal – különösen pedig a 2341/2002 rendelettel – történő, utólagos módosításának
hiánya nem ellentétes a viszonylagos stabilitás elvével.
A fentiekből következően a C‑100/03. sz. ügyben hivatkozott és az ezen elvre alapított jogalapot el kell utasítani.
A jelen ítélet 22. pontjában említett megállapítások tekintetében azt is meg kell vizsgálni, hogy a C‑87/03. sz. ügy keretében
hivatkozott érvek, amelyek szerint a felosztásnak az Északi‑tenger és a Balti‑tenger kvótái odaítélése során a Spanyol Királyság
csatlakozása után első ízben alkalmazott kulcsa felülvizsgálatának hiánya sértette ezt az elvet.
Ezen odaítélések vonatkozásában meg kell állapítani, hogy a viszonylagos stabilitásnak a 3760/92 rendeletben szereplő elve
releváns marad.
A Bizottság által támogatott Tanács azt állítja, hogy új és reprezentatív, több évet lefedő referencia‑időszakot határozott
meg, és megvizsgálta a tagállamok halászai által kifogott mennyiségeket, a célból, hogy figyelembe tudja venni a halászattól
különösen függő lakosság szükségleteit. Mivel a spanyol hajók már több éve nem voltak jelen az érintett vizeken, a viszonylagos
stabilitás elvének megfelelően a Spanyol Királyság számára semmilyen kvótát nem ítéltek oda sem az első, sem pedig a 2003. évre
történő felosztás során.
A spanyol kormány azt állítja, hogy ezt az elvet e tagállam érdekeire figyelemmel módosítani kellett volna. A spanyol kormány
lényegében arra hivatkozik, hogy ahelyett, hogy az átmeneti időszakban – amikor a Spanyol Királyság még nem tudta ezt kiaknázni –
történt felosztások során megállapított százalékos arányok megtartásával újra felosztotta a kvótákat, a Tanácsnak a spanyol
hajók 1973 és 1976 közötti halászati tevékenységét, valamint a jelenleg a halászattól függő lakosságának szükségleteit kellett
volna figyelembe vennie.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a halászati lehetőségek tagállamok közötti, a 3760/92 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében
előírt felosztása összetett gazdasági helyzet értékelését teszi szükségessé, amelynek vonatkozásában a Bizottság széles mérlegelési
jogkörrel rendelkezik. Ennélfogva az ilyen hatáskör gyakorlásának felülvizsgálatakor a bírónak annak vizsgálatára kell szorítkoznia,
hogy nem történt‑e nyilvánvaló hiba vagy hatáskörrel való visszaélés, illetve hogy az érintett hatóság nem lépte‑e át nyilvánvalóan
mérlegelési jogköre korlátait (a C‑189/01. sz., Jippes és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5689. o.]
80. pontja és a C‑304/01. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 9‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7655. o.]
23. pontja).
Figyelembe véve a fajok Tanács és Bizottság által észlelt jelentős csökkenésének körülményét, meg kell állapítani, hogy a
Tanács nem sértette meg a viszonylagos stabilitás elvét, amikor új és több évet lefedő referencia‑időszakot határozott meg
az Északi‑tenger és a Balti‑tenger bizonyos fajai kvótáinak első felosztása tekintetében. Amint az a C‑120/99. sz., Olaszország
kontra Tanács ügyben 2001. október 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7997. o.) 42. pontjából következik, a közösségi jogalkotó
ugyanis nagy rugalmassággal rendelkezik e tekintetben.
Továbbá, a Tanács nem sértette meg a viszonylagos stabilitás elvét, amikor a Spanyol Királyságot kizárta ebből a felosztásból,
tekintettel arra, hogy a spanyol hajók nem voltak jelen a szóban forgó két tengeren az átmeneti időszak során.
Végül, ugyanez a következtetés érvényes e kizárásra a halászati lehetőségeknek a 2003. évre vonatkozó felosztása tekintetében
is, figyelembe véve az előző felosztást, és a jelen ítélet 31. pontjában hivatkozott azon körülményt, hogy a spanyol hajók
több mint húsz éven keresztül nem halászták az érintett fajokat az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren.
