CELEX: 62009CJ0067
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Investicijoms Italijos atsilikusiuose regionuose skirtos pagalbos schema
Komisijos sprendimas, kuriuo ši pagalbos schema pripažinta suderinama su bendrąja rinka
Prašymai atlyginti tariamai patirtą žalą dėl šio sprendimo priėmimo
Pereinamojo laikotarpio tarp šios ir ankstesnės pagalbos schemų priemonės
Komisijos sprendimo neteikti prieštaravimų dėl ankstesnės pagalbos schemos taikymo sritis laiko atžvilgiu
Teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principai

Savo apeliaciniame skunde
Nuova Agricast Srl
(toliau –
Nuova Agricast
) ir
Cofra Srl
(toliau –
Cofra
) prašo panaikinti 2008 m. gruodžio 2 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) sprendimą
Nuova Agricast ir Cofra prieš Komisiją
(T‑362/05 ir T‑363/05, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jų prašymus atlyginti tariamai patirtą
žalą dėl to, kad 2000 m. liepos 12 d. Europos Bendrijų Komisija priėmė sprendimą nepateikti prieštaravimų dėl pagalbos investicijoms
Italijos nepalankioje padėtyje esančiuose regionuose schemos (Valstybės pagalba Nr. N 715/99 – Italija) (toliau – ginčijamas
sprendimas), apie kurį trumpas pranešimas buvo paskelbtas
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(OL C 278, p. 26), bei dėl Komisijos elgesio vykstant procedūrai, po kurios buvo priimtas šis sprendimas.

Teisinis pagrindas

Investicijoms Italijos nepalankioje padėtyje esančiuose regionuose skirtos pagalbos schemos, patvirtintos iki 1999 m. gruodžio
31 d.
1992 m. spalio 22 d. Dekretu įstatymu Nr. 415 dėl pakartotinio finansavimo pagal 1986 m. kovo 1 d. Įstatymą Nr. 64, įtvirtinantį
ypatingų veiksmų Mezzogiorno nustatymo tvarką (
Rifinanziamento della legge 1°marzo 1986, n. 64, recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno
) (GURI, Nr. 249, 1992 m. spalio 22 d., p. 3), kuris buvo pertvarkytas į įstatymą su pakeitimais, padarytais 1992 m. gruodžio
19 d. Įstatymu Nr. 488 (GURI, Nr. 299, 1992 m. gruodžio 21 d., klaidų ištaisymas GURI, Nr. 301, 1992 m. gruodžio 23 d., p. 40),
o šis buvo pakeistas 1993 m. balandžio 3 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 96 (GURI, Nr. 79, 1993 m. balandžio 5 d., p. 5, toliau
– Įstatymas Nr. 488/1992), Italijos teisės aktų leidėjas numatė finansines priemones, skirtas skatinti įmones nepalankioje
padėtyje esančiuose šalies regionuose plėtoti tam tikrą gamybinę veiklą.
1995 m. kovo 1 d. ir 1997 m. gegužės 21 d. Komisija priėmė du sprendimus neteikti prieštaravimų dėl viena po kitos galiojusių
Įstatymu Nr. 488/1992 bei įvairiomis jo taikymo nuostatomis pagrįstų pagalbos schemų (Valstybės pagalba Nr. N 40/95 ir N 27/A/97)
pirmiausia iki 1996 m. gruodžio 31 d., paskui – iki 1999 m. gruodžio 31 dienos. Apie šiuos sprendimus trumpi pranešimai paskelbti
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
: 1995m. liepos 18 d. – apie 1995 m. kovo 1 d. sprendimą (OL C 184, p. 4) ir 1997 m. rugpjūčio 8 d. – apie 1997 m. gegužės
21 d. sprendimą (OL C 242, p. 4, toliau – 1997 m. Sprendimas).
1997 m. sprendimu patvirtintos pagalbos schemos išsamios taikymo taisyklės (toliau – 1997–1999 m. pagalbos schema) buvo įtvirtintos,
pirma, 1995 m. balandžio 27 d. Tarpžinybinio ekonominio planavimo komiteto (
Comitato interministeriale per la programmazione economica
) sprendimu dėl nurodymų, taikomų subsidijoms teikti Įstatymo Nr. 488/1992 1 straipsnio 2 dalies prasme (
direttive per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito
nella legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno
) (GURI, Nr. 142, 1995 m. birželio 20 d., p. 17), iš dalies pakeistu 1996 m. gruodžio 18 d. minėto komiteto sprendimu (GURI,
Nr. 70, 1997 m. kovo 25 d., p. 35), antra, 1995 m. spalio 20 d. Pramonės, prekybos ir amatų ministerijos (
Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato
) (toliau – MICA) dekretu Nr. 527, įtvirtinančiu nuostatas dėl subsidijų gamybinei veiklai nepalankioje padėtyje esančiuose
šalies regionuose suteikimo ir paskirstymo tvarkos bei procedūros (
regolamento recante le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività
produttive nelle aree depresse del Paese
) (GURI, Nr. 292, 1995 m. gruodžio 15 d., p. 3), iš dalies pakeistu 1997 m. liepos 31 d. minėtos ministerijos dekretu Nr. 319
(GURI, Nr. 221, 1997 m. rugsėjo 22 d., p. 31), ir, trečia, 1997 m. lapkričio 20 d. MICA aplinkraščiu Nr. 234363 (GURI, Nr. 291
priedas, 1997 m. gruodžio 15 d.).
Šiose išsamiose taikymo taisyklėse visų pirma buvo numatyta, kad:
–        kiekvienų metų finansiniai ištekliai padalijami į dvi lygias dalis, kurių kiekviena suteikiama pagal kvietimą teikti paraiškas;
tačiau remiantis tais metais, su kuriais ištekliai susiję, turimu finansavimu, lėšų paskirstymo taisyklės gali būti pakeistos
dekretu, be kita ko, šiuos išteklius paskirstant pagal vienintelį kvietimą teikti paraiškas,
–        pagal kvietimą pateiktas paraiškas išnagrinėja įgaliotieji bankai, kurie jas įvertina tam tikru taškų skaičiumi atsižvelgiant
į reguliavimo kriterijus, vadinamus „indicatori“ (toliau – rodikliai),
–        bankų atlikto nagrinėjimo rezultatų pagrindu MICA sudaro regioninius eiliškumo sąrašus, kuriuose paraiškos surašomos pagal
gautus rezultatus taškų mažėjimo tvarka, ir priima dekretą dėl subsidijų suteikimo pareiškėjams, pradedant pirmuoju ir tol,
kol bus išnaudotos atitinkamam kvietimui skirtos lėšos,
–        reikalavimus atitinkančios išlaidos – tai išlaidos, patirtos skaičiuojant nuo kitos dienos po dienos, kurią nustoja galioti
kvietimas teikti paraiškas, ankstesnis už kvietimą, pagal kurį buvo pateikta paraiška pagalbai gauti, išskyrus inžinierių
tyrimų ir kitų tyrimų bei įmonės žemės įgijimo ir plėtros išlaidas, kurios laikomos atitinkančiomis reikalavimus skaičiuojant
nuo dvylikto mėnesio iki paraiškos pateikimo dienos,
–        įmonės, kurių paraiška pagalbai gauti buvo įtraukta į regioninį sąrašą, bet kurios negalėjo gauti subsidijų dėl to, kad atitinkamam
kvietimui skirti ištekliai buvo mažesni nei visa prašomos pagalbos suma, gali arba dar kartą pateikti nepakeisdamos duomenų,
kuriais grindžiami rodikliai, tą patį projektą pagal naudingą kvietimą iš karto po kvietimo, pagal kurį jos pirmiausiai pateikė
savo paraišką (vadinamasis paraiškos „automatiškas įtraukimas“), arba atsisakyti šio automatiško įtraukimo ir pagal pirmą
naudingą kvietimą po kvietimo teikti paraiškas, pagal kurį jos atsisakė būti automatiškai įtrauktos, dar kartą pateikti tą
patį projektą, padarius visų arba dalies duomenų, kuriais grindžiami rodikliai, pakeitimus siekiant, kad paraiška pagalbai
gauti būtų konkurencingesnė, tačiau šiais pakeitimais nedarant įtakos esminėms projekto dalims (vadinamasis paraiškos „perrašymas“);
abiem atvejais sprendžiant, ar išlaidos atitinka reikalavimus, paliekamos galioti pirminėms paraiškoms taikomos sąlygos.

