CELEX: 62004CJ0275
Tagállami kötelezettségszegés
Közösségi külső árutovábbítás
A 2913/92/EGK és a 2454/93/EGK rendelet
Közösségek saját forrásai
Rendelkezésre bocsátás
Határidők
Késedelmi kamat
A saját források megállapításához és rendelkezésre bocsátásához kapcsolódó alátámasztó okmányok megőrzésének és bemutatásának elmulasztása

Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Belga Királyság
–         azáltal, hogy a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000.
május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.)
6. cikke (3) bekezdésének a) pontjától eltérően nem írta jóvá számláján a megállapított jogosultságokat a kitűzött határidőn
belül,
–        azáltal, hogy nem győződött meg arról, hogy 1995. január 1‑jétől kezdve az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjában
előírt számlán való jóváírás késedelmes végrehajtása következtében előfordultak‑e újabb késedelmek a saját források rendelkezésére
bocsátását illetően, megsemmisítette az adott időszakra vonatkozó archívumokat [helyesen: iratokat] és elmulasztotta az említett
késedelmeket a Bizottsággal közölni, hogy ez utóbbi kiszámíthassa az említett rendelet 11. cikke alapján járó, a saját források
késedelmes rendelkezésre bocsátásából eredő késedelmi kamatokat,
nem teljesítette az azonos tárgyú, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK Euratom határozat végrehajtásáról
szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK Euratom tanácsi rendeletet (HL L 155., 1. o.) 2000. május 31‑i hatállyal hatályon kívül
helyező és annak helyébe lépő 1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

A Közösségek saját forrásainak rendszere
Az 1552/89 rendeletnek az „Általános rendelkezések” címet viselő I. címe alatt szereplő 2. cikkének értelmében:
„(1)       A jelen rendelet alkalmazása során, a Közösségnek a 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és
b) pontjában említett saját forrásaihoz való jogosultságát akkor állapítják meg, amikor a tagállam illetékes hatósága a fizetendő
összeget közli a kötelezettel. Az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés tiszteletben tartása mellett a közlésre
akkor kerül sor, ha a kötelezett személye ismert és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által kiszámítható.
[…]”
Ezt a rendelkezést 1996. július 14‑i hatállyal módosította az 1996. július 8‑i 1355/1996/EK, Euratom rendelet (HL L 175.,
3. o.), amelynek tartalmát az 1150/2000 rendelet 2. cikke a következő szöveggel adja vissza:
„(1)      E rendelet alkalmazása érdekében, a Közösség a 94/728/EK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett
saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint a vámjogszabályok által előírt feltételeknek eleget tesz a
jogosultság számlákon történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.
(2)      Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt nyilvántartásba vétel időpontja. […]”
Az 1552/89 és 1150/2000 rendelet ugyanezen I. címe alatt szereplő 3. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok megtesznek minden megfelelő intézkedést annak biztosítása érdekében, hogy a saját források megállapításával
és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos alátámasztó okmányokat legalább három naptári évre megőrizzék azon év végétől számítva,
amelyre ezen alátámasztó okmányok vonatkoznak.”
Az 1552/89 rendelet 3. cikkének második bekezdése értelmében:
„Ha az alátámasztó okmányoknak a nemzeti közigazgatási szervek által a Bizottsággal együtt, vagy nélküle elvégzett ellenőrzése
azt mutatja, hogy helyesbítésre van szükség, akkor azokat az (1) bekezdésben előírt határidőn túl is meg kell őrizni, a helyesbítés
elvégzését és annak ellenőrzését lehetővé tevő, megfelelő ideig.”
Az 1150/2000 rendelet 3. cikke harmadik bekezdésének megfelelően:
„Ha e rendelet 18. és 19. cikke vagy az 1553/89/EGK, Euratom rendelet 11. cikke alapján az (1) és (2) bekezdésben említett
alátámasztó okmányok ellenőrzése azt mutatja, hogy helyesbítésre van szükség, meg kell őrizni az okmányokat az (1) bekezdésben
előírt határidőn túl, a helyesbítés elvégzését és figyelemmel kísérését lehetővé tevő, elégséges időtartamra.”
Az 1552/89 rendeletnek a „Saját források számlái” címet viselő II. címe alatt szereplő 6. cikk (1) bekezdése és (2) bekezdésének
a) és b) pontja [jelenleg a 6. cikk (1) bekezdése és a (3) bekezdés a) és b) pontja] szerint:
„(1)      A saját források számláit az egyes tagállamok államkincstára vagy az általuk kijelölt testület vezeti a források típusa szerinti
bontásban.
(2)      a)      A 2. cikkben megállapított jogosultságokat, az e bekezdés b) pontjától függően, legkésőbb a megállapításukat követő második
hónap 19. napja utáni első munkanapon könyvelik le a [jelenleg „A számlának” nevezett] számlákon.
b)     Az a) pontban említett számlákra a beszedés vagy a biztosíték hiánya miatt be nem jegyzett jogosultságokat külön [jelenleg
„B számlának” nevezett] számlákon mutatják be az a) pontban megállapított időtartamon belül. A tagállamok akkor alkalmazhatják
ezen eljárást, amikor a megállapított jogosultságok tekintetében, amelyekre nézve biztosítékot adtak, kifogással éltek, és
amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően.
Az 1552/89 és az 1150/2000 rendelet „Saját források rendelkezésre bocsátása” című III. címe alatt szereplő 9. cikk a következőkről
rendelkezik:
„(1)      A 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál
vagy az általuk kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá.”
E számla vezetése térítésmentes.
(2)      A jóváírt összegeket a Bizottság euróra váltja át, és […] számláira rávezeti.”
Az 1552/89 és az 1150/2000 rendelet ugyanezen III. címe alatt szereplő 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A 88/376/EGK, Euratom határozat [illetve a 94/728/EK, Euratom határozat] 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési
költségek levonása után [e határozatok] 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását
legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot – e
rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították.
Azonban, a 6. cikk (2) bekezdésének b) pontja, illetve a 6. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján való B számlán bemutatott
jogosultságokra nézve az elszámolást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon végzik
el, amelyben a jogosultságot behajtották.”»
Az 1552/89 és az 1150/2000 rendelet ugyanezen III. címe alatt szereplő 11. cikke alapján:
„A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie,
amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövid távú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó
olyan kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára
nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák.”
Az 1552/89 rendelet 18. cikke [jelenleg az 1150/2000 rendelet 18. cikke] kimondja:
„(1)      A tagállamok folytatják le a 88/376, illetve a 94/728 határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját
források megállapításával és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos felügyeleteket és vizsgálatokat. A Bizottság gyakorolja
az e cikkben meghatározott jogkörét.
(2)      Az (1) bekezdés alapján a tagállamok a következőket teszik:
a)      a Bizottság kérésére kiegészítő felügyeleti intézkedéseket folytatnak le. Kérésében a Bizottság nyilatkozik a kiegészítő felügyelet
okáról;
b)      kérésére a Bizottságot bevonják az általuk folytatott felügyeleti intézkedésekbe.