Következésképpen a C‑87/03. sz. ügyben hivatkozott, a viszonylagos stabilitás megsértésére vonatkozó érvelést el kell utasítani.

A hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított jogalapról
A felek észrevételei
A spanyol kormány arra hivatkozik, hogy az átmeneti időszak lejárta után a spanyol hajóknak nemcsak a közösségi vizekhez történő
egyenlő hozzáférést – amelyet nem tagadtak meg tőlük – kellett volna biztosítani, hanem az ezek erőforrásaihoz való egyenlő
hozzáférést is, ami halászati kvóták odaítélését teszi szükségessé az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren. A 2341/2002 rendelet,
mivel nem juttatott ilyen kvótákat a Spanyol Királyságnak, nem tartja tiszteletben az egyenlő bánásmód elvét, és hátrányos
megkülönböztetést valósít meg a spanyol halászhajókkal szemben.
Ezt a hátrányos megkülönböztetést semmilyen objektív érv nem indokolja. Tiszteletben kellene tartani, hogy a közösségi jogszabályok
egésze általános hatállyal bír az új tagállamokban, ezek csatlakozásától kezdődően. Az e szabálytól való, a csatlakozási okmányban
előírt eltérések csak átmenetiek lehetnek, és ezeket megszorító módon kell értelmezni.
Ha 2002. december 31‑ét megelőzően a Spanyol Királyság nem is hivatkozhatott az Északi‑tengeren a spanyol hajók által az 1973
és 1978 közötti referencia‑időszakban folytatott halászati tevékenységre, mivel a csatlakozási okmányban előírt kivételes
rendszer volt hatályban, megteheti ezt ezen időpontot követően. E tevékenységeket már figyelembe kellene venni a halászati
lehetőségeknek a Közösséghez történő csatlakozásáig és az átmeneti időszak során hatályban lévő felosztása módosításának céljából.
Így a Spanyol Királyság számára is biztosítani kellett volna az azzal a mennyiséggel arányos halászati kvótákat, amelyet a
spanyol hajók halásztak ki az erőforrások megőrzése közösségi rendszerének hatálybalépése előtt.
A spanyol kormány továbbá azt állítja, hogy az átmeneti időszak hiányában a Spanyol Királyság részt vett volna az új kvóták
1986‑tól kezdődő felosztásában, figyelembe véve három elemet: először, a spanyol hajók által az 1973 és 1976 közötti időszakban
az Északi‑tengeren kifogott mennyiséget, amely időszak a viszonylagos stabilitás első megállapításakor tekintetbe vett időszak
volt; másodszor, ugyanazon fajok fogásai a csatlakozó területeken, és harmadszor, a spanyol halászok kiegészítő fogások iránti
szükségletei.
A Tanács, a Bizottság és az Egyesült Királyság szerint a 2341/2002 rendelet nem különbözteti meg hátrányosan a Spanyol Királyságot.
E tagállamot ugyanis ugyanúgy kezelik, mint a többi olyan tagállamot, amelyek nem részesültek a kvóták eredeti, a Közösséghez
való csatlakozásuk előtti felosztásából, és amelyek a szóban forgó államoknak közel felét alkotják. A nevezett intézmények
és az Egyesült Királyság hangsúlyozzák, hogy a spanyol kormány nem tesz különbséget a közösségi vizekhez való hozzáférés fogalma
és az ezek erőforrásaihoz való hozzáférés fogalma között.
A Bíróság álláspontja
A hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben tartása megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék
eltérően, és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak egy ilyen bánásmód objektíven nem igazolható (lásd különösen
a C‑44/94. sz., Fishermen’s Organisations és társai ügyben 1995. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3115. o.] 46. pontját.
Felmerül a kérdés, hogy a Spanyol Királyság helyzete összehasonlítható‑e azon tagállamok helyzetével, amelyek a 2341/2002
rendelet által halászati kvótákhoz jutottak az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren.
