CELEX: 62001CJ0463
Aplinka
Laisvas prekių judėjimas
Pakuotės ir pakuočių atliekos
Direktyva 94/62/EB
Natūralaus mineralinio vandens naudojimas ir realizavimas
Direktyva 80/777/EEB
Pareiga rinkti užstatą už vienkartines pakuotes ir jas supirkti, priklausomai nuo bendros pakartotinio naudojimo pakuočių procentinės dalies

Pateikdama šį ieškinį Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika,
įvesdama 1998 m. Nutarimo dėl pakuočių atliekų prevencijos ir utilizavimo 8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje numatytą
pakartotinio pakuočių naudojimo sistemą gaminiams, kurie pagal 1980 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvą 80/777/EEB dėl valstybių
narių įstatymų, susijusių su natūralaus mineralinio vandens naudojimu ir prekyba, suderinimo turi būti išpilstomi jų gavybos
vietoje, pažeidė savo įsipareigojimus, kylančius iš 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB
dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (OL L 365, p. 10) 5 straipsnio kartu su EB 28 straipsniu ir Direktyvos 80/777/EEB 3 straipsnio
kartu su šios direktyvos II priedo 2 punkto d papunkčiu.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Natūralaus mineralinio vandens šaltinių eksploatavimo sąlygų ir vandens išpilstymo į pakuotes klausimu Direktyvos 80/777 3 straipsnyje
nurodomas šios direktyvos II priedas.
Šio priedo 2 punktas nustato:
„Įranga vandens naudojimui turi būti taip sumontuota, kad būtų galima išvengti bet kokio vandens užteršimo ir kad būtų galima
išlaikyti tas jo savybes, kurios būdingos vandeniui gavybos vietoje.
To siekiant būtina, kad:
<...>
d)      draudžiama vežti natūralų mineralinį vandenį kitokioje taroje nei ta, kuri patvirtinta kaip tara, skirta galutiniam vartotojui.“
Remiantis Direktyvos 94/62 1 straipsnio 1 dalimi, šios direktyvos tikslas – suderinti pakuočių ir pakuočių atliekų tvarkymo
nacionalines priemones, kad, pirma, būtų galima išvengti poveikio valstybių narių ir trečiųjų šalių aplinkai arba mažinti
tą poveikį ir taip užtikrinti aukštą aplinkosaugos lygį, o, antra, kad būtų galima užtikrinti vidaus rinkos funkcionavimą
ir išvengti prekybos kliūčių bei konkurencijos iškraipymo ir apribojimo Bendrijoje.
Šios direktyvos 5 straipsnis nustato:
„Valstybės narės gali skatinti pakartotinio naudojimo sistemas tokių pakuočių, kurias, nepažeidžiant Sutarties, galima pakartotinai
naudoti nekenkiant aplinkai.“
Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalis nustato:
„1.      Valstybės narės imasi reikiamų priemonių garantuoti, kad būtų sudarytos sistemos, kurios užtikrintų:
a)      kad panaudotos pakuotės ir (ar) pakuočių atliekos bus grąžinamos ir (ar) surenkamos iš vartotojų, kitų galutinių naudotojų
ar iš atliekų srauto, ir joms bus pritaikyti tinkamiausi atliekų tvarkymo būdai;
b)      kad pakuotės ir (ar) surinktos pakuočių atliekos bus naudojamos, pakartotinai naudojamos ir perdirbamos,
siekiant šioje direktyvoje nustatytų tikslų.
Šios sistemos yra atviros, kad jose galėtų dalyvauti atitinkamų sektorių ekonominės veiklos vykdytojai ir kompetentingos valstybinės
institucijos. Jos taip pat taikomos importuotiems produktams nenustatant jokių diskriminacinių sąlygų, kaip antai detalios
taisyklės ar mokesčiai už naudojimąsi jomis; ir tos sistemos kuriamos taip, kad, laikantis Sutarties, būtų išvengta prekybos
kliūčių ir konkurencijos iškraipymo.“

Nacionalinės teisės aktai
1998 m. rugpjūčio 21 d. Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos ir perdirbimo (Verordnung über die Vermeidung und Verwertung
von Verpackungsabfällen, BGBl. 1998 I, p. 2379, toliau –
VerpackV
) numato įvairias priemones pakuočių atliekų poveikiui aplinkai išvengti ar sumažinti.
VerpackV
, kurio pagrindinis tikslas – įgyvendinti Direktyvą 94/62, pakeitė 1991 m. birželio 12 d. Nutarimą dėl pakuočių atliekų prevencijos
(Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen, BGBl. 1991 I, p. 1234).

VerpackV
6 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato tokius įpareigojimus:
„1. Platintojas privalo faktinio perdavimo vietoje ar tiesiogiai šalia jos nemokamai priimti iš galutinio vartotojo panaudotas
tuščias prekės pardavimo pakuotes, perduoti jas utilizavimui pagal I priedo 1 punktą ir įvykdyti I priedo 2 punkto reikalavimus.
Utilizavimo reikalavimai taip pat gali būti įvykdomi pakartotinai panaudojus pakuotes ar pagal 2 straipsnį perdavus jas platintojui
ar gamintojui. Platintojas aiškiai matomomis ir perskaitomomis nuorodomis privalo informuoti galutinį vartotoją apie pirmame
sakinyje numatytą priėmimo atgal galimybę. Pirmo sakinio įpareigojimas galioja tik tos rūšies, formos, dydžio ir tokių prekių
pakuotėms, kurios yra platintojo asortimente. Platintojai, kurių pardavimo plotai yra mažesni nei 200 m
, privalo priimti tik savo parduodamų markių pakuotes. Prekybos paštu atveju priėmimas turi būti užtikrinamas suteikiant galutiniam
vartotojui tinkamų galimybių grąžinti pakuotes netoliese. Informacija apie pridavimo galimybes turi būti pateikta prekių siuntoje
ir kataloguose. Jeigu prekių pakuotės grąžinamos ne galutinio vartotojo, gali būti sudaromi kitokie susitarimai dėl grąžinimo
vietos ir sąnaudų padengimo. Jeigu platintojai neįvykdo pirmame sakinyje nustatytų įpareigojimų priimdami pakuotes prekių
perdavimo vietoje, jie turi įgyvendinti šiuos įpareigojimus sukurdami 3 dalyje numatytą sistemą. Pakuočių platintojams, neturintiems
galimybės dalyvauti pagal 3 dalį sukurtoje sistemoje, nukrypstant nuo pirmojo sakinio, atitinkamai taikomi utilizavimo reikalavimai
pagal 4 straipsnio 2 dalį.
