CELEX: 62002CJ0105
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Ühenduste omavahendid
Lõpetamata TIR-märkmikud
Vastavate omavahendite üle kandmata jätmine

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik:
–        jättis teatavad transiididokumendid (TIR‑märkmikud) nõuetekohaselt lõpetamata, mille tagajärjel ei ole nendest tulenevaid
omavahendeid korrektselt kantud raamatupidamisarvestusse ega tehtud tähtaegselt komisjonile kasutatavaks;
–        jättis komisjoni teavitamata kõikidest muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida seoses TIR‑märkmike lõpetamata jätmisega
on Saksa toll alates 1994. aastast kuni muudatuseni, mis tehti liitvabariigi rahandusministri 11. septembri 1996. aasta määrusega
(III B 1 – Z 0912 – 31/96; edaspidi „liitvabariigi 1996. aasta määrus”), analoogiliselt menetlenud (kandmine „B‑arvestusse”
„A‑arvestusse” kandmise asemel),
on Saksamaa Liitvabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 29. mai 1989. aasta määrusest (EMÜ, Euratom) nr 1552/89,
millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom (EÜT L 155, lk 1) ja mis asendati
alates 31. maist 2000 nõukogu 22. mai 2000. aasta määrusega (EMÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite
süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169).
Komisjon palub Euroopa Kohtul tuvastada ka, et:
–        Saksamaa Liitvabariik on kohustatud viivitamata kandma komisjoni kontole omavahendid, mis on jäänud tasumata eespool 1. ja
2. taandes nimetatud rikkumiste tõttu;
–        Saksamaa Liitvabariik on kohustatud võimalike juba kontole kantud summade osas märkima võla maksetähtpäeva, võlgnetava summa
ja vastavalt olukorrale ka ülekande tegemise kuupäeva;
–        Saksamaa Liitvabariik on kohustatud vastavalt määruse nr 1552/89 artiklile 11 kuni 31. maini 2000 ja vastavalt määruse nr 1150/2000
artiklile 11 pärast 31. maid 2000 maksma arvestuskandega viivitamise eest ühenduse eelarvesse intressi.

Õiguslik raamistik

TIR-konventsioon
Tollikonventsioon TIR-märkmike alusel toimuva rahvusvahelise kaubaveo kohta (edaspidi „TIR-konventsioon”) kirjutati alla 14. novembril 1975
Genfis (Šveits). Saksamaa Liitvabariik on selle konventsiooni osaline, samuti Euroopa Ühendus, kes kiitis konventsiooni heaks
nõukogu 25. juuli 1978. aasta määrusega (EMÜ) nr 2112/78 (EÜT L 252, lk 1; ELT eriväljaanne 02/01, lk 209). Ühenduse suhtes
jõustus nimetatud konventsioon 20. juunil 1983 (EÜT L 31, lk 13).
Muu hulgas sätestab TIR-konventsioon, et sellega kehtestatava TIR-protseduuri alusel veetavalt kaubalt ei tule tasuda või
deponeerida impordi- või eksporditollimakse ja impordi- või ekspordimakse vahetolliasutuses.
Nende soodustuste rakendamiseks nõuab TIR-konventsioon, et kaupadega oleks kogu nende vedamise aja kaasas ühtne dokument –
TIR-märkmik, mille abil kontrollitakse veo nõuetekohasust. Veel nõuab konventsioon, et veo peavad tagama lepinguosaliste poolt
vastavalt konventsiooni artikli 6 sätetele tunnustatud ühingud.
TIR-konventsiooni artikli 6 lõige 1 sätestab:
„Iga lepinguosaline võib enda poolt kindlaksmääratud tingimustel ja tagatiste olemasolul lubada ühingul väljastada TIR-märkmikke
kas ise või vastava ühingu kaudu ning tegutseda käendajana.”
TIR-märkmik koosneb reast lehtedest, sealhulgas kviitung nr 1 ja kviitung nr 2 ning nende lõigendid, millele on märgitud kogu
vajalik teave. Iga läbitud territooriumi kohta kasutatakse ühte kviitungitepaari. Veo alguses jäetakse lõigend nr 1 lähtetolliasutusse;
lõpetamine toimub, kui samal tolliterritooriumil asuv väljumistolliasutus tagastab lõigendi nr 2. Protseduuri korratakse iga
läbitud territooriumi puhul, kasutades samas märkmikus olevaid erinevaid kviitungitepaare.
TIR-märkmikke trükib ja levitab International Road Transport Union (Rahvusvaheline Maanteetranspordi Liit; edaspidi „IRU”),
mille asukoht on Genfis. Kasutajatele väljastamise tagavad iga riigi garantiiühingud, keda on selleks volitanud lepinguosaliste
tolliametid. TIR-märkmiku väljastab lähteriigi garantiiühing ning antud tagatise eest vastutavad IRU ja Šveitsis asuv kindlustusandjate
rühm (edaspidi „kindlustusandjate rühm”).
TIR-konventsiooni artikkel 8 sätestab:
„1.      Garantiiühing kohustub tasuma impordi- või eksporditollimaksud ja impordi- või ekspordimaksud intressiga, mis tuleb maksta
selle riigi tollialaste õigusaktide alusel, kus eeskirjade eiramine seoses TIR-veoga avastati. Ühing vastutab solidaarselt
nende isikutega, kes peavad eespool nimetatud summad tasuma.
2.      Kui lepinguosalise õigusaktides ei nähta ette impordi- või eksporditollimaksude ning impordi- ja ekspordimaksude tasumist
vastavalt lõikele 1, kohustub garantiiühing tasuma samadel tingimustel summa, mis on võrdne impordi- või eksporditollimaksude
ning impordi- ja ekspordimaksude ning intressiga.
3.      Iga lepinguosaline määrab kindlaks maksimaalse summa ühe TIR-märkmiku kohta, mille tasumist võib garantiiühingult nõuda lõigete 1
ja 2 alusel.
4.      Garantiiühingu vastutus selle riigi tolli ees, kus lähtetolliasutus asub, tekib hetkel, mil tolliasutus TIR-märkmiku aktsepteerib.
Järgmistes riikides, mille kaudu kaupa TIR-protseduuri alusel veetakse, tekib vastutus hetkel, mil kaup imporditakse […].
5.      Garantiiühingu vastutus hõlmab nii TIR-märkmikus loetletud kaupa kui ka muud kaupa, mida loetletud ei ole, kuid mis võib olla
maanteesõiduki tollitõkendiga varustatud osas või tollitõkendiga varustatud konteineris. Muud kaupa vastutus ei hõlma.
6.      Käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 nimetatud tolli- ja muude maksude määramise eesmärgil loetakse TIR-märkmikusse kantud kauba
andmed vastupidiste tõendite puudumisel õigeks.
7.      Kui käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2 nimetatud summad tuleb tasuda, nõuavad pädevad asutused niivõrd, kui see on võimalik,
tasumist selleks vahetult kohustatud isikult või isikutelt enne nõude esitamist garantiiühingule.”

Ühenduste omavahendid
Määruse nr 1552/89 artikkel 2, mis kuulub I jaotisse „Üldsätted”, sätestab:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduste
omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa. Teatis esitatakse
niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevad haldusasutused saavad kooskõlas kõigi ühenduse asjakohaste sätetega välja arvutada
maksmisele kuuluva summa.
[…]”.
[mitteametlik tõlge]
Seda sätet muudeti alates 14. juulist 1996 nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1355/96 (EÜT L 175, lk 3)
ning sama sisu on võetud määruse nr 1150/2000 artiklisse 2, mis näeb ette:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite
maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.
2.      Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
[…]”.
Määruse nr 1552/89 II jaotisse „Omavahendite raamatupidamisarvestus” kuuluva artikli 6 lõige 1 ning lõike 2 punktid a ja b
(nüüd määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 1 ja lõike 3 punktid a ja b) sätestavad:
„1.      Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb
vastavalt vahendite liigile.
2.      a)     Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse [tuntud
kui „A‑arvestus”] hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.
b)     Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille
kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse [tuntud kui „B-arvestus”].
Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse
ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse „Omavahendite kasutatavaks tegemine” kuuluv artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas
või liikmesriigi määratud asutuses.
See konto on tasuta.
2.      Komisjon konverteerib krediteeritud summad […] ja kannab oma raamatupidamisarvestusse […].”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse kuuluva artikli 10 lõige 1 sätestab:
„Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks [otsuste 88/376 ja 94/728] artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse kanne
[kõnealuste otsuste] artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2
ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
[Vastavalt artikli 6 lõike 2 punkti b ja artikli 6 lõike 3 punkti b] alusel eraldi [B‑]raamatupidamisarvestusse kantud maksude
puhul tuleb sissekanne teha siiski hiljemalt maksude sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel
tööpäeval.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse kuuluv artikkel 11 sätestab:
„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi
liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi
võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”
Nende määruste VII jaotisse „Kontrollimist käsitlevad sätted” kuuluva artikli 17 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada artiklis 2 kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjonile
kasutatavaks tegemine käesolevas määruses ettenähtud korras.
2.      Liikmesriigid on kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest vabastatud ainult sellisel
juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud. Lisaks sellele võivad liikmesriigid nende summade
komisjonile kasutatavaks tegemise kohustuse täitmata jätta üksikjuhtudel, kui pärast kõnealuse juhtumiga seotud asjaolude
põhjalikku hindamist ilmneb, et liikmesriikidest olenemata põhjustel ei ole makse kaua aega võimalik sisse nõuda. […]”
Määruse nr 1552/89 artikkel 18 [nüüd määruse nr 1150/2000 artikkel 18] sätestab:
„1.      Liikmesriigid kontrollivad ja teevad järelepärimisi seoses [vastavalt otsuste 88/376 või 94/728] artikli 2 lõike 1 punktides a
ja b märgitud omavahendite kindlaksmääramise ja kasutatavaks tegemisega. Komisjon kasutab oma otsustusõigust vastavalt käesolevale
artiklile.
2.      Vastavalt sellele liikmesriigid:
–        rakendavad komisjoni taotluse korral lisakontrolli. Taotluses põhjendab komisjon lisakontrolli vajadust,
–        kaasavad komisjoni viimase taotlusel oma kontrollimistesse.
Liikmesriigid teevad kõik vajaliku kõnealuse kontrolli hõlbustamiseks. Komisjoni kontrollimisse kaasamise korral annavad liikmesriigid
komisjoni käsutusse artiklis 3 märgitud tõendavad dokumendid
[…].”

Siseriiklikud õigusnormid
Liitvabariigi 1996. aasta määrus sätestab:
„Mis puudutab imporditollimaksu tasumise nõudeid ühenduse transiidiprotseduuri või ühistransiidiprotseduuri raames, siis loetakse
nõue tagatuks üksnes juhul, kui iga transiitveo jaoks on antud eraldi tagatis ja seda tagatist ei ole veel vabastatud.
Kõiki muid ühenduse transiidiprotseduurist, ühistransiidiprotseduurist või TIR‑protseduurist tulenevaid nõudeid käsitletakse
tagatiseta nõuetena. […]”.

Kohtueelne menetlus
Traditsiooniliste omavahendite kontrollimisel, mille komisjon 24.–28. novembril 1997 Saksamaal läbi viis, tuvastati tollitransiidi
korra raames omavahendite komisjonile maksmata jätmise või maksmisega viivitamise juhtumeid, mis tulenesid määruse nr 1552/89
artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud raamatupidamisarvestuse eeskirjade järgimata jätmisest. Komisjoni väitel ei olnud Saksa
ametivõimud teatavaid transiididokumente tolli transiidiprotseduuri raames nõuetekohaselt lõpetanud, tuginedes liitvabariigi
1996. aasta määrusele. Tegemist oli 509 TIR‑märkmikuga, mis puudutasid aastaid 1993–1995, ning kõnealused maksud ulatusid
ligikaudu 20 miljoni Saksa marga suuruse kogusummani. Tolliasutused esitasid küll õigeaegselt tollimaksu tasumise nõude ning
andsid garantiiühingule tähtaja, kuid ühtki makset ei tehtud ning Saksa ametivõimud ei nõudnud võlgnetavaid summasid kohtu
kaudu, kuigi nad oleksid pidanud seda tegema. Komisjoni väitel peatati kõnealuste maksude sissenõudmine või seda isegi ei
alustatud, kuna Saksamaa valitsus oli garantiiühingutega kokku leppinud, et ta loobub ajutiselt oma õigusi kasutamast.
Saksa ametivõimude väitel tuleb kõnealuseid summasid käsitleda tagatiseta summadena liitvabariigi 1996. aasta määruse tähenduses.
Seetõttu kandsid nad nimetatud summad B‑arvestusse, kuigi TIR-märkmikule oli TIR‑konventsiooni alusel antud 50 000 USA dollari
suurune lepinguline tagatis.
Komisjon kritiseeris sellist teguviisi ja väitis, et lepingulist tagatist tuleb käsitleda eraldiseisva või kindlasummalise
tagatisena, nii et kõnealused nõuded tuli osas, milles neid ei olnud vaidlustatud, kanda A‑arvestusse.
Komisjon palus oma 19. detsembri 1997. aasta kirjas Saksa ametivõimudel teavitada teda käesoleva kohtuotsuse punktis 18 mainitud
kokkulepete sisust ja muude selliste analoogsete kokkulepete sisust, mis on sõlmitud teiste garantiiühingutega, ning märkida
kindlaksmääratud ja sissenõudmata omavahendite kohta, mis tulenevad lõpetamata TIR‑märkmikest, millal ja millises vormis toimub
nende komisjonile kasutatavaks tegemine.
Saksa ametivõimud väitsid oma 22. jaanuari 1998. aasta kirjas, et kuna TIR‑märkmike alusel toimunud transiitvedudega seotud
pettuste arv on suurenenud, siis kindlustusandjate rühm ütles 5. detsembril 1994 edasikindlustuslepingu üles ja peatas maksed
Saksa garantiiühingutele, kes olid IRU vahendusel edasi kindlustatud. Neil asjaoludel oli see, et Saksa ametivõimud loobusid
ajutiselt oma õigusi kohtu kaudu kaitsmast, hädavajalik, et vältida nimetatud ühingute pankrotti ning seeläbi ka TIR‑süsteemi
kokkuvarisemist kogu Euroopa Liidus. Pealegi on IRU ja nimetatud rühma vaheline vahekohtumenetlus pooleli. Nimetatud ametivõimude
väitel saab transiitvedude lõpetamata jätmisest tulenevaid nõudeid käsitleda nõuetena, mille kohta on antud tagatis määruse
nr 1552/89 tähenduses, üksnes juhul, kui antud tagatised puudutavad eraldiseisvaid vedusid ja katavad tõelise riski; sellise
olukorraga ei ole aga käesoleval juhul tegemist.
Komisjon kordas 30. märtsi 1998. aasta kirjas oma nõudmist teha kõnealused omavahendid kasutatavaks, leides, et transiitvedude
lõpetamata jätmisest tulenevate nõuete kohta, mis tuvastati omavahendite kontrollimisel novembris 1997, olid antud tagatised.
Saksa ametivõimud vastasid 22. mai 1998. aasta kirjas, et nad ei saa sellise nõudmisega soostuda, kuna see koormaks alusetult
Saksamaa eelarvet, sest kõnealused tagatised on antud üksnes asjaomaste maksude summa ühe osa kohta. Enne liitvabariigi 1996. aasta
määruse vastuvõtmist kandis Saksamaa Liitvabariik nõuded, mille kohta oli antud üldtagatis, A-arvestusse ning tegi omavahendid
komisjonile kasutatavaks sõltumata sellest, kas tollimaks tasuti, isegi kui muud liikmesriigid olid nende territooriumil toime
pandud õigusrikkumiste või eeskirjade eiramiste tõttu maksude sissenõudmiseks pädevad. Selline Saksamaa eelarvel lasuv ülemäärane
koormus muutus lubamatuks.