A tagállamok minden szükséges intézkedést megtesznek a felügyeleti intézkedések megkönnyítése érdekében. Ha a Bizottság részt
vesz ezen intézkedésekben, a 3. cikkben említett alátámasztó dokumentumokat a tagállamok rendelkezésére bocsátják.
[…]”

A közösségi vámjogi szabályozás
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 217. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban „vámösszeg”), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).
[…]”
Ugyanezen kódex 218. cikkének (3) bekezdése értelmében:
„(3) Ha az (1) bekezdésben említettektől eltérő körülmények mellett keletkezik vámtartozás, az adott vámösszeget attól a naptól
számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság:
a) a szóban forgó vámösszeget ki tudja számítani; és
b) meg tudja állapítani az adós személyét.”
Ugyanezen kódex 219. cikkének megfelelően:
„(1) A 218. cikkben a könyvelésbe vételre megállapított határidők meghosszabbíthatók:
a) a tagállamok közigazgatásának szervezetével kapcsolatos okok miatt, különösen ha a nyilvántartások központosítva vannak;
vagy
b) ha különleges körülmények akadályozzák a vámhatóságot az említett határidők betartásában.
A meghosszabbított határidő nem haladhatja meg a 14 napot.
(2) Az (1) bekezdésben megállapított határidők nem alkalmazhatók előre nem látható körülmények vagy
vis maior
esetén.”
A Vámkódex 220. cikke (1) bekezdésének megfelelően:
„Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek
megfelelően meghosszabbítható.”
Az említett kódex 221. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.”
Ugyanezen kódex 243. cikke szerint:
„(1) Bármely személynek joga van jogorvoslati kérelmet benyújtani a vámhatóság által a vámjogszabályok alkalmazásával kapcsolatban
hozott olyan határozatok ellen, amelyek őt közvetlenül és személyesen érintik.
Bármely személy, aki vagy amely a vámhatóságtól a vámjogszabályok alkalmazásával kapcsolatos határozat hozatalát kérte, és
azt nem kapta meg a 6. cikk (2) bekezdésében említett határidőn belül, szintén jogosult a jogorvoslati jog gyakorlására.
A jogorvoslati kérelmet abban a tagállamban kell benyújtani, ahol a határozatot hozták vagy annak meghozatalát kérték.
(2) A jogorvoslati jog:
a) első fokon a tagállamok által erre a célra kijelölt vámhatóság előtt;
b) ezt követően valamely olyan független testület előtt gyakorolható, amely bíróság vagy ezzel egyenértékű szakosodott testület
lehet, a tagállamokban hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően.”
A Vámkódex 245. cikkének megfelelően:
„A jogorvoslati eljárás végrehajtására szolgáló rendelkezéseket a tagállamok határozzák meg.”
Az említett kódex 246. cikke szerint:
„E cím nem alkalmazható azokra a jogorvoslatokra, amelyeket a vámhatóság által a büntetőjog alapján hozott határozat érvénytelenítése
vagy módosítása céljából nyújtanak be.”
A 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági
rendelet (HL L 253., 1993.10.11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.; a továbbiakban: végrehajtási
rendelet) 378. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja, hogy:
„(1) A [Vám]kódex 215. cikkének sérelme nélkül, amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és
a jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, ez a jogsértés vagy szabálytalanság úgy minősül, mint amelyet:
– abban a tagállamban követtek el, amelyhez az indító vámhivatal tartozik,
vagy
– abban a tagállamban követtek el, amelyhez az a Közösségbe való belépés pontján lévő átléptető vámhivatal tartozik, amelyhez
a határátlépési igazolást benyújtották,
kivéve ha a 379. cikk (2) bekezdése szerint meghatározandó határidőn belül az árutovábbítási eljárás szabályszerűségét vagy
a jogsértés, illetve szabálytalanság tényleges elkövetési helyét a vámhatóság számára hitelt érdemlően bizonyítják.
(2) Amennyiben ilyen bizonyítékot nem nyújtanak be, és így a jogsértés vagy szabálytalanság úgy minősül, mint amelyet az indító
tagállamban vagy az első bekezdés második francia bekezdésében említettek szerinti beléptető tagállamban követtek el, az érintett
árukkal kapcsolatos vámokat és egyéb díjakat ez a tagállam veti ki a közösségi vagy nemzeti rendelkezések szerint.”
A végrehajtási rendelet 379. cikke szerint:
„(1) Amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság
helye nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről a lehető leghamarabb, de minden esetben a közösségi árutovábbítási nyilatkozat
nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap végéig tájékoztatja a főkötelezettet.
(2) Az (1) bekezdésben említett értesítésben meg kell jelölni azt a határidőt, amelyen belül az eljárás szabályszerűségét
vagy a jogsértés vagy szabálytalanság tényleges elkövetési helyét a vámhatóság számára hitelt érdemlően igazoló bizonyítékokat
az indító vámhivatalhoz be kell nyújtani. Ez a határidő az (1) bekezdésben említett értesítés időpontjától számított három
hónap. Ha az említett bizonyítékot e határidő végéig nem nyújtják be, az illetékes tagállam megteszi a szükséges lépéseket
a vámok és egyéb díjak beszedése érdekében. Azokban az esetekben, amikor ez a tagállam nem azonos azzal, amelyben az indító
vámhivatal található, ez utóbbi tagállamot haladéktalanul értesíteni kell.”

A pert megelőző eljárás
A hagyományos saját források 1997. december 1–5. között lefolytatott ellenőrzése során a Bizottság alkalmazottjai az Antwerpen-i
vámhivatalnál három, közösségi külső árutovábbítási nyilatkozat lezáratlanságával kapcsolatos ügy iratai (az 1996. június
10‑i, az 1995. december 20‑i és az 1996. január 17‑i T1 nyilatkozatok) esetében azt tapasztalták, hogy a vonatkozó saját források
behajtása olyan összegeket érintett, amelyek a Bizottság szerint biztosítottak voltak és nem képezték kifogás tárgyát, noha
azokat megállapításukkor a B számlán írták jóvá, az A számlán való jóváírásukra pedig csak tényleges beszedésükkor került
sor. A szóban forgó vámjogosultságok összege a következő volt: 1 800 BEF (44,62 euró), 8 292 BEF (205,55 euró) és 4509 BEF
(111,78 euró).
1998. április 28‑i levelével a Bizottság megküldte a belga hatóságoknak az 1997. decemberi vizsgálatra vonatkozó 97‑0‑1. sz. jelentést,
és felhívta őket arra, hogy tegyék meg a szükséges intézkedéseket a közösségi rendelkezések betartásának biztosítása érdekében
a könyvelésbe vétel terén, és hivatalból írják jóvá a biztosított és nem kifogásolt, megállapított vámösszegeket az A számlára,
amint megállapítják azok lezáratlatlanságát az előírt határidőn belül. A Bizottság egyúttal kérte az említett hatóságokat,
hogy ellenőrizzék, hogy 1995. január 1‑je óta előfordult‑e más esetekben is késedelem a saját források rendelkezésre bocsátásánál
az A számlára történő késedelmes jóváírás következtében. Végül a Bizottság felhívta e hatóságok figyelmét az 1552/89 rendelet
11. cikkének a késedelmi kamatok megfizetésével kapcsolatos rendelkezéseire.