2. Gamintojai ir platintojai privalo nemokamai priimti pagal 1 dalį platintojų surinktas pakuotes faktinio perdavimo vietoje,
perduoti jas utilizavimui pagal I priedo 1 punktą ir įvykdyti I priedo 2 punkto reikalavimus. Utilizavimo reikalavimai taip
pat gali būti įvykdomi pakartotinai panaudojus pakuotę. Pirmojo sakinio įpareigojimai galioja tik tokios rūšies, formos, dydžio
ir tokių prekių pakuotėms, kurias rinkai pateikia atitinkamas gamintojas ar platintojas. 1 dalies aštuntas, devintas ir dešimtas
sakiniai taikomi
mutatis mutandis.
“
Pagal to paties straipsnio 3 dalį priėmimo ir utilizavimo pareigos gali būti įvykdomos gamintojui ar platintojui dalyvaujant
bendroje panaudotų prekių pakuočių surinkimo sistemoje. Kompetentingos federalinės žemės valdžios institucijos sprendžia,
ar šios sistemos mastas atitinka
VerpackV
nustatytas sąlygas.
Remiantis
VerpackV
8 straipsnio 1 dalimi, platintojai, pateikiantys rinkai skystus maisto produktus vienkartinio naudojimo pakuotėse, privalo
surinkti iš pirkėjo mažiausiai 0,25 euro užstatą, įskaitant pridėtinės vertės mokestį. Minimalus užstatas už didesnes nei
1,5 litro talpos pakuotes padidėja iki 0,50 eurų, įskaitant pridėtinės vertės mokestį. Užstatą privalo rinkti kiekvienas platintojas
kiekvienoje realizavimo stadijoje iki prekės pardavimo galutiniam vartotojui. Užstatas grąžinamas priimant pakuotę pagal
VerpackV
6 straipsnio 1 ir 2 dalis.
Pagal
VerpackV
9 straipsnio 1 dalį užstato surinkimo pareiga netaikoma tokių pakuočių atveju, kurių gamintojas ar platintojas atleistas
nuo surinkimo pareigos dėl dalyvavimo bendroje surinkimo sistemoje minėto 6 straipsnio 3 dalies prasme.
Tačiau
VerpackV
9 straipsnio 2 dalis numato kelias aplinkybes, kuriomis tam tikrų gėrimų atžvilgiu 6 straipsnio 3 dalis netaikoma. Ši nuostata
nustato:
„Jeigu šio nutarimo taikymo teritorijoje bendra į pakartotinai naudojamas pakuotes išpilstytų gėrimų, t. y. alaus, mineralinio
vandens (įskaitant šaltinio, geriamąjį ir mineralinį vandenį), gaivinančių gėrimų su angliarūgšte, vaisių sulčių <...> ir
vyno <…>, dalis per kalendorinius metus tampa mažesnė nei 72 %, dvylikos mėnesių laikotarpiui nuo pranešimo apie pakartotinio
naudojimo pakuočių dalies sumažėjimą atliekamas naujas pakartotinio naudojimo pakuočių dalies apskaičiavimas. Jeigu po to
visos federacijos teritorijoje pakartotinio naudojimo pakuočių dalis yra mažesnė nei nustatyta pirmame sakinyje, nuo pirmos
šešto mėnesio po pranešimo pagal 3 dalį dienos sprendimo, priimto pagal 6 straipsnio 3 dalį, galiojimas gėrimams, kurių atžvilgiu
nėra pasiekiama 1991 m. nustatyta pakartotinio naudojimo pakuočių dalis, atšaukiamas <…>“
Remiantis
VerpackV
9 straipsnio 3 dalimi, Vokietijos vyriausybė kasmet skelbia 9 straipsnio 2 dalyje nurodytas į ekologiniu požiūriu geresnes
pakuotes išpilstytų gėrimų dalis. Pagal to paties straipsnio 4 dalį, jeigu atšaukus sprendimą vėl pasiekiamas nustatytas į
ekologiniu požiūriu geresnes pakuotes išpilstytų gėrimų kiekis, kompetentinga institucija, gavusi atitinkamą prašymą arba
savo iniciatyva, atlieka naują vertinimą pagal 6 straipsnio 3 dalį.
Iš šių nacionalinės teisės normų išplaukia, kad mineralinio vandens gamintojai praranda galimybę dalyvaudami bendroje surinkimo
sistemoje būti atleistiems nuo pareigos priimti pakuotes, jeigu bendra į pakartotinio naudojimo pakuotes išpilstytų gėrimų
dalis per du vienas po kito einančius laikotarpius sumažėja iki mažesnės nei 72 % ribos ir tuo pačiu metu nėra pasiekiamas
1991 m. į pakartotinio naudojimo pakuotes išpilstyto mineralinio vandens kiekis. Tokiu atveju į pakartotinai nenaudojamas
pakuotes išpilstytiems gėrimams turi būti taikoma
VerpackV
8 straipsnio 1 dalyje numatyta užstato ir individualaus priėmimo atgal sistema.
Vokietijos vyriausybės duomenimis, 1997 m. pakartotinio naudojimo gėrimų pakuočių dalis pirma kartą pasiekė žemesnę nei 72 %
ribą, t. y. 71,33 %. Vėliau dėl stipriai padidėjusios vienkartinių gėrimų pakuočių dalies ji dar sumažėjo. Dėl to ši vyriausybė
vykstant rašytinei proceso Teisingumo Teisme daliai nuo 2003 m. sausio 1 d. numatė privalomą užstatą už vienkartines mineralinio
vandens, alaus ir gaivinančių gėrimų su angliarūgšte pakuotes.