Komisjon palus 8. juuni 1998. aasta kirjas Saksa ametivõimudel talle varem nõutud teave esitada, et ta saaks määruse nr 1552/89
artikli 11 alusel võimalikku intressi arvutada. Oma 18. septembri 1998. aasta vastuses kinnitasid nimetatud ametivõimud taas
oma seisukohta, mida nad olid väljendanud 22. jaanuari ja 22. mai 1998. aasta kirjades.
Komisjon palus 30. oktoobri 1998. aasta kirjas Saksamaa valitsusel tasuda võlgnetavatest tollimaksudest teatav summa ettemaksena
hiljemalt kirja saatmisele järgneva teise kuu viimasel päeval ning teavitada komisjoni kõikidest muudest tollimaksu summadest,
mida ei ole vaidlustatud ja mis on A‑arvestuse asemel kantud B‑arvestusse ning mis on seotud Saksa tolliasutuste poolt aastatel
1994–1998 lõpetamata TIR-märkmikega.
Saksa ametivõimud kinnitasid 4. märtsi 1999. aasta kirjas veel kord oma seisukohta ning teatasid komisjonile, et nad keelduvad
tema nõudeid rahuldamast.
24. märtsi 1999. aasta kirjas ning hiljem 15. novembri 1999. aasta märgukirjas vaidles komisjon vastu määruse nr 1552/89 sellisele
tõlgendusele, nagu Saksamaa valitsus õigeks pidas. Ta kinnitas, et vastupidi Saksa ametivõimude väidetele on kõne all mitte
mitme nõude kohta antud üldtagatised, vaid iga TIR‑märkmiku kohta antud tagatised, mis enamasti katavad nõude täielikult või
suures osas.
Jätkuv keeldumine teavitamast komisjoni garantiiühingutega sõlmitud kokkulepete sisust on vastuolus EÜ artikliga 10. Pealegi
ei puudutanud edasikindlustuslepingu ülesütlemine 1994. aasta lõpus kõnealuseid TIR‑märkmikke, mis on seotud aastatega 1993–1994.
Mis aga puudutab 1995. aasta TIR‑märkmikke, siis loobus Saksamaa Liitvabariik ajutiselt garantiiühingult nende nõuete täitmist
nõudmast, tingimusel et ta vastutab edaspidigi „kohase isikliku osaluse” ulatuses ning et ta loovutab tagatisena oma nõuded
edasikindlustaja vastu. Sellest tulenevalt olid ka 1995. aasta ja järgnevate aastate nõuded tagatisega kaetud ning need oleks
tulnud vähemalt osaliselt kanda A‑arvestusse ja komisjonile kasutatavaks teha, kuna neid ei olnud tähtaegselt vaidlustatud.
B‑arvestusse kantud summade sissenõudmisest ajutise loobumise osas meenutab komisjon, et Saksa ametivõimud on vastavalt määruse
nr 1552/89 artiklile 17 kohustatud nõutava hoolsusega võtma kõik meetmed, mis on vajalikud kindlaksmääratud omavahendite sissenõudmiseks.
1. veebruari 2000. aasta teates jäid Saksa ametivõimud oma seisukoha juurde ja arendasid seda edasi, edastades samas komisjonile
garantiiühingutega sõlmitud kokkulepped, mis käsitlesid maksmise edasilükkamist.
Komisjon saatis 8. novembril 2000 Saksamaa Liitvabariigile põhjendatud arvamuse. Komisjoni arvamuse kohaselt ei saa nõudeid
käsitleda vaidlustatutena IRU ja kindlustusandjate rühma vahelise vahekohtumenetluse tõttu. Maksukohustuslased ei ole põhinõudeid
vaidlustanud ja kindlustusandjate rühma keeldumist võlgniku vastutusest ei saa käsitleda põhinõuete vaidlustamisena. Lõpuks
puudutas Saksa ametivõimude ajutine nõuetest loobumine üksnes garantiiühingute taga seisvate kindlustusandjate vastutust.
See ei mõjuta maksukohustuslaste kohustust ja seega ka Saksamaa Liitvabariigi kohustust seoses ühenduse eelarvega. Vastupidi
nimetatud liikmesriigi arvamusele ei tule kohaldada määruse nr 1552/89 artikli 17 lõiget 2, mis on kohaldatav üksnes juhul,
kui omavahendeid ei olnud võimalik sisse nõuda vääramatu jõu tõttu (nimetatud sätte esimene lause), või juhul, kui liikmesriikidest
olenemata põhjustel ei ole makse kaua aega võimalik sisse nõuda (sama sätte teine lause).
Komisjon nõudis Saksa ametivõimudelt uuesti, et selleks, et vältida täiendavat intressi, tehtaks viivitamata komisjonile ettemaksena
kasutatavaks 10 552 875 Saksa marga suurune summa, mis vastas aastatel 1996–1997 lõpetamata TIR-märkmikega seotud summale,
teavitataks komisjoni kõigist muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida seoses TIR‑märkmike lõpetamata jätmisega on Saksa
tolliasutused alates 1994. aastast kuni liitvabariigi 1996. aasta määrusega tehtud muudatuseni analoogiliselt menetlenud,
ning teha viivitamata komisjonile kasutatavaks asjaomased omavahendid, et vältida täiendavat intressi. Saksamaa Liitvabariigil
paluti võtta põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
Saksamaa valitsus vastas põhjendatud arvamusele 10. jaanuari 2001. aasta kirjaga, milles ta kordas varem esitatud seisukohta,
et üksnes summad, mille kohta on antud tagatis ja mis on „vahetult ja viivitamata realiseeritavad”, tuleb teha ühendusele
kasutatavaks. Sellise olukorraga ei ole tegemist kõnealuste TIR‑konventsiooni alusel antud tagatiste puhul, kuna siseriiklikud
ühingud ei saa enam tugineda IRU vastutagatisele ja IRU ei saa enam arvestada kindlustusandjate rühma teenustega kindlustuslepingutes
ettenähtust palju suurema kahjusumma tõttu, mis tuleneb organiseeritud kuritegevusega kaasnevatest raskematest pettustest.
Tagatissumma 60 024 eurot ei kata kaupadega seotud nõudeid. Lisaks nähtub TIR‑konventsiooni artikli 8 lõikest 7, et TIR‑veo
lõpetamata jätmise korral tuleb esmalt pöörduda vahetu võlgniku poole. Garantiiühingute vastutusele võib tugineda alles juhul,
kui vahetu võlgniku poole pöördumine ei anna tulemust.
Lisaks tuleb nõudeid käsitleda vaidlustatutena määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 tähenduses, kuna need on garantiiühingute
ja ametivõimude vaheliste vaidluste esemeks. Halduskaebuste menetlemine ja kohtumenetlused Saksamaa kohtutes on alles pooleli
ning see õigustab summade kandmist B‑arvestusse. Lõpuks ei kujuta nimetatud ühingutega sõlmitud kokkulepe oma õiguste kasutamisest
loobumist nende ühingute suhtes, vaid lihtsalt nimetatud õiguste ajutiselt kasutamata jätmist, mis on hädavajalik muidu vältimatu
maksejõuetuse ärahoidmiseks.
Neil asjaoludel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu presidendi 9. septembri 2002. aasta määrusega lubati Belgia Kuningriigil Saksamaa Liitvabariigi nõuete toetuseks
menetlusse astuda.

Hagi

Väide hagi osalise vastuvõetamatuse kohta
Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik, keda toetab Belgia Kuningriik, väidab, et hagi on osaliselt vastuvõetamatu, kuna oma kolmanda, neljanda
ja viienda nõudega palub komisjon kohustada kostjat vastavalt „viivitamata kandma komisjoni kontole omavahendid, mis on jäänud
tasumata rikkumiste tõttu”, mis on käesoleva menetluse esemeks; „võimalike juba kontole kantud summade osas märkima võla maksetähtpäeva,
võlgnetava summa ja vastavalt olukorrale ka ülekande tegemise kuupäeva” ning „maksma arvestuskandega viivitamise eest ühenduse
eelarvesse intressi”.