1998. október 8‑i válaszukban a belga hatóságok kifejtették, hogy megfelelnek a közösségi szabályoknak, és ebből következően
az 1995. január 1‑jét követő, összes belga vámhivatalra kiterjedő vizsgálati kérelem okafogyottá vált.
2000. február 2‑i levelében a Bizottság kiemelte, hogy a tagállamok feladata a saját források, különösen a külső árutovábbítási
eljárás keretében (T1 nyilatkozat, TIR‑igazolvány, ATA‑igazolvány stb.) kibocsátott biztosítékokkal fedezett összegek hatékony
beszedése. Ebből kifolyólag, ezen összegek csak azzal a feltétellel írhatók jóvá a B számlán, ha azokat megfelelő formában
vitatták, különös tekintettel az ezzel kapcsolatos írásbeli kérelem benyújtására vonatkozó határidők betartására. Következésképpen
a Bizottság megismételte arra irányuló kérelmét, hogy a belga hatóságok igazítsák gyakorlatukat ezen a téren a közösségi szabályozáshoz.
2000. május 31‑i levelükkel az említett hatóságok ismét megerősítették azon álláspontjukat, miszerint a lezáratlan T1 nyilatkozatok
és a TIR‑igazolványok kezelése megfelel a közösségi szabályozásnak.
A Bizottság ismét kétségbe vonta ezt az okfejtést, és 2001. november 13‑án felszólító levelet intézett a Belga Királysághoz,
amelyben emlékeztetett kifogásaira, nem fogadta el az e tagállam hatóságai által kifejtett érveket, és ismételten felhívta
őket az összes, 1995. január 1‑je óta határidőn belül át nem vizsgált külső árutovábbítási nyilatkozatok listájának átadására,
azok pontos könyvelésbeli helyzete követhetőségének feltüntetésével. Továbbá felhívta az említett hatóságok figyelmét az 1552/89
rendelet 11. cikke szerinti késedelmi kamatok megfizetésének kötelezettségére.
Mivel 2002. március 12‑i válaszlevelében a Belga Királyság fenntartotta álláspontját, ezért a Bizottság 2002. október 28‑án
indokolással ellátott véleményt küldött e tagállam részére, amelyben felszólította arra, hogy a kézhezvételtől számított két
hónapon belül tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy eleget tegyen az indokolással ellátott véleményben
foglaltaknak.
2002. december 19‑én a belga hatóságok az indokolással ellátott véleményre adandó válasz határidejének 2003. január 28‑ig
történő meghosszabbítását kérték a Bizottságtól. 2003. január 30‑i levelükben jelezték, hogy egy hasonló ügy miatt, amely
a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen van folyamatban a Bíróság előtt (C‑105/02. sz. ügy), indokolt lenne megvárni a
Bíróság határozatát a jelen ügyben való állásfoglaláshoz.
A Bizottság e körülmények között úgy döntött, hogy előterjeszti a jelen keresetet.
A Bíróság elnöke 2004. november 30‑i végzésével Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága számára engedélyezte
a jelen ügyben a Belga Királyság kérelmének támogatása érdekében beavatkozóként történő részvételt

A keresetről

A kereset elfogadhatóságáról
A belga kormány megjegyzi, hogy a Közösségeknak a jelen ügy tárgyát képező saját forrásaira vonatkozó jogosultságok keletkezésének
időpontjában hatályos és alkalmazandó rendelet az 1552/89 rendelet volt.
A Bizottság e kérdést illetően azt állítja, hogy az 1150/2000 rendelettel történt egységes szerkezetbe foglalás előtt és után
is ugyanazok a feltételek vonatkoztak a Közösségek jogosultságainak keletkezésére.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EK 226. cikk szerinti eljárásban a kötelezettségszegés
fennállását a Bizottság által a tagállam számára az indokolással ellátott véleménynek való megfelelésre kitűzött határidő
leteltekor hatályos közösségi jogszabályok alapján kell megítélni (lásd különösen a C‑61/94. sz., Bizottság kontra Németország
ügyben 1996. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3989. o.] 42. pontját, a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország
ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 32. pontját).
A kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetek keretében a kereseti kérelmek főszabály szerint nem terjeszkedhetnek
túl az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, valamint a felszólító levélben foglalt állítólagos kötelezettségszegéseken,
azonban a Bizottságnak a későbbiekben módosításra vagy hatályon kívül helyezésre került közösségi jogi aktus eredeti szövegén
alapuló, de az új rendelkezések által is fenntartott kötelezettségek megszegésének megállapítására irányuló keresete elfogadható.
Ezzel szemben a jogvita tárgya a kötelezettségszegést megállapító eljárás szabályszerűsége lényeges alaki szabályainak megsértése
nélkül nem terjeszthető ki az olyan új rendelkezésből eredő kötelezettségre, amelynek az érintett jogi aktus eredeti változatának
szövegében nem található megfelelője (lásd ebben az értelemben a C‑363/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003.
június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5767. o.] 22. pontját).
Az bizonyos, hogy az 1150/2000 rendelet 3. cikkéből, 6. cikke (1) bekezdéséből és (3) bekezdésének a) és b) pontjából, 9. cikke
(1) bekezdéséből, 10. cikke (1) bekezdéséből és 11. cikkéből eredő kötelezettségek már az 1552/89 rendelet 3. cikke, 6. cikke
(1) bekezdése, és (2) bekezdésének a) és b) pontja, 9. cikke (1) bekezdése, 10. cikke (1) bekezdése és 11. cikke értelmében
is alkalmazandók voltak (lásd a 9. cikk (1) bekezdésével és a 11. cikkel kapcsolatban a fent hivatkozott Bizottság kontra
Olaszország ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet 23. pontját).
Ebből következően ami az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését illeti, a Bíróság megállapította, hogy e rendelkezés
értelmében a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultsága akkor kerül megállapításra, „amint” az illetékes vámhatóságok
közlik a vámtartozásnak megfelelő összeget a kötelezettel, amint meg tudják állapítani a kötelezett személyét, valamint hogy
a vámtartozás összegét az illetékes hatóságok számíthatják ki az e téren alkalmazandó közösségi rendelkezések betartása mellett
(lásd különösen a C‑460/01. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2613. o.]
85. pontját). Ehhez hasonlóan, a Bíróság azt is kimondta, hogy az 1355/96 rendelettel módosított 1552/89 rendelet 2. cikkét,
amelyet az 1150/2000 rendelet 2. cikke átvett, úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok kötelesek a Közösségek saját forrásaihoz
való jogosultságát megállapítani, amint vámhatóságaik ki tudják számítani a vámtartozásból eredő összeget, és meg tudják állapítani
a kötelezett személyét (a C‑392/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2005. november 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑9811. o.]