Ginčijamas sprendimas ir nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2006 m. gruodžio 31 d. patvirtinta investicijoms nepalankioje padėtyje
esančiuose Italijos regionuose skirta pagalbos schema
1999 m. lapkričio 18 d. pagal EB 88 straipsnio 3 dalį Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie Įstatymu Nr. 488/1992
pagrįstos pagalbos schemos, taikytinos nuo 2000 m. sausio 1 d., projektą, kurį ši įregistravo numeriu N 715/99.
Po šio pranešimo Komisija ir Italijos valdžios institucijos pasikeitė informacija ir 2000 m. gegužės 16 d. įvyko Italijos
vyriausybės ir Komisijos tarnybų atstovų susitikimas.
Tarp informacijos, kuria pasikeista, – 2000 m. balandžio 3 d. Italijos valdžios institucijų laiškas. Jame MICA tvirtino, kad
jeigu Komisija nepakeis savo pozicijos, pagal kurią pagalbos reikalavimus atitinkančių išlaidų, patirtų skaičiuojant nuo kitos
dienos po dienos, kurią nustojo galioti ankstesnis kvietimas teikti paraiškas pagalbai gauti, principas prieštarauja valstybės
pagalbos būtinumo principui, tuomet, atsižvelgiant į reikšmingą pakeitimą, kuris taip būtų padarytas anksčiau taikytoje pagalbos
schemoje, reikėtų, kad galimybė atgaline data atsižvelgti į išlaidas, patirtas pasibaigus ankstesnio kvietimo teikti paraiškas
galiojimui, būtų numatyta pereinamojo laikotarpio priemonėje, kuri apimtų tik pirmąjį naujos schemos taikymą.
Tarp šios informacijos taip pat yra 2000 m. gegužės 29 d. Komisijos laiškas (toliau – 2000 m. gegužės 29 d. laiškas).
Šiame laiške Komisija remiasi ankstesniu gegužės 16 d. susitikimu, dėl kurio Italijos valdžios institucijos pateikė „pasiūlymą
nagrinėjamai pagalbos schemai numatyti pereinamojo laikotarpio nuostatą tik pirmajam šios schemos taikymo etapui, kurios pagrindu
buvo ketinama atgaline data pripažinti pagalbos reikalavimus atitinkančias išlaidas nuo dienos, kada nustojo galioti paskutinis
kvietimas teikti paraiškas“. Šis pasiūlymas skirtas „išvengti tęstinumo problemų tarp buvusios ir naujos pagalbos schemos
iš esmės dėl teisėtų lūkesčių (iniciatyvos), kuriuos turi įmonės, susijusios su minėta pereinamojo laikotarpio nuostata ir
priklausančios dviem atskiroms kategorijoms: a) tos, dėl kurių buvo pateikta paraiška pagal paskutinį naudingą kvietimą teikti
paraiškas ir kurioms pritarė jas išnagrinėję įgaliotieji bankai bei kurios įrašytos į regioninius sąrašus, tačiau negavo pagalbos
dėl to, jog neužteko finansinių lėšų; b) tos, dėl kurių paraiška dar nebuvo pateikta, nors investicijų projektas jau buvo
pradėtas vykdyti“.
Kalbėdama apie šią a kategoriją, 2000 m. gegužės 29 d. laiške Komisija ragina Italijos valdžios institucijas „įsipareigoti
tik pirmuoju naujos schemos taikymo etapu pagal paskutinį kvietimą sustabdytas nagrinėti paraiškas laikyti būtent tokiomis,
kurioms pritarė jas išnagrinėję įgaliotieji bankai ir kurios įrašytos į paskutinius sąrašus“. Kalbėdama apie b kategoriją,
ji siūlo minėtoms institucijoms atsiimti pasiūlymą dėl investicijų projekto atitikties reikalavimams tuo atveju, kai projektas
pradėtas vykdyti prieš pateikiant paraišką pagalbai gauti, nes šis pasiūlymas neatitinka Nacionalinės regioninės pagalbos
teikimo gairių (OL C 74, 1998, p. 9).
Paskui Italijos valdžios institucijos iš dalies pakeitė savo pagalbos schemos projektą.
Ginčijamu sprendimu, apie kurį Italijos Respublikai pranešta 2000 m. rugpjūčio 2 d. laišku, Komisija nusprendė neteikti prieštaravimų
dėl šios pagalbos schemos iki 2006 m. gruodžio 31 dienos (toliau – 2000–2006 m. pagalbos schema).
Ginčijamame sprendime įtvirtinta nuostata, kuria konkrečiai patvirtinamos minėtos pagalbos schemos priemonės, užtikrinančios
perėjimą nuo 1997–1999 m. pagalbos schemos (toliau – pereinamojo laikotarpio nuostata). Pagal šią nuostatą:
„Tik pirmą kartą taikant nagrinėjamą schemą, t. y. remiantis šia schema paskelbus pirmą kvietimą teikti paraiškas, ir bet
kuriuo atveju su sąlyga, kad paraiškos pagalbai gauti pateiktos prieš pradedant vykdyti investicinius projektus, išimtinai
bus priimamos paraiškos, pateiktos pagal paskutinį kvietimą teikti paraiškas, paskelbtą remiantis (1997–1999 m. pagalbos schema),
kurios buvo pripažintos atitinkančiomis pagalbai gauti keliamus reikalavimus, tačiau nebuvo patenkintos dėl šiam kvietimui
numatytų finansinių išteklių trūkumo.“
Po šio sprendimo 2000 m. liepos 14 d. MICA priėmė dekretą, nustatantį subsidijų gamybinei veiklai Įstatyme Nr. 488/1992 nurodytuose
nepalankioje padėtyje esančiuose šalies Bazilikatos, Kalabrijos, Apulijos, Sardinijos ir Sicilijos regionuose didžiausią leistiną
dydį (
misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese di
cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania, Puglia, Sardegna e Sicilia
) (GURI, Nr. 166, 2000 m. liepos 18 d., p. 49), ir 2000 m. liepos 14 d. Aplinkraštį Nr. 9003 (GURI, Nr. 175 priedas, 2000 m.
liepos 28 d.), siekdama nustatyti išsamias 2000–2006 m. pagalbos schemos įgyvendinimo taisykles.
Šio dekreto vienintelio straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad pagalba gali būti suteikta „remiantis <...>
išlaidomis, pripažintomis atitinkančiomis reikalavimus, pagal teigiamai įvertintas programas, susijusias su paskutiniu naudingu
kvietimu teikti paraiškas, tačiau kurioms padengti nebuvo suteiktos subsidijos dėl lėšų trūkumo“.

Ginčo aplinkybės
Remdamasi 1997–1999 m. pagalbos schema, 1997 m. gruodžio 1 d. MICA paskelbė trečiąjį kvietimą teikti paraiškas pagalbai gauti
pramonės sektoriuje pirmajam 1998 m. pusmečiui (toliau – trečiasis kvietimas).