EÜ artikli 228 lõikest 1 nähtub selgelt, et Euroopa Kohtu roll piirdub kohustuste rikkumise tuvastamisega, ilma et tal oleks
õigust kohustada kostjat teatavat käitumist omaks võtma, samal ajal kui siseriiklike asutuste ülesanne on otsustada, milliseid
järeldusi kohustuste rikkumise tuvastamisest teha, arvestades et rikkumine tuleb viivitamata lõpetada. Kohustused, mis on
seotud kohustuste rikkumise lõpetamisega, võivad küll sisalduda Euroopa Kohtu otsuse põhjendavas osas, kuid mitte selle resolutiivosas
(vt eelkõige 20. märtsi 1986. aasta otsus kohtuasjas 303/84: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1986, lk 1171, punkt 19).
Seega tuleb kolmas ja viies nõue läbi vaatamata jätta, kuna nende nõuete varjus esitab komisjon tegelikult maksenõuded. Sama
kehtib neljanda nõude kohta, milles komisjon esitab nõude viia läbi uurimisi, mille sisu ta ei täpsusta, kuigi Euroopa Kohus
võib vajadusel üksnes tuvastada teavitamiskohustuse ja lojaalsuskohustuse rikkumise (7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑10/00:
komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2002, lk I‑2357). Pealegi lisaks sellele, et viimati mainitud nõuet ei esitatud kohtueelses menetluses, pööratakse
selle nõudega ümber kohustuste rikkumise tõendamise koormus, mis lasub komisjonil, mitte liikmesriigil, kelle suhtes menetlus
toimub.
Komisjoni meelest ei takista EÜ artikli 228 sõnastus Euroopa Kohtul kohustuste rikkumise kõrvaldamiseks vajalikke avaldusi
teha. Neljanda nõude osas märgib komisjon, et selle kontrollimisel, kas liikmesriigid tasuvad võlgnetavate omavahendite summa
nõuetekohaselt, on ta suuresti sõltuv liikmesriikide esitatavatest andmetest. Liikmesriikidel on eriline koostöökohustus (eespool
viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punkt 88 ja sellele järgnevad punktid), mida on sõnaselgelt täpsustatud määruse nr 1552/89 artikli 18 lõigetes 2
ja 3, nii et komisjon võib proportsionaalsuse põhimõtet rikkumata nõuda kostjalt – nagu ta seda alates haldusmenetlusest on
teinud – andmeid, mis on vajalikud selleks, et kontrollida kohustuste rikkumist, mida ta on lõplikult kirjeldanud, ja selle
ulatust. Just see on teise ja neljanda nõudega taotletav eesmärk.
Komisjon märgib viienda nõude osas, et määruse nr 1552/89 artikkel 11 näeb ette täpse ja tingimusteta kohustuse maksta intressi
ning et Euroopa Kohus on sellisele kohustusele muudes liikmesriigi kohustuste rikkumise asjades juba viidanud (vt eelkõige
eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 19). Maksekohustuse rikkumise korral puudub liikmesriigil kaalutlusõigus rikkumise lõpetamise viisi üle otsustamiseks.
Kohtuistungil sõnastas komisjon viienda nõude ümber selliselt, et nüüd palub ta Euroopa Kohtul tuvastada, et „jättes ühenduse
eelarvesse võlgnetava intressi tasumata, on Saksamaa Liitvabariik rikkunud määruse nr 1552/89 artiklit 11”.
Euroopa Kohtu hinnang
Hagiavalduses sisalduva kolmanda ja neljanda nõudega ning viienda nõudega selle algses sõnastuses palub komisjon Euroopa Kohtul
kohustada Saksamaa Liitvabariiki vastavalt „viivitamata kandma komisjoni kontole omavahendid, mis on jäänud tasumata eespool
1. ja 2. taandes nimetatud rikkumiste tõttu”; „võimalike juba kontole kantud summade osas märkima võla maksetähtpäeva, võlgnetava
summa ja vastavalt olukorrale ka ülekande tegemise kuupäeva” ning „vastavalt määruse nr 1552/89 artiklile 11 kuni 31. maini
2000 ja vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 11 alates 31. maist 2000 maksma arvestuskandega viivitamise eest ühenduse
eelarvesse intressi”.
Vaieldamatult on EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi eesmärk tuvastada, et liikmesriik on rikkunud ühenduse õigusest tulenevaid
kohustusi. Rikkumise tuvastamine kohustab EÜ artikli 228 kohaselt asjaomast liikmesriiki võtma Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks
vajalikud meetmed. Euroopa Kohus ei saa aga kohustada seda liikmesriiki võtma konkreetseid meetmeid (vt eelkõige 14. aprilli
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑104/02: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2005, lk I‑2689, punkt 49).
Seetõttu ei saa Euroopa Kohus liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses otsustada sellistest nõuetest tulenevate väidete
üle, mille eesmärk on, nagu ka käesolevas kohtuasjas, kohustada liikmesriiki kandma kontole kindel summa, esitama teatavaid
summasid ja ülekandeid puudutavat teavet ja maksma intressi.
Viienda nõude ümbersõnastamise osas tuleb meelde tuletada, et üldjuhul ei saa pool kohtumenetluse käigus muuta vaidluse eset
ning hagi põhjendatust tuleb uurida ainult lähtuvalt kohtumenetluse aluseks olevas hagiavalduses sisalduvatest nõuetest (vt
selle kohta 25. septembri 1979. aasta otsus kohtuasjas 232/78: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 1979, lk 2729, punkt 3; 6. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑256/98: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2000, lk I‑2487, punkt 31, ning 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑508/03: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 61).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale (vt eelkõige 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1999, lk I‑7773, punkt 23, ja 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑441/02: komisjon
vs.
Saksamaa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 59) piiritlevad komisjoni poolt liikmesriigile saadetud märgukiri
ja seejärel komisjoni esitatud põhjendatud arvamus vaidluse eseme, mida ei saa hiljem laiendada. Asjaomase liikmesriigi võimalus
esitada omapoolseid märkusi, isegi kui ta otsustab seda mitte kasutada, on oluline EÜ asutamislepinguga ette nähtud tagatis,
millest kinnipidamine on liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastavas menetluses oluline menetlusnorm.
Euroopa Kohus on ka leidnud, et ei saa nõuda, et märgukirjas, põhjendatud arvamuse resolutiivosas ja hagiavalduses esitatud
väited igal juhul täielikult kattuksid, kui vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud, vaid pigem üksnes piiratud (eespool
viidatud 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 61 ja selles viidatud kohtupraktika).
Nimetatud kohtupraktikat silmas pidades võis Saksamaa valitsus õigustatult nii kohtueelse menetluse käigus kui Euroopa Kohtu
menetluse kirjalikus staadiumis leida, et tal ei ole viienda nõude osas vaja oma märkusi esitada, kuna nõuet võis käsitleda
nõudena teha talle ettekirjutus. Ümbersõnastamise taotlus, mille komisjon esitas esimest korda kohtuistungil ja mille eesmärk
oli muuta nimetatud ettekirjutuse tegemise nõue, mida komisjon kordas oma repliigis vastuvõetamatuse vastuväitele, mille Saksamaa
Liitvabariik enda kaitseks esitas, kohustuste rikkumise tuvastamise nõudeks, tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata
jätta.
Võttes arvesse eespool esitatud kaalutlusi, tuleb tunnistada vastuvõetamatuks käesoleva hagi nõuded, mille eesmärk on kohustada
Saksamaa Liitvabariiki kandma komisjoni kontole tasumata omavahendid, maksma vastavalt määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000
artiklile 11 intressi ning edastama teavet muude tasumata summade kohta.
Käesoleva hagi läbivaatamine piirdub seega hinnangu andmisega esimese ja teise nõude raames esitatud väidetele, st esiteks
1993.–1995. aastani 509 TIR‑märkmiku nõuetekohaselt lõpetamata jätmine, vastavate omavahendite nõuetekohase raamatupidamisarvestuse
puudumine ja omavahendite komisjonile kasutatavaks tegemata jätmine ning teiseks keeldumine teavitamast komisjoni muudest
vaidlustamata tollimaksudest, mis on seotud TIR‑märkmike nõuetekohaselt lõpetamata jätmisega alates 1994. aastast kuni 1996. aasta
septembrini ja mis kanti samuti B‑arvestusse.