Ikiteisminė procedūra
1995 m. gruodžio 12 d. Komisija nusiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai oficialų įspėjimą, kuriame tvirtino, kad teisės
normos, susijusios su užstato už tam tikras pakartotinai nenaudojamas pakuotes nustatymu, yra Bendrijos vidaus prekybos kliūtis.
Pasibaigus Direktyvos 94/62 perkėlimo terminui ir priėmus
VerpackV
, Komisija 1998 m. gruodžio 11 d. nusiuntė šiai valstybei narei papildomą oficialų įspėjimą, kuriame buvo pateikti keli priekaištai
dėl naujo Vokietijos teisės akto nesuderinamumo su Direktyva 94/62 ir EB sutarties 30 straipsniu (dabar – EB 28 straipsnis).
Kadangi Komisijos nepatenkino Vokietijos vyriausybės atsakyme į oficialius įspėjimus pateikti paaiškinimai, 2000 m. liepos
27 d. ji išsiuntė šiai vyriausybei argumentuotą nuomonę, kurioje buvo teigiama, kad Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė
savo įsipareigojimus, kylančius iš Direktyvos 94/62 5 straipsnio kartu su EB 28 straipsniu ir iš Direktyvos 80/777 3 straipsnio
kartu su šios direktyvos II priedo 2 punkto d papunkčiu, nes
VerpackV
įvedė pakartotinio pakuočių naudojimo sistemą natūraliam mineraliniam vandeniui, kuris pagal Direktyvą 80/777 turi būti išpilstomas
jo gavybos vietoje. Šioje nuomonėje Komisija tvirtina, kad natūralaus mineralinio vandens atveju Vokietijos teisės aktas sukuria
prekybos kliūčių gamintojams, turintiems transportuoti tuščias pakuotes į gamybos vietas, kai šios pakuotės negali būti naudojamos
kitiems gaminiams. Komisijos nuomone, šis Vokietijos teisės aktas nėra pateisinamas aplinkosaugos sumetimais, nes jame ignoruojama
ypatinga gaminių, kurie turi būti transportuojami ilgus atstumus, situacija, todėl jo taikymo apimtis peržengia būtinumo numatytam
tikslui pasiekti ribas.
Atsakydama į šią argumentuotą nuomonę Vokietijos vyriausybė 2000 m. lapkričio 10 d. paneigė, kad egzistuoja Bendrijos vidaus
prekybos kliūtis. Ji teigia, kad Vokietijos teisės aktas suteikia kitoje valstybėje narėje įsteigtiems mineralinio vandens
gamintojams laisvę realizuoti savo gaminius tiek naudojant pakartotinai naudojamas pakuotes, ypač pasitelkiant standartinių
butelių sistemą, tiek pakartotinai nenaudojamas (vienkartines) pakuotes. Net jeigu nagrinėjamas teisės aktas iš tiesų sudarytų
Bendrijos vidaus prekybos kliūtį, ji būtų pateisinama aplinkosaugos sumetimais, nes pakartotinai naudojamos pakuotės, palyginti
su vienkartinėmis pakuotėmis, turi privalumų ekologiniu požiūriu, nepaisant galimos būtinybės jas transportuoti ilgus atstumus.
2001 m. kovo 16 d. Vokietijos Federacinė Respublika perdavė Komisijai
VerpackV
pakeitimo projektą. Kadangi įstatymų leidybos procedūros metu dėl šio projekto atsirado sunkumų, šis pranešimas 2001 m. liepos
3 d. buvo atsiimtas.
Manydama, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų, kylančių iš Bendrijos teisės, Komisija pareiškė
šį ieškinį.
2002 m. gegužės 29 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Prancūzijos Respublikai ir Jungtinei Karalystei buvo leista įstoti
į bylą Komisijos pusėje. 2002 m. rugsėjo 26 d. laišku Jungtinė Karalystė pranešė, kad atsisako pateikti įstojimo į bylą paaiškinimą.

Dėl ieškinio dalyko ir priimtinumo
Pirmiausia reikia pabrėžti, kad Komisija ginčija Vokietijos teisės normas tiek, kiek
VerpackV
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis nustato pareigą rinkti užstatą už vienkartines pakuotes ir priimti jas atgal
atsižvelgiant į pakartotinai naudojamų pakuočių dalį Vokietijos rinkoje ir taip ypač apsunkina kitų valstybių narių natūralaus
mineralinio vandens gamintojų padėtį. Komisijos teigimu, pakartotinai naudojamų pakuočių naudojimas, kurį šios teisės normos
ragina praktikuoti gamintojus, naudojančius vienkartines pakuotes, sąlygoja papildomas sąnaudas kitose valstybėse narėse įsteigtiems
natūralaus mineralinio vandens gamintojams.
Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad per ikiteisminę procedūrą Komisija nekaltino jos tuo, kad
VerpackV
8 ir 9 straipsniai vertė natūralaus mineralinio vandens gamintojus naudoti pakartotinai naudojamas pakuotes. Šiuo klausimu
Komisija nebuvo suteikusi jai galimybės pagrįsti savo poziciją arba prireikus savanoriškai įvykdyti Bendrijos teisės reikalavimus,
pavyzdžiui, neatsižvelgiant į kitose valstybėse narėse įsteigtus natūralaus mineralinio vandens gamintojus apskaičiuojant
VerpackV
9 straipsnio 2 dalyje numatytus kiekius.
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika ikiteisminės procedūros tikslas yra suteikti
suinteresuotai valstybei narei galimybę tiek įvykdyti savo iš Bendrijos teisės kylančius įsipareigojimus, tiek veiksmingai
pateikti savo gynybos argumentus prieš Komisijos kaltinimus (žr., pavyzdžiui, 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 10 punktą ir 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑287/00, Rink. p. I‑5811, 16 punktą).
Tinkama ikiteisminės procedūros eiga yra ne tik esminė suinteresuotos valstybės narės teisių apsaugos garantija, bet ir užtikrinimas,
kad galimas teismo procesas turės aiškiai apibrėžtą ginčo dalyką (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
17 punktą).
Todėl ieškinio pagal EB 226 straipsnį dalyką apibrėžia šioje normoje numatyta ikiteisminė procedūra. Iš to išplaukia, kad
ieškinys turi būti paremtas tais pačiais motyvais ir pagrindais kaip ir argumentuota nuomonė (žr., pavyzdžiui, minėto sprendimo
Komisija prieš Italiją
11 punktą).
