CELEX: 62006CJ0498
Szociálpolitika
A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén
A 2002/74/EK irányelvvel módosított 80/987/EGK irányelv
A 3. cikk első albekezdése és a 10. cikk a) pontja
Peren kívüli egyezséggel megállapított kártérítés rendkívüli elbocsátás miatt
Garanciaintézet általi kifizetés
A kifizetés bírósági határozathoz kötése
Az egyenlőség elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának az elve

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2002. szeptember 23-i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL L 270., 10. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.) módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20-i 80/987/EGK tanácsi irányelv (
HL L 283., 23. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 217. o.; a továbbiakban: 80/987 irányelv) értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Robledillo Núñez és a Fondo de Garantía Salarial (FOGASA) (bérgarancia-alap, a továbbiakban: FOGASA) között annak tárgyában folyamatban lévő eljárás során terjesztették elő, hogy ez utóbbi – másodlagos felelőssége címén – megtagadta az érintett számára annak jogellenes elbocsátása miatti kártérítés fizetését, mivel e kártérítés kifizetését a Robledillo Núñez és munkáltatója között létrejött peren kívüli egyezség írta elő.
Jogi háttér
A közösségi szabályozás
A 80/987 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése arról rendelkezik, hogy „[e]zen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni”.
Az említett irányelv 2. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy az irányelv nem sérti az egyes tagállamok jogszabályaiban szereplő „munkavállaló”, „munkáltató”, „díjazás”, „megszerzett jogosultság” és „jövőbeli jogosultság” kifejezések meghatározásait.
A 80/987 irányelv 3. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk alá tartozó garanciaintézetek [helyesen: a garanciaintézetek a 4. cikk sérelme nélkül] biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.”
A 80/987 irányelv 10. cikkének a) és b) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy:
a)
megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket;
b)
a 3. cikkben említett fizetési kötelezettséget vagy a 7. cikkben említett garanciakötelezettséget elutasítsák vagy csökkentsék, ha kitűnik, hogy a kötelezettség teljesítése a munkavállaló és munkáltató közötti különleges kapcsolatok, illetve a munkavállaló és munkáltató közötti összejátszást eredményező közös érdekek miatt nem indokolt.”
A 3. cikke alapján a 2002/74 irányelv 2002. október 8-án lépett hatályba.
A spanyol szabályozás
Azok a követelések, amelyek kielégítését a FOGASA átvállalja
A munkavállalók jogállásáról szóló törvény átdolgozott szövegének jóváhagyásáról szóló 1/1995. sz. királyi rendelet (Estatuto de los Trabajadores, 1995. március 24., 1995. március 29-i 75. sz. BOE, 9654. o.) 2002. december 14. óta hatályos változata (a továbbiakban: a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály) 33. §-ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A bérgarancia-alap […] fizetésképtelenség, a kifizetések felfüggesztése és csőd esetén, vagy ha a vállalkozók a fizetésképtelenséget bírói úton rendezik, folyósítja a munkavállalóknak járó munkabért.
A fenti bekezdés céljából munkabérnek minősül az egyezségben vagy bírósági határozatban ilyenként elismert összeg a 26. § (1) bekezdésében foglalt valamennyi esetben, valamint a törvény által előírt esetekben a »salarios de tramitación« […].”
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 1997. december 19-i 60/1997. sz. törvény szerinti változata (1997. december 20-i 304. sz. BOE, 37453. o.) 33. §-ának (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az előző bekezdésben felsorolt esetekben a bérgarancia-alap az elbocsátott vagy annak a munkavállalónak, akinek munkaszerződése a jelen törvény 50. és 51. §-a, valamint 52. §-a c) pontja alapján szűnt meg, folyósítja az ítélettel vagy közigazgatási határozattal megállapított, legfeljebb egyévi munkabérnek megfelelő mértékű kártérítést, figyelembe véve, hogy a számítás alapjául szolgáló napi munkabér nem haladhatja meg a szakmaközi minimálbér kétszeresét.
