CELEX: 62007CJ0560
Eesti ühinemine
Üleminekumeetmed
Põllumajandussaadused
Suhkur
Ülemäärased varud
Määrused (EÜ) nr 1972/2003, nr 60/2004 ja nr 832/2005

Eelotsusetaotlus puudutab järgmiste määruste tõlgendamist: komisjoni 10. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta (
ELT L 293, lk 3
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 474), komisjoni 14. jaanuari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu (
ELT L 9, lk 8
; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125), ning komisjoni 31. mai 2005. aasta määrus (EÜ) nr 832/2005, millega määratakse suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemäärased kogused Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia jaoks (
ELT L 138, lk 3
).
See taotlus esitati Balbiino AS (edaspidi „Balbiino”) ning põllumajandusministri ja Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskuse vahelises kohtuvaidluses seoses üleliigse laovaru tasuga.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
ELT 2003 L 236, lk 33
) artikli 41 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Ühenduste Komisjon võtta meetmeid, et hõlbustada uute liikmesriikide üleminekut ühise põllumajanduspoliitika rakendamisest tulenevale korrale. Neid üleminekumeetmeid „võidakse võtta ja kohaldada kolme ühinemisjärgse aasta jooksul”. Komisjon võttis määrused nr 1972/2003 ja nr 60/2004 vastu eelkõige selle sätte alusel.
Määrus nr 1972/2003
Määruse nr 1972/2003 põhjenduse 1 kohaselt on määruse eesmärk „vältida põllumajanduse ühist turukorraldust mõjutavate kaubandushäirete ohtu, mis tuleneb 10 uue riigi ühinemisest Euroopa Liiduga 1. mail 2004”. Sellist ohtu arvesse võttes on põhjenduses 3 toonitatud, et „tuleks sätestada, et uute liikmesriikide ülemäärased varud maksustatakse”.
Sel eesmärgil kohustab määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 1 uusi liikmesriike nõudma 1. mail 2004 vabas ringluses olevate toodete ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist.
Määruse artikli 4 lõige 2 sätestab:
„Et kindlaks teha iga omaniku ülemäärased varud, võtavad uued liikmesriigid eelkõige arvesse järgmist:
a)
ühinemisele eelnevate aastate varude keskmine;
b)
ühinemisele eelnevate aastate kaubanduse struktuur;
c)
asjaolud, mille käigus varud tekkisid.
Ülemääraste varude mõistet kohaldatakse uutesse liikmesriikidesse imporditud või uutest liikmesriikidest pärit toodete suhtes. Ülemääraste varude mõistet kohaldatakse uute liikmesriikide turgudele ettenähtud toodete suhtes.
[…]”
Ülemääraste varude maksu õige kohaldamise tagamiseks nõuab määruse artikli 4 lõige 4, et uued liikmesriigid teeksid viivitamatult 1. mai 2004. aasta seisuga olemasolevate varude inventuuri ja teataksid hiljemalt 31. juuliks 2004 komisjonile ülemäärastes varudes olevate toodete kogused.
Vastavalt määruse nr 1972/2003 artiklile 10 kohaldati määrust 1. maist 2004 kuni 30. aprillini 2007.
Määrus nr 60/2004
Pidades spekulatsiooni ohtu suhkruturul eriti suureks, võttis komisjon määrusega nr 60/2004 vastu erimeetmed. Selle määruse artikli 6 lõige 1 sätestab:
„Komisjon määrab hiljemalt 31. oktoobriks 2004 […] iga uue liikmesriigi jaoks kindlaks suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi kogused, mis ületavad 1. mail 2004 tavapäraseks loetud säilitusvaru ja mis tuleb turult kõrvaldada uute liikmesriikide kulul.
Selle ülemäärase koguse kindlakstegemisel võetakse eelkõige arvesse järgmistes valdkondades ühinemisele eelneval aastal eelmiste aastatega võrreldes toimunud arengut:
a)
suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi imporditud ja eksporditud kogused;
b)
suhkru ja isoglükoosi tootmine, tarbimine ja varud;
c)
varude moodustamise asjaolud.”