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad Komisija nepraplėtė ikiteisminėje procedūroje apibrėžto ginčo dalyko.
Pirmame oficialiame įspėjime Komisija kritikavo jau vien tik aplinkybę, kad Vokietijos teisės aktas pagrįstas pakartotinai
naudojamų pakuočių dalimi, o tai reiškia, kad įtvirtinama rinkos situacija, susiklosčiusi tam tikru konkrečiu laikotarpiu.
Atsakydama į šį laišką, Vokietijos vyriausybė išdėstė priežastis, dėl kurių buvo nustatyta nagrinėjama kvota ir pažymėjo,
kad nagrinėjamas teisės aktas nenurodo gamintojams naudoti tam tikros pakuočių rūšies.
Papildomame oficialiame įspėjime Komisija kritikavo neproporcingą
VerpackV
poveikį natūralaus mineralinio vandens gamintojų padėčiai ir pabrėžė, kad taisyklė, nustatanti pakartotinai naudojamų pakuočių
kvotą, gali trukdyti naujų į vienkartines pakuotes supakuotų gaminių realizavimui Vokietijoje. Atsakydama į šį laišką, Vokietijos
vyriausybė pakartojo savo poziciją, kad nagrinėjamas teisės aktas netrukdo kitose valstybėse narėse įsteigtiems gamintojams
naudoti vienkartinių pakuočių.
Galiausiai argumentuotos nuomonės, kurioje reikalavimai buvo apriboti
VerpackV
8 ir 9 straipsnių poveikiu natūralaus mineralinio vandens realizacijai, pateikimo stadijoje, Komisija teigė, kad šios teisės
normos skatina gamintojus nedidinti vienkartinių pakuočių dalies, kad nebūtų pasiektos nustatytos pakartotinio naudojimo pakuočių
kvotos.
VerpackV
gamintojams, kurių buveinė yra toli nuo pardavimo vietų, leidžia padidinti savo į vienkartines pakuotes supakuotų gaminių
rinkos dalį tik tiek, kiek kiti, arčiau pardavimo vietų įsteigti, gamintojai yra pasiryžę sumažinti savo rinkos dalį.
Iš atsakymo į argumentuotą nuomonę matyti, kad Vokietijos vyriausybė suprato, jog šioje nuomonėje pirmiausia buvo priekaištaujama
dėl Vokietijos teisės akto įtakos pakuočių rūšies pasirinkimui. Vokietijos vyriausybė savo atsakyme aprašė įvairias kitoje
valstybėje narėje įsteigtų gamintojų galimybes realizuoti savo gaminius Vokietijos rinkoje ir pakartojo savo poziciją, kad
negali būti konstatuojama jokia kliūtis realizuoti į vienkartines pakuotes supakuotus gaminius.
Iš to išplaukia, kad argumentai, pagal kuriuos Vokietijos teisės aktas skatina kitose valstybėse narėse įsteigtus natūralaus
mineralinio vandens gamintojus naudoti pakartotinai naudojamas pakuotes, tikrai buvo pateikti tarp Komisijos nurodytų motyvų,
kuriais remdamasi ji per išankstinę procedūrą siekė įrodyti, kad
VerpackV
nėra suderinamas su nagrinėjamomis Bendrijos teisės nuostatomis.
Todėl ieškinys yra priimtinas.

Dėl bylos esmės
Šalys sutaria, kad
VerpackV
8 ir 9 straipsniai yra teisės normų, skirtų įgyvendinti Direktyvą 94/62, dalis.
Priešingai, šalys nesutaria dėl to, ar pakartotinio pakuočių naudojimo skatinimo atžvilgiu
VerpackV
8 ir 9 straipsniai gali būti vertinami pagal EB 28 straipsnį. Komisija, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, mano, kad Vokietijos
teisės normos gali būti suderinamos su Direktyvos 94/62 5 straipsniu tik tuomet, jeigu jos neprieštarauja EB 28 straipsniui,
o Vokietijos vyriausybė teigia, kad šiame 5 straipsnyje įtvirtinamas visiškas šios srities suderinimas, ir todėl
VerpackV
8 ir 9 straipsnių negalima vertinti pagal EB sutarties nuostatas dėl laisvo prekių judėjimo.
Turint omenyje aplinkybę, kad Bendrijos lygmeniu galutinai suderintoje srityje visos nacionalinės priemonės turi būti vertinamos
atsižvelgiant į šią suderinimo priemonę, o ne į pirminę teisę (1993 m. spalio 12 d. Sprendimo
Vanacker ir Lesage
, C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 9 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
DaimlerChrysler
, C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 32 punktas ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Deutscher Apothekerverband
, C‑322/01, Rink. p. I‑0000, 64 punktas), reikia nustatyti, ar suderinimas pagal Direktyvą 94/62 leidžia vertinti nagrinėjamo
nacionalinės teisės akto suderinamumą su EB 28 straipsniu.

Dėl EB 28 straipsnio taikymo
Kalbant apie pakartotinio pakuočių naudojimo skatinimą, kaip tai numato Direktyva 94/62, pirmiausia primintina, kad tiek iš
šios direktyvos pirmos konstatuojamosios dalies, tiek iš jos 1 straipsnio 1 dalies išplaukia, jog šia direktyva siekiama dvigubo
tikslo, t. y., pirma, išvengti pakuočių atliekų poveikio aplinkai bei jį sumažinti ir taip užtikrinti aukštą aplinkosaugos
lygį ir, antra, užtikrinti vidaus rinkos funkcionavimą bei išvengti prekybos kliūčių bei konkurencijos iškraipymo ir apribojimo
Bendrijoje (žr. 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo
Mayer Parry Recycling
, C‑444/00, Rink. p. I‑6163, 71 punktą).
Direktyva 94/62 numato priemones, kurios „skirtos svarbiausia“ tam, kad nebūtų gaminamos pakuočių atliekos, ir kaip kitus
„pagrindinius principus“ 1 straipsnio 2 dalyje nurodo pakartotinį pakuočių naudojimą, perdirbimą ir kitas pakuočių atliekų
utilizavimo formas.