[…]”
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály a növekedés és a foglalkoztatás javításáról szóló, 2006. december 29-i 43/2006. sz. törvénynek a 2006. június 9-i 5/2006. sz., 2006. június 15-étől hatályos törvényerejű királyi rendelettel (Real Decreto Ley 5/2006; 2006. június 14-i 141. sz. BOE, 22670. o.) megállapított változata (2006. december 30-i 312. sz. BOE, 46586. o.) 33. §-ának (2) bekezdése kimondja:
„Az előző bekezdésben felsorolt esetekben a bérgarancia-alap az elbocsátott vagy annak a munkavállalónak, akinek munkaszerződése a jelen törvény 50. és 51. §-a, valamint 52. §-ának c) pontja alapján, illetve a 2003. július 9-i 22/2003. sz. csődtörvény 64. §-a alapján szűnt meg, folyósítja az ítélettel, végzéssel, perbeli egyezségben vagy közigazgatási határozattal megállapított kártérítést […]”
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 56. §-a alapján a munkáltató által peren kívüli vagy perbeli egyezségben ilyenként elismert vagy bírósági határozatban megállapított jogellenes elbocsátás a munkáltatóra nézve azzal a kötelezettséggel jár, hogy az érintett munkavállalónak egyrészt „salarios de tramitaciónt”, vagyis a vitatott elbocsátással kapcsolatos eljárás alatt esedékes fizetést, másrészt a munkaviszony megszűnése miatti kártérítést fizet.
Peren kívüli egyezség
A munkaügyi eljárásról szóló törvény átdolgozott szövegének jóváhagyásáról szóló 2/1995. sz. királyi rendelet 84. §-a (Ley de Procedimiento laboral, 1995. április 7., 1995. április 11-i 86. sz. BOE,. 10695. o., a továbbiakban: LPL) rendelkezik többek között a peren kívüli vagy pert megelőző egyezségre vonatkozó szabályokról.
Az LPL-nek az egyezségi megállapodás vitatására vonatkozó szabályokról szóló 67. §-a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A felek vagy azok, akiknek az érdekeit a megállapodás sértheti, a szerződés érvénytelenségéhez vezető okokból semmisség megállapítása iránti keresettel megtámadhatják az egyezséget az egyezség tárgyát képező ügy eldöntésére hatáskörrel rendelkező bíróság előtt.
(2)   A keresetet az egyezség megkötését követő 30 napon belül kell benyújtani. Azon személyek esetében, akiknek az érdekeit sértheti a megállapodás, a határidő folyása a megállapodásról történő tudomásszerzést követő napon kezdődik.”
A békéltetést végző szolgálatok munkáját az 1979. november 23-i 2756/1979. sz. királyi rendelet (1979. december 5-i 291. sz. BOE., 28015. o.) szabályozza, amely meghatározza az Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont) szerepét. A királyi rendelet 5., 8., 10. és 11. §-a a következőképpen rendelkezik:
„
5. §
(1)   A békéltető eljárás a kérelmező választása alapján vagy a szolgáltatásnyújtás helye vagy az érintett lakóhelye szerint illetékes Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont szervei előtt történik.
(2)   A békéltető eljárás az igazgató, a választottbíróság elnöke, a titkár vagy a Központ másik alkalmazottja előtt zajlik, amennyiben azok jogi végzettséggel (Licenciatura) rendelkeznek.
A békéltető eljárás feleinek a munkajogi eljárásban részt vevő felekre előírt eljárási képességre vonatkozó követelményeknek megfelelő képességgel kell rendelkezniük.
[…]
8. §
(1)   A kérelmet a beérkezését és nyilvántartásba vételét követően megvizsgálják annak megállapítása céljából, hogy az az előírt követelményeknek megfelel-e. Az érintettek helyes idézése céljából adott esetben bekérik a szükséges adatokat. Aláírás ellenében az idézett megfelelően keltezett és bélyegzett másolatot kap, akit értesítenek a békéltető eljárás helyéről, napjáról és időpontjáról, amelynek a jogszabályban meghatározott határidőn belül kell megtörténnie. Amennyiben az idézett nem a kérelmező, és elutasítja az idézést, az idézés ugyanúgy történik, mint a többi érintett fél esetében.