Savo paraiškas pagalbai gauti suinteresuotosios įmonės galėjo teikti iki 1998 m. kovo 16 dienos. Jos galėjo prašyti padengti
išlaidas, patirtas skaičiuojant nuo kitos dienos pasibaigus paraiškų, pateiktų pagal ankstesnį kvietimą teikti paraiškas (antrasis
kvietimas), pateikimo terminui, t. y. nuo 1997 m. sausio 1 dienos.

Nuova Agricast
ir
Cofra
kiekviena pagal trečiąjį kvietimą teikti paraiškas pateikė po paraišką suteikti pagalbą investicijų projektui. Visa numatytų
išlaidų suma siekė atitinkamai 9 516 000 000 ITL ir 8 062 000 000 ITL. Kiekviena iš šių sumų apėmė išlaidas, patirtas prieš
pateikiant aptariamą paraišką pagalbai gauti, tačiau pasibaigus ankstesnio kvietimo teikti paraiškas galiojimui.
Šios paraiškos, kurios buvo pripažintos atitinkančiomis reikalavimus, dviem 1998 m. rugpjūčio 14 d. MICA dekretais įtrauktos
į Apulijos regionui skirtą paraiškų eilės sąrašą. Tačiau, atsižvelgiant į minėtų paraiškų eilės vietą sąraše, apeliantės prašomos
pagalbos negavo, nes neužteko lėšų.
Šiuose dekretuose nurodyta: vadovaujantis 1995 m. spalio 20 d. Dekretu Nr. 527/95, iš dalies pakeistu 1997 m. liepos 31 d.
Dekretu Nr. 319, paraiškos, priskirtos į netinkamų gauti pagalbą pagal trečiąjį kvietimą teikti paraiškas eilę, automatiškai
nepakeistos įtraukiamos į sąrašą, susijusį su ketvirtuoju kvietimu teikti paraiškas pagalbai gauti pramonės sektoriuje 1998 m.
antrajam pusmečiui (toliau – ketvirtasis kvietimas teikti paraiškas), o išlaidų atitikties reikalavimams pagalbai gauti klausimo
atžvilgiu paliekamos galioti pradinei paraiškai taikomos sąlygos. Juose taip pat nurodoma, kad jeigu įmonė ketintų palikti
sąlygas dėl išlaidų atitikties reikalavimams pagalbai gauti ir kartu perrašytų savo pradinę paraišką pagalbai gauti, ji turėtų
atsisakyti šio automatinio įtraukimo ir iš naujo pateikti savo paraišką per pateikimo terminus, susijusius tik su penktuoju
kvietimu teikti paraiškas pagalbai gauti 1999 m. pirmajam pusmečiui, kurie nustatomi dekretu.
Tuo metu buvo paskelbtas ketvirtasis kvietimas teikti paraiškas.
Nuova Agricast
ir
Cofra
atsisakė, kad jų paraiškos būtų automatiškai įtrauktos į pagal ketvirtąjį kvietimą sudaromą sąrašą, tam, kad iš naujo galėtų
pateikti perrašytą paraišką pagal pirmąjį naudingą kvietimą po šio kvietimo.
Tačiau Italijos valdžios institucijos iki 1999 m. gruodžio 31 d., t. y. iki kol Komisija patvirtino 1997–1999 m. pagalbos
schemą, nepaskelbė jokio naudingo kvietimo.
2000 m. liepos 14 d., t. y. įsigaliojus 2000–2006 m. pagalbos schemai, Italijos valdžios institucijos paskelbė aštuntąjį kvietimą
teikti paraiškas pagalbai gauti pramonės sektoriuje (toliau – aštuntasis kvietimas).
Atsižvelgiant į pagal 2000–2006 m. pagalbos schemą galiojusias sąlygas, buvo nuspręsta, jog apeliančių, kurios negalėjo pasinaudoti
ginčijamame sprendime įtvirtinta pereinamojo laikotarpio nuostata, perrašytos paraiškos yra nepriimtinos ir jos nebuvo įtrauktos
į pagal aštuntąjį kvietimą sudarytą sąrašą.
Taigi apeliantės kartu su kitomis tokioje pačioje padėtyje esančiomis Italijos įmonėmis, pareiškė pirmąjį ieškinį Bendrajame
Teisme, prašydamos panaikinti ginčijamą sprendimą. 2005 m. birželio 15 d. Nutartimi
SIMSA ir kt. prieš Komisiją
(T‑98/04) Bendrasis Teismas šį ieškinį atmetė kaip nepriimtiną, motyvuodamas tuo, kad jis buvo pareikštas pasibaigus EB 230 straipsnio
penktoje pastraipoje numatytam dviejų mėnesių terminui.
Be to,
Nuova Agricast
pareiškė ieškinį
Tribunale ordinario di Roma
(Romos apylinkės teismas), prašydama įpareigoti
Ministero delle Attività Produttive
, perėmusią MICA įgaliojimus, atlyginti žalą, kurią ji teigia patyrusi nesuteikus prašomos pagalbos. Vykstant šiam procesui
Nuova Agricast
visų pirma tvirtino, kad derėdamasi su Komisija dėl pagalbos schemos pratęsimo po 1999 m. gruodžio 31 d. Italijos valstybė
tinkamai neapsaugojo įmonių, kurios, kaip antai
Nuova Agricast
, per trečiąjį kvietimą teikti paraiškas atsisakė automatiško įtraukimo į pagal ketvirtąjį kvietimą sudarytą sąrašą, norėdamos
pateikti perrašytą paraišką pagal pirmąjį naudingą kvietimą po šio kvietimo, įgytų teisių.
Vykstant šiam procesui
Tribunale ordinario di Roma
2006 m. birželio 14 d. sprendimu pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl ginčijamo sprendimo galiojimo vienodo
požiūrio ir pareigos motyvuoti principų atžvilgiu. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimu
Nuova Agricast
(C‑390/06, Rink. p. I‑2577), Teisingumo Teismas į šį prašymą atsakė, kad išnagrinėjus pateiktą klausimą nebuvo nustatyta nieko,
kas paveiktų ginčijamo sprendimo galiojimą.
Analizuodamas ginčijamo sprendimo galiojimą vienodo požiūrio principo atžvilgiu, minėto sprendimo 62 punkte Teisingumo Teismas
konstatavo: Komisija turėjo žinoti, kad egzistuoja įmonės, kaip antai
Nuova Agricast
, kurių paraiška pagalbai gauti buvo įtraukta į pagal trečiąjį kvietimą sudarytą sąrašą ir kurios pagal šį kvietimą negavo
prašomos pagalbos dėl turimų lėšų trūkumo bei atsisakė automatiško įtraukimo į pagal ketvirtąjį kvietimą sudarytą sąrašą,
siekdamos pateikti perrašytą paraišką pagal pirmą naudingą kvietimą po šio kvietimo (toliau – pirmajai kategorijai priklausančios
įmonės), ir įmonės, kurių paraiškos buvo įtrauktos į pagal ketvirtąjį kvietimą sudarytą sąrašą, bet kurioms pagalba nebuvo
suteikta dėl lėšų trūkumo (toliau – antrajai kategorijai priklausančios įmonės).
Vis dėlto to paties sprendimo 77 ir 78 punktuose Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad patvirtinusi 2000–2006 m. pagalbos
schemą, pagal kurią tik antrajai kategorijai priklausančios įmonės gali pasinaudoti ginčijamame sprendime esančia pereinamojo
laikotarpio nuostata, Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo, nes šiai ir pirmajai kategorijoms priklausančios įmonės
nebuvo panašioje padėtyje.

Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

Nuova Agricast
ir
Cofra
kiekviena pareiškė po ieškinį, kuriuos Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2005 m. rugsėjo 21 d., prašydamos atlyginti žalą,
kurią jos teigia patyrusios priėmus ginčijamą sprendimą. Abi šios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso
dalis ir priimamas galutinis sprendimas
2006 m. kovo 1 d. sprendimais Bendrasis Teismas iš dalies patenkino Komisijos prašymą imtis proceso organizavimo priemonių
ir paragino Komisiją savo rašytiniuose reikalavimuose didžiausią dėmesį skirti: pirma, ieškinių priimtinumo klausimui ir,
antra, klausimams, susijusiems su šiai institucijai priskirtino neteisėto elgesio buvimu, tariamos žalos realumu bei pobūdžiu
ir priežastiniu ryšiu tarp minėto elgesio, kuriuo kaltinama, ir šios žalos.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė ieškinį ir priteisė iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
Skundžiamo sprendimo 48–51 punktuose Bendrasis Teismas iš pradžių pripažino nepriimtinais Komisijos reikalavimus išbraukti
iš apeliančių pareiškimų formuluotę „falso ideologico“ (tyčinė klaida), kurią jos vartojo kvalifikuodamos 2000 m. gegužės
29 d. laišką.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo: apeliantės iš esmės teigia, jog šiame laiške Komisija sąmoningai slėpė tai, kad
Italijos valdžios institucijos siekė apsaugoti ne tik pagal ketvirtąjį, bet ir trečiąjį kvietimą teikti paraiškas dalyvavusių
įmonių situaciją. Šiuo klausimu jis konstatavo, kad nėra „klaidos“, kurią apeliantės teigia aptikusios minėtame laiške, nes
jame daromas skirtumas tarp Italijos valdžios institucijų numatomos pereinamojo laikotarpio priemonės plačios taikymo srities
ir Komisijos šioms valdžios institucijoms pateikto raginimo šios priemonės taikymo sritį laikyti siauresne, t. y. kaip apimančią
tik įmones, dalyvavusias pagal paskutinį kvietimą teikti paraiškas. Vis dėlto Bendrasis Teismas nusprendė, kad jam nepriklauso
riboti saviraiškos laisvės, kuria naudojasi šalys, jeigu laikomasi elgesio taisyklių ribų, kurios šioje byloje nebuvo peržengtos,
nes apeliantės aiškiai nurodė, kad jos neteigia, jog Komisija padarė tyčinę klaidą Italijos baudžiamosios teisės prasme.
Toliau kalbėdamas apie prašymus atlyginti žalą, Bendrasis Teismas, konstatavęs, kad iš pradžių reikia nuspręsti dėl ieškinių
esmės, o ne dėl jų priimtinumo, kurį Komisija ginčijo, skundžiamo sprendimo 76–96 punktuose išnagrinėjo, ar tenkinama sąlyga
dėl elgesio, kuriuo kaltinama ši institucija, neteisėtumo.
Apeliančių pagrindiniai argumentai, skirti įrodyti, kad Komisija padarė įvairių pažeidimų dėl to, kad 2000 m. gegužės 29 d.
laiške ragino Italijos valdžios institucijas pakeisti savo pereinamojo laikotarpio priemonės projektą ir kad priėmė ginčijamą
sprendimą, buvo atmesti skundžiamo sprendimo 80–84 punktuose, kurie suformuluoti taip:
„80      Ieškovių pagrindiniai argumentai <...> iš esmės grindžiami prielaida, pagal kurią 1997 m. sprendimu Komisija nusprendė neteikti
prieštaravimų dėl ieškovių antrojo dalyvavimo pagal kvietimą taikyti Įstatymu Nr. [488/1992] pagrįstą pagalbos schemą, kuris
turėjo būti paskelbtas po 1999 m. gruodžio 31 dienos. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal EB 87 straipsnio 1 dalyje
įtvirtintą bendrąjį principą valstybės pagalba yra draudžiama. Pagal teismo praktiką leidimai nukrypti nuo šio principo aiškinami
griežtai ([2004 m. sausio 14 d. Bendrojo Teismo] sprendimas
Fleuren Compost prieš Komisiją
[T‑109/01, Rink. p. II‑127] 75 punktas). Siekiant nustatyti, ar pagalba patenka į sprendimo neteikti prieštaravimų dėl pagalbos
schemos taikymo sritį laiko atžvilgiu, reikia išnagrinėti, ar ši pagalba gali būti laikoma suteikta prieš pasibaigiant šio
sprendimo galiojimui; reikšmingas kriterijus šiuo atžvilgiu yra teisiškai privalomas aktas, kuriuo kompetentinga nacionalinė
valdžios institucija įsipareigoja suteikti pagalbą (šiuo klausimu žr. [minėto] Sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
, 68 ir 71–74 punktus). Iš to išplaukia, kad sprendimas neteikti prieštaravimų dėl pagalbos schemos susijęs tik su realiu
pagalbos, kuriai taikoma ši schema, suteikimu, nes atitinkama nacionalinė valdžios institucija turi įsipareigoti suteikti
aptariamą pagalbą prieš pasibaigiant šio sprendimo galiojimui.
81      Todėl šiuo atveju, nors 1997 m. sprendime Komisija neprieštaravo, kad pagal [1997–1999 m.] pagalbos schemą ieškovėms būtų
suteikta galimybė pateikti perrašytą paraišką pagalbai gauti pagal vėlesnį naudingą kvietimą teikti paraiškas po ketvirtojo
kvietimo, tam, kad šis antrasis dalyvavimas patektų į šio sprendimo taikymo sritį, reikėjo, kad jis, pirma, įvyktų tol, kol
galiojo šiuo sprendimu suteiktas patvirtinimas, ir, antra, Italijos valdžios institucijos įsipareigotų suteikti prašomą pagalbą
taip pat per šį antrąjį dalyvavimą tol, kol nepasibaigė minėtas patvirtinimas. Neginčijama, kad 1997 m. sprendimu Komisija
nusprendė neteikti prieštaravimų dėl [1997–1999 m.] pagalbos schemos iki 1999 m. gruodžio 31 dienos. Taip pat neginčijama,
kad iki 2000 m. sausio 1 d. nebuvo paskelbtas nė vienas kvietimas, leidžiantis ieškovėms dalyvauti antrą kartą, ir kad iki
šios datos Italijos valdžios institucijos nepriėmė jokio privalomo akto, kuriuo būtų įsipareigojusios ieškovėms suteikti prašomą
pagalbą.
82      Be to, kaip teisingai nurodo Komisija, paprasčiausios galimybės dalyvauti antrą kartą pagal kvietimą teikti paraiškas, kurio
pagrindu galbūt galėtų būti suteikta pagalba, nepakanka, kad būtų galima teigti, jog prašoma pagalba buvo suteikta, kai buvo
duota ši galimybė. Ir 1997 m. sprendimo formuluotėje, ir taisyklėje, pagal kurią leidimai nukrypti nuo EB 87 straipsnio 1 dalimi
įtvirtinto bendrojo valstybės pagalbos draudimo aiškinami griežtai, draudžiama taip išplėsti patvirtintos pagalbos schemos
taikymo sritį laiko atžvilgiu. Be to, neginčijama, jog ieškovės neturėjo jokios garantijos, kad pateikusios perrašytą paraišką
gaus prašomą pagalbą.