Määruse artikli 6 lõige 2 paneb uutele liikmesriikidele kohustuse kõrvaldada hiljemalt 30. aprilliks 2005 turult suhkru või isoglükoosi ülemäärased kogused, mis komisjon on iga sellise riigi jaoks kindlaks määranud.
Määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 3 sätestab:
„Lõike 2 kohaldamiseks peab uute liikmesriikide pädevate asutuste kasutuses 1. mail 2004 olema süsteem, mille abil on võimalik tuvastada kaubeldava või toodetud suhkru kui sellise või töödeldud toodetes oleva suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemääraseid koguseid peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil. See süsteem võib eelkõige põhineda impordi kontrollimisel, fiskaalseirel ja ettevõtjate raamatupidamise ja tegelike varude uurimisel ning sisaldada riskigarantiide sarnaseid meetmeid. Tuvastamissüsteem põhineb riskianalüüsil, milles võetakse nõuetekohaselt arvesse eelkõige järgmisi kriteeriume:
—
asjaomase ettevõtja tegevuse liik,
—
ladustamisrajatiste maht,
—
tegevuse tase.
Uued liikmesriigid peavad kõnealust süsteemi kasutama selleks, et sundida asjaomaseid ettevõtjaid omal kulul turult kõrvaldama nende osas kindlakstehtud ülemäärasele kogusele vastavat suhkru- või isoglükoosikogust. Asjaomased ettevõtjad peavad uuele liikmesriigile esitama asjakohase tõendi, et tooted kõrvaldati turult hiljemalt 30. aprilliks 2005.
Kui sellist tõendit ei esitata, nõuab uus liikmesriik sisse kõnealusele kogusele vastava summa, mida on korrutatud asjaomase toote suhtes ajavahemikul 1. maist 2004 kuni 30. aprillini 2005 kohaldatava suurima impordimaksuga ja suurendatud 1,21 euro võrra 100 kg valge suhkru või kuivaine ekvivalendi kohta.
Kolmandas lõigus nimetatud summa kantakse uue liikmesriigi riigieelarvesse.”
Määrus nr 832/2005
Määrusega nr 832/2005 määras komisjon suhkru ülemäärased kogused, mis iga uus liikmesriik peab kõrvaldama. Määruse põhjendus 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Üldiselt peetakse ülemääraste suhkrukoguste tekkimise põhjusteks tootmise arengut, millele on lisatud import ja maha arvatud eksport ajavahemikul 1. maist 2003 – 30. aprillini 2004, võrrelduna kolme eelnenud aasta samade ajavahemike keskmiste kogustega. Vastavalt määruse (EÜ) nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 punktile c võeti arvesse ka varude tekkimise konkreetseid asjaolusid, eriti varude vähenemist selle ajavahemiku jooksul.”
Siseriiklikud õigusnormid
Riigikogu võttis 7. aprillil 2004 vastu üleliigse laovaru tasu seaduse (RT I 2004, 30, 203).
Riigikohus jättis 5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsusega selle seaduse § 6 lõike 1 kohaldamata põhjendusel, et see on määrusega nr 1972/2003 vastuolus. Riigikohus asus seisukohale, et selle sättega kehtestatud kohustus kohaldada ülekandevaru arvutamisel kordajat 1,2 ei võimalda iga käitlejat vajaduse korral erinevalt kohelda.
Selle otsuse järgimiseks tegi Riigikogu 25. jaanuaril 2007 seaduses mitu muudatust. Seaduse põhikohtuasjas kohaldamisele kuuluv redaktsioon (RT I 2007, 12, 65, edaspidi „ÜLTS”) jõustus 16. veebruaril 2007 ning reguleerib tagasiulatuvalt olukordi, mis on tekkinud alates 1. maist 2004.
ÜLTS § 7 kohaselt võrdub „üleliigne laovaru”1. mail 2004 tegelikult käitleja valduses olnud laovaru ja ülekandevaru vahega.