Põhiküsimus
Esimene väide, mis puudutab eeskirjade eiramist teatavate TIR‑märkmike menetlemisel, nõuetele mittevastavat raamatupidamisarvestust
ja komisjonile vastavate summade kasutatavaks tegemata jätmist
–       Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna käesolevas menetluses kõne all olevate nõuete kohta olid antud tagatised, tuli need määruse nr 1552/89
artikli 6 lõike 2 punkti a alusel kanda A‑arvestusse. TIR-protseduuris antakse tollimaksu tasumise kohta tagatis, st märkmik,
mille väljastavad garantiiühingud, kes vastutavad põhivõlgnikuga solidaarselt tollimaksu tasumise eest juhul, kui TIR‑veo
raames pannakse toime eeskirjade eiramine või pettus.
Komisjon väidab, et B‑arvestuse eesmärk ei ole kaitsta liikmesriike nende eelarvel lasuva ülemäärase koormuse eest, vaid võimaldada
komisjonil paremini jälgida liikmesriikide tegevust omavahendite sissenõudmisel, eriti pettuse või eeskirjade eiramise korral.
See eesmärk muutuks mõttetuks, kui igal liikmesriigil oleks vabadus tagatiste kvaliteeti oma suva järgi hinnata ning otsustada
üksi ilma komisjoniga kokku leppimata, millal nõue, mille kohta on antud tagatis, tuleb ühte või teise arvestusse kanda.
Määruse nr 1552/89 artiklist 6 tervikuna nähtub, et tollimaksu kandmine A‑arvestusse ei eelda, et tagatis oleks „vahetult
ja viivitamata realiseeritav”. See peaks lihtsalt olema realiseeritav juhul, kui tagatise esitamisel ei suuda maksejõuetu
võlgnik lõpuks tollivõlast tulenevat maksusummat tasuda.
Komisjoni väitel Saksa ametivõimud, kes täielikult vaidlevad vastu sellele, et 60 024 euro suurune tagatis TIR‑märkmiku kohta
on enamasti piisav selleks, et katta kõrgelt maksustatavate kaupade pealt makstava tollimaksu nõudeid, ei vaidle vastu konkreetselt
sellele, et käesoleval juhul olid tagatised nõuete katmiseks piisavad. Nad ei vaidlusta ka seda, et kõnealused tagatised olid
igal juhul piisavad vähemalt nõuete osaliseks katmiseks, nii et need oleks tulnud vähemalt selles osas kanda A‑arvestusse,
välja arvatud juhul, kui on võimalik teistsugune hinnang põhjendusel, et kindlustusandjate rühm ütles edasikindlustuslepingu
1994. aasta lõpus üles.
Kuna määrava tähtsusega on TIR‑veo alguse kuupäev ja garantii andmise kuupäev, siis oleks 1995. aastast varasemad nõuded tulnud
igal juhul A‑arvestusse kanda ja komisjonile kasutatavaks teha. Alates 1995. aastast tekkinud nõuete osas oleks Saksa ametivõimude
kinnitus, et sel kuupäeval tuli nõudeid käsitleda tagatiseta nõuetena, kuna kindlustusandjate rühm oli edasikindlustuslepingu
üles öelnud, pidanud viima selleni, et nimetatud ametivõimud ei oleks tagatise puudumist arvestades TIR‑protseduuriks luba
andnud. Kui nad siiski loa andsid ja nõuded seetõttu B‑arvestusse kandsid, peaksid nad ka kandma nende nõuete sissenõudmisega
seotud riski. Tuleb lähtuda eeldusest, et vähemalt osaline tagatis oli antud. Saksamaa Liitvabariik loobus ajutiselt sissenõutavaid
nõudeid garantiiühingult nõudmast, tingimusel et garantiiühing vastutab edaspidigi „kohase isikliku osaluse” ulatuses ning
et ta loovutab tagatisena oma nõuded edasikindlustaja vastu. Sellest tulenevalt oli 1995. aasta ja hilisemate aastate nõuete
kohta antud tagatised ning need oleks tulnud vähemalt osaliselt A‑arvestusse kanda ja komisjonile kasutatavaks teha, kuna
neid ei olnud tähtaegselt vaidlustatud.
Asjaolu, et garantiiühingute vastutus on üksnes täiendav, on vähetähtis, kui nõudeid ei ole võimalik sisse nõuda põhivõlgnikult.
Täiendav vastutus on ajaliselt edasi lükatud lisatagatis, mis annab võlausaldajale õiguse pöörata sissenõue tagatise andja
varale, kui võlgniku varast ei piisa. Vastavalt TIR‑konventsiooni artikli 8 lõikele 1 on liikmesriikidel võimalus kasutada
oma õigusi garantiiühingute vastu.
Komisjon rõhutab, et ta viitab käesolevas menetluses üksnes õiguspäraselt kindlaks määratud nõuetele. Kuna määruse nr 1552/89
artikli 6 lõike 2 punkti b teine lause viitab maksudele, mis „vaidlustatakse”, ei ole see kohaldatav, kui nõudele antud tagatis
seatakse kahtluse alla seetõttu, et tagatise andja ei vaidlusta põhinõuet, vaid üksnes tema võime tagatissummat välja maksta
on kaheldav.
Komisjon väidab ka, et Belgia Kuningriigi tähelepanekud garantiiühingu võimaluse kohta tollimakse vaidlustada on hüpoteetilist
laadi, kuna vaidlusaluste nõuete olemasolu ei ole vaidlustatud. Toimus lihtsalt käenduslepingu ülesütlemine, pärast mida andis
liikmesriik omavoliliselt loa makse edasilükkamiseks ega teinud summasid, mille kohta oli antud tagatis, ühenduse eelarvele
kasutatavaks vastavalt kohustustele, mis tal lasuvad määruse nr 1552/89 alusel. Selline teguviis on nimetatud eelarve seisukohast
lubamatu.
Lõpuks ei esitanud Saksa ametivõimud ühtki tõendit, mis võimaldaks kinnitada väidet, et kõnealuste nõuete sissenõudmisest
ajutise loobumisega oleksid nad tegutsenud ühenduse huvides, hoides ära TIR‑süsteemi kokkuvarisemise. Sel juhul oleksid nimetatud
ametivõimud pidanud ühenduse huvides oma tegevuse kooskõlastama komisjoni ja teiste liikmesriikidega, enne kui ta sellise
loobumise kasuks otsustas. Nimetatud ametivõimude ühepoolne lähenemisviis, nagu ka asjaolu, et viivitati komisjoni selle nõude
rahuldamisega, mille komisjon esitas mitu korda ja milles ta palus teavet liitvabariigi valitsuse ja garantiiühingu vahel
sõlmitud kokkuleppe ja võimalike muude tagatise andjatega sõlmitud kokkulepete üksikasjade kohta, iseloomustab just EÜ artiklis
10 sätestatud koostöökohustuse rikkumist.
B‑arvestusse kantud summade sissenõudmisest ajutise loobumise osas väidab komisjon, et Saksa ametivõimud on kohustatud nõutava
hoolsusega võtma kõik meetmed, mis on vajalikud kindlaksmääratud omavahendite sissenõudmiseks (määruse nr 1552/89 artikli 17
lõige 1). Käesolevas asjas ei ole tegemist määruse nr 1552/89 artikli 17 lõike 2 esimese ja teise lause kohaldamisalasse kuuluva
juhtumiga, kuna Saksamaa Liitvabariik ei saa väita, et kõik selles sättes loetletud tingimused oleksid täidetud, sest ta ei
järginud ettenähtud menetlust ja selle sätte kohaldamise sisulised kriteeriumid (võimatus ette näha, erakorralised asjaolud)
puuduvad. Sellistest hüpoteetilistest olukordadest nagu edasikindlustussüsteemi kokkuvarisemine ei piisa Saksa ametivõimude
tegevuse õigustamiseks.
