CELEX: 61985CJ0314
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg
Nemecko

Uznesením
z 29. augusta 1985 doručeným Súdnemu dvoru 18. októbra
1985 Finanzgericht Hamburg predložil Súdnemu dvoru v zmysle článku
177 Zmluvy EHS niekoľko otázok týkajúcich sa na jednej strane výkladu
článku 177 Zmluvy EHS, článku 5 ods. 2 nariadenia Rady
č. 1697/79 z 24. júla 1979 o dodatočnom vyberaní
dovozných alebo vývozných ciel (Ú. v. ES L 197,
s. 1), ako aj protokolu o nemeckom vnútornom obchode
a súvisiacich problémoch z 25. marca 1957 a na
druhej strane platnosti rozhodnutia zo 6. mája 1983 zaslaného
Spolkovej republike Nemecko, v ktorom Komisia konštatovala, že
v osobitnom prípade sa majú dovozné clá vyberať dodatočne.
Tieto
otázky boli predložené v rámci sporu, v ktorom sa Foto-Frost,
obchodná spoločnosť so sídlom v Ammersbeku (Spolková republika
Nemecko), zaoberajúca sa dovozom, vývozom a veľkoobchodom
fotografického tovaru (ďalej len „Foto‑Frost“), domáha zrušenia
oznámenia o dodatočnom vyberaní dovozných ciel, ktoré vydal
Hauptzollamt Lübeck-Ost po tom, čo Komisia rozhodnutím zo 6. mája
1983 zaslaným Spolkovej republike Nemecko rozhodla, že v tomto
prípade nie je možné upustiť od vyberania cla.
Operácie,
ktorých sa vyberanie týka, spočívali v dovoze a prepustení do
voľného obehu v Spolkovej republike Nemecko prizmatických
ďalekohľadov pochádzajúcich z Nemeckej demokratickej republiky
dovezených firmou Foto‑Frost. Foto-Frost kúpil tento tovar od
obchodníkov v Dánsku a Spojenom kráľovstve, ktorí mu ich
poslali z colných skladov v Dánsku a Holandsku
v rámci režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva.
Príslušné
colné úrady na začiatku povolili oslobodenie tovaru od dovozných ciel
s ohľadom na skutočnosť, že pochádzal z Nemeckej demokratickej
republiky. Po vykonaní kontroly Hauptzollamt Lübeck-Ost, hlavný colný
úrad, dospel k záveru, že v zmysle nemeckej colnej právnej
úpravy sa clá mali zaplatiť. Domnieval sa však, že v tomto prípade
clá netreba dodatočne vyberať, pretože Foto-Frost splnil podmienky
stanovené v článku 5 ods. 2 nariadenia Rady č. 1697/79,
v zmysle ktorého „príslušné orgány môžu upustiť od dodatočného
vyberania dovozných alebo vývozných ciel, ktoré neboli zaplatené
v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná
za zaplatenie cla nemohla zistiť, ak táto osoba konala v dobrej
viere a dodržala všetky ustanovenia platných právnych predpisov
týkajúcich colného vyhlásenia“ [
neoficiálny preklad
].
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa Hauptzollamt
vyplnil Foto-Frost colné vyhlásenie správne a že od neho nemožno
požadovať, aby sám prišiel na to, že došlo k pochybeniu, pretože
iné colné úrady v predošlých obdobných prípadoch zastávali názor,
že clo nie je potrebné v daných prípadoch zaplatiť.
Keďže
suma predmetných ciel bola vyššia ako 2 000 ecu, nariadenie
Komisie č. 1573/80 z 20. júna 1980, ktoré obsahuje
ustanovenia na vykonanie článku 5 ods. 2 už citovaného nariadenia
Rady č. 1697/79 (Ú. v. ES L 161, s. 1),
neoprávňovalo Hauptzollamt, aby sám od seba rozhodol o upustení od
dodatočného vyberania týchto ciel. Preto na žiadosť Hauptzollamt
požiadal spolkový minister financií Komisiu, aby rozhodla na základe
článku 6 už citovaného nariadenia č. 1573/80, či Hauptzollamt bol
oprávnený upustiť od dodatočného vyberania predmetných ciel.
Dňa
6. mája 1983 Komisia zaslala Spolkovej republike Nemecko negatívne
rozhodnutie. Rozhodnutie odôvodnila tým, že „dotknuté colné úrady
nepochybili pri uplatnení ustanovení upravujúcich nemecký vnútorný
obchod, keď považovali údaje uvedené v colných vyhláseniach
predložených dovozcom za správne bez toho, že by ich ihneď popreli;
keďže takýto postup... nijako nebráni uvedeným orgánom následne opraviť
clo, ako sa to výslovne uvádza v článku 10 smernice Rady 79/695/EHS
z 24. júla 1979 o harmonizácii postupov týkajúcich sa