ÜLTS § 6 määratleb „ülekandevaru” Eesti Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemisele eelnenud nelja aasta (2000–2003) laovaru seisu keskmisena, mida suurendatakse 1,2 korda. Et leevendada selle reegli rangust käitlejate puhul, kelle tegevus on kestnud vähem kui need neli võrdlusaastat, näeb § 6 ette kaks erireeglit ülekandevaru arvutamiseks. Esiteks, asjassepuutuval turul pärast 2003. aastat tegevust alustanud käitleja peab tõendama, et 1. mail 2004 tema valduses oleva laovaru suurus on vastavuses „tema tavapäraselt toodetava, müüdava, muul viisil tasu eest või tasuta üleantava või soetatava põllumajandustoote laovaru suurusega”. Teiseks, vähemalt aasta tegutsenud käitlejate ülekandevaru arvutatakse kas „viimaste tegutsemisaastate 1. mai seisude keskmisena” või 2003. aasta 1. mai seisuna, mida suurendatakse 1,2 korda.
ÜLTS § 10 kohaselt arvutab ülekandevaru ja üleliigse laovaru suuruse käitleja esitatud deklaratsiooni alusel Põllumajandusministeerium. Käitleja põhjendatud taotluse korral võib ministeerium võtta arvesse mitmesuguseid spekulatsiooniga mitteseotud asjaolusid, mis võivad selgitada laovaru suurenemist: käitleja tootmis-, töötlemis- või müügimahu kasv eelneva aasta jooksul, põllumajandustoote lõppvalmimistähtaeg, asjaolu, et laovaru on tekkinud enne 2003. aasta kolmandat kvartalit, ekspordi- või müügimahu vähenemine käitlejast mitteolenevatel asjaoludel või muud käitlejast mitteolenevad asjaolud.
Neid sätteid täiendab ÜLTS § 23, mis määratleb rea asjaolusid, mille esinemisel võib ülekandevaru suurust suurendada, kui varude suurenemine on tingitud käitleja tegevuse arengust ajavahemikul 1. maist 2003 kuni 1. maini 2006.
Suhkru osas nähtub ÜLTS §-st 14, et üleliigse laovaru tasu määraks on määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 sätestatud määr.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Balbiino on Eesti ettevõtja, kelle tegevuseks on külmutatud toiduainete müük ja jäätise tootmine. Aastatel 2000–2003 moderniseeris Balbiino oma tootmis- ja laorajatisi. Selle käigus ehitas ta välja uue laokompleksi. 1. mail 2004 oli tema valduses üle 100 tonni suhkrut, s.o ligi üheksa korda rohkem kui kogus, mis oli tavaliselt sel kuupäeval tema valduses, olgu siis enne Eesti Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemist (aastatel 2000–2003) või pärast seda (aastatel 2005 ja 2006). Lisaks alustas see ettevõtja tegevust külmutatud toiduainete hulgimüügi valdkonnas.
Põllumajandusministri 29. oktoobri 2004. aasta käskkirjaga määrati Balbiino üleliigse laovaru suuruseks ligikaudu 400 tonni 13 põllumajandustoote kaubagrupis (suhkur, šokolaad, või, külmutatud liha, juust).
Balbiino vaidlustas selle käskkirja Tallinna Halduskohtus.
Pärast mitut etappi määras põllumajandusminister 19. aprilli 2007. aasta käskkirjaga kindlaks Balbiino üleliigse laovaru. Selle käskkirja õiguslikuks aluseks on määrused nr 1972/2003 ja nr 60/2004 ning ÜLTS § 6, § 7 lõiked 1 ja 2, § 10 lõige 2 ning § 23.
Maksuameti 30. aprilli 2007. aasta maksuteatega määrati Balbiinole üleliigse laovaru tasu 1243867 krooni (ligikaudu 77000 eurot). Balbiino vaidlustas selle maksuteate ja 19. aprilli 2007. aasta käskkirja Tallinna Halduskohtus, kellel on kahtlusi, kas ÜLTS on ühenduse õigusega kooskõlas.
