CELEX: 62002TJ0140
Ühenduse kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise taotlus
Ühenduse kujutismärk, mis sisaldab sõnalist osa INTERTOPS
Kaubamärk, mis on vastuolus avaliku korra või üldtunnustatud moraalipõhimõtetega
Määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkt f ja lõige 2 ning artikkel 51

Vaidluse taust
Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) avaldas 11. jaanuaril 1999
allpool esitatud kujutismärgi, mille jaoks taotleti punast, valget ja musta värvi, ühenduse kaubamärgina registreeringu, mida
menetlusse astuja oli taotlenud 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11,
lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) alusel:
Teenused, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava
kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 42
ning vastavad kirjeldusele „Kihlvedude vahendamise teenused; teenused, mis on seotud kõikide kihlvedude liikidega” (edaspidi
„asjaomased teenused” ja „asjaomane ühenduse kaubamärk”).
Asjaomase ühenduse kaubamärgiga seoses esitas hageja 17. mail 1999 ühtlustamisametile määruse (EÜ) nr 40/94 artikli 51 lõike 1
punkti a alusel kehtetuks tunnistamise taotluse. Hageja tugines oma taotluses määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktis f
ja sama artikli lõikes 2 sätestatud absoluutsele keeldumispõhjusele.
Samal ajal kuulus hagejale Saksa kaubamärk, mis kujutas sõnalist tähist INTERTOPS SPORTWETTEN (edaspidi „Saksa kaubamärk”),
samade teenuste jaoks, mida eespool mainiti.
Ühtlustamisameti tühistamisosakond jättis 2. veebruari 2000. aasta otsusega kehtetuks tunnistamise taotluse rahuldamata, tuues
põhjenduseks, et asjaomane ühenduse kaubamärk ei ole vastuolus avaliku korra ega üldtunnustatud moraalipõhimõtetega.
Apellatsioonikoda jättis 21. veebruari 2002. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) hageja kaebuse rahuldamata ning
mõistis hagejalt välja apellatsioonimenetlusega seotud kulud.
Apellatsioonikoja sõnul tuleb selleks, et hinnata, kas kaubamärk on vastuolus määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktiga b,
tegelikult uurida kaubamärki ennast. Hageja ei ole väitnud, et asjaomane ühenduse kaubamärk ise oleks vastuolus kas avaliku
korra või üldtunnustatud moraalipõhimõtetega kasvõi ainult Saksamaal. See, kas avaliku õigusega on vastuolus, kui menetlusse
astuja pakub asjaomaseid teenuseid ühenduse teatud osas või kas menetlusse astuja poolt tehtav reklaam on sellisena vastuolus
üldtunnustatud moraalipõhimõtetega, ei puuduta kaubamärki, mis tähistab teenuseid, mida menetlusse astuja otsustab pakkuda.
See, et menetlusse astuja ei saa asjaomast ühenduse kaubamärki Saksamaal kasutada, on äärmisel juhul tingitud asjaomaste teenuste
seadusvastasusest, kuid sellest ei saa järeldada, et kaubamärgi kui sellise kasutamine on seadusvastane. Apellatsioonikoja
sõnul ei ole järelikult vaja eraldi uurida seda, kas määruse nr 40/94 artiklit 7 tuleb tõlgendada iseseisvalt või seoses selle
valdkonna siseriiklike erisustega ega ka seda, milliseid järeldusi võiks määruse nr 40/94 artikli 106 lõike 2 põhjal teha.

Poolte nõuded
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        tunnistada asjaomane ühenduse kaubamärk kehtetuks;
–        teise võimalusena tunnistada, et asjaomast ühenduse kaubamärki ei saa vastandada Saksa kaubamärgile.
Ühtlustamisamet palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Menetlusse astuja palub Esimese Astme Kohtul jätta hageja nõuded rahuldamata.
Menetlusse astuja palub oma vasturepliigis, et Esimese Astme Kohus lisaks toimikusse Deutsches Patent- und Markenamti (Saksamaa
Patendi- ja Kaubamärgiamet) 23. augusti 2000. aasta otsuse, millega viimane otsustas kustutada registrist Saksa kaubamärgi.
Samuti palus menetlusse astuja kohtuistungil, et kohtukulud mõistetaks välja hagejalt.

Õiguslik raamistik

Hageja esimene nõue vaidlustatud otsuse tühistamise kohta
Väited ja poolte argumendid
Hageja esitab tühistamisnõude, tuginedes ainult ühele väitele, mis tuleneb asjaolust, et vaidlustatud otsusega rikuti määruse
nr 40/94 artiklit 51 koostoimes sama määruse artikli 7 lõike 1 punktiga f ja lõikega 2.