[…]
10. §
A tárgyalás megkezdését követően a választottbíró felhívja a feleket, akiket egy bizalmasuk elkísérhet, megvizsgálja a személyazonosságukat, eljárási képességüket és képviseleti jogukat, majd a kérelmező beleegyezését követően lehetőséget biztosít számukra, hogy követeléseiket és azok okait előadják; dokumentumok és más okirati bizonyítékok benyújtása nem kötelező.
Végül felhívja az érintetteket, hogy adott esetben bizalmasaik segítségével jussanak egyezségre, melynek során szükség esetén átadja nekik a szót, és esetleg megfelelő megoldást javasol számukra. Fenntartja a rendet a megbeszélés során, amelyet rendzavarás esetén vagy abban az esetben, ha a megállapodás lehetetlennek tűnik, félbeszakíthat; az eljárás mindkét esetben megállapodás nélkül befejezettnek számít.
A választottbíró a tárgyalásról jegyzőkönyvet készít, és a lehető legvilágosabban leírja a felek közötti megegyezés tartalmát. Amennyiben nincs megállapodás a felek között, ezt is kifejezetten leírja.
A megállapodást az érintettek, valamint a választottbíró aláírják, és amennyiben valamelyikük azt nem tudja vagy nem képes aláírni, ezt feljegyzik, és az érintett bizalmasa az érintett nevében azt aláírhatja. Ennek megfelelően az aláírás megtagadását, illetve amennyiben ismert, a megtagadás okait is kifejezetten feljegyzik, és az eljárás megállapodás nélkül befejeződik.
A választottbíró az egyezségre irányuló eljárást követően azonnal átadja az érintetteknek a jegyzőkönyv hiteles másolatát.
11. §
A Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont előtti egyezségre irányuló eljárás eredményeképpen hozott határozat azonnal jogerős, amelynek végrehajtásáért a munkaügyi bíróság felelős.
[…]”
A perbeli egyezség
A perbeli egyezséget az LPL 84. §-a szabályozza, amely a következőket mondja ki:
„(1)   A bíróság a feleknek a jogaikat és kötelezettségeiket jelezve megpróbál a tárgyaláson egyezséget elérni, anélkül hogy az esetleges ítélet tartalmát sugallná. Ha a bíróság úgy véli, hogy az egyezség tartalma valamelyik fél érdekét súlyosan sérti, a törvény kijátszását vagy joggal való visszaélést valósít meg, az egyezséget nem hagyja jóvá.
(2)   A bíróság az egyezséget az ítéletének meghozatala előtt bármikor jóváhagyhatja.
[…]”
A FOGASA munkajogi eljárásokban való részvételével kapcsolatban az LPL 23. §-a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A bérgarancia-alap félként bármikor részt vehet olyan eljárásban, amely a munkavállalók számára az említett bérgarancia-alap általi fizetés vagy kártérítés fizetéséhez vezethet; az eljárást nem késleltetheti vagy függesztheti fel a bérgarancia-alap részvétele.
[…]”
A FOGASA jogai és kötelezettségei
Az LPL-nek a FOGASA társaságok fizetésképtelenségét megállapító eljárásában való részvételét szabályozó 274. és 275. §-a alapján:
„
274. §
(1)   A fizetésképtelenség megállapítását megelőzően a bérgarancia-alapot, ha még nem idézték be, legfeljebb tizenöt napon belül meghallgatják, hogy megfelelő intézkedések elfogadását kérhesse, és hogy megjelölhesse a fő adós azon vagyonát, amelynek a létezéséről tudomása van.
(2)   A bérgarancia-alap által kért intézkedések elfogadását követő harminc napon belül a megkeresett bíróság végzést hoz, amelyben szükség esetén megállapítja a munkáltató teljes vagy részleges fizetésképtelenségét, és ez esetben rögzíti a lefoglalt vagyon értékét. A fizetésképtelenség minden tekintetben átmenetinek minősül addig, amíg a munkáltató vagyona ismertté nem válik, vagy a lefoglalt vagyontárgyakat nem értékesítik.