61. pontja).
E körülmények között, ahogyan azt többek között a belga kormány is elismerte, az 1150/2000 rendelet 2. cikkéből eredő kötelezettségek
– a Közösségek saját forrásokhoz való jogának megállapítását illetően – már az 1552/89 rendelet 2. cikke értelmében is alkalmazandók
voltak.
Következésképpen a Bizottság keresete, amely annak megállapítására irányul, miszerint a Belga Királyság nem teljesítette az
1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10., és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit, elfogadható.

Az ügy érdeméről
A megállapított jogosultságok A számlán történő késedelmes jóváírására alapított első kifogásról
–       A felek érvei
A Bizottság azt állítja, hogy az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése b) pontjának megfelelően azokat a megállapított,
de még be nem szedett vámösszegeket, amelyekre nézve semmilyen biztosítékot nem nyújtottak, a B számlára lehet lekönyvelni.
Ugyanez vonatkozik azokra a megállapított, de még nem beszedett vámösszegekre is, amelyekre biztosítékot nyújtottak, abban
az esetben, ha azt az előírt határidőn belül írásban kifogásolták. A megállapított, biztosítékkal fedezett és nem kifogásolt
összegeket az előírt határidőn belül az A számlára kell lekönyvelni, tényleges beszedésük megvárása nélkül.
Egyébiránt az állandó ítélkezési gyakorlat szerint (a C‑96/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott
ítélet [EBHT 1991., I‑2461. o.] 38. pontja) az összegek A számlán való jóváírásának kötelezettsége nem függ a jgosultságok
tagállam általi beszedésének megtörténtétől. Ellentétben azzal az állásponttal, amelyet az Egyesült Királyság kormánya is
támogat, az említett kötelezettség attól az időponttól kezdődően áll fenn, amikor a jogosultság megállapításra került, azt
biztosítékkal fedezték vagy nem kifogásolták, akkor is, ha a szóban forgó összeget még nem szedték be.
A tagállamok – azon hatályban lévő nemzeti szabályok ellenére, amelyek szerint az adós az említett határidő leteltét követően
is kifogásolhatja a vámtartozást – kötelesek tiszteletben tartani a szóban forgó összegek lekönyvelésére és rendelkezésre
bocsátására szolgáló említett határidőt, ennek hiányában ugyanis megfosztanák minden hatékony érvényesülésétől az 1150/2000
rendelet 6. cikke (3) bekezdése a) pontjában, és 10. cikkében foglalt, a saját források lekönyvelésére és rendelkezésre bocsátására
szolgáló kötelező határidőt. E kötelezettség nem akadályozza az adóst abban, hogy e határidőn túl keresetet terjesszen elő,
mely kereset alapján a vámtartozást törölni vagy helyesbíteni lehet (az 1150/2000 rendelet 2. cikkének (4) és (8) bekezdése).
A Bizottság szerint a „kifogás” kifejezés elsősorban a Vámkódex 243. és 245. cikkében foglalt jogorvoslati eljárásra vonatkozik,
és csak másodsorban a nemzeti szabályozásra, amelynek összhangban kell lennie a közösségi szabályozással. Amennyiben az nem
tartalmaz teljeskörű szabályozást a jogorvoslati lehetőségekről a vámok területén, akkor a jogosultsággal kapcsolatos kifogást,
ahogyan azt a Vámkódex 243. cikke előírja, „be kell nyújtani”, ami – ellentétben azzal, amit az Egyesült Királyság kormánya
is állít – az adós kifejezett és szemmel látható tiltakozásának, azaz írásbeli kifogásnak minősül a vámtartozás megállapításával
szemben. A megfizetés puszta elmulasztása e tekintetben nem elegendő. A Bizottság szerint ezáltal biztosított az eljárások
párhuzamossága, mivel a vámtartozás megállapítása szintén írásban történik, a vámtartozás megállapításával való egyetértés
hiányára vonatkozó bizonyíték benyújtásának lehetősége, valamint a saját források gyors és egységes rendelkezésre bocsátása
(lásd különösen a C‑112/01. sz. SPKR‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10655. o.] 34. és azt követő
pontjai).
Másfelől az adós vámtartozásának fedezésére garanciát vállaló szervezet elutasítása főszabály szerint nem azt jelenti, hogy
az az alapul szolgáló vám megalapozottságát vitatja, hanem inkább azt, hogy e vámtartozást a behajtás megkezdését követően
köteles lenne megfizetni. Még ha feltételezzük is, hogy a garanciavállaló kifogása az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése
b) pontja értelmében vett kifogásnak tekinthető, mindenesetre az semmilyen hatással sincs az e rendelkezésben előírt jóváírási
kötelezettségre, mivel a belga hatóságok maguk is elismerték, hogy a felelős garanciavállaló szervezet kifogása a jelen ügyben
a kötelező és a saját források jóváírása szempontjából meghatározó határidő elteltét követően került benyújtásra.
Ehhez még hozzá kell tenni, hogy a Belga Királyság nem erősítte meg, és nem bizonyította, hogy a szóban forgó jogosultságokat
a garanciavállaló kifogásolta.
A Bizottság véleménye szerint a belga hatóságok nem hivatkozhatnak arra a körülményre sem, hogy a biztosíték átfogó jellege
megakadályozta annak kiderítését, hogy az valójában egy T1 nyilatkozatra vonatkozott, mivel az 1150/2000 rendelet 6. cikke
(3) bekezdése b) pontja nem tesz semmilyen különbséget a biztosíték jellege szerint. A garanciavállaló felelőssége a többiekhez
képest másodlagos jellegű. A tagállamok szabadon határozhatják meg, hogy milyen jellegű biztosítékokat írnak elő a vámtartozás
fedezésére, az egyetlen feltétel az, hogy azok hatékonyak és megfelelő mértékűek legyenek, aminek hiányában annak következményeit
az említett tagállamok viselik. Az Egyesült Királyság által is osztott, ezzel ellentétes értelmezésre az 1150/2000 rendelet
6. cikkének szövegezése nem ad alapot.
A Vámkódex 195. cikkéből egyértelműen következik, hogy a vámhatóságok elutasíthatják a biztosíték elfogadását, ha az utóbbi
a véleményük szerint nem garantálja biztosan a vámtartozás megfizetését. Ugyanezen kódex 192. cikke (1) bekezdésének utolsó
mondata úgy rendelkezik, hogy az összevont vámbiztosíték összegét olyan szinten kell megállapítani, amely mindenkor fedezi
a szóban forgó vámtartozásokat. E rendelkezések világosan mutatják, hogy a vámtartozás biztosítékának nem megfelelő mivolta
nincs hatással arra a kötelezettségre, hogy az említett vámtartozás fedezetét biztosítékkal kell garantálni. A belga hatóságok
azon állítását, miszerint valamely összegnek az A számlán való jóváírása sosem haladhatja meg a biztosítékkal fedezett értéket,
az 1150/2000 rendelet nem támasztja alá, ezért az nem fogadható el.