Aštuntoji šios direktyvos konstatuojamoji dalis nustato, kad „kol nebus pasiekta atliekų utilizavimo procesų mokslinė ir technologinė
pažanga, pakartotinis atliekų naudojimas ir perdirbimas turi būti laikomi aplinkosaugos atžvilgiu pirmiausia pasirinktinais
metodais; kadangi dėl to valstybėse narėse būtina sukurti sistemas, kurios garantuotų panaudotų pakuočių ir (ar) pakuočių
atliekų grąžinimą; kadangi būtina kuo greičiau baigti pakuočių tarnavimo laiko apskaičiavimus, kad būtų galima pagrįstai nustatyti
aiškią pakuočių, kurias galima pakartotinai naudoti, perdirbti arba utilizuoti, hierarchiją“. (Pataisytas vertimas)
Taigi, priešingai, nei teigia Vokietijos vyriausybė, Direktyva 94/62 nenustato hierarchijos tarp pakartotinio pakuočių naudojimo
ir pakuočių atliekų utilizavimo.
Pakartotinio pakuočių naudojimo atžvilgiu Direktyvos 94/62 5 straipsnis apsiriboja tuo, kad leidžia valstybėms narėms, nepažeidžiant
EB sutarties, skatinti tokių pakuočių, kurias galima pakartotinai naudoti nekenkiant aplinkai, pakartotinio naudojimo sistemas.
Be to, pagal minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo imtis reikiamų priemonių garantuoti, kad būtų
sukurtos sistemos, kurios užtikrintų ne tik tai, kad panaudotos pakuotės ir (ar) pakuočių atliekos bus grąžinamos ir (ar)
surenkamos iš vartotojų, kitų galutinių naudotojų ar iš atliekų srauto, ir joms bus pritaikyti tinkamiausi atliekų tvarkymo
būdai, bet ir tai, kad pakuotės ir (ar) surinktos pakuočių atliekos bus naudojamos, pakartotinai naudojamos ir perdirbamos.
Išskyrus „pakartotinio naudojimo“ sąvokos apibrėžimą, tam tikras bendras nuostatas apie pakuočių atliekų prevencijos priemones
ir nuostatas, susijusias su priėmimo atgal, surinkimo ir utilizavimo sistemomis, pateikiamas Direktyvos 94/62 3 straipsnio
5 punkte ir 4 bei 7 straipsniuose, ši direktyva, valstybių narių, pasirengusių pasinaudoti 5 straipsnyje suteikta galimybe,
atžvilgiu, nereglamentuoja sistemų, teikiančių pirmenybę pakartotinio naudojimo pakuotėms, organizavimo.
Taigi, priešingai nei pakuočių ženklinimo ir identifikavimo bei esminių pakuočių sudėties ir tinkamumo jas pakartotinai naudoti
ar utilizuoti reikalavimų atvejais, kurie reglamentuojami Direktyvos 94/62 8–11 straipsniuose ir jos II priede, nacionalinių
sistemų, skirtų pakartotiniam pakuočių naudojimui skatinti, organizavimas nėra visiško suderinimo objektas.
Todėl tokios sistemos gali būti vertinamos pagal EB sutarties nuostatas, susijusias su laisvu prekių judėjimu.
Be to, Direktyvos 94/62 5 straipsnis leidžia valstybėms narėms teikti pirmenybę pakartotiniam pakuočių naudojimui tik „nepažeidžiant
Sutarties“.
Priešingai, nei teigia Vokietijos vyriausybė, minėtas sprendimas
DaimlerChrysler
neleidžia daryti kitokios išvados. Tiesa, kad šio sprendimo 44 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad posakio „laikydamosi
Sutarties“ vartojimas Bendrijos teisės nuostatoje negali būti suprantamas taip, kad šios nuostatos reikalavimus atitinkanti
nacionalinė priemonė taip pat turi būti atskirai vertinama, siekiant nustatyti, ar ji neprieštarauja EB sutarties nuostatoms
dėl laisvo prekių judėjimo.
Tačiau šiame sprendime buvo nagrinėjamas 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos
bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, p. 1). Šis reglamentas Bendrijos lygmeniu suderina
atliekų vežimo klausimą, siekiant užtikrinti aplinkos apsaugą (minėto sprendimo
DaimlerChrysler
42 punktas). Kaip konstatuota pirmiau, pakartotinio pakuočių naudojimo klausimu Direktyva 94/62 to nenustato.
Be to, šio reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktis leidžia valstybėms narėms „laikantis Sutarties“ reglamentuoti
sunaikinimui skirtų atliekų vežimą ir nurodo kelis principus, pavyzdžiui, artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo
principus Bendrijos ir nacionaliniu lygmeniu, kurių turi paisyti valstybės narės, pasinaudodamos šiuo leidimu.
Teisingumo Teismo sprendime
DaimlerChrysler
pateiktas žodžių „laikydamosi Sutarties“ išaiškinimas negali būti perkeltas į nagrinėjamos bylos kontekstą, kuriame valstybėms
narėms suteiktas leidimas teikti pirmenybę pakartotiniam pakuočių naudojimui yra suformuluotas bendrai, nepatikslinant kriterijų,
į kuriuos turi atsižvelgti šiuo leidimu pasinaudojančios valstybės narės.
Taip pat svarbu pažymėti, kad sprendimo
DaimlerChrysler
45 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad žodžiai „laikydamosi Sutarties“ taip pat nereiškia, kad visos atliekų vežimą
ribojančios nacionalinės priemonės, nurodytos Reglamento Nr. 259/93 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje, turi būti
laikomos suderinamomis su Bendrijos teise vien tik todėl, kad jomis siekiama įgyvendinti vieną ar kelis šioje nuostatoje nurodytus
principus. Šie žodžiai veikiau aiškintini taip, kad be to, jog šios priemonės yra suderinamos su Reglamentu Nr. 259/93, jose
taip pat turi būti paisoma bendrųjų Sutarties principų ir taisyklių, kurios nėra tiesiogiai susijusios su teisės aktais, priimtais
atliekų vežimo srityje.
Todėl reikia įvertinti, ar nagrinėjamos nacionalinės teisės normos neprieštarauja EB 28 straipsniui.