[…]
275. §
(1)   Amennyiben a lefoglalható vagyontárgyakat az adós társaság termelési folyamataiban felhasználják, és a társaság folytatja a tevékenységét, a bérgarancia-alap kérheti a végrehajtás harminc napra történő felfüggesztését […]
(2)   Ha a bérgarancia-alap megállapította, hogy nem lehet eleget tenni a fizetésre vonatkozó követeléseknek, […] ezt az okokkal együtt tudatja és kéri a fizetésképtelenség megállapítását, kizárólag a fizetési garancia teljesítésének az elismerése céljából.”
A Fondo de Garantía Salarial szervezetéről és működéséről szóló, 1985. március 6-i 505/1985. sz. királyi rendelet (1985. április 17-i 92. sz. BOE., 10203. o.) 28. §-ának (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik a FOGASA által átvett kérelmek kezeléséről:
„Adott esetben a fenti 2. pontban említett vizsgálati időszak végét követően a főtitkárság öt napon belül határozatot hoz, amelyben a kérelmeket teljesen vagy részben elfogadja, vagy azokat elutasítja. El kell utasítani a joggal való visszaéléshez vagy a törvény kijátszásához vezető kérelmeket, illetve azokat, amelyek esetében a kifizetés nem indokolt, mivel a munkavállaló és a munkáltató közös érdeke, hogy jogszerű fizetésképtelenség benyomását keltsék a bérgarancia-alap juttatásának a megszerzése érdekében.”
Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Robledillo Núñez a Linya Fish SL társaság (a továbbiakban: Linya Fish társaság) munkavállalói közé tartozott 2001. október 4-től2003. január 28-ig; ekkor a társaság elbocsátotta.
A Robledillo Núñez által az algecirasi Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközponthoz benyújtott egyezség iránti kérelmét követően a felek 2003. április 2-án az elbocsátás jogellenessége miatt egyezséget kötöttek, amelynek értelmében a Linya Fish társaság 1237 eurós összeg (a továbbiakban: végkielégítés) kifizetését ismerte el Robledillo Núñez részére, bár a kérdést előterjesztő bíróság szerint ez a kártérítés semmi esetre sem haladhatja meg az 1186 eurót.
2004. május 5-én az említett bíróság a Robledillo Núñez által a Linya Fish táraság ellen benyújtott keresetlevéllel kapcsolatban hozott végrehajtási ítélet keretében átmeneti fizetésképtelenséget állapított meg. 2004. november 26-án ezen utóbbi ítélet alapján Robledillo Núñez kérte a FOGASA-t, hogy fizesse meg a végkielégítésnek az e társaság által meg nem fizetett összegét.
2005. január 21-i határozatával a FOGASA teljes egészében elutasította ezt a kérelmet; döntését azzal indokolta, hogy az említett végkielégítést sem ítéletben, sem közigazgatási határozatban nem ismerték el.
2006. május 5-én Robledillo Núñez a Juzgado de lo Social Único de Algeciras előtt keresetet indított a FOGASA elutasító határozata ellen. Kifogásolta, hogy ez utóbbi elutasította az egyezségben előírt végkielégítés részére történő kifizetését.
A nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indoklásában előadja, hogy a spanyol jog a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 2002. június 15-e előtt hatályos változata 33. §-ának (2) bekezdésében előírja a végkielégítés munkaviszony megszűnése esetén történő kifizetését, azonban kizárólag csak akkor, ha azt az elbocsátott vagy annak a munkavállalónak, akinek munkaszerződése megszűnt, ítélet vagy közigazgatási határozat elismerte. Mivel a munkavállalók jogállásáról szóló említett rendelkezés nem szól a peren kívüli egyezség által elismert kártérítésről, az nem tartozik a FOGASA által teljesítendő kifizetésekhez.
Utalva a
C-177/05. sz., Guerrero Pecino-ügyben 2005. december 13-án hozott, perbeli egyezségre irányuló eljárásban megállapított kártérítésre vonatkozó végzésre (EBHT 2005., I-10887. o.)