A belga kormány megjegyzi, hogy a T1 nyilatkozat lezárása vagy csalárd módon történt lezárása esetén, az 1552/89 rendelet
2. cikke négy olyan feltételt ír elő, amelynek teljesülnie kell ahhoz, hogy a Közösségek vámtartozásra való jogosultsága megállapítható
legyen: a vámhatóságnak meg kell állapítania a lezárás elmaradását, meg kell tudnia állapítani a jog szerinti összeget, az
adós személyét, és értesítenie kell az adóst a vámtartozásról.
Az említett kormány emlékeztet arra is, hogy amikor egy nyilatkozatot nem zárnak le, és a főkötelezett nem szolgáltat bizonyítékot
az árutovábbítás szabályszerűségére vagy a szabálysértés, illetve a szabálytalanság elkövetésének helyére vonatkozóan a lezárás
elmaradásáról szóló értesítést követő három hónapon belül, amelyet a megállapítás nyilvántartásba vételét követő 11 hónapon
belül meg kell tenni, az indító tagállamnak kell eljárnia a végrehajtási rendelet 378. és 379. cikke alapján esedékes jogosultságok
beszedése iránt.
Megállapításukat követően a jogosultságokat le kell könyvelni az 1552/89 rendelet 6. cikke (1) és (2) bekezdése értelmében
az egyes tagállamok által vezetett saját források számlájára (ugyanarról a lekönyvelésről van szó, mint a Vámkódex 217. és
220. cikkében említettek). Amikor egy még benem szedett összeget biztosítékkal fedeznek, azt az A számlára kell lekönyvelni,
anélkül azonban, hogy a jóváírás meghaladná a biztosított értéket. Amikor a megállapított és biztosítékokkal fedezett jogosultságok
kifogás tárgyát képezik és változhatnak a vita rendezésének eredményétől függően, a biztosítékkal fedezett összeget a B számlán
kell jóváírni.
Amint megtörtént a megállapítás, a saját forrásokat szintén a Bizottság rendelkezésére kell bocsátani (1552/89 rendelet 10. cikke),
kivéve a
vis maior
esetét, vagy a beszedés olyan okból történő ellehetetlenülését, amely a tagállamnak nem felróható (ugyanazon rendelet 17. cikke).
Bármely késedelem késedelmi kamatok megfizetését vonja maga után (ugyanezen rendelet 11. cikke).
A belga kormány szerint az 1552/89 rendelet 10. és 17. cikkéből az következik, hogy a B számlát abból a célból hozták létre,
hogy az lehetővé tegye a tagállamok számára az összegek rendelkezésre bocsátását amint azok beszedése iránt intézkedtek, így
célja annak elkerülése, hogy az 1552/89 rendelet 6. cikke (2) bekezdése a) pontjában foglalt határidőn belül be nem szedhető
összegeket a tagállam maga viselje.
A belga kormány egyébiránt azt állítja, hogy a jogosultságoknak az 1552/89 rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjában foglalt
vitatása azt feltételezi, hogy a megállapított jogosultságokat előzetesen az adós tudomására hozzák (azaz a közlésüket, vagyis
lekönyvelésüket követően) oly módon, hogy a még be nem szedett jogosultságok megállapításakor a tagállamok mindig jóvá kell
tudják írni az összeget a B számlán, mivel ebben a pillanatban még nem tudhatják, hogy azt később az adós vitatni fogja.
A belga kormány úgy véli, hogy az 1552/89 rendelet nem teremet semmiféle kapcsolatot a Vámkódex 243. és 245. cikkében említett
jogorvoslati eljárás és a rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjában foglalt „kifogás” fogalma között, és nem tartalmaz
pontosítást arra vonatkozóan, hogy e kifogást milyen alakban kell benyújtani. Másfelől, a közösségi szabályozás nem tartalmaz
semmiféle rendelkezést arra nézva, hogy a vámtartozást milyen formában és határidőn belül lehet kifogásolni. Egyébiránt, utalni
kell a kérdésben a tagállamban hatályos nemzeti jogszabályokra és közigazgatási gyakorlatra.
Az 1997. év folyamán, amikor a Bizottság szerint az alakszerű kifogásoknak meg kellett volna érkeznie, az adósok számára semmiféle
jogorvoslati eljárás nem állt rendelkezésre Belgiumban, és a közösségi külső árutovábbítási iratok lezáratlansága vagy csalárd
módon történt lezárása mint büntetőjogi szabálysértés került volna szankcionálásra. A belga kormány szerint ez mindenesetre
nem akadályozta az adósokat abban, hogy a különbözetet informális módon vitassák (mindenféle alaki feltétel vagy határidő
nélkül). E tekintetben az a tény, hogy a főkötelezett a kérelmet követően nem nem tesz eleget a fizetési felszólításnak, a
közigazgatási gyakorlat szerint úgy értelmezendő – vélelmek és a közösségi árutovábbítás terén eltöltött hosszas gyakorlat
alapján – mint a jogosultságok önmagában vett vitatása.
Az említett kormány másfelől azt állítja, hogy az esetek többségében a biztosíték átfogó jellegű, és több nyilatkozatra kiterjed.
Ha az indító vámhivatal a T1 nyilatkozat érvényesítésekor ellenőrizni tudja a biztosíték meglétét és érvényességét igazolás
vagy az említett nyilatkozat útján, akkor sincs felhatalmazása annak vizsgálatára, hogy az átfogó biztosítékot már felhasználták‑e
más vámhivatalok előtt más T1 nyilatkozatok fedezésére, vagy hogy az átfogó biztosíték nem merült‑e már teljesen ki, illetve
hogy az okirat nem hamisított‑e. Ezért a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésében meghatározott határidő lejártakor
az indító vámhivatal nem lehetett bizonyos e biztosíték érvényességét illetően, ami indokolta a kérdéses összegek B számlán
történő lekönyvelését. Ehhez még hozzá kell tenni, hogy a garanciavállalónak szintén joga van kifogásolni a vámhatóságok határozatát,
mivel annak hátrányos következményei lehetnek rá nézve. Következésképen a Bizottság nem bizonyította, hogy a Belga Királyság
megsérti a közösségi szabályozást a jelen eljárás tárgyát képező esetekben.