Neil asjaoludel otsustas Tallinna Halduskohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas Euroopa Liidu õigus, eelkõige […] määruse […] nr 60/2004 artikli 6 lõige 1 koosmõjus […] määruse […] nr 832/2005 preambuli põhjendusega 3, samuti […] määruse […] nr 1972/2003 artikli 4 lõiked 1 ja 2 välistavad ettevõtja üleliigse laovaru suuruse kindlakstegemise selliselt, et automaatselt arvestatakse üleliigsest laovarust maha (loetakse ülekandevaruks) ettevõtja 2004. aasta 1. maile eelnenud tegutsemisaastate, kuid mitte rohkem kui nelja tegutsemisaasta keskmine laovaru 1. mai seisuga, mida suurendatakse 1,2 korda?
Kui vastus on jaatav, siis kas vastus oleks teistsugune, kui ülekandevaru ja üleliigse laovaru suuruse määramisel on võimalik arvesse võtta ka ettevõtja tootmis-, töötlemis- või müügimahu kasvu, põllumajandustoote lõppvalmimistähtaega, laovarude tekkimise aega, samuti ettevõtjast mitteolenevaid muid asjaolusid?
2.
Kas Euroopa Liidu õiguse, eelkõige […] määruse […] nr 1972/2003 eesmärgiga on kooskõlas 1. mai 2004. aasta seisuga ettevõtja valduses olnud kogu põllumajandustoote laovaru lugemine ettevõtja üleliigseks laovaruks?
3.
Kui ettevõtja asus vastava põllumajandustoote käitlemisega tegelema vähem kui 1 aasta enne 1. maid 2004, siis kas Euroopa Liidu õigus, eelkõige […] määruse […] nr 1972/2003 artikkel 4 ning […] määruse […] nr 60/2004 artikkel 6 välistavad selle, et nimetatud ettevõtja ise peab tõendama, et 2004. aasta 1. mail tema valduses oleva põllumajandustoote laovaru suurus on vastavuses tema tavapäraselt toodetava, müüdava, muul viisil tasu eest või tasuta üleantava või soetatava põllumajandustoote laovaru suurusega?
Kui vastus on jaatav, siis kas vastus oleks teistsugune, kui sõltumata ettevõtja tõendamiskohustusest on haldusorganil kohustus võtta ettevõtja poolt esitatud põllumajandustoote deklaratsiooni alusel ettevõtja ülekandevaru ja üleliigse laovaru määramisel arvesse ettevõtja pärast 2004. aasta 1. maid toimunud tootmis-, töötlemis- või müügimahu ja laovaru kasvu?
4.
Kas […] määruse […] nr 1972/2003 ning […] määruse […] nr 60/2004 eesmärgiga on kooskõlas üleliigse laovaru tasu sissenõudmine ka juhul, kui ettevõtjal tuvastatakse 1. mai 2004. aasta seisuga üleliigne laovaru, kuid ettevõtja tõendab, et ta üleliigse laovaru turustamisest pärast 1. maid 2004 hinnavahe näol reaalset kasu ei saanud?
5.
Kas […] määruse […] nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 sätestatut, millest nähtuvalt võetakse suhkru, isoglükoosi või fruktoosi ülemääraste koguste tuvastamisel arvesse muu hulgas ladustamisrajatiste mahtu, saab tõlgendada selliselt, et olukorras, kus ettevõtja ladustamisrajatiste maht on liitumisele eelnenud aasta jooksul suurenenud, annab see aluse 2004. aasta 1. mai seisuga ettevõtja valduses oleva põllumajandustoote üleliigse laovaru vähendamiseks, olenemata ettevõtja majandustegevusest, põllumajandustoote töötlemismahust ning põllumajandustoote laovarude suurusest 2004. aasta 1. maile eelnenud tegutsemisaastate ning 2004. aasta 1. maile järgnenud kahe aasta jooksul?