, a kérdést előterjesztő bíróság meghatározza a peren kívüli egyezségre és a perbeli egyezségre irányuló eljárás között abban álló különbséget, hogy ez utóbbi a bíróság előtt zajlik, amely ezenkívül annak jóváhagyását az LPL 84. §-ának (1) bekezdése alapján elutasíthatja, míg a peren kívüli egyezségre irányuló eljárás egy kimondottan ezzel a feladattal felruházott szerv előtt zajlik, amelynek nincs lehetősége az egyezség tartalmát ellenőrizni, és nem rendelkezik az egyezség jóváhagyására vagy jóváhagyásának elutasítására vonatkozó hatáskörrel sem. Az egyezségek e két fajtája közötti ilyen jogi különbségtétel célja az esetleges jogsértő magatartások megakadályozása. Azonban ugyanezen bíróság véleménye szerint a FOGASA a törvény kijátszására való hivatkozással minden további nélkül elutasíthatja a peren kívüli egyezségre irányuló eljárásban megállapított végkielégítés kifizetését, ha a törvény kijátszását azon eljárás keretében állapították meg, amelyet az e szervezettől való juttatásnak a munkáltató fizetésképtelensége esetén való megszerzése céljából kell végrehajtani.
E körülményekre tekintettel a Juzgado de lo Social Único de Algeciras akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Az egyenlőség általános elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalma szempontjából a munkavállalók […] jogállásáról szóló törvény jelenleg hatályos, és az azt közvetlenül megelőző, 2006. június 14-ig hatályos szövegének 33. §-a (2) bekezdésében foglalt eltérő bánásmód objektíve nem igazolható, és ennek következtében a munkavállalónak járó, peren kívüli egyezségben elismert végkielégítés a […] 2002/74/EK […] irányelvvel megállapított szövegű […] 80/987/EGK irányelv hatálya alá tartozik-e, ha a munkavállalók jogállásáról szóló említett jogszabály 33. §-ának (1) bekezdése elismeri az ilyen jellegű egyezségeket a garanciaintézet által fizetendő „salarios de tramitación” kifizetése esetében, amely szintén ugyanezen elbocsátás jogkövetkezménye?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság – utalva a fent hivatkozott Guerro Pecino-ügyben hozott végzésre – azt szeretné tudni, hogy a jogellenes elbocsátás miatti végkielégítésnek a 80/987 irányelv 3. cikke első bekezdésében említett garanciaintézetek által teljesítendő kifizetések garanciájából való kizárása az ugyanezen irányelv 10. cikke a) pontjában említett, visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedésként objektíve indokolt-e, ha az említett kártérítést peren kívüli egyezség elismeri.
Először is, emlékeztetni kell arra, hogy a 80/987 irányelv 3. cikkének első bekezdése alapján a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a garanciaintézetek ugyanezen irányelv 4. cikkének sérelme nélkül biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó követeléseinek a kielégítését, beleértve ha a nemzeti jog rendelkezik a munkaviszony megszűnése esetén járó végkielégítésről.
Ebből következik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti jogszabály a 80/987 irányelv hatálya alá tartozik, mivel meghatározza, hogy a munkaviszony megszűnéséért járó végkielégítés kifizetése a garanciaintézet által nyújtott védelem körébe tartozik, annak ellenére, hogy ezen irányelv 3. cikkének első bekezdése alapján ennek kifizetésére nem köteles (lásd a
C-81/05. sz. Cordero Alonso-ügyben 2006. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-7569. o.]
31. pontját és a
C-246/06. sz. Velasco Navarro-ügyben 2008. január 17-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-105. o.]
32. pontját.
Így a nemzeti jognak az említett irányelv által elismert azon hatásköre, hogy meghatározza a garanciaintézet által teljesítendő követeléseket, az egyenlőségnek és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános alapelvéből fakadó követelmények alá tartozik (lásd a
C-442/00. sz. Rodrígez Caballero-ügyben 2002. december 12-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-11915. o.]