prepustenia tovaru do voľného obehu (Ú. v. ES L 205,
s. 19)“. Komisia ďalej uviedla, „že dovozca mal navyše možnosť
porovnať ustanovenia o nemeckom vnútornom obchode, ktorých
uplatnenie požadoval, s okolnosťami, za akých došlo
k predmetným dovozom; následne mohol odhaliť pochybenie pri
uplatnení týchto ustanovení; a že sa následne dokázalo, že dovozca
v colných vyhláseniach nedodržal všetky ustanovenia platnej právnej
úpravy“.
Na
základe tohto rozhodnutia vydal Hauptzollamt rozhodnutie
o dodatočnom vybraní cla, ktoré napadol Foto-Frost vo veci samej.
Foto-Frost
požiadal Finanzgericht Hamburg o odklad výkonu tohto
rozhodnutia o vybraní cla. Finanzgericht tejto žiadosti vyhovel,
pretože podľa neho spadajú predmetné operácie pod nemecký vnútorný
obchod a z toho dôvodu sú oslobodené od ciel v zmysle
protokolu o nemeckom vnútornom obchode.
Foto-Frost
podal následne na Finanzgericht Hamburg žiadosť o zrušenie
rozhodnutia o dodatočnom vybraní cla. Finanzgericht usúdil, že
platnosť rozhodnutia Komisie zo 6. mája 1983 je sporná, keďže
v tomto prípade boli splnené všetky podmienky uvedené v článku
5 ods. 2 nariadenia Rady č. 1697/79 pre upustenie od
dodatočného vyberania cla. Keďže napadnuté rozhodnutie o vybraní
cla bolo založené na rozhodnutí Komisie, Finanzgericht je toho názoru,
že ho môže zrušiť iba v prípade neplatnosti samotného rozhodnutia
Spoločenstva. Finanzgericht preto položil Súdnemu dvoru tieto štyri
prejudiciálne otázky:
„1.      Môže
vnútroštátny súd skúmať platnosť rozhodnutia Komisie vydaného podľa
článku 6 nariadenia Komisie (EHS) č. 1573/80 z 20. júna
1980 (Ú. v. ES L 161, s. 1), pokiaľ ide
o rozhodnutie upustiť od dodatočného vyberania dovozných ciel podľa
článku 5 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1697/79
z 24. júla 1979 (Ú. v. ES L 197, s. 1), podľa ktorého je
rozhodnutie upustiť od dodatočného vyberania predmetných dovozných ciel
neopodstatnené, a prípadne rozhodnúť v konaní, ktoré vedie
k tomu, že na rozdiel od už citovaného rozhodnutia Komisie treba
upustiť od dodatočného vyberania?
2.      V
prípade, že vnútroštátny súd nie je oprávnený skúmať platnosť
rozhodnutia vydaného Komisiou, je rozhodnutie Komisie zo 6. mája
1983 (REC 3/83) platné?
3.      V
prípade, že vnútroštátny súd je oprávnený skúmať platnosť rozhodnutia
vydaného Komisiou, treba článok 5 ods. 2 nariadenia (EHS)
č. 1697/79 vykladať tak, že stanovuje možnosť rozhodnúť na základe
voľnej úvahy a len výkon tejto diskrečnej právomoci môže
vnútroštátny súd skúmať z hľadiska zneužitia diskrečnej právomoci
pri vydaní rozhodnutia v konkrétnom prípade, pričom samotný
vnútroštátny súd nemôže prijať rozhodnutie na základe voľnej úvahy,
alebo ide o právomoc súdne preskúmať zákonnosť rozhodnutia
v plnom rozsahu?
4.      V
prípade, že nebolo možné v zmysle článku 5 ods. 2 nariadenia
(EHS) č. 1697/79 upustiť od vyberania ciel, spadajú tovary pôvodom
z Nemeckej demokratickej republiky, dovezené do Spolkovej republiky
Nemecko v rámci režimu (vonkajšieho) tranzitu Spoločenstva cez iný
členský štát ako Nemecko, pod nemecký vnútorný obchod v zmysle
protokolu o nemeckom vnútornom obchode a súvisiacich
problémoch z 25. marca 1957 s tým, že pri dovoze týchto
tovarov do Spolkovej republiky Nemecko sa nemusia platiť ani clá
a ani daň z obratu pri dovoze, alebo musia byť uvedené clá
vyberané rovnako ako v prípade tovarov s pôvodom
v tretích krajinách, pri ktorých sa vyberajú jednak clá
Spoločenstva podľa ustanovení colných predpisov a jednak daň
z obratu pri dovoze podľa článku 2 ods. 2 šiestej smernice
Spoločenstva o zosúladení právnych predpisov členských štátov
týkajúcich sa daní z obratu?“
Kompletnejší
popis skutočností a uplatňovaných ustanovení práva Spoločenstva,
ako aj zhrnutie vyjadrení predložených Foto-Frost, Hauptzollamt
Lübeck-Ost, vládou Spolkovej republiky Nemecko a Komisiou sú
uvedené v správe z pojednávania.