Dėl kliūties Bendrijos vidaus prekybai
Komisija, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, tvirtina, kad
VerpackV
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis apsunkina ar pabrangina natūralaus mineralinio vandens iš kitų valstybių narių
platinimą, ir todėl yra kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme.
Vokietijos vyriausybė pirmiausia teigia, kad šios bendrosios teisės normos negali būti laikomos kiekybiniam apribojimui lygiaverčio
poveikio priemone, nes jomis siekiama ne vienašališkai apsaugoti nacionalinius interesus, o tik įgyvendinti iš Bendrijos direktyvos
kylančius įsipareigojimus.
Šiuo požiūriu pakanka pažymėti, kad nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog nacionalinė teisės norma, kuria valstybė narė
siekia įgyvendinti iš direktyvos kylančius įsipareigojimus, negali būti laikoma prekybos kliūtimi (šiuo klausimu žr. 1977 m.
sausio 25 d. Sprendimo
Bauhuis
, 46/76, Rink
.
p. 5, 28–30 punktus; 2000 m. kovo 23 d. Sprendimo
Berendse-Koenen
, C‑246/98, Rink. p. I‑1777, 24 ir 25 punktus ir minėto sprendimo
Deutscher Apothekerverband
52–54 punktus), Direktyvos 94/62 5 straipsnis tik leidžia valstybėms narėms teikti pirmenybę pakartotiniam pakuočių naudojimui
nepažeidžiant EB sutarties, nenustatydamas šiuo klausimu joms jokių įpareigojimų.
Be to, Vokietijos vyriausybė taip pat ginčija faktą, kad
VerpackV
8 ir 9 straipsniai sąlygoja kokią nors tiesioginę ar netiesioginę kitose valstybėse narėse įsteigtų gamintojų diskriminaciją.
Šiuo požiūriu primintina, kad
VerpackV
9 straipsnio 2 dalis numato vienkartinių pakuočių atliekų tvarkymo sistemos pakeitimą tiksliai apibrėžtomis aplinkybėmis.
Nors pagal
VerpackV
pakeitimas priklauso nuo aplinkybės, kad nėra pasiekiamos tam tikros pakartotinio naudojimo pakuočių kvotos nacionalinėje
rinkoje, faktinis tokio pakeitimo įsigaliojimas įmanomas tik po pakartotinio šių kvotų apskaičiavimo, kuris atliekamas vėliau.
Taip tam tikrų gėrimų, tarp jų ir natūralaus mineralinio vandens, atveju gamintojai ir platintojai nebegali taikyti bendros
surinkimo sistemos ir savo vienkartinėms gėrimų pakuotėms turi įvesti užstato ir individualaus priėmimo atgal sistemą, jeigu
per dvejus vienas po kito einančius metus pakartotinio naudojimo pakuočių dalis Vokietijos rinkoje sumažėja iki žemesnės nei
72 % ribos ir atitinkamų gėrimų atveju nėra pasiekiama 1991 m. pakartotinio naudojimo pakuočių kvota.
Tačiau reikia konstatuoti, kad
VerpackV
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis, net ir vienodai taikomos visiems gamintojams ir platintojams, vykdantiems veiklą
nacionalinėje teritorijoje, turi nevienodos įtakos Vokietijoje ir kitose valstybėse narėse pagaminto natūralaus mineralinio
vandens realizavimui.
Iš tikrųjų perėjimas prie naujos pakuočių tvarkymo sistemos daugiausia sąlygoja su pakuočių ženklinimu ir etiketėmis susijusias
sąnaudas, o teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris įpareigoja vienkartines pakuotes naudojančius
gamintojus ir platintojus atsisakyti dalyvauti bendroje surinkimo sistemoje ir pradėti dalyvauti užstato ir individualaus
priėmimo atgal sistemoje, visiems tokias pakuotes naudojantiems gamintojams ir platintojams sąlygoja papildomas sąnaudas,
susijusias su pakuočių priėmimo, užstato grąžinimo ir galimų šių sumų kompensavimo mechanizmų tarp platintojų organizavimu.
Kaip konstatavo Komisija neprieštaraujant Vokietijos vyriausybei, natūralaus mineralinio vandens gamintojai iš kitų valstybių
narių naudoja daug daugiau vienkartinių plastikinių pakuočių nei Vokietijos gamintojai. Remiantis
Gesellschaft für Verpackungsmarktforschung
(pakuočių rinkos tyrimo bendrovė) 2001 m. birželio mėn. tyrimu, 1999 m. Vokietijos gamintojai naudojo apie 90 % pakartotinio
naudojimo pakuočių ir apie 10 % vienkartinių pakuočių, o Vokietijoje parduodamo užsienio gamintojų mineralinio vandens atveju
šis santykis skyrėsi naudojant apie 71 % vienkartinių plastikinių pakuočių.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad natūralaus mineralinio vandens gamintojai, kurie parduoda savo gaminius Vokietijoje toli
nuo šio vandens išpilstymo vietų ir iš kurių daugelis įsteigti kitose valstybėse narėse, naudodami pakartotinio naudojimo
pakuotes patiria papildomų sąnaudų. Kaip išplaukia iš Direktyvos 80/777 3 straipsnio kartu su jos II priedu teksto, natūralus
mineralinis vanduo turi būti išpilstomas jo gavybos vietose, ir todėl pakartotinis natūralaus mineralinio vandens pakuočių
naudojimas įpareigoja, kad šios pakuotės būtų transportuojamos į išpilstymo vietą. Nors, kaip teigia Vokietijos vyriausybė,
natūralaus mineralinio vandens gamintojas gali sumažinti savo sąnaudas dalyvaudamas standartizuotų pakartotinio naudojimo
butelių sistemoje, tuo pačiu metu natūralaus mineralinio vandens gamintojas, realizuojantis savo gaminius keliose rinkose,
tarp jų ir Vokietijos rinkoje, kaip yra kitoje valstybėje narėje įsteigto gamintojo, eksportuojančio savo gaminius į Vokietiją,
atveju, yra priverstas pritaikyti savo gaminių platinimą specifiniams Vokietijos rinkos reikalavimams.