83      Todėl net darant prielaidą, kad egzistuoja „teisė perrašyti“, kuria remiasi ieškovės, jai buvo taikomas 1997 m. sprendimas
tiek, kiek ja buvo naudojamasi iki 2000 m. sausio 1 d. ir kiek Italijos valdžios institucijos iki šios datos įsipareigojo
ieškovėms suteikti jų antrą kartą prašomą pagalbą. Kaip nurodyta anksčiau, neginčijama, jog taip nebuvo šiuo atveju.
84      Kadangi 1997 m. sprendimas negali būti laikomas leidžiančiu ieškovėms pateikti perrašytą paraišką pagalbai gauti pagal kvietimą
teikti paraiškas, kuris buvo paskelbtas pasibaigus šio sprendimo galiojimui, ieškovių argumentavimo prielaida yra klaidinga.
Todėl visus argumentus, kuriuos ieškovės grindžia šia prielaida, reikia atmesti kaip nepagrįstus.“
Skundžiamo sprendimo 85–87 punktuose Bendrasis Teismas pridūrė, kad šios išvados nepaneigia požiūris, pateiktas byloje, kurioje
priimtas 2006 m. birželio 22 d. Sprendimas
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
(C‑182/03 ir C‑217/03, Rink. p. I‑5479), kuriuo remiasi apeliantės, nes abiejų bylų aplinkybės iš esmės skiriasi.
Toliau, skundžiamo sprendimo 88–95 punktuose atmetęs apeliančių subsidiariai pateiktus argumentus, galiausiai minėto sprendimo
96 ir 97 punktuose Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad jos neįrodė, jog Komisija padarė pakankamai reikšmingą pažeidimą,
dėl kurio kiltų Europos Bendrijų deliktinė atsakomybė, ir todėl ieškinius reikia atmesti.

Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme

Nuova Agricast
ir
Cofra
Teisingumo Teismo pagrindiniuose reikalavimuose prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek jame nurodoma, kad 2000 m. gegužės 29 d. laiškas nebuvo melagingas, ir todėl dėl
esmės atmesti Komisijos priešpriešinį reikalavimą išbraukti frazę „falso ideologico“,
–        sprendžiant proceso organizavimo priemonėse, kurių ėmėsi Bendrasis Teismas 2006 m. kovo 1 d. sprendimais, nurodytus klausimus,
pripažinti, kad imdamasi pirmojoje instancijoje pareikštuose ieškiniuose nurodytų veiksmų Komisija šiurkščiai ir akivaizdžiai
pažeidė Bendrijos teisę ir padarė apeliantėms turtinės žalos,
–        grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo, kad šis priimtų sprendimą dėl klausimų, kurių neapima šios proceso organizavimo
priemonės,
–        ir, kalbant apie bylinėjimosi išlaidas:
i)      jeigu Teisingumo Teismo sprendimas gali būti laikomas galutiniu bent jau dėl klausimų, kuriuos apima proceso organizavimo
priemonės, kurių ėmėsi Bendrasis Teismas 2006 m. kovo 1 d. sprendimais, priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas abiejose
instancijose; arba
ii)       tuo atveju, jeigu šis sprendimas, net jeigu jame būtų nusprendžiama dėl visų klausimų, kuriuos apima šios proceso organizavimo
priemonės, negalėtų būti laikomas galutiniu, nes bet kuriuo atveju bylą reikia grąžinti Bendrajam Teismui tam, kad būtų išspręsti
klausimai, kurių neapima minėtos proceso organizavimo priemonės, atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.

Nuova Agricast
ir
Cofra
, nepatenkinus šių reikalavimų, prašo: jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog byla dar nepasiekusi stadijos, kad būtų galima
ją išspręsti, bylą grąžinti Bendrajam Teismui.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną,
–        nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti jį kaip nepagrįstą,
–        alternatyviai pirmojoje instancijose pateiktą prašymą atlyginti žalą atmesti kaip nepriimtiną,
–        galiausiai, nepatenkinus šių reikalavimų, grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis atnaujintų procesą, kaip numatyta Teisingumo
Teismo statuto 61 straipsnyje, ir
–        priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Grįsdamos savo apeliacinį skundą apeliantės remiasi trimis pagrindais. Pirmajame ir antrajame apeliacinio skundo pagrinde
jos tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 80–84 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai atmetė jų pagrindinių argumentų prielaidą,
pagal kurią 1997 m. sprendimas turi būti aiškinamas kaip leidžiantis jų padėtyje esančioms įmonėms pateikti perrašytą paraišką
pagal kvietimą teikti paraiškas, paskelbtą netgi po 1999 m. gruodžio 31 dienos. Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs
su tuo, kad skundžiamo sprendimo 50 ir 51 punktuose Bendrasis Teismas iškraipė 2000 m. gegužės 29 d. laiško turinį.

Dėl priimtinumo
–       Šalių argumentai
Komisija teigia, kad apeliacinis skundas nepriimtinas, nes trys pagrindai, kuriais apeliantės grindžia šį skundą, yra nepriimtini.
Taigi, anot jos, pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai nepriimtini, nes juose nepakankamai aiškiai nurodyta, kurios
skundžiamo sprendimo dalys yra kritikuojamos. Be to, šie pagrindai nepriimtini, nes susiję ne su Sąjungos teisės pažeidimu,
o su Italijos teisės klausimais arba bent jau su Italijos valdžios institucijų elgesiu. Galima Bendrojo Teismo padaryta klaida
aiškinant nacionalinę teisę nėra Sąjungos teisės pažeidimas; jis prilyginamas fakto klaidai, kuria negalima remtis apeliacinio
proceso stadijoje, nebent ja būtų iškraipyti faktai.
Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas, nes jis susijęs su sprendimu, dėl kurio negalima paduoti apeliacinio
skundo, ir juo ginčijamas Bendrojo Teismo pateiktas faktų įvertinimas. Be to, apeliantės nesuinteresuotos pateikti apeliacinio
skundo šiuo atžvilgiu, nes jos nepralaimėjo bylos šiuo klausimu.
Apeliantės mano, kad apeliacinis skundas priimtinas, ir, be kita ko, paaiškina, kad pirmuoju ir antruoju apeliacinio skundo
pagrindais ginčijamas Bendrojo Teismo pateiktas klaidingas 1997 m. sprendimo ir ypač nuostatos, iš kurios matyti šiuo sprendimu
1997–1999 m. pagalbos schemai suteikto patvirtinimo galiojimo pabaigos data, aiškinimas.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 51 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento
112 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos kritikuojamos sprendimo,
kurį prašoma panaikinti, dalys ir šį prašymą konkrečiai pagrindžiantys teisiniai argumentai; antraip apeliacinis skundas arba
atitinkamas jo pagrindas nepriimtini (žr. 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 34 punktą; 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Monsanto ir Komisiją
, C‑248/99 P, Rink. p. I‑1, 68 punktą bei 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C-208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 426 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti: nors iš tiesų tam tikroms apeliančių išdėstytų argumentų dalims, susijusioms su pirmuoju
ir antruoju apeliacinio skundo pagrindais, trūksta apibrėžtumo, vis dėlto, vertinant bendrai, šie argumentai atrodo pakankamai
aiškūs, kad būtų galima reikiamai tiksliai nustatyti kritikuojamas skundžiamo sprendimo dalis bei šią kritiką pagrindžiančius
teisinius argumentus, ir todėl Teisingumo Teismui leidžia atlikti jo teisėtumo kontrolę.