6.
Kas […] määruse […] nr 1972/2003 artikkel 10 välistab ettevõtjalt üleliigse laovaru tasu sissenõudmise maksuteatega olukorras, kus maksuteade on koostatud küll määruse kohaldamise ajal, 30. aprillil 2007, kuid on siseriikliku õiguse kohaselt ettevõtja suhtes täitmiseks kohustuslikuna kehtima hakanud pärast komisjoni määruse kohaldamise lõpptähtaega, ning siseriiklik õigus laovaru tasu sissenõudmiseks tähtaega ei kehtesta?”
Eelotsuse küsimused
Sissejuhatav küsimus
Balbiino väidab, et tema vastu ei saa tugineda määrustele nr 1972/2003 ja nr 60/2004, kuna Eesti Euroopa Liiduga ühinemise kuupäevaks ei olnud need Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldatud. Ta viitab eelotsusetaotlusest hilisemale, 11. detsembri 2007. aasta otsusele kohtuasjas
C-161/06: Skoma-Lux (EKL 2007, lk I-10841
).
Balbiino on seisukohal, et määruste kohaldamatus välistab ka algredaktsioonis 27. aprillil 2004 ametlikult avaldatud ÜLTS-i kohaldamise, kuna see sisaldab arvukaid viiteid määrustele nr 1972/2003 ja nr 60/2004. Ta toonitab, et ÜLTS hiline avaldamine ei võimaldanud ettevõtjatel saada piisavalt aegsasti teavet alates 1. maist 2004 kohaldatava üleliigsete varude maksustamise korra kohta.
Kuigi eelotsusetaotluses seda küsimust ei esitata, tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu teavitamiseks meenutada, et ühenduse institutsiooni aktile, nagu määrused nr 1972/2003 ja nr 60/2004, ei saa liikmesriigis füüsiliste ja juriidiliste isikute vastu tugineda enne, kui viimastel on olnud võimalik sellega tutvuda nõuetekohase avaldamise kaudu Euroopa Liidu Teatajas (25. jaanuari 1979. aasta otsus kohtuasjas
98/78: Racke, EKL 1979, lk 69
, punkt 15, ja eespool viidatud kohtuotsus Skoma-Lux, punkt 37).
Euroopa Kohus on niisiis leidnud, et käesoleva otsuse punktis 3 mainitud ühinemisakti artikkel 58 välistab selle, et kohustusi, mis sisalduvad ühenduse õigusnormides, mida ei ole avaldatud Euroopa Liidu Teatajas uue liikmesriigi keeles, võiks kohaldada eraõiguslike isikute suhtes vastavas liikmesriigis, ja seda ka juhul, kui need isikud oleksid saanud tutvuda nende õigusnormidega muul viisil. Siiski ei mõjuta asjaolu, et ühenduse määrusele ei saa tugineda eraõiguslike isikute vastu liikmesriigis, mille keeles seda ei ole avaldatud, kuidagi seda, et
acquis communautaire
’I osana on selle määruse sätted alates ühinemisest asjaomastele liikmesriikidele siduvad (eespool viidatud kohtuotsus Skoma-Lux, punktid 51 ja 59).
Algredaktsioonis ÜLTS-i vastuvõtmisega 7. aprillil 2004 täitis Eesti Vabariik määrustest nr 1972/2003 ja nr 60/2004 tulenevad kohustused, kehtestades põllumajandustoodete üleliigse laovaru tasu ja määrates kindlaks selle arvutamise viisi. Niisiis paneb ÜLTS Eestis kohustusi eraõiguslikele isikutele hoolimata sellest, et eraõiguslike isikute vastu ei saa määrustele tugineda enne, kui isikutel on olnud võimalik tutvuda nende määrustega nõuetekohase avaldamise kaudu Euroopa Liidu Teatajas selle liikmesriigi keeles.