Saksamaa Liitvabariik väidab omalt poolt, et kuna garantiiühingud ei andnud alates 1993. aastast enam piisavaid tagatisi lõpetamata
TIR‑märkmikest tulenevatele nõuetele, sest kindlustusandjate rühmale – kes keeldus üha sagedamini andmast tagatisi algsetel
tingimustel – esitatud nõuete hulk suurenes hüppeliselt, toimis toll õigesti, kui kandis kõnealused nõuded esmalt B‑arvestusse.
Vastavalt määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 ja nimetatud määruse põhjenduste sõnastusele tuleb A‑arvestusse kanda üksnes
nõuded, mille kohta on antud tagatis ja mille puhul on kindel, et tagatist on tõepoolest võimalik realiseerida; selline ei
ole aga olukord maksejõuetute garantiiühingute korral, kelle vara on teadaolevalt ebapiisav, või ülesöeldud või vigaste rahvusvaheliste
tagatiskettide korral (TIR‑konventsiooni artikkel 6). Nõuded, mis on sisse nõudmata, kuid mille kohta on antud tagatis, kuuluvad
põhimõtteliselt tollimaksude hulka, „mida ei ole veel sisse nõutud” (määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punkt b), ja sellest
põhimõttest võib erandi teha üksnes juhul, kui tagatised osutuvad raskusteta realiseeritavateks. Liikmesriigid ei ole kohustatud
ette tasuma nõudeid, mille kohta ei ole tagatist antud või mille tagatis on ebapiisav.
Erinevalt TIR‑märkmike süsteemist, mille puhul toll on kohustatud nõustuma rahvusvahelisel tasemel kindlaks määratud „tagatisega”
(tagatis, millel on piirmäär iga märkmiku kohta ja mille annab tollivõla tekkimise riigi ühing), on muudes tolliprotseduurides
kõnealusest tollivõlast tulenev maksusumma igal ajal tagatisega kaetud (nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92,
millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”)
artikkel 192). Tollimaksudest tulenevaid nõudeid, mida ei ole võimalik sisse nõuda rahvusvahelise konventsiooniga loodud tagatiste
süsteemi tõttu, ei saa samastada nõuetega, mille kohta on antud tagatis määruse nr 1552/89 tähenduses. Vastasel korral oleksid
liikmesriigid alati kohustatud kasutama tavalisi eelarvevahendeid selliste nõuete katteks, mida ei ole võimalik sisse nõuda,
ilma et nad sellise sissenõudmise võimatuse eest mingil viisil vastutavad oleksid.
Komisjon eristab ebaõigesti 1. jaanuarile 1995 eelnevat ja järgnevat ajavahemikku. Asjaolu, et kindlustusandjate rühm edasikindlustuslepingu
üles ütles, põhjustas maksete kohese ja tagasiulatuva peatumise. Kuna tagatis on täiendava iseloomuga, pidid Saksa ametivõimud
alustama ja lõpuni viima uurimis- ja maksumenetlusi (TIR‑konventsiooni artikli 8 lõige 7), mis kestsid mõnikord mitu aastat,
ning alles seejärel, s.o pärast 1994. aastat, oli neil võimalik õiguspäraselt sissenõue garantiiühingute varale pöörata.
Vastupidi komisjoni väidetele ei saanud Saksa ametivõimud pärast edasikindlustuslepingu ülesütlemist 1994. aasta lõpus TIR‑protseduuri
kasutamiseks loa andmisest keelduda, sest muidu oleksid nad lisaks ida-lääne-suunalise kaubanduse peaaegu täielikule halvamisele
pannud toime ka ühenduse tolliõiguse ühe lahutamatu osa ühepoolse rikkumise (tolliseadustiku artikkel 91). Liikmesriik ei
saa TIR‑protseduuri sätteid rikkumata omal algatusel täiendavaid tagatisi nõuda.
Täiendavalt mainib Saksamaa Liitvabariik, et isegi kui tuleks nõustuda, et tegemist oli „nõuetega, mille kohta on antud tagatised”,
ei oleks nimetatud summasid tulnud komisjonile kasutatavaks teha, kuna neid ei saanud sisse nõuda just vääramatu jõu tõttu
määruse nr 1552/89 artikli 17 lõike 2 esimese lause tähenduses. Sellised summad ei pea seega olema ei A‑arvestuses ega ka
B‑arvestuses, olgu tegemist põhi- või kõrvalnõudega, näiteks tagatisega. Saksa ametivõimud tegid kõik, et nõuded garantiiühingutelt
sisse nõuda (näidismenetlus garantiiühingute vastu, ühingute vara ebapiisavuse kontroll).
Kuna IRU oli sunnitud algatama kindlustusandjate rühma vastu pikki vahekohtumenetlusi, mis on jätkuvalt pooleli, ning kuna
garantiiühingute majanduslikuks taastumiseks kulub mitu aastat, oli algusest peale selge, et sissenõudmine on pikka aega või
isegi lõplikult võimatu määruse nr 1552/89 artikli 17 lõike 2 teise lause tähenduses, kuna garantiiühingute vara oli ilmselgelt
ja tõsiselt ebapiisav ja kindlustusandjate rühmal puudus tahe maksete eest vastutada. Kokkulepped garantiiühingutega oli esimene
märk nende maksejõulisuse taastumisest, võimaldades neil oma tegevust jätkata.
Belgia Kuningriik väidab, et liikmesriigid on kohustatud tollimaksu komisjonile kasutatavaks tegema üksnes juhul, kui see
on tegelikult täies ulatuses tasutud, mitte siis – nagu väidab komisjon –, kui osa tollimaksust on tagatisega kaetud. Mis
tahes muu lahendus oleks vastuolus B‑arvestuse eesmärgiga, mille kohaselt liikmesriigid ei pea kasutatavaks tegema summasid,
mida neil ei ole võimalik sisse nõuda.
Belgia valitsus leiab samuti, et Saksamaa Liitvabariik ei ole rikkunud ühenduse lojaalsuspõhimõtet. Garantiiühingutega maksetähtaja
edasilükkamise kokkuleppe sõlmimisega välistas Saksamaa Liitvabariik – nagu ta seda ise selgitas – TIR‑süsteemile veelgi suurema
kahju tekkimise, kuna kohtumenetluse korral oleksid nimetatud ühingud kohe pankrotis olnud ning see oleks kaasa toonud TIR‑süsteemi
kokkuvarisemise ja määruse nr 1552/89 artikli 17 lõike 2 teises lauses nimetatud sissenõudmise võimatuse. Lisaks ei ole ka
komisjoni poolt lojaalne liikmesriikidele ette heita, et nad ei ole ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi täitnud, samal
ajal kui komisjon oli teadlik garantiiühingute makseraskustest.
Euroopa Kohtu hinnang
Selle väitega heidab komisjon Saksa ametivõimudele ette sisuliselt seda, et nad loobusid ühepoolselt garantiiühingutelt kohtu
kaudu sisse nõudmast TIR‑märkmikega seotud kindlaksmääratud nõudeid, mis on käesolevas menetluses kõne all, pidasid vastavate
omavahendite kohta raamatupidamisarvestust valesti, jättes need A­arvestusse kandmata, ja ei teinud omavahendeid komisjonile
õigeaegselt kasutatavaks, rikkudes seeläbi määruse nr 1552/89 artikli 17 lõiget 1.
Kõigepealt tuleb märkida, et Saksamaa valitsus ei vaidlusta seda, et kohtu kaudu sissenõudmismenetlused, mis olid seotud vaidlusaluste
TIR‑märkmikega, peatati või neid isegi ei alustatud, kuna garantiiühingutega sõlmiti kokkulepped, millega Saksa ametivõimud
loobusid ajutiselt oma õigusi kasutamast. Nimetatud valitsus möönab ka seda, et vastavate nõuete summa kanti B‑arvestusse
ning et nimetatud nõuded, mis olid tekkinud seoses TIR‑vedudega, määrati lõplikult kindlaks ajavahemikus 1993–1995, nii et
tegemist on kindlaksmääratud tollimaksudega määruse nr 1552/89 artikli 2 lõike 1 tähenduses. Seevastu ei nõustu valitsus väitega,
et nii toimides rikkus ta määrusest nr 1552/89 tulenevaid kohustusi.