Kalbant apie antrąjį nepriimtinumo pagrindą, susijusį su tuo, kad pirmuoju ir antruoju apeliacinio skundo pagrindais siekiama
pripažinimo, jog Bendrasis Teismas padarė klaidą aiškindamas nacionalinį aktą, t. y. 1997–1999 m. pagalbos schemą, pakanka
konstatuoti, kad taip nėra. Iš tikrųjų, kaip pažymėjo apeliantės, šiuose pagrinduose jos remiasi tariamai klaidingu 1997 m.
sprendimo, vadinasi, Komisijos akto, taikymo srities aiškinimu laiko atžvilgiu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai priimtini. Todėl nesant reikalo šioje
stadijoje nagrinėti pagrindų, kuriais remiamasi dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo priimtinumo, Komisijos pateiktą prieštaravimą
dėl priimtinumo, kiek jis susijęs su visu apeliaciniu skundu, reikia atmesti.

Dėl esmės
Dėl pirmojo ir antrojo apeliacinio skundo pagrindų
–       Šalių argumentai
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą 1997 m. sprendimą aiškindamas
nesuderinamai su teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principais. Jos, be kita ko, mano, kad jeigu
1997 m. sprendimas aiškinamas, kaip tai darė Bendrasis Teismas, kaip neleidžiantis skelbti kvietimo teikti
ad hoc
paraiškas pagalbai gauti po 1999 m. gruodžio 31 d., skirto tik įmonėms, kurioms pagal 1997–1999 m. pagalbos schemą buvo užtikrinta,
kad galės dar kartą dalyvauti pagal vėlesnį kvietimą teikti paraiškas automatiškai įtraukiant paraišką arba ją perrašant,
tai jis yra neteisėtas, nes juo patvirtinama minėtus principus pažeidžianti pagalbos schema. Iš tikrųjų taip Bendrojo Teismo
trukmės atžvilgiu aiškinama pagalbos schema ontologiškai būtų nepaisoma tinkamai patvirtintose priemonėse pateiktų palankių
teisinių požiūrių.
Šiuo atveju apeliantės nurodo atvejį, kai kvietimas teikti paraiškas pagalbai gauti buvo paskelbtas antrame 1999 metų pusmetyje.
Įmonėms, kurios pirmą kartą dalyvavo pagal šį kvietimą save priskirdamos į netinkamų pagalbai gauti eilę, kaip ir įmonėms,
dalyvavusioms pagal ankstesnį kvietimą, buvo užtikrinta, kad galės pasinaudoti galimybe antrą kartą dalyvauti automatiškai
įtraukiant paraišką arba ją perrašant. Iš karto buvo aišku, kad nebus įmanoma antrą kartą dalyvauti iki 1999 m. gruodžio 31 dienos.
Apeliantės daro išvadą, kad pagalbos schema, pagal kurią tiksliai užtikrinama, jog įmonė galės teikti paraišką pagalbai gauti,
tačiau kuri aiškinama ir taikoma taip, kad logiškai neįmanoma jos pateikti, negali būti laikoma atitinkančia teisinio saugumo
ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus. Be to, tokia schema pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, nes tik tam tikros įmonės
ir ypač tos, kurios pirmą kartą dalyvavo 1999 m. antrame pusmetyje skelbtame kvietime teikti paraiškas, negalėjo pasinaudoti
galimybe dalyvauti antrą kartą.
Galiausiai apeliantės mano, kad minėto Sprendimo
Nuova Agricast
50 ir 51 punktuose Teisingumo Teismas netiesiogiai jau buvo paneigęs Komisijos argumentą, kad jai negali būti priskirti pagalbos
schemą reglamentuojančiomis nacionalinėmis nuostatomis suteikti lūkesčiai, be kita ko, nusprendęs, kad Komisija negali pagalbos,
kuri tam tikromis savo taisyklėmis pažeidžia bendruosius Sąjungos teisės principus, pripažinti suderinama su bendrąja rinka.
Taisyklės, kuriomis remiasi Teisingumo Teismas, neabejotinai yra tos, kurios numatytos šią pagalbos schemą reglamentuojančiose
nacionalinėse nuostatose. Taigi tvirtindama tokias nuostatas Komisija turi prisiimti atsakomybę, kuri gali iš jų kilti.
Antrajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą neįvykdęs pareigos 1997 m. sprendimą aiškinti
prasme, atitinkančia teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principus. Jos mano, kad šis sprendimas
pakankamai dviprasmiškas, kad būtų galima jį aiškinti jų siūloma prasme, kuri vienintelė atitinka minėtus principus.
Apeliančių teigimu, vien to, kad minėtame sprendime, nepateikiant jokių patikslinimų, nurodoma, jog 1997–1999 m. pagalbos
schemai suteiktas patvirtinimas nustoja galioti 1999 m. gruodžio 31 d., konkrečiomis šios schemos aplinkybėmis nepakanka pašalinti
dviprasmybę dėl to, ar įmonės, kurioms pagal šią pagalbos schemą buvo užtikrinta galimybė antrą kartą pateikti savo paraišką
pagalbai gauti automatiškai ją įtraukiant ar ją perrašant, galėjo pasinaudoti šia teise pagal po šios datos paskelbtą kvietimą
teikti paraiškas tuo atveju, kai anksčiau nebuvo jokio naudingo pasiūlymo. Sprendimą neteikti prieštaravimų dėl valstybės
pagalbos schemos reikia skaityti kartu su konkrečiomis aptariamos schemos įgyvendinimo taisyklėmis. Kai, kaip ir šiuo atveju,
šiose taisyklėse numatoma galimybė antrą kartą dalyvauti tomis pačiomis išlaidų atitikties reikalavimams sąlygomis, kaip ir
numatytos pirmajam dalyvavimui, nenurodant galiojimo pabaigos, į šią aplinkybę reikia atsižvelgti aiškinant minėto sprendimo
taikymo sritį laiko atžvilgiu.
Apeliantės, be kita ko, teigia, kad 2006 m. rugsėjo 15 d. laiške atsakydama į Komisijos prašymą pateikti patikslinimų dėl
nuo 2007 m. taikytinos pagalbos schemos Italijos vyriausybė pritarė apeliančių požiūriui, pagal kurį pirmoji paraiška pagalbai
gauti nulemia procedūrą ir reglamentavimą, taikytiną ir antrajai paraiškai, kuri tik pratęsia jau pagal pirmąją paraišką pradėtą
procedūrą. Komisija neprieštaravo šiam požiūriui ir patvirtino minėtą schemą.
Komisija mano, kad pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai nepagrįsti.
Anot jos, nors nagrinėdamas apeliančių prielaidą Bendrasis Teismas apie tai neužsiminė, jo padaryta išvada taikytina šiuo
atveju atsižvelgiant minėtą Sprendimą
Nuova Agricast
. Iš tiesų, nors Teisingumo Teismas nagrinėjo
ex professo
tik tariamą vienodo požiūrio ir pareigos motyvuoti principų pažeidimą, šio sprendimo 66–78 punktuose išdėstyti argumentai
grindžiami 1997 m. sprendimo aiškinimu ir tuo, kad pagal šį sprendimą buvo patvirtinta 1997–1999 m. pagalbos schema. Teisingumo
Teismas nusprendė, kad tik antrajai kategorijai priklausančios įmonės turėjo absoliučią teisę tikėtis, kad jų paraiška bus
automatiškai įtraukta pagal kitą kvietimą teikti paraiškas. Tik šioms įmonėms Komisija privalėjo pereinamuoju laikotarpiu
leisti dalyvauti pagal kitą pirmąjį kvietimą teikti paraiškas, net jeigu jis būtų buvęs paskelbtas po 1999 m. gruodžio 31 d.,
kada baigėsi 1997 m. sprendimu suteiktas patvirtinimas.