Seetõttu ei takista eespool viidatud kohtuotsusest Skoma-Lux tulenev põhimõte tugineda eraõiguslike isikute vastu määruste nr 1972/2003 ja nr 60/2004 sellistele sätetele, mis on ÜLTS-iga üle võetud. Mainitud põhimõttel võib siiski olla residuaalne kohaldamisala juhul, kui enne nende määruste eesti keeles avaldamist tugineksid Eesti ametivõimud eraõiguslike isikute vastu määruste sellistele sätetele, mida ei ole ÜLTS-iga üle võetud. Nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 40, on siseriikliku kohtu ülesanne vajaduse korral tõlgendada ÜLTS-i, et kontrollida selliste asjaolude esinemist.
Esimene küsimus
Kuigi esimeses küsimuses on otseselt mainitud määruse nr 60/2004 artikli 6 lõike 1 tõlgendamist, tuleb seda küsimust mõista nii, et sellega on silmas peetud määruse artikli 6 lõiget 3, mis käsitleb ettevõtjate valduses olevate suhkru ja seonduvate toodete ülemääraste varude tuvastamist liikmesriigi poolt.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõigetega 1 ja 2, määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikega 3 ning määrusega nr 832/2005, eelkõige selle määruse põhjendusega 3 on vastuolus ÜLTS-is sätestatud ettevõtja ülemääraste varude arvutamise meetod, mis seisneb selles, et 1. mai 2004. aasta tegelikust laovarust arvestatakse maha ülekandevaru, mis arvutatakse eelnenud nelja tegutsemisaasta 1. mai keskmise laovaru alusel, mida suurendatakse 1,2 korda. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas vastus oleks samasugune, kui lisaks sellele kordajale on võimalik arvesse võtta ettevõtjast mitteolenevaid muid asjaolusid, eelkõige tootmis-, töötlemis- või müügimahu kasvu, põllumajandustoote lõppvalmimistähtaega ja varude tekkimise asjaolusid.
Esimene küsimus puudutab kahte ülekandevaru arvutamisel asjassepuutuvat tegurit. Esiteks kindla kuupäeva, antud juhul 1. mai kasutamist 2004. aasta 1. maile eelnenud nelja tegutsemisaasta keskmise laovaru kindlakstegemiseks, ning teiseks kordaja 1,2 kasutamist. Neid kahte tegurit tuleb järgnevalt uurida.
Esiteks, mis puudutab ajavahemikul 2000–2003 tekkinud varude keskmise suuruse kindlakstegemiseks 1. mai kuupäeva kasutamist, siis peab Balbiino seda suvaliseks ning enda jaoks eriti kahjulikuks valikuks, kuna jäätisetootmine on tsükliline ja sesoonne. Jäätise nõudluse kõrgpunkt on maist augustini ning seega langeb 1. mai ajavahemikku, mil laovaru on kõige suurem.
Kõigepealt olgu märgitud, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 2 sätestab, et iga omaniku ülemääraste varude kindlakstegemiseks võtavad uued liikmesriigid eelkõige arvesse „ühinemisele eelnevate aastate varude keskmist”. Asjassepuutuvat ajavahemikku või varude keskmise arvutamist käsitlevate täpsemate sätete puudumisel jätab selline sõnastus liikmesriikidele kaalutlusruumi nende näitajate rakendamise aluseks olevate kriteeriumide määratlemisel, mille juures tuleb neil järgida määrusega taotletavaid eesmärke ja ühenduse õiguse üldpõhimõtteid (vt selle kohta 20. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-313/99: Mulligan jt, EKL 2002, lk I-5719
, punktid 33–36).
Sama kehtib määruses nr 60/2004 käsitletud suhkru ja seonduvate toodete varude kohta. Määruse artikli 6 lõige 3 sätestab üksnes seda, et uute liikmesriikide pädevate asutuste „kasutuses [peab] 1. mail 2004 olema süsteem, mille abil on võimalik tuvastada […] ülemääraseid koguseid” peamiste asjaomaste ettevõtjate tasandil, ning et see süsteem võib eelkõige „põhineda impordi kontrollimisel, fiskaalseirel ja ettevõtjate raamatupidamise ja tegelike varude uurimisel” ning peab arvesse võtma ettevõtjate tegevuse liiki ja taset ning ladustamisrajatiste mahtu.