Hageja märgib, et mitme liikmesriigi, eelkõige Saksamaa õigusnormid näevad ette, et ainult nendel ettevõtjatel, kes on siseriiklikelt
ametiasutustelt saanud tegevusloa vastava liikmesriigi territooriumil tegutsemiseks, on lubatud pakkuda asjaomaseid teenuseid.
Kuna menetlusse astujal puudub tegevusluba asjaomaste teenuste pakkumiseks Saksamaal, siis vastavalt Strafgesetzbuch’i (Saksa
karistusseadustik) artiklile 284 ei ole tal selles riigis lubatud neid teenuseid ei pakkuda ega ka reklaamida. Bundesgerichtshof
(Saksamaa Kõrgem Föderaalkohus) keelas menetlusse astujal 14. märtsi 2002. aasta otsusega nende teenuste reklaamimise Saksamaal
ning mitu Saksamaal tehtud kohtuotsust keelasid kolmandatel isikutel asjaomase ühenduse kaubamärgi kasutamise Saksamaal. Menetlusse
astuja ise väitis seoses mitme Saksamaal aset leidnud vaidlusega, et ta ei saanud Saksamaal sellist tegevusluba. Hageja lisas,
et eespool nimetatud siseriiklikud õigusnormid, sealhulgas Strafgesetzbuch’i artikkel 284, on kooskõlas ühenduse õigusega
(Euroopa Kohtu 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C-275/92: Schindler, EKL 1994, lk I-1039; 21. septembri 1999. aasta
otsus kohtuasjas C-124/97: Läärä jt, EKL 1999, lk I-6067, ja 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-67/98: Zenatti, EKL
1999, lk I-7289).
Hageja sõnul võib sellest järeldada, et asjaomane ühenduse kaubamärk on määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti f mõttes
avaliku korraga ja üldtunnustatud moraalipõhimõtetega vastuolus nii Saksamaal kui ka teistes liikmesriikides.
Seoses sellega viitas ta Bundespatentgericht’i (Saksamaa Föderaalne Patendikohus) otsustele kohtuasjades McRecht, McLaw ja
Cannabis, millest üheski ei tuvastatud küll kehtetuks tunnistamise alust, kuid milles kohus leidis, et kui vastavalt seadusest
tulenevale keelule ei ole teenuse pakkujal õigust oma teenuseid pakkuda, siis puuduvad tal ka igasugused õigused neid teenuseid
tähistava kaubamärgi suhtes.
Hageja ei nõustu väitega, et määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti f tõlgendamisel on vajalikud ühtsed Euroopa normid.
Tegelikult tuleneb eespool nimetatud kohtupraktikast, eelkõige eespool viidatud kohtuotsusest Zenatti, et spordiüritustel
kihlveosummade kogumise regulatsiooniga seoses antud siseriiklike hinnangutega tuleb Euroopa tasandil arvestada. Määruse nr 40/94
artikli 106 lõige 2 ei tähenda, et neid seisukohti tuleb arvesse võtta ainult siseriiklikul tasandil, vaid et neid võib arvestada
ka nimetatud tasandil. Hageja sõnul minetab määruse nr 40/94 artikli 7 lõige 2 tähenduse, kui juhul, kui vaidlusalust ühenduse
kaubamärki ei saa kasutada ainult ühes ühenduse osas, oleks välistatud selle kaubamärgi kehtetuks tunnistamine.
Seoses põhimõttega, mille kohaselt tuleb kaubamärki tema kaitse jätkumiseks kasutada, tõdeb hageja, et kui kaubamärgi kasutamine
on algusest peale välistatud tulenevalt teenustest, mille jaoks see on registreeritud, ja kui kõik teised kaubamärgi kasutamise
võimalused on nende teenuste valdkonnas keelatud, siis ei saa kaubamärki mingil moel majanduslikus mõttes kasutada ning sellisel
juhul puudub õigus seda registreerida. Kui on tegemist ühenduse kaubamärgiga, siis kuigi selle kasutamisest ühes liikmesriigis
piisab, et oleks täidetud määruse nr 40/94 artiklist 15 tulenev kasutamise kohustus, väljendab määruse artikli 7 lõige 2 põhimõtet,
et kaubamärgi omanikul on õigus seda kasutada kogu ühenduses, välja arvatud olulist tähtsust mitteomavas osas.