Az Egyesült Királyság lényegében azt állítja, hogy amikor valamely jogosultságot teljes egészében (a végrehajtási rendelet
373. cikkében foglalt) külön biztosítékkal fedeznek, amely esetben a tagállam megbizonyosodhat afelől, hogy az hatékony és
elégséges-e, és szabadon határozhatja meg a megkívánt biztosíték fajtáját, e tagállam köteles ezt az összeget az A számlán
jóváírni a vonatkozó határidő lejártáig (az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése a) pontjának megfelelően), hacsak a
főkötelezett, a garanciavállaló, vagy a nemzeti jog szerint meghatározott más személy nem nyújtott be e határidő lejártát
megelőzően olyan kifogást, amelynek elbírálásától függően a szóban forgó jogosultságok összege változhat. Amikor valamely
jogosultság részben vagy egészben nem biztosított, és a vámhatóságok helyesen gyakorolják a közösségi jog által körülhatárolt
hatáskörüket a biztosítéknak a végrehajtási rendelet 361. cikke értelmében vett mentesítésének vagy csökkentett szintjének
engedélyezésekor, akkor meg kell állapítani, hogy a jogszabályok szempontjából a vámtartozás nem biztosított és azt a B számlán
kell jóváírni. Másodlagos jelleggel, amikor valamely jogosultság csak részben biztosított, akkor a tagállam azt csak a ténylegesen
biztosított részében írhatja jóvá az A számlán. Egyébiránt és másodlagos jelleggel, amikor valamely jogosultságot átfogó biztosítékkal
fedeznek, akkor a jogosultságot mindaddig nem lehet biztosítottnak tekinteni, amíg a vámhatóságok nem állapítják meg, hogy
a fedezet elégséges és ezért a jogosultság valamely hatékony és elégséges biztosítékkal megfelelően fedezett.
–       A Bíróság álláspontja
Kiemelendő, hogy a jelen ügyben nem a vámtartozás, és nem is a jogvita tárgyát képező jogosultságok összege – egészen pontosan
44,62 euró, 205,55 euró, illetve 111,78 euró – a vitatott. A belga kormány a Bizottság által megfogalmazott azon kifogást
vitatja, miszerint ő késedelmesen, azaz csak azok 1997 végén történt tényleges beszedését követően írta jóvá a jogvita tárgyát
képező összegeket az A számlán.
Az 1150/2000 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az említett források számláit a tagállamok államkincstárának
vagy az általuk kijelölt testületnek kell vezetnie. Ugyanezen rendelkezés (3) bekezdésének a) és b) pontja alapján a tagállamok
kötelesek a rendelet „2. cikke alapján megállapított” jogosultságokat legkésőbb a megállapításukat követő második hónap 19. napja
utáni első munkanapon lekönyvelni az A számlán, illetve bizonyos feltételek teljesülése esetén a B számlán.
Az 1150/2000 rendelet 2. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a Közösség saját forrásokra vonatkozó jogosultságát meg
kell állapítani, „amint” a vámjogszabályok által előírt feltételeknek eleget tesz a jogosultság számlákon történő „lekönyvelését”
és az adós „értesítését” illetően. Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt nyilvántartásba
vétel időpontja.
A jogosultság összegének számlákon történő „lekönyvelését” és az adós „értesítését” illetően az 1150/2000 rendelet 2. cikke
a vámjogszabályokra utal vissza, azaz jelen esetben a Vámkódexre és a végrehajtási rendeletre.
Mint azt a Bíróság a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 59. pontjában is megállapította, a Vámkódex 217., 218.,
és 221. cikkeiből következik, hogy a fent említett feltételek akkor teljesülnek, amikor a vámhatóságok számára rendelkezésre
állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani az adós
személyét (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet 71. pontját
és a C-104/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2689. o.] 80. pontját). A tagállamok
még akkor sem tekinthetnek el a követelések megállapításától, ha azokat kifogásolják, mivel ellenkező esetben a tagállam e
magatartása a Közösségek pénzügyi egyensúlyának felborulásához vezetne (a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 60. pontja).
Ebből következően a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságát, amint a tagállami
vámhatóságok ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett személyét (a fent
hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 61. pontja), és így az említett jogosultságokat az 1150/2000 rendelet 6. cikkének
megfelelően kötelesek lekönyvelni A számlákon.
Jelen esetben nem  az a kifogás tárgya, hogy a belga hatóságok késedelmesen állapították meg a szóban forgó saját forrásokra
való jogosultságot, illetve nem az, hogy elmulasztották a megállapított jogosultságokat e megállapítást követően haladéktalanul
lekönyvelni, hanem az, hogy a jogvita tárgyát képező, megállapított és a főkötelezettel közölt összegeket a Vámkódex és a
végrehajtási rendelet rendelkezéseinek betartásával, az A számla helyett a B számlán írták jóvá az 1150/2000 rendelet 6. cikke
(3) bekezdése a) pontjában meghatározott határidőn belül.
A saját források lekönyvelésével kapcsolatban az 1150/2000 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja kimondja, hogy
ugyanezen rendelet 2. cikkben megállapított jogosultságokat a tagállamok kötelesek legkésőbb a megállapításukat követő második
hónap 19. napja utáni első munkanapon lekönyvelni A számlákon, ami nem sérti azt a lehetőséget, miszerint ugyanezen időtartamon
belül a B számlára könyvelik le azokat a megállapított jogosultságokat, amelyeket „még nem szedtek be” és amelyek tekintetében
„nem adtak biztosítékot”, valamint azon megállapított jogosultságokat, amelyekre nézve „biztosítékot adtak, kifogással éltek,
vagy amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően”.
A saját források rendelkezésre bocsátása érdekében az 1150/2000 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy e rendelet
10. cikkében szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat az e célból a Bizottság nevében nyitott
számlán írja jóvá. Ez utóbbi rendelkezés (1) bekezdésének megfelelően, a beszedési költségek levonása után a saját források
jóváírását legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot
− e rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították, kivéve az e rendelet 6. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján a
B számlán lekönyvelt jogosultságokat, amelyekre nézve a jóváírást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő
első munkanapon végzik el, amelyben a jogosultságot „behajtották”.
A belga kormány egyrészt arra hivatkozik, hogy a jelen eljárás tárgyát képező jogosultságokat az 1150/2000 rendelet 6. cikke
(3) bekezdése b) pontja értelmében oly módon „kifogásolták”, hogy a szóban forgó összegeket emiatt csak a B számlára lehetett
érvényesen lekönyvelni azok tényleges beszedésének megtörténtéig. Az említett rendelkezés értelmében vett kifogás csak a fizetés
megtagadásával és az alakszerű kérelem hiányával támasztható alá. A kifogás származhat a garanciavállalótól és a főkötelezettől
is.
E tekintetben ki kell emelni, hogy a jogvita tárgyát képező összegek megfizetésének elmulasztása önmagában nem tekinthető
azonosnak a jogosultságok 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése b) pontja értelmében vett kifogásolásával. A Vámkódex
243. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése kifejezetten kimondja, hogy a vámhatóságok által a vámjogi szabályozás alkalmazása
során hozott határozatokkal szembeni jogorvoslat lehetősége rendelkezésre áll bárki számára, akit a határozat közvetlenül
és személyesen érint, és a jogorvoslati kérelmet abban a tagállamban kell „benyújtani”, ahol a határozatot hozták vagy kérelmezték;
továbbá ugyanezen cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy a jogorvoslati jog elsőként a „vámhatóság előtt ”gyakorolható, azután
egy (e célra kijelölt) „független testület előtt”. Az említett 243. cikkben így meghatározott jogorvoslati kérelemre vonatkozó
követelmény jogbiztonsági okokból szükséges, és lehetővé teszi a vámjogi rendelkezések körültekintő és egységes alkalmazását
a Közösségek saját forrásainak gyors és hatékony rendelkezésre bocsátása érdekében (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság
kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet 60. pontját).