O prvej otázke
Prvou
otázkou sa Finanzgericht pýta, či je oprávnený vyhlásiť rozhodnutie
Komisie, ako je vo veci samej rozhodnutie zo 6. mája 1983, za
neplatné. Finanzgericht spochybňuje platnosť tohto rozhodnutia
z dôvodu, že všetky podmienky ustanovené v článku 5
ods. 2 nariadenia č. 1697/79, za akých možno upustiť od
dodatočného vyberania cla, sú podľa jeho názoru v predmetnom
prípade splnené. Je však toho názoru, že z dôvodu rozdelenia
právomocí medzi Súdny dvor a vnútroštátne súdy v zmysle článku
177 Zmluvy je iba Súdny dvor oprávnený vyhlásiť akty inštitúcií
Spoločenstva za neplatné.
Treba
pripomenúť, že článok 177 Zmluvy priznáva Súdnemu dvoru právomoc
rozhodovať o prejudiciálnych otázkach, ktoré sa týkajú výkladu
zmlúv a aktov inštitúcií Spoločenstva, ako aj o platnosti
týchto aktov. Odsek 2 tohto článku stanovuje, že vnútroštátne súdy môžu
predložiť takéto otázky Súdnemu dvoru, a odsek 3 stanovuje, že sú
povinné tak urobiť, ak proti ich rozhodnutiu nie je podľa vnútroštátneho
práva prípustný opravný prostriedok.
Článkom
177 bola síce vnútroštátnym súdom, ktorých rozhodnutia možno podľa
vnútroštátneho práva napadnúť opravným prostriedkom, daná možnosť
položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky, ktoré sa týkajú výkladu
alebo preskúmania platnosti, ale uvedený článok nerieši otázku právomoci
týchto súdov vyhlásiť akty inštitúcií Spoločenstva za neplatné.
Tieto
súdy môžu skúmať platnosť aktu Spoločenstva, a ak nepovažujú
dôvody neplatnosti predložené účastníkmi konania za opodstatnené, môžu
ich zamietnuť a rozhodnúť, že akt je platný v plnom rozsahu.
Takýmto konaním totiž nespochybňujú existenciu aktu Spoločenstva.
Na
druhej strane vnútroštátne súdy nie sú oprávnené vyhlásiť akty
Spoločenstva za neplatné. Ako sa totiž zdôrazňuje v rozsudku
z 13. mája 1981 (International Chemical Corporation, 66/80,
Zb. s. 1191), právomoci priznané Súdnemu dvoru článkom 177 majú za
cieľ najmä zabezpečiť jednotné uplatňovanie práva Spoločenstva
vnútroštátnymi súdmi. Táto požiadavka jednotného uplatňovania je
mimoriadne dôležitá vtedy, keď je spochybňovaná platnosť aktu
Spoločenstva. Rozdielny prístup súdov členských štátov k otázke
platnosti aktov Spoločenstva by mohol ohroziť samotnú jednotu právneho
poriadku Spoločenstva a mohol by sa dotknúť základnej požiadavky
právnej istoty.
Potreba
súdržnosti systému právnej ochrany ustanoveného Zmluvou vedie
k rovnakému záveru. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že
návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke týkajúci sa
preskúmania platnosti aktu je z rovnakého dôvodu ako žaloba
o neplatnosť spôsobom kontroly zákonnosti aktov inštitúcií
Spoločenstva. Ako uviedol Súdny dvor vo svojom rozsudku
z 23. apríla 1986 (Parti écologiste „les Verts“/Európsky
parlament, 294/83, Zb. s. 1339), „na jednej strane článkami 173
a 184 a na druhej strane článkom 177 Zmluva zaviedla komplexnú
sústavu žalôb a konaní, ktorých cieľom je zveriť Súdnemu dvoru
právomoc preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií“.
Keďže
článok 173 priznáva Súdnemu dvoru výlučnú právomoc zrušiť platnosť aktu
inštitúcie Spoločenstva, súdržnosť systému si vyžaduje, aby aj právomoc
vyhlásiť neplatnosť toho istého aktu, ak bol napadnutý pred
vnútroštátnym súdom, bola vyhradená Súdnemu dvoru.
Ďalej
treba zdôrazniť, že Súdny dvor je tým najpovolanejším orgánom na
vyhlásenie platnosti aktov Spoločenstva. Inštitúcie Spoločenstva,
ktorých akty sú napadnuté, majú v zmysle článku 20 protokolu
o štatúte Súdneho dvora EHS právo zúčastniť sa konania pred Súdnym
dvorom na účel obhajoby platnosti týchto aktov. Navyše Súdny dvor môže
podľa článku 21 ods. 2 tohto protokolu požiadať aj inštitúcie
Spoločenstva, ktoré nie sú účastníkmi konania, aby poskytli všetky
informácie, ktoré považuje za potrebné pre konanie.
Treba
dodať, že odchýlky od pravidla, podľa ktorého nemajú vnútroštátne súdy
právomoc sami vyhlásiť neplatnosť aktov Spoločenstva, sú možné za
určitých podmienok v prípade konania o vydanie predbežného
opatrenia, čo však nie je v otázke vnútroštátneho súdu spomenuté.
Na
prvú otázku treba teda odpovedať tak, že vnútroštátne súdy nemajú
právomoc sami vyhlásiť akty inštitúcií Spoločenstva za neplatné.