Iš to išplaukia, kad bendros surinkimo sistemos pakeitimas užstato ir individualaus priėmimo atgal sistema vienkartinių pakuočių
atveju gali trukdyti realizuoti iš kitų valstybių narių importuotą natūralų mineralinį vandenį Vokietijos rinkoje (panašiai
apie pakartotinai naudojamas gėrimų pakuotes žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, 302/86, Rink
.
p. 4607, 13 punktą).
Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad nagrinėjamos nuostatos yra susijusios su užstato už vienkartines pakuotes ir jų individualaus
priėmimo atgal pareigomis, nedraudžiant importuoti taip supakuotų gėrimų, ir kad, be to, gamintojai turi galimybę naudoti
pakartotinai naudojamas pakuotes. Priemonė, galinti trukdyti importui, turi būti pripažinta kiekybiniams apribojimams lygiaverte
priemone, net jeigu trukdymas yra nedidelis ir yra kitų gaminių platinimo galimybių (1984 m. balandžio 5 d. Sprendimas
Van de Haar ir Kaveka de Meern
, 177/82 ir 178/82, Rink
.
p. 1797, 14 punktas).
Priešingai, nei teigia Vokietijos vyriausybė, prekybos kliūtis, su kuria yra susijęs šis ieškinys, atsiranda ne dėl Direktyvos
80/777 nuostatos, pagal kurią natūralus mineralinis vanduo turi būti išpilstomas jo gavybos vietose. Nors negalima atmesti
galimybės, kad ši nuostata natūralaus mineralinio vandens gamintojų atveju turės įtakos jų gaminių pakuočių pasirinkimui,
reikia priminti, kad bendros surinkimo sistemos pakeitimas užstato ir individualaus priėmimo atgal sistema sąlygoja naujas
sąnaudas ne tik natūralaus mineralinio vandens gamintojams bet ir kitų gėrimų, kuriems taikoma
VerpackV
9 straipsnio 2 dalis, gamintojams ir platintojams, įsteigtiems kitose valstybėse narėse ir naudojantiems vienkartines pakuotes.
Šiame kontekste nėra reikšmingas Vokietijos vyriausybės teiginys, kad natūralaus mineralinio vandens vienkartinėse pakuotėse
importo į Vokietiją padidėjimas įrodo, jog kitose valstybėse narėse įsteigti gėrimų gamintojai, naudojantys vienkartines pakuotes,
nėra diskriminuojami. Nepaisant to, kad Vokietijos rinkoje pastebima tokia tendencija, ji negali paneigti aplinkybės, kad
VerpackV
8 ir 9 straipsniai kitose valstybėse narėse įsteigtiems natūralaus mineralinio vandens gamintojams sudaro kliūtį realizuoti
savo gaminius Vokietijoje.
Galiausiai, priešingai, nei teigia Vokietijos vyriausybė,
VerpackV
8 ir 9 straipsniams negali būti netaikomas EB 28 straipsnis, nes šie straipsniai esą reglamentuoja ne natūralaus mineralinio
vandens įpakavimo būdus, o tik jų „pardavimo būdus“ 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
Keck ir Mithouard
(C‑267/91 ir C‑268/91, Rink
.
p. I‑6097, 16 ir kiti punktai) prasme.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl iš nagrinėjamos priemonės kylančios būtinybės pakeisti importuojamų gaminių pakuotę
ar etiketę ši priemonė negali būti laikoma susijusia su gaminių pardavimo būdais sprendimo
Keck ir Mithouard
prasme (žr. 1999 m. birželio 3 d. Sprendimo
Colim
, C‑33/97, Rink
.
p. I‑3175, 37 punktą, 2003 m. sausio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑12/00, Rink
.
p. I‑459, 76 punktą ir 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo
Morellato
, C‑416/00, Rink
.
p. I-9343, 29 punktą).
Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 59 punkte, pakeitus dalyvavimą bendroje surinkimo sistemoje ir įvedus užstato bei individualaus
priėmimo atgal sistemą atitinkami gamintojai įpareigojami pakeisti tam tikrus ant pakuotės pateikiamus duomenis.
Bet kuriuo atveju, kadangi
VerpackV
nuostatos turi nevienodos įtakos Vokietijoje ir kitose valstybėse narėse pagamintų gėrimų realizavimui, jos patenka į EB 28 straipsnio
taikymo sritį (žr. minėto sprendimo
Keck ir Mithouard
, 16 ir 17 punktus).

Dėl pateisinimo, susijusio su aplinkos apsauga
Taigi būtina išnagrinėti, ar
VerpackV
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis ta dalimi, kuria jos sudaro prekybos kliūtį, gali būti pateisinamos aplinkosaugos
sumetimais.
Komisija, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, teigia, kad natūralaus mineralinio vandens, kuris turi būti išpilstomas jo gavybos
vietose, atžvilgiu Vokietijos teisės aktas negali būti pateisinamas priežastimis, susijusiomis su aplinkosaugos politika,
ir bet kuriuo atveju neatitinka proporcingumo kriterijaus.
Vokietijos vyriausybė mano, kad
VerpackV
8 ir 9 straipsniai yra pateisinami įvairiais aplinkosaugos tikslais, pavyzdžiui, atliekų prevencija, geriausio vienkartinių
pakuočių atliekų tvarkymo metodo nustatymu ir kraštovaizdžio apsauga nuo gamtos užteršimo atliekomis. Vokietijos vyriausybė
teigia, kad netgi pritariant nuomonei, jog šios teisės normos susijusios tik su bendrais atliekų prevencijos tikslais, užstato
už vienkartines gėrimų pakuotes sistema turi daug daugiau privalumų ekologiniu požiūriu, palyginti su neigiamomis pasekmėmis,
susijusiomis su aplinkybe, kad tam tikros pakuotės turi būti transportuojamos ilgus atstumus iki gamybos vietų.
Vokietijos vyriausybės nuomone, užstato už vienkartines pakuotes sistema yra tinkama ir būtina nustatytiems tikslams pasiekti,
nes tai yra priemonė, kuria siekiama pakeisti vartotojo elgesį. Užstatas už vienkartines pakuotes skatina vartotoją prilyginti
šias pakuotes pakartotinio naudojimo pakuotėms.