29–33. pontját, valamint a
C-520/03. sz. Olaso Valero-ügyben 2004. december 16-án hozott ítélet [EBHT 2004., I-12065. o.]
34. és 35. pontját).
Mivel a jogellenesen elbocsátott munkavállalók hasonló helyzetben vannak, mert továbbfoglalkoztatás hiányában valamennyien jogosultak kártérítésre (lásd a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben és Olaso Valero-ügyben hozott ítéletek 35. pontját), a peren kívüli egyezségre irányuló eljárás keretében elismert végkielégítéseket csak akkor lehet más végkielégítésektől eltérően kezelni – kizárva azokat a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. §-ának (2) bekezdése alól –, ha a megkülönböztetés objektíve indokolt (lásd a fent hivatkozott Guerro Pecino-ügyben hozott végzés 26. és 28. pontját, valamint a fent hivatkozott Olaso Valero-ügyben hozott ítélet 34. és 36. pontját).
Ezen indoklással kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy 80/987 irányelv 10. cikkének a) pontja biztosítja a tagállamoknak azt a lehetőséget, hogy megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket (lásd a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben hozott ítélet 36. pontját). E célból a spanyol jog rendelkezik arról, hogy a peren kívüli egyezség keretében megállapított végkielégítést kizárja a FOGASA által teljesítendő kedvezményből.
Egy ilyen kizárás nem tekinthető szükségesnek az említett 10. cikk a) pontjában előírt célkitűzés eléréséhez, ha a garanciaintézet elegendő eszközzel rendelkezik a visszaélések megakadályozásához. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint különösen ez a helyzet akkor, ha az egyezséget bíróság felülvizsgálja (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben hozott ítélet 36. és 37. pontját, valamint az Olaso Valero-ügyben hozott ítélet 37. pontját).
E tekintetben a spanyol kormány úgy véli, hogy a peren kívüli egyezség nem hasonlít a perbeli egyezséghez, mivel nincs kellő garancia a visszaélések elkerüléséhez. Ezzel szemben az Európai Közösségek Bizottsága azon a véleményen van, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban előadott eltérő bánásmód objektíve semmiképpen sem indokolt. A FOGASA-nak megfelelő és elegendő eszköze van a visszaélések konkrét esetekben történő felderítésére és megakadályozására.
Először is, emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a peren kívüli egyezségre irányuló eljárás során kötött, végkielégítésről szóló megállapodás mindenféle bírói beavatkozás nélkül jön létre. Különösen, ezen egyezséget nem követi bírói felülvizsgálat. Ahogy többek között a 2756/1979. sz. királyi rendelet 10. §-ából kitűnik, a választottbírónak nincs olyan hatásköre, amely lehetővé tenné számára, hogy az egyezségre irányuló eljárásba beavatkozzék.
Ilyen körülmények között hangsúlyozni kell, hogy az LPL 23. §-a nem rendelkezik a FOGASA peren kívüli egyezségre irányuló eljárásba történő beavatkozásáról. A perbeli egyezségre irányuló eljáráshoz képest az a különbség, hogy a garanciaintézet a peren kívüli egyezségre irányuló eljárásban nem vehet részt. Ennek következtében a FOGASA gyakorlatilag nincs abban a helyzetben, hogy a körülmények alapján visszaélésről vagy a törvény kijátszásáról tudomást szerezzen.
Ugyanígy a FOGASA részvétele az érintett munkáltató fizetésképtelenségének a megállapítása iránti eljárásban szintén nem teszi lehetővé számára, hogy a végkielégítés iránti igény ellen tiltakozzék, ha gyanítja, hogy azt visszaélésszerűen állapították meg. Az LPL 274. és 275. §-ából ugyanis kitűnik, hogy ez az eljárás csak a munkáltató fizetésképtelenségének kérdését, illetve annak megállapítását érinti. Ezzel szemben, ha a fizetésképtelenséget megállapították, az említett eljárásnak nem célja a FOGASA által teljesítendő követelések jogszerűségének a vizsgálata.