O druhej otázke
Druhá
a tretia otázka vychádzajú z predpokladu, že predmetné
operácie skutočne podliehajú povinnosti zaplatiť clá. V prípade, že
iba Súdny dvor je oprávnený preskúmať platnosť rozhodnutia Komisie, sa
Finanzgericht svojou druhou otázkou pýta, či je toto rozhodnutie platné.
Treba
zdôrazniť, že ustanovenie článku 5 ods. 2 nariadenia
č. 1697/79 uvádza tri presne stanovené podmienky, za ktorých môžu
príslušné orgány upustiť od dodatočného vyberania ciel. Toto ustanovenie
sa teda musí vykladať tak, že ak sú splnené všetky tieto podmienky,
osoba zodpovedná za zaplatenie cla má právo na to, aby sa upustilo od
vyberania cla.
Teraz
treba preskúmať, či sú v tomto prípade splnené všetky tri
podmienky uvedené v článku 5 ods. 2 nariadenia
č. 1697/79. Súdny dvor si totiž môže overiť skutočnosti, na ktorých
sa akt Spoločenstva zakladá, a takisto si môže overiť právne
závery, ktoré z nich inštitúcia Spoločenstva vyvodila, ak je
namietaná ich nesprávnosť v rámci návrhu na začatie konania
o prejudiciálnej otázke týkajúceho sa preskúmania platnosti.
Prvou
podmienkou stanovenou v uvedenom ustanovení je, že clá neboli
vybrané kvôli pochybeniu samotných príslušných orgánov. Z tohto
dôvodu treba zamietnuť argument Komisie, že colné orgány sa sami
nedopustili pochybenia, ale najprv sa iba obmedzili na to, že uznali za
správne údaje uvedené vo vyhlásení Foto-Frost, tak ako ich k tomu
oprávňoval článok 10 už citovanej smernice Rady 79/695/EHS.
Z citovaného ustanovenia totiž vyplýva, že ak bola suma cla
vypočítaná na základe neoverených údajov v colnom vyhlásení, neskôr
sa môže vykonať kontrola tohto vyhlásenia a oprava sumy
stanoveného cla. V tomto prípade platí, čo uznala aj samotná
Komisia vo svojich pripomienkach a odpovedi na otázku, ktorú jej
položil Súdny dvor, že vyhlásenie Foto-Frost obsahovalo všetky údaje
potrebné na uplatnenie predmetného nariadenia a tieto údaje boli
správne. Za týchto okolností nemohla následná kontrola, ktorú vykonali
nemecké colné orgány, odhaliť žiadne nové skutočnosti. Práve
v dôsledku pochybenia, ktorého sa dopustili samotné colné orgány
pri počiatočnom uplatňovaní predmetného nariadenia, neboli pri dovoze
tovaru vybrané clá.
Druhou
podmienkou je, že osoba zodpovedná za zaplatenie cla konala
v dobrej viere, t. j. nemohla odhaliť pochybenie, ktorého sa
dopustili colné orgány. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že
odborní sudcovia Finanzgericht Hamburg v uznesení o odklade
výkonu rozhodnutia z 22. septembra 1983 vyjadrili názor, že je
veľmi sporné, či pri operáciách rovnakého druhu, ako sú sporné
operácie, treba platiť clá. Finanzgericht usúdil, že takéto operácie
spadajú pod nemecký vnútorný obchod a z tohto dôvodu sú
oslobodené od ciel v zmysle protokolu o tomto obchode.
Pripustil však, že situácia je nejasná tak z hľadiska judikatúry
Súdneho dvora, ako aj z hľadiska vnútroštátnej judikatúry. Za
takýchto okolností nemožno jednoznačne povedať, že obchodná spoločnosť
Foto-Frost mohla prísť na to, že sa colné orgány dopustili pochybenia.
Navyše vzhľadom na to, že predchádzajúce podobné operácie boli od ciel
oslobodené, nemala ani dôvod domnievať sa, že došlo k pochybeniu.
Treťou
podmienkou je, že pokiaľ ide o colné vyhlásenie, osoba zodpovedná
za zaplatenie cla dodržala všetky ustanovenia platných právnych
predpisov. V tomto bode treba konštatovať, že aj sama Komisia
pripustila vo svojej odpovedi na otázku Súdneho dvora, v rozpore
s tým, čo tvrdila vo svojom rozhodnutí zo 6. mája 1983, že
Foto-Frost vyplnil svoje colné vyhlásenie správne. V spise sa
neobjavila žiadna skutočnosť, ktorá by viedla k predpokladu, že
tomu tak nebolo.
Z uvedeného
vyplýva, že všetky podmienky vymenované v článku 5 ods. 2
nariadenia č. 1697/79 boli v tomto prípade splnené. Foto-Frost
mal teda právo na to, aby sa upustilo od dodatočného vyberania
predmetných ciel.
Za
týchto okolností rozhodnutie zaslané 6. mája 1983 Spolkovej
republike Nemecko, v ktorom Komisia konštatovala, že
v konkrétnom prípade musí byť dovozné clo dodatočne vybrané, je
neplatné.