Galiausiai EB 174 straipsnio 2 dalyje įtvirtinti atsargumo ir prevencijos principai suteikia valstybėms narėms diskreciją
užtikrinant aplinkos politikos interesus. Vokietijos vyriausybės teigimu, neįmanoma atleisti nuo užstato taikymo ilgus atstumus
transportuojamų gėrimų, nes toks atleidimas ne tik iškraipytų konkurenciją tarp įmonių, realizuojančių savo produktus vienkartinėse
pakuotėse, bet ir padarytų praktiškai neveiksmingu Direktyvos 94/62 5 straipsnyje numatytą pakartotinai naudojamų pakuočių
naudojimo skatinimą. Toks atleidimas būtų taip pat nepraktiškas atsižvelgiant į aplinkybę, kad tam tikros Vokietijos teritorijoje
esančios pardavimo vietos nėra toli nuo užsienyje esančių Vokietijoje realizuojamo natūralaus mineralinio vandens gamybos
vietų.
Šiuo požiūriu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nacionalinės priemonės, galinčios riboti Bendrijos vidaus
prekybą, gali būti pateisinamos imperatyviais aplinkosaugos reikalavimais, jeigu jos yra proporcingos siekiamo tikslo atžvilgiu
(minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
6 ir 9 punktai bei 1998 m. liepos 14 d. Sprendimo
Aher‑Waggon
, C‑389/96, Rink
.
p. I‑4473, 20 punktas).
Kaip nurodo Vokietijos vyriausybė, užstato ir priėmimo sistemos įvedimas gali padidinti grąžinamų tuščių pakuočių kiekį ir
lemia pakuočių atliekų vienarūšiškumą, prisidėdamas prie jų tvarkymo pagerinimo. Be to, kadangi užstatas skatina vartotoją
grąžinti tuščias pakuotes pardavimo vietose, tai padeda sumažinti atliekų kiekį gamtoje.
Be to, kadangi pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą teisės aktą naujos pakuočių atliekų tvarkymo sistemos įsigaliojimas priklauso
nuo pakartotinai naudojamų pakuočių dalies Vokietijos rinkoje, jis sukuria situaciją, kurioje bet koks gėrimų vienkartinėse
pakuotėse pardavimų padidėjimas šioje rinkoje padidina sistemos pakeitimo tikimybę. Todėl tiek, kiek minėtas teisės aktas
skatina atitinkamus gamintojus ir platintojus naudoti pakartotinai naudojamas pakuotes, jis padeda sumažinti šalinamas atliekas,
o tai yra vienas pagrindinių aplinkosaugos politikos tikslų.
Vis dėlto, kad toks teisės aktas atitiktų proporcingumo principą, reikia išnagrinėti ne tik tai, ar pasirinktos priemonės
yra tinkamos numatytiems tikslams pasiekti, bet ir tai, ar jos neviršija to, kas būtina šiems tikslams pasiekti (žr. 1998 m.
liepos 14 d. Sprendimo
Safety Hi‑Tech
, C‑284/95, Rink. p. I‑4301, 57 punktą).
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad tam, jog atitiktų šį kriterijų, nacionalinės teisės aktas iki užstato ir individualaus priėmimo
atgal sistemos įsigaliojimo turi suteikti atitinkamiems gamintojams ir platintojams pakankamą pereinamąjį laikotarpį prisitaikyti
prie naujos sistemos.

VerpackV
9 straipsnio 2 dalyje numatytas šešių mėnesių laikotarpis tarp pranešimo, kad turi būti įvesta užstato ir individualaus priėmimo
atgal sistema, ir šios sistemos įsigaliojimo nėra pakankamas suteikti natūralaus mineralinio vandens gamintojams galimybę
pritaikyti savo gamybą ir vienkartinių pakuočių tvarkymą naujai sistemai, nes ši sistema turi būti įvedama iš karto.
Šuo atžvilgiu į laikotarpį iki šio šešių mėnesių termino neturi būti atsižvelgiama. Net pirmą kartą konstatavus, kad pakartotinai
naudojamų pakuočių dalis nėra pakankama, ir toliau išlieka netikrumas, ar įsigalios užstato ir individualaus priėmimo atgal
sistema ir kada tai įvyks, nes tai priklauso ne tik nuo naujo bendros pakartotinai naudojamų pakuočių dalies Vokietijos rinkoje
ir natūralaus mineralinio vandens, realizuojamo šioje rinkoje tokiose pakuotėse, kiekio įvertinimo, bet ir nuo Vokietijos
vyriausybės sprendimo paskelbti šio tyrimo rezultatus.
Taigi
VerpackV
sukuria situaciją, kurioje neribotą laikotarpį nėra pakankamo aiškumo dėl pakuočių atliekų tvarkymo sistemos pakeitimo, kuris
leistų reikalauti iš atitinkamo sektoriaus ekonominės veiklos vykdytojų sukurti užstato ir individualaus priėmimo atgal sistemą,
kuri pradėtų veikti per trumpą laiką po pranešimo apie naujos sistemos įsigaliojimo datą.
Tokiomis aplinkybėmis Komisijos ieškinį reikia pripažinti pagrįstu.
Todėl reikia konstatuoti, kad Vokietijos Federacinė Respublika, įvesdama
VerpackV
8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje numatytą pakartotinio pakuočių naudojimo sistemą gaminiams, kurie pagal Direktyvą 80/777
turi būti išpilstomi jų gavybos vietoje, pažeidė savo įsipareigojimus, kylančius iš Direktyvos 94/62 5 straipsnio kartu su
EB 28 straipsniu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą, ji turi padengti
išlaidas. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą valstybės narės, įstojusios į bylą Komisijos
pusėje, padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Įvesdama Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen (Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos
ir utilizavimo) 8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje numatytą pakartotinio pakuočių naudojimo sistemą gaminiams,
kurie pagal 1980 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvą 80/777/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su natūralaus mineralinio
vandens naudojimu ir prekyba, suderinimo turi būti išpilstomi jų gavybos vietoje, Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė
savo įsipareigojimus, kylančius iš 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir
pakuočių atliekų 5 straipsnio kartu su EB 28 straipsniu.
2.
Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Prancūzijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.