A Bíróság már megvizsgálta az olyan tagállamokkal szembeni esetleges hátrányos megkülönböztetés kérdését, amelyek a Közösséghez
való csatlakozásukat követően nem jutottak bizonyos halászati kvótákhoz.
A fent hivatkozott Portugália és Spanyolország kontra Tanács ítélet 41. pontjában a Portugál Köztársasság arra hivatkozik,
hogy a portugál flotta 1973‑tól 1977‑ig – tehát az eredeti referencia‑időszak során – folytatott halászati tevékenységet a
grönlandi vizeken, és hangsúlyozza, hogy a flottája által kifogott mennyiség a német flotta által kifogott mennyiséghez volt
hasonlítható, és jóval meghaladta az Egyesült Királyság flottája által kifogott mennyiséget.
A Bíróság azonban megállapította, hogy a Portugál Köztársaság helyzete nem hasonlítható más, a felosztásokat kiaknázó tagállamokéhoz.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy mivel a csatlakozási okmány nem módosította a külső erőforrások felosztásának fennálló helyzetét,
a közösségi vívmányokat kell továbbra is alkalmazni, és következésképpen az új tagállamok nem hivatkozhatnak a csatlakozás
előtti körülményekre, különösen a referencia‑időszak során folytatott halászati tevékenységükre, hogy ezzel megkerüljék a
szóban forgó rendelkezések alkalmazását. Csatlakozásuk óta ugyanabban a helyzetben vannak, mint a felosztásokból a halászati
tevékenységek viszonylagos stabilitásának elve alapján kizárt tagállamok, amely stabilitás a csatlakozást megelőző egyezményeket
illetően az 1983‑ban végrehajtott felosztásban nyert konkrét formát (a fent hivatkozott Portugália és Spanyolország kontra
Tanács ítélet 43. és 44. pontja).
Ez az érvelés a jelen ügyekre is vonatkoztatható. Ebből következik, hogy a Spanyol Királyság nincs azon tagállamokkal összehasonlítható
helyzetben, amelyek hajói kvótákhoz jutottak az eredeti felosztás során, következésképpen a spanyol kormány nem hivatkozhat
a spanyol flotta által az Északi‑tengeren 1973 és 1976 között, az eredeti referencia‑időszak során folytatott halászati tevékenységekre.
Helyzete ellenben azon tagállamokéhoz hasonlítható, amelyek hajói nem jutottak ilyen kvótákhoz, akár gyakoroltak ezek a tagállamok
halászati tevékenységet az Északi‑tenger és/vagy a Balti‑tenger vizein az eredeti referencia‑időszakban, akár nem.
Meg kell továbbá állapítani, hogy az átmeneti időszak lejárta nem változtat ezen a helyzeten.
A Tanács, a Bizottság és az Egyesült Királyság ugyanis joggal hivatkozott arra, hogy a vizekhez való hozzáférés fogalmát meg
kell különböztetni az erőforrásokhoz való hozzáférés fogalmától. Ha az átmeneti időszak lejárta után a Spanyol Királyság újból
hozzá is férhetett az Északi‑tenger és a Balti‑tenger vizeihez, ebből nem következik, hogy a spanyol hajók ugyanolyan arányban
férhetnek hozzá e két tenger erőforrásaihoz, mint azok a tagállamok, amelyek részesei voltak az eredeti felosztásnak vagy
a későbbi felosztásoknak.
Amint az a jelen ítélet 41. pontjából is kiderül, a Tanács vélhette úgy, hogy mivel a spanyol hajók több mint húsz éven keresztül
nem halásztak az Északi‑tenger és a Balti‑tenger vizein, a kvóták odaítélésének hiánya nem sérti az érintett lakosság halászati
tevékenységeire vonatkozó viszonylagos stabilitás elvét. Következésképpen a Tanács azt is megállapíthatta, hogy a Spanyol
Királyság nem volt összehasonlítható helyzetben azon tagállamokkal, amelyek hajói újabban, a releváns referencia‑időszak során
halásztak e vizeken.