Remdamasi minėto sprendimo 75 punktu, Komisija, be kita ko, teigia: jeigu būtų priimtos pirmajai kategorijai priklausančių
įmonių, kaip antai apeliantės, paraiškos pagal pirmąjį naujos pagalbos schemos kvietimą teikti paraiškas, jos būtų turėjusios
daugiau galimybių gauti prašomą pagalbą, palyginti su kitomis pirmą kartą konkuruojančiomis įmonėmis, kurioms neabejotinai
reikėjo pagalbos. Siekdama išvengti tokių nepageidaujamų pasekmių, Komisija būtų buvusi priversta remdamasi pagalbos reikalingumo
principu pripažinti naują pagalbos schemą nesuderinama, jeigu pagal šią schemą būtų buvę galima priimti pagal trečiąjį kvietimą
dalyvavusių įmonių perrašytas paraiškas. Taigi iš to paties sprendimo išplaukia, kad apeliantėms jokiu atveju negalėjo būti
leista dalyvauti pagal su šia nauja schema susijusį kvietimą. Požiūris, kuris teisiškai buvo reikalingas, negali kartu būti
neteisėtas; dėl to Komisija negali būti atsakinga.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Savo pirmajame ir antrajame apeliacinio skundo pagrinduose apeliantės iš esmės tvirtina: tam, kad nebūtų pažeisti teisinio
saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principai, Bendrasis Teismas 1997 m. sprendimą privalėjo aiškinti kaip
leidžiantį paskelbti kvietimą teikti
ad hoc
paraiškas pagalbai gauti po 1999 m. gruodžio 31 d., kai baigė galioti šiuo sprendimu suteiktas patvirtinimas 1997–1999 m.
pagalbos schemai, skirtai tik pirmajai ir antrajai kategorijai priklausančioms įmonėms, vadinasi, turėjo būti leista apeliantėms
savo perrašytą paraišką pateikti remiantis pirmuoju naudingu kvietimu pagal 2000–2006 m. pagalbos schemą, t. y. aštuntuoju
kvietimu.
Siekiant įvertinti šių pagrindų pagrįstumą, reikia išnagrinėti, ar 1997 m. sprendimu, jį aiškinant kaip neleidžiantį skelbti
tokį
ad hoc
kvietimą, pažeidžiami minėti principai, kaip teigia apeliantės.
Tai nagrinėjant svarbu ne tik įvertinti patį minėto sprendimo tekstą, kurio tik santrauka buvo paskelbta
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
, bet ir atsižvelgti į 1997–1999 m. pagalbos schemą, apie kurią buvo pranešta (šiuo klausimu žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Todaro Nunziatina & C
., C‑138/09, Rink. p. I‑0000, 31 punktą).
Be to, šiuo atveju reikia priminti, kad Komisija negali valstybės pagalbos, kuri tam tikromis savo taisyklėmis pažeidžia bendruosius
Sąjungos teisės principus, kaip antai teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principus, pripažinti
suderinama su bendrąja rinka (žr. minėto Sprendimo
Nuova Agricast
51 punktą).
Be to, priešingai nei teigia Komisija, iš minėto Sprendimo
Nuova Agricast
neišplaukia, kad 1997 m. sprendimas ir 1997–1999 m. pagalbos schema suderinami su minėtais principais.
Nors Teisingumo Teismas tame sprendime konstatavo, kad ginčijamu sprendimu, kuriuo patvirtintos pereinamojo laikotarpio priemonės
pagal 2000–2006 m. pagalbos schemą, nepažeidžiamas vienodo požiūrio principas dėl to, kad pagal jį skirtingai vertinamos pirmajai
ir antrajai kategorijai priklausančios įmonės, jame visiškai nenuspręsta dėl šio sprendimo ar 1997 m. sprendimo suderinamumo
su kitais principais, kaip antai visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principais. Atvirkščiai, minėto
sprendimo 44 punkte jis pažymėjo: net jeigu pagrindinėje byloje
Nuova Agricast
iškėlė kitus ginčijamo sprendimo negaliojimo pagrindus, jo galiojimo nereikia vertinti šių kitų negaliojimo pagrindų, kurių
nenurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atžvilgiu.
Be to, minėto Sprendimo
Nuova Agricast
67–78 padaryta išvada, kad pirmajai ir antrajai kategorijoms priklausančios įmonės nėra panašioje padėtyje reikalavimo dėl
valstybės pagalbos reikalingumo atžvilgiu, savaime neprieštarauja galimai Komisijos pareigai patvirtinti pereinamojo laikotarpio
nuostatas ir pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms tam, kad nebūtų pažeistas visų pirma teisėtų lūkesčių apsaugos principas.
Taigi, jeigu pirmajai kategorijai priklausančios įmonės galėjo veiksmingai remtis minėtu principu, galėjo būti tam tikru atveju
reikalinga patvirtinti tokias pereinamojo laikotarpio priemones, net jeigu šios įmonės nebuvo panašioje padėtyje kaip ir antrajai
kategorijai priklausančios įmonės. Teisingumo Teismas jau, be kita ko, yra nusprendęs, kad jei nėra viršesnio viešojo intereso,
Komisija, panaikindama teisės nuostatas ir kartu nenumatydama pereinamojo laikotarpio nuostatų, apsaugančių lūkesčius, kurių
ūkio subjektas teisėtai galėjo turėti pagal Sąjungos teisės aktus, pažeidžia viršesnę teisės normą (šiuo klausimu žr. minėto
Sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
149 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog Komisija turėjo žinoti apie ir pirmajai, ir antrajai kategorijai
priklausančių įmonių egzistavimą (minėto Sprendimo
Nuova Agricast
62 punktą).
Kalbant apie tai, ar 1997 m. sprendimas ir 1997–1999 m. pagalbos schema suderinami su teisėtų lūkesčių apsaugos principu,
Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu taikoma kiekvienam asmeniui,
kuriam Sąjungos institucija sukėlė pagristų vilčių. Tačiau niekas negali remtis šio principo pažeidimu, jeigu jam ši institucija
nesuteikė konkrečių garantijų. Be to, jei atsargus ir informuotas ūkio subjektas gali numatyti, jog bus priimta priemonė,
galinti paveikti jo interesus, jis negali remtis minėtu principu priėmus tą priemonę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
147 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Koninklijke FrieslandCampina
, C‑519/07 P, Rink. p. I–8495, 84 punktą).
Nagrinėjamu atveju 1997 m. sprendimo, koks buvo paskelbtas
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
, antraštinėje dalyje „Galiojimo laikas“ nurodyta data buvo 1999 m. gruodžio 31 diena.
Priešingai nei teigia apeliantės, atsargus ir informuotas ūkio subjektas, kuris turėjo žinoti apie minėtą sprendimą, galėjo
iš tokios nuorodos padaryti išvadą, kad galimybė dalyvauti, automatiškai paraišką įtraukiant ar ją perrašant pagal 1997–1999 m.
pagalbos schemos taisykles, pagal vėlesnį kvietimą po to, pagal kurį buvo pateikta paraiška pagalbai gauti, buvo apribota
šiai schemai suteikto patvirtinimo galiojimo laiku.
Šiuo klausimu, be kita ko, reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į tai, jog 1997 m. sprendimu, kuriuo patvirtinta minėta pagalbos
schema, buvo nukrypta nuo EB 87 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto bendrojo valstybės pagalbos nesuderinamumo su bendrąja rinka
principo, toks ūkio subjektas negalėjo pagrįstai tikėtis, jog šiuo sprendimu leidžiama, prieštaraujant principui, pagal kurį
tokius leidimus nukrypti reikia aiškinti griežtai, teikti pagalbą netgi po šiame sprendime nurodytos dienos (žr. 2004 m. balandžio
29 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑277/00, Rink. p. I‑3925, 20 punktą bei 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
Atzeni ir kt
., C‑346/03 ir C‑529/03, Rink. p. I‑1875, 79 punktą).