Nagu Euroopa Kohus 15. novembri 2005. aasta otsuse kohtuasjas C‑392/02: komisjon
vs.
Taani (EKL 2005, lk I‑9811) punktis 66 meenutas, on liikmesriigid määruse nr 1552/89 artikli 17 lõigete 1 ja 2 alusel kohustatud
võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada sama määruse artikli 2 alusel kindlaks määratud maksudele vastavate summade komisjonile
kasutatavaks tegemine. Liikmesriigid on sellest vabastatud ainult sellisel juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu
sisse nõudmata jäänud või kui ilmneb, et sissenõudmine on lõplikult võimatu liikmesriikidest olenemata põhjustel.
Omavahendite raamatupidamisarvestuse kohta sätestab määruse nr 1552/89 artikli 6 lõige 1, et omavahendite raamatupidamisarvestust
peab iga liikmesriigi riigikassa või liikmesriigi määratud asutus. Sama artikli lõike 2 punktide a ja b alusel on liikmesriigid
kohustatud vastavalt selle määruse artiklile 2 kindlaksmääratud maksud kandma A‑arvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast
maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva, välistamata siiski õigust kanda sama tähtaja jooksul B‑arvestusse
kindlaksmääratud maksud, mis „on veel sisse nõudmata” ning mille kohta „ei ole antud tagatist”, ning kindlaksmääratud maksud,
„mille kohta on antud tagatis, [kuid mis on] vaidlustat[ud] ning [mis] võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda”.
Omavahendite kasutatavaks tegemise kohta sätestab määruse nr 1552/89 artikli 9 lõige 1, et iga liikmesriik kannab omavahendid
nimetatud määruse artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel. Vastavalt viimati nimetatud sätte lõikele 1
tehakse pärast sissenõudmiskulude mahaarvamist kanne omavahendite kohta hiljemalt maksu sama määruse artiklis 2 ette nähtud
korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval, välja arvatud selle määruse
artikli 6 lõike 2 punkti b alusel B‑arvestusse kantud maksude osas, mille puhul tuleb sissekanne teha hiljemalt maksude „sissenõudmise”
kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Käesolevas menetluses ei ole Saksamaa valitsus väitnud, et vaidlusalused maksud vaidlustati tähtaegselt ja et need võivad
vaidluste lahendamise tulemusena muutuda määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punkti b tähenduses. Käesolevas asjas on selge,
et vaidlused puudutavad tagatiste täitmist, mitte vaidlusaluste nõuete olemasolu või summat, kuivõrd nimetatud summa määrati
lõplikult kindlaks.
Saksamaa valitsus väidab, et kõnealused sissenõudmata maksud võis siiski õiguspäraselt B‑arvestusse kanda, kuna need ei olnud
tegelikult tagatistega kaetud eespool viidatud määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punkti b tähenduses. Nimetatud valitsus
ei vaidlusta iseenesest garantiiühingute antud tagatise kvalifitseerimist TIR‑veo raames „tagatiseks” nimetatud sätte tähenduses.
Ta väidab, et arvestades seda, et tagatiste süsteem, millele TIR‑märkmiku alusel toimuv transiidiprotseduur tugineb, oli alates
1993. aastast pankrotis, kuna kindlustusandjate rühm keeldus Saksa garantiiühingutele makseid teostamast, ei osutunud nimetatud
tagatised realiseeritavateks nende ühingute maksejõuetuse tõttu, nii et kõnealused maksud tuli tagatiseta nõuetena kanda B‑arvestusse.
Tuleb märkida, et TIR‑konventsioonis ette nähtud garantiiühingu õigusi ja kohustusi reguleerivad samal ajal nii nimetatud
konventsioon, ühenduse õigus kui ka Saksamaa Liitvabariigiga sõlmitud käendusleping, mille suhtes kehtib Saksa õigus (23. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑78/01: BGL, EKL 2003, lk I‑9543, punkt 45).
Tolliseadustiku artikli 193 kohaselt võib tollivõlast tuleneva maksusumma tasumise tagatiseks olla käendaja võetud kohustus
ning sama seadustiku artikli 195 kohaselt peab käendaja võtma endale kirjalikult kohustuse tasuda solidaarselt võlgnikuga
tollivõlast tulenev maksusumma, mille tasumise kohta tagatis on esitatud.
Mis puudutab konkreetsemalt tolliseadustiku artikli 91 lõike 2 punktis b mainitud TIR‑märkmiku alusel toimuvat kaubavedu,
siis tuleneb TIR‑konventsiooni artikli 8 lõikest 1, et käenduslepinguga võtavad garantiiühingud endale ka kohustuse tasuda
võlgniku võlgnetavad tollimaksud ning nad vastutavad nende tasumise eest võlgnikega solidaarselt, isegi kui sama artikli lõike 7
kohaselt peavad pädevad asutused niivõrd, kui see on võimalik, nõudma tasumist selleks vahetult kohustatud isikult enne nõude
esitamist garantiiühingule.
Neil asjaoludel ei saa eitada, et TIR‑veo raames garantiiühingute poolt antud tagatis vastab mõistele „tagatis” määruse nr 1552/89
artikli 6 lõike 2 punkti b tähenduses.
Siiski on vaja täpsustada, et TIR‑konventsiooni artikli 8 lõike 3 kohaselt määravad liikmesriigid kindlaks maksimaalse summa
ühe TIR‑märkmiku kohta, mille tasumist võib garantiiühingult nõuda.
Seega, nagu ka komisjon tunnistab, tuleb TIR‑märkmikega seotud kindlaksmääratud maksud põhimõtteliselt kanda A‑arvestusse
ja teha komisjonile kasutatavaks kooskõlas määruse nr 1552/89 artikliga 10 kuni TIR‑süsteemi raames kokkulepitud piirmäärani,
isegi kui tollivõlast tulenev maksusumma on sellest suurem.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 86 ja 89 õigesti märkis, on selline tõlgendus kooskõlas B-arvestuse sisseseadmise
eesmärkidega, mille hulka kuulub – nagu nähtub määruse nr 1552/89 viiendast põhjendusest – eesmärk võimaldada komisjonil paremini
jälgida liikmesriikide tegevust omavahendite sissenõudmisel ja võtta arvesse nende finantsriski.
Nõustuda ei saa Saksamaa valitsuse argumendiga, et TIR‑süsteemi aluseks olnud tagatiste süsteemi kokkuvarisemise kaasa toonud
TIR‑süsteemi kriisi tagajärjel ei olnud vaidlusalused nõuded alates 1993. aastast tegelikult enam tagatud, mistõttu tuli vastavad
summad kanda B‑arvestusse.
Ilma et oleks vaja uurida, kas TIR‑konventsiooniga kehtestatud tagatiste süsteem ei toiminud enam alates 1993. aastast tõrgeteta,
on ilmne – nagu komisjon väitis –, et Saksamaa ametiasutuste ühepoolne otsus peatada vaidlusalused sissenõudmismenetlused
garantiiühingute suhtes, sõlmida nendega maksetähtaja edasilükkamise kokkulepped ja sellest tulenevalt kanda kõnealused lõplikult
kindlaks määratud maksud B‑arvestusse rikub igal juhul määruse nr 1552/89 artikli 17 lõikest 1 tulenevat liikmesriikide kohustust
võtta vajalikud meetmed, et tagada omavahendite komisjonile kasutatavaks tegemine nimetatud määruses ettenähtud tingimustel.