O tretej otázke
Treťou
otázkou sa Finanzgericht pýta, či v prípade, keď by mal právomoc
vyhlásiť rozhodnutie Komisie za neplatné, uplatnenie článku 5
ods. 2 nariadenia č. 1697/79 závisí od rozhodnutia založeného
na voľnej úvahe, ktoré môže vnútroštátny súd skúmať iba z hľadiska
zneužitia právomoci („Ermessensfehler“), alebo či závisí od súdneho
preskúmania zákonnosti rozhodnutia v plnom rozsahu.
Vzhľadom na odpoveď na prvú a druhú otázku je tretia otázka bezpredmetná.

O štvrtej otázke
Štvrtá
otázka vychádza z predpokladu, že z odpovedí na prvé otázky
nebude vyplývať, že Foto-Frost má právo na to, aby sa upustilo od
dodatočného vyberania ciel. Finanzgericht sa teda pýta, či predmetné
operácie spadajú pod nemecký vnútorný obchod v zmysle protokolu
o tomto obchode, čo by podľa neho znamenalo, že by boli oslobodené
od ciel.
Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku je štvrtá otázka bezpredmetná.

O trovách
Vláda
Spolkovej republiky Nemecko a Komisia Európskych spoločenstiev
nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že
konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo
veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor o otázkach, ktoré mu predložil Finanzgericht
Hamburg uznesením z 29. augusta 1985, rozhodol takto:
1.
Vnútroštátne súdy nemajú právomoc sami vyhlásiť akty inštitúcií Spoločenstva za neplatné.
2.
Rozhodnutie
zaslané 6. mája 1983 Spolkovej republike Nemecko, v ktorom
Komisia konštatovala, že v konkrétnom prípade musí byť dovozné clo
dodatočne vybrané, je neplatné.
Mackenzie Stuart
Bosco      Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Koopmans
Everling      Bahlmann      Galmot      Joliet      O’Higgins
Schockweiler
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. októbra 1987.
Tajomník

A. J. Mackenzie Stuart, v zastúpení:
P. Heim

G. Bosco

vykonávajúci funkciu predsedu

*
Jazyk konania: nemčina.