Következésképpen, mivel a 2341/2002 rendelet nem részesíti ugyanolyan bánásmódban a Spanyol Királyságot, mint azokat a tagállamokat,
amelyek részesei voltak a halászati kvóták Spanyolország csatlakozása előtti, eredeti, vagy az átmeneti időszak alatt végrehajtott
későbbi felosztásoknak, a Tanács nem járt el vele szemben hátrányosan megkülönböztető módon.
A fenti megállapításokra figyelemmel a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani.

A csatlakozási okmány megsértésére alapított jogalapról
A felek észrevételei
A spanyol kormány azt állítja, hogy mivel a Spanyol Királyság a Közösséghez való csatlakozását követően nem jutott az Északi‑tenger
és a Balti‑tenger közösségi vizeinek felosztása tárgyát képező halászati kvóták egy részéhez, a 2341/2002 rendelet a csatlakozási
okmányban előírthoz viszonyítva meghosszabbítja az átmeneti időszakot, és ezzel sérti az okmány rendelkezéseit.
A spanyol kormány hasonlóan érvel arra vonatkozóan, hogy a szóban forgó rendelet nem vizsgálta felül a Spanyol Királyságnak
a Közösséghez való csatlakozása előtt az Északi‑tenger vonatkozásában megállapított felosztási kulcsot.
A spanyol kormány úgy ítéli meg, hogy a csatlakozási okmányban előírt eltéréseknek az ugyanezen okmányban rögzített átmeneti
időszakot meghaladó kiterjesztése megfosztaná ezeket az eltéréseket kivételes, átmeneti és korlátozott jellegüktől, valamint
célkitűzésüktől, tehát valamely új tagállamnak a Közösségbe történő progresszív integrációjától.
A Tanács, a Bizottság és az Egyesült Királyság azt állítják, hogy a csatlakozási okmány rendelkezései hatályukat veszítették
az átmeneti időszak lejártakor, tehát már nem szolgálhatnak a Tanács által elfogadott intézkedések jogszerűsége megállapításának
kritériumaként.
Következésképpen, a csatlakozási okmány nem követeli meg és nem írja elő a kvóták felosztási rendszerének felülvizsgálatát.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a csatlakozási szerződés 154–166. cikke csak az átmeneti időszak tekintetében határozza meg a
halászat ágazatában alkalmazandó rendszert. E cikkek tehát elvben nem szolgálhatnak olyan követelések alapjául, amelyek olyan
időszakra vonatkoznak, amely az átmeneti időszak lejárta után kezdődött.
Továbbá, a csatlakozási okmányból egyáltalán nem következik, hogy a Tanácsnak – a jövőre nézve – módosítania kellett volna
a halászati lehetőségeknek a Spanyol Királyság csatlakozása előtt vagy az után, az átmeneti időszak folyamán elfogadott felosztását.
Még ha az átmeneti időszak során alkalmazandó rendszer meghatározása szerint időleges is, ebből nem következik, hogy minden,
általa előírt korlátozás automatikusan megszűnik, amikor a szóban forgó időszak letelik, ha ezek a korlátozások a tagállammal
szemben hatályos közösségi vívmányokból is következnek. Márpedig, mint ahogyan az a jelen ítélet 29. pontjában is megállapításra
került, a közösségi vívmányok tartalmazzák a Spanyol Királyság csatlakozásának időpontjában hatályos szabályozás által rögzített
felosztási kulcsot. Ez a felosztási kulcs elvben hatályban marad mindaddig, amíg a Tanács jogi aktusa nem módosítja azt. A
kvóták átmeneti időszak alatt történt felosztásait nem a csatlakozási okmány, hanem a szóban forgó kvóták megállapítására
vonatkozó rendeletek és a viszonylagos stabilitás elve határozták meg.
Azzal tehát, hogy a 2341/2002 rendeletben nem ítélt oda bizonyos kvótákat az Északi-tengeren a Spanyol Királyságnak, a Tanács
egyáltalán nem sértette meg a csatlakozási okmányt.
Következésképpen a csatlakozási okmány megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani.