Veel tuleb märkida, et määruse nr 60/2004 kohaldamisalasse kuuluva suhkru ja seonduvate toodete kohta sätestab määruse artikli 6 lõige 1 seoses 1. mail 2004 liikmesriikides olevate ülemääraste koguste kindlaksmääramisega komisjoni poolt, et eelkõige võetakse arvesse järgmistes valdkondades ühinemisele eelneval aastal eelmiste aastatega võrreldes toimunud arengut: imporditud ja eksporditud kogused, tootmine, tarbimine ja varud ning varude moodustamise asjaolud. Selle sätte rakendamise tagamiseks näeb määruse artikkel 8 muu hulgas ette, et uued liikmesriigid teatavad komisjonile hiljemalt 31. juuliks 2004 ajavahemikul 1. maist 2000 kuni 30. aprillini 2004 imporditud, eksporditud, toodetud ja tarbitud suhkru kogused ning laovarud iga aasta 1. mai seisuga ajavahemikul 1. maist 2000 kuni 1. maini 2004.
Selle meetodi kohaselt määras komisjon määrusega nr 832/2005 kindlaks igas uues liikmesriigis kõrvaldamisele kuuluvad ülemäärased kogused. Määruse põhjendus 3 täpsustab, et „ülemääraste suhkrukoguste tekkimise põhjusteks [peetakse] tootmise arengut, millele on lisatud import ja maha arvatud eksport ajavahemikul 1. maist 2003 – 30. aprillini 2004, võrrelduna kolme eelnenud aasta samade ajavahemike keskmiste kogustega”.
Sellest järeldub, et määruste nr 1972/2003, nr 60/2004 ja nr 832/2005 ühegi sättega ei ole vastuolus selline nagu ÜLTS-is kasutatud meetod, mille kohaselt ülekandevaru arvutatakse koguste alusel, mis olid tegelikult ettevõtjate valduses 2000.–2003. aasta 1. mai seisuga.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõigetega 1 ja 2, määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikega 3 ega määrusega nr 832/2005 ei ole vastuolus see, et ÜLTS võtab üleliigse laovaru kindlakstegemisel aluseks kuupäeva 1. mai.
Teiseks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi, kas kordaja 1,2 kasutamine ülekandevaru arvutamisel on ühenduse õigusega kooskõlas. Sellega seoses toonitab mainitud kohus, et Riigikohus asus 5. oktoobri 2006. aasta kohtuotsuses seisukohale, et sellise kordaja kasutamine on vastuolus määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 2, kuna see ei võimalda kõiki ettevõtjat puudutavaid asjaolusid arvestades kindlaks teha üleliigset varu.
Balbiino väidab sisuliselt seda, et ÜLTS on ebaproportsionaalne ning vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega, kuna see kohaldab kordajat 1,2 ühetaoliselt, võtmata piisavalt arvesse võimalikke toodetevahelisi erinevusi ning varude moodustamise asjaolusid. Ta leiab, et arvestades põllumajandustoodete turu arengut Eestis aastatel 2000–2004, oleks kohasem olnud kasutada kordajat 1,33.
Eesti valitsus peab kordajat 1,2 õiguspäraseks ning määruste nr 1972/2003 ja nr 60/2004 eesmärgiga kooskõlas olevaks. Ta leiab nagu Leedu valitsuski, et need määrused ei piira ega välista sellise kordaja kasutamist ning jätavad liikmesriikidele vabaduse valida kohalikele oludele kohandatud arvutusmeetodi. Kordaja võimaldab suurendada kõigi ettevõtjate ülekandevaru, et võtta arvesse Euroopa Liiduga ühinemisele eelnenud aastatel toimunud majanduskasvu.