Másodszor, a 2756/1979. sz. királyi rendelet értelmében a végkielégítésről szóló megállapodáshoz vezető peren kívüli egyezség a Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont szervei előtt zajlik. Az így kötött egyezséget nem hagyja jóvá bíróság, mivel a választottbírónak nincs hatásköre az egyezség tartalmának az ellenőrzésére, ahogy azt valamely bíróság az LPL 84. §-a értelmében a perbeli egyezség során teheti.
Harmadszor, a garanciaintézet azon lehetőségével kapcsolatban, hogy indokolt határozatban elutasítsa az általa fizetendő végkielégítésre vonatkozó igényt (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben hozott ítélet 36. pontját), az 505/1985. sz. királyi rendelet 28. §-ának (3) bekezdéséből kitűnik, hogy valamely ilyen intézet ténylegesen csak akkor utasíthatja el a kifizetés iránti kérelmet, ha például egy lehetséges későbbi bírósági eljárásban bizonyítékot tud szolgáltatni olyan körülményekről, amelyekből levonható az a következtetés, hogy fennáll az e rendelkezés értelmében vett visszaélés esete. Márpedig a gyakorlatban nehezen elképzelhető, hogy a szóban forgó garanciaintézet adott esetben ilyen körülményeket állapít meg és bizonyít, ha a peren kívüli egyezségre irányuló eljárásban nincs joga részt venni. Ez érvényes a garanciaintézetnek az LPL 67. §-a értelmében fennálló keresetindítási hatáskörére is.
Meg kell állapítani, hogy a peren kívüli egyezségben elismert végkielégítés nem nyújt elegendő garanciát a visszaélések elkerüléséhez, szemben azon végkielégítésekkel, amelyeket bíróság előtt kötött olyan perbeli egyezség során állapítottak meg, amelybe a garanciaintézet is beavatkozhat.
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. §-ának (1) bekezdésében említett „salarios de tramitaciónra” vonatkozó szabályozás sem, amely a visszaélések elkerülése érdekében nem rendelkezik az ugyanezen 33. § (2) bekezdése alapján nyújtott kártérítésre vonatkozó védelemmel azonos védelemről. E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdés arra is vonatkozik, hogy az említett 33. § (2) bekezdésében említett kártérítéssel kapcsolatban a szóban forgó védelmi intézkedésre a 80/987 irányelv 10. cikkének a) pontja értelmében valóban szükség van-e.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a „salarios de tramitaciónhoz” hasonló követeléseket jellegüknél fogva általában nem lehet megállapítani visszaélésszerű körülmények között, ha azokat peren kívüli egyezségben ismerik el. Mivel az ilyen követeléseket objektív kritériumok alapján számítják ki és állapítják meg, azok – szemben a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. §-ának (2) bekezdése alapján számított kártérítésekkel – kevés teret engednek a feleknek, hogy a követelések meghatározása során visszaélésszerű magatartást tanúsítsanak.
Annak szükségességét, hogy a peren kívüli egyezségben elismert kártérítést kizárják a nem teljesített követelések garanciaintézetek által biztosított kifizetésének garanciájából, ennélfogva a „salarios de tramitaciónra” vonatkozóhoz hasonló követelések kezelésének szempontjából nem lehet megkérdőjelezni.
A fenti megállapítások összességére tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 80/987 irányelv 3. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamnak lehetősége van kizárni a jogellenes elbocsátásért járó kártérítést az e rendelkezés alapján a garanciaintézetek által biztosított kifizetések garanciájából, ha azt peren kívüli egyezségben ismerték el, és hogy ez az objektíve indokolt kizárás ugyanezen irányelv 10. cikkének a) pontja alapján visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedésnek minősül.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

A 2002. szeptember 23-i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 1980. október 20-i 80/987/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamnak lehetősége van kizárni a jogellenes elbocsátásért járó kártérítést az e rendelkezés alapján a garanciaintézetek által biztosított kifizetések garanciájából, ha azt peren kívüli egyezségben ismerték el, és hogy ez az objektíve indokolt kizárás ugyanezen irányelv 10. cikkének a) pontja alapján visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedésnek minősül.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.