A 2371/2002 rendelet 20. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
A felek észrevételei
A spanyol kormány arra hivatkozik, hogy az átmeneti időszak lejártával az Északi‑tengeren és a Balti‑tengeren 1992–1998 folyamán
felosztott új halászati lehetőségeket a 2371/2002 rendelet 20. cikkének (2) bekezdése értelmében kellett volna odaítélni,
figyelemmel minden tagállam, tehát a Spanyol Királyság érdekeire is.
A spanyol kormány e jogalap keretében is hangsúlyozza, hogy ha nem lett volna átmeneti időszak, a Spanyol Királyság részese
lehetett volna az új kvóták 1986‑tól történő felosztásainak.
A Tanács, a Bizottság és az Egyesült Királyság azt állítják, hogy azok a halászati lehetőségek, amelyek a Spanyol Királyság
csatlakozását követően a kvóták tagállamok közötti elosztásának képezték tárgyát 1992 és 1998 között, sem a 2371/2002 rendelet
20. cikke (2) bekezdésének értelmében, sem pedig a 3760/92 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének iii. pontja értelmében nem tekinthetők
új lehetőségeknek, következésképpen a spanyol kormány által hivatkozott jogalap nem megalapozott.
A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy – amint arra a Tanács is hivatkozott – a 2341/2002 rendelet nem a 2371/2002 rendeleten, hanem a
3760/92 rendeleten alapul. Következésképpen a 2371/2002 rendelet 20. cikke (2) bekezdésének félreértésére történő hivatkozás
nem releváns.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a hivatkozott 20. cikk (2) bekezdésének rendelkezései lényegében a 3760/92 rendelet 8. cikke
(4) bekezdése iii. pontjának rendelkezéseit ismétlik meg.
Következésképpen a jelen ügyben a Spanyol Királyság által hivatkozott jogalapot ez utóbbi rendelkezések vonatkozásában kell
megvizsgálni.
A spanyol kormány megemlít bizonyos fajokat, amelyek az átmeneti időszak alatt egy első felosztás tárgyát képezték, de állításainak
alátámasztására semmilyen jogszabályra nem hivatkozik.
Ezzel szemben a Tanács és az Egyesült Királyság – a másik fél ellentmondása nélkül – két olyan rendeletre hivatkozik, amely
szerintük érinti a Spanyol Királyságot, nevezetesen a bizonyos halállományokra és halállomány‑csoportokra vonatkozó, 1998. évi
teljes kifogható mennyiség és ezek kihalászásának feltételei megállapításáról szóló 45/98 tanácsi rendelet módosításáról szóló,
1998. április 7‑i 783/98 tanácsi rendeletre (HL L 113., 8. o.), valamint a bizonyos halállományok halászati lehetőségeinek
felosztásáról és a bizonyos halállományokra és halállomány‑csoportokra vonatkozó, 1999. évi teljes kifogható mennyiség és
ezek kihalászásának feltételei megállapításáról szóló 48/1999 tanácsi rendelet módosításáról szóló, 1999. július 12‑i 1570/1999
tanácsi rendeletre (HL L 187., 5. o.).
Meg kell állapítani, hogy a 2341/2002 rendeletben a 2003. évre felosztott, és az előző pontban említett két rendeletben szereplő
fajtákra vonatkozó halászati kvóták nem a Tanács által első ízben megállapított kvóták, hanem épp ellenkezőleg, az átmeneti
időszak alatt történt felosztás során meghatározott kvóták.
Következésképpen, ezek a kvóták nem a 3760/92 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének iii. pontja szerinti új halászati lehetőségeknek
minősülnek, hanem az említett rendelet 8. cikke (4) bekezdésének ii. pontjában szereplő, már létező lehetőségeknek, amelyekre
a viszonylagos stabilitás elve vonatkozik.
A fenti megállapításokra figyelemmel el kell utasítani a Spanyol Királyságnak a 2371/2002 rendelet 20. cikke (2) bekezdése
megsértésre alapított jogalapját.
Mivel az e tagállam által hivatkozott jogalapok egyike sem helytálló, a jelen kereseteket el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Spanyol Királyságot, mivel pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Ugyanazon cikk 4. §‑a első bekezdésének alkalmazásában az Egyesült Királyság és a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
3)
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága és az Európai Közösségek Bizottsága maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.