E körülmények között, és a jogvita tárgyát képező jogosultságok főkötelezett által az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése
b) pontjában foglalt határidőn belüli kifogásolásának bizonyítottsága hiányában meg kell állapítani, hogy a belga kormány
nem tudja bizonyítani, hogy a főkötelezett magatartása indokolhatta az említett jogosultságok B számlán történő jóváírását.
Ami azt az érvelést illeti, miszerint az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése b) pontja értelmében vett kifogás a garanciavállalótól
is származhat, elegendő megjegyezni, hogy a jelen ügyben az említett kormány nem bizonyította, és nem is állította azt, hogy
a szóban forgó jogosultságokat a garanciavállaló kifogásolta volna az említett rendelkezésben foglalt határidő lejárta előtt,
sem azt, hogy a jogvita tárgyát képező jogosultságok a felmerült vita rendezésétől függően változhatnak.
A belga kormány másrészt azzal érvel, hogy a szóban forgó, be nem szedett jogosultságokat jóhiszeműen eljárva írta jóvá a
B számlán, mivel azok valójában nem rendelkeztek biztosíték-fedezettel az említett 6. cikk (3) bekezdése értelmében a jogvita
tárgyát képező jogosultságok könyvelésbe vételére szolgáló határidő lejártáig.
E tekintetben elegendő kiemelni, hogy az említett kormány, azáltal hogy elismerte, hogy a jogvita tárgyát képező jogosultságok
biztosítékkal voltak fedezve, még nem bizonyította, hogy az említett biztosíték elegendő mértékű lett volna az említett összegeknek
a fenti határidő lejártáig történő megfizetésének biztosítására.
Annak következtében, hogy a jogosultságokat késedelmesen és tévesen a B számlán könyvelték le, a megfelelő saját forrásokat
késedelmesen írták jóvá a Bizottság számláján, amelynek az 1150/2000 rendelet 9. és 10. cikke értelmében ugyanazon határidőn
belül kell megtörténnie, mint amely ugyanazon rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján a jogosultságok A számlán
való lekönyvelésére vonatkozik.
Az 1150/2000 rendelet 11. cikke értelmében az ugyanezen rendelet 9. cikkének (1) bekezdése szerinti jóváírásban bekövetkezett
bármely késedelem esetén az érintett tagállam a késedelem teljes időszakára vonatkozóan késedelmi kamat fizetésére köteles.
E kamat arra tekintet nélkül követelhető, hogy a forrásoknak a Bizottság részére történő jóváírásában bekövetkező késedelemre
milyen okból került sor (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet
91. pontját).
Következésképpen a saját forrásoknak a Bizottság számláján való jóváírásánál megállapított késedelmek az 1150/2000 rendelet
11. cikkének megfelelően késedelmi kamatokhoz való jogot keletkeztetnek, amelyek megfizetésének elmulasztását a Belga Királyság
nem vitatja.
Ezért a Bizottságnak az 1150/2000 rendelet 6., 9., 10. és 11. cikkének megsértésére alapított első kifogása megalapozott.
Az információk Bizottsággal való közlésének megsértésére alapított második kifogásról
–       A felek érvei
Azt illetően, hogy a belga hatóságok nem tettek eleget annak a kérésnek, hogy átadják a Bizottságnak az 1995 óta lezáratlan
közösségi árutovábbítási nyilatkozatokra vonatkozó listát, amely nyilatkozatok olyan műveletekkel kapcsolatosak, amelyek esetében
A számlára való könyvelés késedelmesen történt meg, a Bizottság úgy véli, hogy a hatóságok teljes mértékben tudatában voltak
annak, hogy ő éppen azt vizsgálja, hogy egyes elkülönített eseteken kívül szükséges‑e a kiigazítás, ami miatt a hatóságoknak
nem csak az ellenőrzés alkalmával átvizsgált iratokat, hanem minden olyan iratot meg kellett volna őrizniük, amely a könyvelés
szempontjából azonosan kezelt, annak az évnek a végétől számított három naptári éven túl is, amelyre ezek az alátámasztó okmányok
vonatkoznak. Ezen iratok megsemmisítésével az említett hatóságok megsértették az 1150/2000 rendelet 3. cikkét. Egyébiránt
a Belga Királyság az EK 10. cikk alapján köteles lett volna együttműködni, és közölni ezeket az információkat a Bizottsággal
(lásd a C-10/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2357. o.] 88. és
89. pontja). A történtek azonban azt mutatják, hogy a belga kormány állításával ellentétben, a belga kormány nem feltételezhette
azt, hogy a Bizottság elégedett volt a pert megelőző eljárás során a belga kormánytól kapott válaszokkal.
A belga kormány megjegyzi, hogy a tagállamoknak a saját források ellenőrzésére vonatkozó kötelezettségét az 1552/89 rendelet
18. cikke kifejezetten átvette.
A Belga Királyság arra hivatkozik, hogy ő joggal vélhette úgy, hogy helyesen alkalmazta a közösségi szabályozást.
Az említett kormány szerint, a Bizottság által megfogalmazott azon kérés, hogy vizsgálják át a belga vámhivatalban érvényesített
összes olyan külső közösségi árutovábbítási nyilatkozatot, amelyet az érvényesítésüket követő 14 hónapon belül nem zártak
le, ami akár évi 10 000 nyilatkozatot is jelenthet, valamint hogy közöljék több, mint három év  könyvelési adatait, az adott
ügyre nézve nem volt kellően pontosított, és aránytalan volt a Bizottságnak az ellenőrzésben részt vett alkalmazottjai által
tett megállapításaihoz képest (három T1 nyilatkozat, amelyek egy 44,62, egy 205,55, illetve egy 111,78 eurós összegű jogosultságra
vonatkoznak). Egyébiránt teljességgel lehetetlen lenne 30 000 ügyet újból megnyitni, egyrészt a rendelkezésre álló eszközök
és személyzeti állomány miatt, másrészt mivel az ügyiratok (a hároméves kötelező határidőn túl) már nem állnak rendelkezésre.
A belga kormány ezért abban a lehetetlen helyzetben volt, hogy megfelelő feltételek híján, illetve szolgálatainak és szervezetének
szétesése nélkül nem tudta volna ezen iratokat rendelkezésre bocsátani, vagy a kért ellenőrzésnek eleget tenni (lásd analógia
útján a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet 91. pontját).
Az iratok megőrzése az 1995–1997 közötti években már eleve körülbelül 12 millió nyilatkozatot és a hozzájuk kapcsolódó alátámasztó
okmányokat érintett, nem számítva a folyó évben még ehhez érkezett nyilatkozatokat. Az iratmegőrzéshez felhasznált eszközök
és nyilvántartások anyagilag, illetve pénzügyileg nagy megterhelést jelentenek. Anyagi és pénzügyi téren ezért lehetetlen
több évvel meghosszabbítani ezen iratok megőrzési idejét.