Lisaks nendib hageja, et kuna ühenduse kaubamärgi taotlus esitati 27. novembril 1996, mistõttu on viimatinimetatul prioriteediõigus
Saksa kaubamärgi suhtes, ei saa asjaomase ühenduse kaubamärgi kehtetuks tunnistamata jätmise korral hageja kasutada Saksa
kaubamärki sellele vaatamata, et menetlusse astujal puudub tegevusluba oma teenuste pakkumiseks Saksamaal.
Lõpuks vaidlustab hageja ühtlustamisameti määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti f tõlgenduse, mille kohaselt võimaldab
see säte keelduda registreerimast ainult ühiskonna põhiväärtustega olulisel määral vastuolus olevaid kaubamärke, nagu näiteks
solvanguid või pühaduseteotusi. Isegi kui selle tõlgendusega nõustuda, on antud asjas kõnealust sätet rikutud. Tegelikult
tuleneb eespool nimetatud kohtupraktikast, et Euroopa Kohus on omistanud olulist tähtsust kodanike kaitsele nende mängukire
ärakasutamise eest. Teenuseid, mis võivad isiku materiaalselt laostada, kasutades ära tema mängukirge, tuleb käsitleda samal
viisil kui solvanguid või pühaduseteotust.
Ühtlustamisamet ja menetlusse astuja väidavad, et käesolev väide on põhjendamata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et määruse nr 40/94 kuni 9. märtsini 2004 – kuupäev, mil jõustus nõukogu 19. veebruari 2004. aasta
määrus (EÜ) nr 422/2004, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 70, lk 1; ELT eriväljaanne
17/02, lk 3) – kehtinud versiooni artikli 51 lõike 1 punkt a näeb ette, et ühenduse kaubamärk tunnistatakse kehtetuks ametile
esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal „kui ühenduse kaubamärgi registreerimisel
on rikutud […] artikli 7 sätteid”.
Viimatinimetatud artikli lõike 1 punkt f näeb ette, et ei registreerita „kaubamärke, mis on vastuolus avaliku korra või üldtunnustatud
moraalipõhimõtetega”, ning sama artikli lõige 2 sätestab, et „[l]õiget 1 kohaldatakse olenemata sellest, et registreerimata
jätmise põhjused on ainult teatavas ühenduse osas”.
Kohe alguses tuleb mainida, et hageja nende argumentide toetuseks, mis väidetavalt puudutavad teisi liikmesriike peale Saksamaa,
ei ole esitatud ühtki konkreetselt ja täpset tõendit. Järelikult ei ole need argumendid asjakohased.
Järgmisena tuleb mainida, et hageja ei väida, et ühenduse kaubamärgil kujutatud tähis iseenesest või selle kaubamärgiga tähistatud
teenused oleksid vastuolus avaliku korra ja üldtunnustatud moraalipõhimõtetega Tema argumendid puudutavad eelkõige väidet,
et siseriiklike õigusnormide alusel, mis näevad ette, et ainult siseriiklikelt ametiasutustelt tegevusloa saanud ettevõtjatel
on lubatud pakkuda kihlvedudega seotud teenuseid, on menetlusse astujal keelatud asjaomaste teenuste pakkumine ja nende reklaamimine
Saksamaal. Antud juhul on teada, et menetlusse astujal ei olnud tegevusluba Saksamaal asjaomaste teenuste pakkumiseks.
Ometi leiab Esimese Astme Kohus, et see asjaolu ei viita sellele, et asjaomane ühenduse kaubamärk oleks vastuolus avaliku
korra ja üldtunnustatud moraalipõhimõtetega määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti f mõttes.
Siinkohal tuleb eelkõige märkida, nagu on osutatud vaidlustatud otsuses ning nagu väidavad ühtlustamisamet ja menetlusse astuja,
et hindamaks kaubamärgi vastuolu avaliku korra ja üldtunnustatud moraalipõhimõttega, tuleb uurida kaubamärki ennast, nimelt
tähist seoses registreerimistaotluses nimetatud kaupade või teenustega.
Tuleb meenutada, et 9. aprilli 2003. aasta otsuses kohtuasjas T-224/01: Durferrit
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Kolene (NU-TRIDE) (EKL 2003, lk II-1589) rõhutas Esimese Astme Kohus, et määruse nr 40/94 artikli 7
lõike 1 erinevate alapunktide koostoimest tuleneb, et need viitavad taotletava kaubamärgi eriomastele omadustele ja mitte
kaubamärgi taotleja isiku käitumisega seotud asjaoludele.