Nimetatud artikli 17 lõige 1 on konkreetseks väljenduseks EÜ artiklist 10 tulenevatele lojaalse koostöö nõuetele, mille kohaselt
peavad liikmesriigid esiteks edastama komisjonile ühenduse õiguse kohaldamisel tekkinud probleemid (vt eelkõige analoogiline
2. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑499/99: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2002, lk I‑6031, punkt 24) ning teiseks ei või nad kehtestada siseriiklikke kaitsemeetmeid, mis oleksid komisjoni
võimalike vastuväidete, reservatsioonide või tingimustega vastuolus (vt analoogiline 5. mai 1981. aasta otsus kohtuasjas 804/79:
komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 1981, lk 1045, punkt 32). Antud juhul ei ole vaidlust selles, et Saksamaa Liitvabariik tegutses ühepoolselt
ja vaatamata komisjoni esitatud vastuväidetele.
Kõnealune kohustus on seda olulisem, et omavahenditulude puudujääk tuleb korvata kas mõne muu omavahendiga või kulude kohandamisega,
nagu meenutas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Taani punktis 54.
Saksamaa valitsus ei saa ka viidata „vääramatule jõule” määruse nr 1552/89 artikli 17 lõike 2 mõttes. Väljakujunenud kohtupraktika
kohaselt tuleb vääramatu jõu all mõista ebatavalisi ja ettenägematuid asjaolusid, mis ei ole vääramatule jõule tugineva isiku
kontrolli all ja mille tagajärgi ei olnud kogu rakendatud hoolsusele vaatamata võimalik vältida (vt eelkõige 5. veebruari
1987. aasta otsus kohtuasjas 145/85: Denkavit, EKL 1987, lk 565, punkt 11). Tegutsedes ühepoolselt käesoleva kohtuotsuse punktis 86
kirjeldatud viisil, ei ole Saksamaa Liitvabariik seega ilmselgelt rakendanud kogu vajalikku hoolsust väidetavate tagajärgede
vältimiseks.
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et esimene väide on põhjendatud.
Teine väide, mis puudutab keeldumist teatada komisjonile muudest vääralt B‑arvestusse kantud summadest
–       Poolte argumendid
Komisjon märgib, et määruse nr 1552/89 artikli 18 lõiked 2 ja 3 on näide ühenduste omavahendite valdkonnas liikmesriikidel
lasuvast koostöökohustusest. Neil asjaoludel leiab komisjon, et ta võib proportsionaalsuse põhimõtet rikkumata nõuda Saksamaa
Liitvabariigilt andmeid, mis on vajalikud selleks, et kontrollida kohustuste rikkumist, mille ta on käesolevas menetluses
esile toonud, ja selle ulatust.
Saksamaa valitsus väidab vastu, et komisjon ei saa tugineda üldisele õigusele teavet saada. Sellist õigust ei ole olemas,
kuna Euroopa Liidu Nõukogu ei ole vastavaid õigusnorme vastu võtnud. EÜ artiklis 10 sisalduv lojaalse koostöö kohustus ei
õigusta komisjoni nõudma liikmesriikidelt ebamõistliku teabe edastamist, eriti kui nende andmete edastamine, mida komisjon
käesoleval juhul nõudis, halvaks pädevate tolliasutuste töö mitmeks nädalaks.
–       Euroopa Kohtu hinnang
EÜ artiklist 10 tuleneb, et liikmesriigid on kohustatud tegema komisjoni poolt EÜ artikli 226 alusel algatatud uurimise käigus
temaga heas usus koostööd ja esitama komisjonile kogu sel eesmärgil nõutud teabe (vt eelkõige 6. märtsi 2003. aasta otsus
kohtuasjas C‑478/01: komisjon
vs.
Luksemburg, EKL 2003, lk I‑2351, punkt 24).
Käsitledes liikmesriigi kohustust võtta lojaalses koostöös komisjoniga meetmeid, mis tagavad võimalike omavahendite kindlaksmääramist
puudutavate ühenduse õigusnormide täitmise, on Euroopa Kohus leidnud, et sellest kohustusest, mida kontrolli teostamise küsimustes
reguleerib täpsemalt määruse nr 1552/89 artikkel 18, tuleneb, et kuna komisjon on suuresti sõltuv asjaomaselt liikmesriigilt
saadud andmetest, on viimane kohustatud andma tõendid ja muud vajalikud dokumendid mõistlikel tingimustel komisjoni käsutusse,
et komisjon saaks kontrollida, kas ja millises ulatuses on asjassepuutuvad summad konkreetsel juhul seotud ühenduste omavahenditega
(eespool viidatud 7. märtsi 2002. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punktid 89–91).
Pärast komisjoni ametnike poolt 1997. aasta novembris Saksamaal läbi viidud kontrolle, mille käigus ilmnes teatav hulk juhtumeid,
milles TIR‑vedudega seotud ja lõplikult kindlaks määratud maksud olid kantud B‑arvestusse, palus komisjon alates 1998. aasta
oktoobrist mitu korda Saksa ametivõimudel teda teavitada kõikidest muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida raamatupidamisarvestuses
oli menetletud samamoodi ja mis puudutasid Saksa tolliasutuste poolt alates 1994. aastast lõpetamata TIR‑märkmikke.
Kuna Saksamaa Liitvabariik seda nõuet ei rahuldanud, siis rikkus ta määruse nr 1552/89 artikli 18 lõikest 2 tulenevaid kohustusi,
mille kohaselt liikmesriigid on kohustatud komisjoni taotluse korral lisakontrolli rakendama; taotluses põhjendatakse sellise
kontrolli vajadust.
Nagu märgiti käesoleva kohtuotsuse punktis 95, oli komisjoni nõue põhjendatud sellega, et 1997. aasta novembris läbi viidud
kontrolli käigus tuvastati teatav hulk juhtumeid, millest selle institutsiooni meelest ilmnes määruse nr 1552/89 rikkumine.
Komisjonil oli seega täielikult õigus nõuda Saksamaa Liitvabariigilt, et ta viiks läbi lisakontrolli selle määruse artikli 18
lõike 2 tähenduses, et esitada komisjonile teavet muude kõnealusesse ajavahemikku kuuluvate sarnaste juhtumite kohta.
Neil asjaoludel on ka teine väide põhjendatud.
Eespool esitatud kaalutlustest lähtudes tuleb järeldada, et kuna Saksamaa Liitvabariik:
–        on jätnud teatavad transiididokumendid (TIR-märkmikud) nõuetekohaselt lõpetamata, mille tagajärjel ei ole nendest tulenevaid
omavahendeid korrektselt kantud raamatupidamisarvestusse ega tehtud tähtaegselt komisjonile kasutatavaks;
–        on jätnud komisjoni teavitamata kõikidest muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida seoses TIR-märkmike lõpetamata jätmisega
on Saksa toll alates 1994. aastast kuni liitvabariigi 1996. aasta määrusega tehtud muudatuseni analoogiliselt menetlenud (kandmine
„B‑arvestusse” „A‑arvestusse” kandmise asemel),
on Saksamaa Liitvabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad määrusest nr 1552/89, mis asendati alates 31. maist 2000 määrusega
nr 1150/2000.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Saksamaa Liitvabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
välja mõista temalt. Sama artikli lõike 4 alusel kannab Belgia Kuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna Saksamaa Liitvabariik jättis teatavad transiididokumendid (TIR‑märkmikud) nõuetekohaselt lõpetamata, mille tagajärjel
ei ole nendest tulenevaid omavahendeid korrektselt kantud raamatupidamisarvestusse ega tehtud tähtaegselt Euroopa Ühenduste
Komisjonile kasutatavaks, ja
jättis Euroopa Ühenduste Komisjoni teavitamata kõikidest muudest vaidlustamata tollimaksudest, mida seoses TIR‑märkmike lõpetamata
jätmisega on Saksa toll alates 1994. aastast kuni liitvabariigi rahandusministri 11. septembri 1996. aasta määrusega tehtud
muudatuseni analoogiliselt menetlenud (kandmine „B‑arvestusse” „A‑arvestusse” kandmise asemel),
on Saksamaa Liitvabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 29. mai 1989. aasta määrusest (EMÜ, Euratom) nr 1552/89,
millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom ja mis asendati alates 31. maist 2000
nõukogu 22. mai 2000. aasta määrusega (EMÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev
otsus 94/728/EÜ, Euratom.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
4.
Jätta Belgia Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.