–       A Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 10. cikkből az következik, hogy a tagállamok kötelesek jóhiszeműen együttműködni
a Bizottság által az EK 226. cikk alapján folytatott vizsgálatban, és kötelesek e célból minden kért információt megadni (lásd
különösen a C‑478/01. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2003. március 6‑án [EBHT 2003., I‑2351. o.] hozott ítélet 24. pontját).
Ami a tagállamoknak a Bizottsággal való jóhiszemű együttműködés keretében az esetleges saját források megállapításával kapcsolatos
közösségi rendelkezések alkalmazásának biztosítása érdekében tett intézkedéseit illeti, a Bíróság kimondta, hogy különösen
ezen – az 1552/89 rendelet 18. cikkében az ellenőrzés kapcsán pontosabban meghatározott – kötelezettségből következik, hogy
amikor a Bizottság nagymértékben függ az érintett tagállam által rendelkezésére bocsátott információktól, a tagállam köteles
ésszerű feltételek mellett a Bizottság rendelkezésére bocsátani az alátámasztó okmányokat és más hasznos dokumentumokat annak
érdekében, hogy ez utóbbi ellenőrizni tudja, hogy az érintett összegek a Közösség saját forrásaihoz kapcsolódnak‑e, és ha
igen, milyen mértékben (a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet 89–91. pontja).
A Bizottság alkalmazottjai által Belgiumban 1997 decemberében elvégzett ellenőrzéseket követően – amelyek több olyan esetre
derítettek fényt, amikor a T1 okmányokkal fedezett műveletekhez kapcsolódóan jogerősen állapítottak meg olyan összegeket,
amelyeket a B számlán írtak jóvá, amikor a Bizottság szerint azokat az A számlán kellett volna jóváírni – az említett intézmény
1998 áprilisa óta többször kérte a belga hatóságoktól, hogy ellenőrizzék, hogy 1995. január 1‑jétől kezdve előfordultak‑e
újabb késedelmek az A számlán való késedelmes jóváírás következtében a saját források rendelkezésére bocsátását illetően,
és adott esetben, közöljék vele az említett ilyen eseteket, annak érdekében, hogy a Bizottság az 1150/2000 rendelet 11. cikkének
megfelelően ki tudja számítani a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátásából származó késedelmi kamatokat.
Azáltal, hogy a Belga Királyság nem tett eleget e kérésnek, nem teljesítette az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
Ugyanis ahogyan az a jelen ítélet 84. pontjából is kitűnik, a Bizottság kérelmét a Bizottság által 1997 decemberében elvégzett
ellenőrzés során több olyan eset megállapítása is indokolta, amelyek ezen intézmény szerint az 1552/89 rendelet megsértésére
derítettek fényt. A Bizottságnak tehát teljes mértékben jogában állt azt kérni a Belga Királyságtól, hogy adjon felvilágosítást
az egyéb hasonló esetekről 1995. január 1‑jétől kezdve, mivel a tagállamok – éppen e rendelet 3. cikke első bekezdése alapján –
kötelesek minden megfelelő intézkedést megtenni annak biztosítása érdekében, hogy a saját források megállapításával és rendelkezésre
bocsátásával kapcsolatos alátámasztó okmányokat legalább három naptári évig megőrizzék azon év végétől számítva, amelyre ezen
alátámasztó okmányok vonatkoznak.
A vámszervektől elvárt feladatok széleskörű és összetett mivolta nem vehető figyelembe, hacsak a belga hatóságok álláspontjukat
nem a közösségi szabályozás egyfajta értelmezéséből származóként igazolják, amelyet a Bíróság nem fogadott el (lásd a jelen
ítélet 67. és 68. pontja).
Az ezen időszakra vonatkozó iratok megsemmisítése által, beleértve a jelen eljárás tárgyát képező három ügyre vonatkozó iratok
megsemmisítését is, a belga kormány nyilvánvalóan megsértette az 1150/2000 rendelet 3. cikkéből eredő kötelezettségeit, amely
annak harmadik bekezdésében előírja, hogy amennyiben a megállapításra vonatkozó alátámasztó okmányoknak a nemzeti közigazgatási
szervek által egyedül vagy a Bizottság közreműködésével elvégzett ellenőrzése azt mutatja, hogy azok helyesbítésére van szükség,
az említett okmányokat az ezen cikk első bekezdésében foglalt határidőn túl is meg kell őrizni, annyi ideig, ameddig az az
említett iratok helyesbítésének és ellenőrzésének elvégzéséhez szükséges.
E körülményekre tekintettel, az EK 10. cikk és az 1150/2000 rendelet 3. cikkének megsértésre alapított második kifogás szintén
megalapozott.
A fenti érvekre tekintettel, azt kell megállapítani, hogy a Belga Királyság:
–        azáltal, hogy az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjától eltérően nem könyvelte le számláján a megállapított
jogosultságokat a kitűzött határidőn belül,
–        azáltal, hogy nem győződött meg arról, hogy 1995. január 1‑jétől kezdve az 1150/2000/EK rendelet 6. cikke (3) bekezdésének
a) pontjában előírt lekönyvelés késedelmes végrehajtása következtében előfordultak‑e újabb késedelmek a saját források rendelkezésére
bocsátását illetően, továbbá, hogy megsemmisítette az adott időszakra vonatkozó archívumokat [helyesen: iratokat], valamint,
hogy elmulasztotta az említett késedelmeket a Bizottsággal közölni annak érdekében, hogy ez utóbbi az említett rendelet 11. cikke
értelmében kiszámíthassa a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátásából eredő késedelmi kamatokat,
nem teljesítette az azonos tárgyú, az 1552/89 rendeletet 2000. május 31‑i hatállyal hatályon kívül helyező és annak helyébe
lépő 1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Belga Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Ugyanezen cikk 4. §‑a értelmében az Egyesült Királyság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Belga Királyság azáltal, hogy a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról
szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjától eltérően nem könyvelte
le számláján a megállapított jogosultságokat a kitűzött határidőn belül,
azáltal, hogy nem győződött meg arról, hogy 1995. január 1‑je óta az 1150/2000/EK rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjában
előírt lekönyvelés késedelmes végrehajtása következtében előfordultak-e újabb késedelmek a saját források rendelkezésére bocsátását
illetően, megsemmisítette az ezen időszakra vonatkozó archívumokat [helyesen: iratokat], és elmulasztotta az említett késedelmeket
az Európai Közösségek Bizottságával közölni, hogy ez utóbbi az 1552/89/EK rendelet 11. cikkének megfelelően kiszámíthassa
a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátásából eredő késedelmi kamatokat,
nem teljesítette az azonos tárgyú, a Közösségek saját forrásainak rendszerére vonatkozó 88/376/EGK Euratom határozat végrehajtásáról
szóló, 1989. május 29-i 1552/89/EGK Euratom tanácsi rendeletet (HL L 155., 1. o.) 2000. május 31‑i hatállyal hatályon kívül
helyező és annak helyébe lépő 1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
2)
A Belga Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
3)
Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága maga viseli saját költségeit.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.