Asjaolu, et menetlusse astujal on Saksamaal keelatud oma teenuste pakkumine ja nende reklaamimine, ei saa mitte mingil juhul
olla seotud selle kaubamärgi eriomaste omadustega eespool esitatud tõlgenduse tähenduses. Järelikult ei saa nimetatud asjaolu
tingida asjaomase kaubamärgi vastuolu avaliku korra ja üldtunnustatud moraalipõhimõtetega.
Järgmisena tuleb nentida, et seda järeldust ei mõjuta mitte ükski hageja argument.
Seoses Bundespatentgericht’i otsustega kohtuasjades McRecht, McLaw ja Cannabis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et
ühenduse kaubamärgi kord on sõltumatu ja selle kohaldamine ei sõltu siseriiklikest süsteemidest (Esimese Astme Kohtu 5. detsembri
2000. aasta otsus kohtuasjas T-32/00: Messe München
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (electronica), EKL 2000, lk II-3829, punkt 47). Sellest tulenevalt peab tähise ühenduse kaubamärgina
registreerimisel lähtuma ainult kehtivast ühenduse kaubamärgiõigusest (Esimese Astme Kohtu 9. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas
T-36/01: Glaverbel
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (klaasplaadi pind), EKL 2002, lk II-3887, punkt 34). Järelikult ei ole Bundespatentgericht’i
nimetatud otsused antud juhul asjakohased. Siinkohal tuleb eelkõige märkida, nagu nendib ka hageja, et mitte ükski neist ei
tuvastatud kehtetuks tunnistamise alust Lisaks puudutavad need otsused tähiseid ja kaupu, mis on erinevad antud asja tähistest
ja kaupadest.
Seoses argumendiga, mis puudutab põhimõtet, mille kohaselt peab kaubamärgi kaitse jätkumiseks seda kasutama, piisab, kui mainida,
et – nagu ilmneb eespool esitatust – tuleb määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punkti f kohaldamisel uurida kaubamärki ennast,
nimelt tähist seoses registreerimistaotluses nimetatud kaupade või teenustega. Järelikult ei ole küsimused asjaomase ühenduse
kaubamärgi kasutamise kohta kõnealuse sätte kohaldamise seisukohalt asjakohased.
Mis puudutab argumenti, et kui asjaomast ühenduse kaubamärki ei tunnistata kehtetuks, takistab see Saksa kaubamärgi kasutamist,
siis piisab, kui tõdeda, et isegi kui see nii oleks, ei ole see asjaolu asjakohane küsimuse puhul, kas asjaomane ühenduse
kaubamärk on vastuolus avaliku korra ja üldtunnustatud moraalipõhimõtetega. Viimatinimetatud küsimus, mis on ainus küsimus
antud asjas, on seotud määruse nr 40/94 artiklis 7 sätestatud absoluutsete keeldumispõhjustega, mida tuleb hinnata sõltumatult
teistest kaubamärkidest. See, kas hageja temale kuuluvat Saksa kaubamärki kasutab, ei oma antud juhul mingit tähtsust.
Lõpuks tuleb seoses argumendiga määruse nr 40/94 artikli 106 lõike 2 kohta meenutada, et nimetatud säte näeb ette, et „[k]ui
ei ole sätestatud teisiti, ei mõjuta käesolev määrus õigust algatada menetlusi liikmesriigi tsiviilõiguse, haldusõiguse või
kriminaalõiguse põhjal või ühenduse õiguse sätete põhjal, et keelata ühenduse kaubamärgi kasutamine selles ulatuses, kui kõnealuse
liikmesriigi õiguse või ühenduse õiguse alusel võib keelata siseriikliku kaubamärgi kasutamise”.
Olgugi et sellest sättest tuleneb, et vaatamata ühenduse kaubamärgiõigusega kaitstusele saab kaubamärgi kasutamist keelata
muuhulgas avaliku korra ja üldtunnustatud moraalipõhimõtete kohta käivate eeskirjade alusel, ei tulene sellest sättest siiski
seda, et see võimalus oleks asjakohane seoses määruse nr 40/94 artikli 51 lõike 1 punkti a alusel tekkiva ja hageja tõstatatud
küsimusega selle kohta, kas kaubamärk registreeriti kooskõlas sama määruse artikli 7 sätetega. Seega tuleb käesolev argument
tagasi lükata.
Kuivõrd eespool leiti, et asjaolu, et menetlusse astujal puudub tegevusluba oma teenuste pakkumiseks ja nende reklaamimiseks
Saksamaal, ei tähenda veel seda, et asjaomane ühenduse kaubamärk oleks vastuolus määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 punktiga f,
siis ei ole vajadust uurida poolte vahel vaidlust tekitanud küsimust, kas seda sätet tuleb tõlgendada iseseisvalt. Samuti
puudub vajadus uurida nii selle sätte ühtlustamisameti tõlgenduse täpsust kui ka selle tõlgenduse vastu esitatud hageja argumente.