Bet kuriuo atveju, kadangi 1997 m sprendime nurodyta data, kurią nustojo galioti 1997–1999 metų pagalbos schemos patvirtinimas,
negalima teigti, jog Komisija apeliantėms suteikė konkrečią garantiją, kad jos galės pateikti savo perrašytą paraišką pagalbai
gauti pagal po šios datos paskelbtą kvietimą teikti paraiškas. Be to, apeliantės negalėjo pagrįstai tikėtis, kad po šios datos
Komisija suteiks naują valstybės pagalbos schemos patvirtinimą su tokiomis pačiomis taisyklėmis, kokios numatytos 1997–1999 metų
pagalbos schemoje.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad net jei minėtos schemos tvarką reglamentuojančiose nacionalinėse nuostatose ir
vadovaujantis trečiuoju kvietimu teikti paraiškas priimtuose teisės aktuose aiškiai nenurodyta data, iki kurios galima dar
kartą dalyvauti pagal vėlesnį kvietimą automatiškai įtraukiant paraišką arba ją perrašant, apeliantės negalėjo pagrįstai tikėtis,
kad galės pasinaudoti šia galimybe po 1999 m. gruodžio 31 dienos.
Be to, pagal teisinio saugomo principą reikalaujama, kad Sąjungos teisės aktai būtų tikslūs, o jų taikymą asmenys aiškiai
numatytų (1987 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Airija prieš Komisiją
, 325/85, Rink. p. 5041, 18 punktas; 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo
Duff ir kt
., C‑63/93, Rink. p. I‑569, 20 punktas bei minėto Sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
69 punktas). Taigi iš šio sprendimo 73–75 punktų matyti, kad 1997 m. sprendime buvo numatyta galiojimo pabaigos data, todėl
įmonės, kurios galėjo pasinaudoti 1997–1999 metų pagalbos schema, galėjo numatyti, kad po šios datos nebebus galima paskelbti
jokio kvietimo teikti paraiškas pagal minėtą schemą.
Galiausiai, kalbant apie 1997 m. sprendimo ir 1997–1999 metų pagalbos schemos atitiktį vienodo požiūrio principui, reikia
priminti, kad pagal šį principą, be kita ko, draudžiama panašias situacijas vertinti skirtingai, nebent toks vertinimas būtų
objektyviai pateisinamas (žr. 2010 m. birželio 17 d. Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, C‑413/08 P, Rink. p. I‑0000, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju apeliantės teigia, kad jei 1997 m. sprendimas aiškinamas kaip neleidžiantis po 1999 m. gruodžio 31 d. paskelbti
ad hoc
kvietimo teikti paraiškas, skirto tik įmonėms, kurios negavo pagal 1997–1999 metų pagalbos schemą prašytos pagalbos dėl turimų
lėšų trūkumo ir kurios iki šios dienos neturėjo galimybės dalyvauti pagal vėlesnį kvietimą automatiškai paraišką įtraukiant
ar ją perrašant, tokia schema pažeidžiamas vienodo požiūrio principas todėl, kad ji tik kai kurioms įmonėms suteikė galimybę
dalyvauti antrą kartą, o kitoms ši galimybė iš karto buvo atimta.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad toks skirtingas įmonių, kurios galėjo pasinaudoti minėta galimybe, kol dar galiojo 1997 m.
sprendimu suteiktas patvirtinimas, ir įmonių, kurios nebeturėjo tokios galimybės, vertinimas yra objektyviai pagrįstas. Kadangi
Komisijos sprendimas neteikti prieštaravimų dėl valstybės pagalbos schemos pagal EB 87 straipsnio 3 dalį yra leidimas nukrypti
nuo bendrojo šios pagalbos nesuderinamumo su bendrąja rinka principo, jo galiojimas turi būti apribotas laiko atžvilgiu. Taigi
bet koks ribotos trukmės leidimas iš esmės sukelia skirtingą vertinimą pagal tai, ar tam tikras atvejis patenka į sprendimo,
kuriuo suteikiamas leidimas, taikymo sritį laiko atžvilgiu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas nepažeidė teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio
principų nuspręsdamas, kad 1997 m. sprendimas negali būti laikomas leidžiančiu apeliantėms pateikti perrašytą paraišką pagalbai
gauti pagal kvietimą teikti paraiškas, paskelbtą pasibaigus šio sprendimo galiojimui.
Todėl pirmąjį ir antrąjį apeliacinio skundo pagrindus reikia atmesti kaip nepagrįstus.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
–       Šalių argumentai
Trečiajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė 2000 m. gegužės 29 d. laiško turinį,
skundžiamo sprendimo 50 ir 51 punktuose teigęs, kad jame nėra klaidos.
Apeliantės, be kita ko, mano, kad skundžiamo sprendimo 12 punkte, į kurį minėtame 50 punkte daroma nuoroda, Bendrasis Teismas
klaidingai atpasakojo šio laiško tekstą. Taigi, anot jų, neteisinga teigti, kad būtent Komisija minėtame laiške atskyrė dvi
su pereinamojo laikotarpio priemone susijusias įmonių kategorijas. Vartodama tariamąją nuosaką, ji pereinamojo laikotarpio
priemonės pasiūlyme nurodytų įmonių suskirstymą tik į dvi kategorijas priskyrė Italijos valdžios institucijoms.
Todėl Bendrasis Teismas padarė klaidą nusprendęs, kad minėtame laiške Komisija teigė, jog Italijos valdžios institucijos jai
pereinamojo laikotarpio priemonę apibūdino kaip turinčią plačią taikymo sritį, apimančią ir pirmajai kategorijai priklausančias
įmones. Priešingai, Komisija sąmoningai surašė 2000 m. gegužės 29 d. laišką, teigdama, kad Italijos valdžios institucijos
jai nurodė tik dvi šio laiško a ir b punktuose paminėtas įmonių kategorijas tam, kad būtų sukeltas įspūdis esą ji nežino,
kad egzistuoja pirmajai kategorijai priklausančios įmonės.
Apeliantės mano, jog yra suinteresuotos, kad skundžiamas sprendimas būtų panaikintas šiuo aspektu, nes tam tikri argumentai,
kuriais remiamasi jų ieškiniuose, grindžiami Komisijos padaryta tyčine klaida. Todėl jeigu apeliacinis skundas būtų patenkintas,
galėtų prireikti patikrinti, ar 2000 m. gegužės 29 d. laiške buvo padaryta tokia klaida.
Komisija teigia, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas arba bent jau nepagrįstas.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Iš šio sprendimo 86 punkte glaustai aptartų apeliančių argumentų matyti, kad jos pripažįsta esančios suinteresuotos, kad būtų
paneigtos išvados, kurių pagrindu Bendrasis Teismas nusprendė, jog 2000 m. gegužės 29 d. laiške nėra klaidos, tik tuo atveju,
jeigu jų apeliacinis skundas būtų patenkintas.
Kadangi pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, o vien dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, net
jeigu jis būtų pagrįstas, negalima panaikinti skundžiamo sprendimo, nes jis nukreiptas į išvadas, kurios neturi įtakos minėto
sprendimo rezoliucinei daliai, konstatuotina, kad šis pagrindas bet kuriuo atveju netinkamas ir jį reikia atmesti, nesant
reikalo nagrinėti jo priimtinumo.
Todėl apeliacinį skundą reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija reikalavo iš apeliančių priteisti
bylinėjimosi išlaidas ir šios bylą pralaimėjo, jos turi šias išlaidas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Nuova Agricast Srl
ir
Cofra Srl
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.