Kuna määruse nr 40/94 artikli 7 lõike 1 kohaldamise seisukohalt ei ole asjakohane see, et menetlusse astujal puudus tegevusluba
Saksamaal oma teenuste pakkumiseks ja nende reklaamimiseks, siis puudub vajadus uurida, kas mainitud asjaolu on vastuolus
kaupade vaba liikumisega, nagu väidab hageja.
Eeltoodust järeldub, et kuna esimese nõude toetuseks esitatud ainuke väide tuleb tagasi lükata, siis tuleb esimene nõue jätta
rahuldamata.

Hageja teine nõue asjaomase ühenduse kaubamärgi kehtetuks tunnistamise kohta
Seoses teise nõudega tuleb tõdeda, et esimese ja teise nõude kontekstist tulenevalt on teise nõude eelduseks asjaomase kaubamärgi
kehtetuks tunnistamist käsitleva esimese nõude vähemalt osaline rahuldamine, ning nagu hageja kohtuistungil kinnitas, esitatakse
teine nõue üksnes esimese nõude rahuldamise korral.
Kuna kohus ei otsustanud, et vaidlustatud otsus tuleb tühistada, siis on vajadus otsustada teise nõude vastuvõetavuse ja sisu
üle ära langenud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 22. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas T-66/03: „Drie Mollen sinds 1818”
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet – Nabeiro Silveria (Galáxia), EKL 2004, lk II‑1765, punktid 50 ja 51).

Hageja kolmas nõue, mis on esitatud teise võimalusena ja millega palutakse tuvastada, et asjaomast ühenduse kaubamärki ei
saa Saksa kaubamärgile vastandada
Poolte argumendid
Nimetatud nõude toetuseks selgitab hageja, et on vaja selgesõnaliselt sedastada, et asjaomase ühenduse kaubamärgiga ei kaasne
selle omanikule üldist „takistusvõimalust” terves ühenduses, kuna tal puudub võimalus selle kasutamiseks ühenduse teatavas
osas, samas kui see võimalus on teistel ettevõtjatel.
Kohtuistungil väitsid ühtlustamisamet ja menetlusse astuja, et kolmas nõue tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, sest
see ei ole piisavalt põhjendatud ning see kuulub siseriikliku kohtu ja mitte Esimese Astme Kohtu otsustuspädevusse.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Nagu eespool on otsustatud, on teise võimalusena esitatud kolmanda nõude üle vaja otsustada, kuna esimene ja teine põhinõue
tuleb jätta rahuldamata.
Kuna aga hageja ei esitanud ühtegi tõendit kolmanda nõude toetuseks, siis tuleb see vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata põhjusel,
et see ei vasta Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c sätestatud nõuetele, mille kohaselt tuleb hagiavalduses
esitada eelkõige ülevaade väidetest.

Menetlusse astuja nõue lisada toimikusse Deutsches Patent- und Markenamti otsus kustutada registrist Saksa kaubamärk
Siinkohal piisab kui märkida, et kuna puudub vajadus otsustada asjaomase ühenduse kaubamärgi kehtetuks tunnistamise nõude
üle ning kuna lisaks sellele tuleb käesolev hagi jätta rahuldamata, siis ei ole vajadust otsustada menetlusse astuja käesoleva
nõude üle.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt kostja nõudele välja hagejalt. Samuti
nõudis menetlusse astuja kohtuistungil, et kohtukulud mõistetaks välja hagejalt. Asjaolu, et ta esitas kohtukulude hüvitamise
nõude kohtuistungil, ei takista selle nõude rahuldamist (Euroopa Kohtu 29. märtsi 1979. aasta otsus kohtuasjas 113/77: NTN
Toyo Bearing jt
vs
. nõukogu, EKL 1979, lk 1185, ning kohtujurist Warneri ettepanek selle otsuse kohta, EKL 1979, lk 1212, 1274). Järelikult
tuleb kõik kohtukulud välja mõista hagejalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.      Puudub vajadus teha otsus nii hageja nõude kohta tunnistada kehtetuks sõnalist osa INTERTOPS sisaldav ühenduse kujutismärk
kui ka menetlusse astuja nõude kohta lisada toimikusse teatav dokument.
2.      Jätta ülejäänud osas hagi rahuldamata.
3.      Mõista kõik kohtukulud välja hagejalt.
Pirrung
Meij
Pelikánová
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. septembril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

J. Pirrung
*
Kohtumenetluse keel: saksa.