Komisjon toetas kirjalikes märkustes Balbiino seisukohti, kuid nõustus kohtuistungil Eesti ja Leedu valitsuse seisukohtadega, kuna kordaja 1,2 ühetaoline kohaldamine ei takista kõigi ettevõtjatest mitteolenevate konkreetsete asjaolude arvessevõtmist.
Olgu märgitud, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõige 2 ega määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 3 ei sisalda ühtegi sätet, mis nõuaks või keelaks liikmesriikidel kordaja ühetaolist kohaldamist ettevõtjate ülekandevarudele, et arvutada välja ülemäärased varud. Nendes sätetes on mitteammendavalt loetletud teatavad kriteeriumid ettevõtjate ülemääraste varude arvutamiseks, jättes liikmesriikidele võimaluse neid täiendada vastavalt sellele, mida nad otstarbekaks peavad. Nagu käesoleva otsuse punktides 37 ja 38 märgitud, on liikmesriikidel selles osas kaalutlusõigus.
Ülekandevarule kordaja 1,2 kohaldamine on esmapilgul ettevõtjate jaoks soodne, kuna see vähendab ülemäärase varu suurust. Eesti valitsuse selgitustest nähtub, et kordaja kehtestamise aluseks oli Eesti põllumajandustoodangu kasv aastatel 2000–2004. Kordaja kasutamine võimaldab 2000.–2003. aasta 1. mai seisuga laovaru keskmist ajakohastada sellele kasvule vastavalt ning määrata ülekandevaru ja seejärel ülemäärased varud kindlaks viisil, mis proportsionaalselt kajastab kogu Eesti põllumajandussektoris ajavahemikul 1. maist 2000 kuni 1. maini 2004 täheldatud kasvu. Niiviisi aitab see luua objektiivse aluse 2004. aasta 1. mai seisuga laovaru ja nelja varasema aasta 1. mai seisuga keskmise laovaru võrdlemiseks.
Neid omadusi arvesse võttes ei kahjusta niisuguse kordaja valimine määruste nr 1972/2003 ja nr 60/2004 eesmärke ega proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et ülekandevaru arvutamiseks niisuguse kordaja kohaldamine, nagu on kasutatud ÜLTS-is, ei ole vastuolus määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõikega 2 ega määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikega 3.
Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõigetega 1 ja 2, määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikega 3 ega määrusega nr 832/2005 ei ole vastuolus selline siseriiklik meede nagu ÜLTS, mille kohaselt määratakse ettevõtja üleliigne laovaru kindlaks nii, et 1. mail 2004 tegelikult ettevõtja valduses olnud laovarust arvestatakse maha ülekandevaru, mis arvutatakse eelnenud nelja tegutsemisaasta 1. mai keskmise laovaru alusel, mida suurendatakse 1,2 korda vastavalt asjassepuutuvas liikmesriigis samal ajavahemikul täheldatud põllumajandustoodangu kasvule.
Seda vastust arvestades ei ole esimese küsimuse teisele osale vaja vastata.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas 1. mail 2004 ettevõtja valduses olnud kogu laovaru lugemine üleliigseks laovaruks on määrusega nr 1972/2003 kooskõlas.
Balbiino märgib, et kuna määruse nr 1972/2003 eesmärk on põllumajandustoodetelt spekulatiivse tulu teenimise võimaluse vältimine, on kohustuslik kindlaks teha, kas 1. mail 2004 ettevõtja valduses olnud laovaru tekitas turumoonutusi või tõi kaasa spekulatsiooni. Seega on igal üksikjuhul vaja kontrollida varude moodustamise asjaolusid ning seda, kas ettevõtja võis saada ja kas ta sai spekulatiivset tulu.
Eesti valitsuse arvates on ilmselge, et ettevõtja kogu laovaru 1. mai 2004. aasta seisuga võib pidada üleliigseks, kui tehakse kindlaks, et see on soetatud spekulatsiooni eesmärgil.
Komisjon meenutab, et liikmesriigid peavad määruse nr 1972/2003 kohaldamisel arvestama proportsionaalsuse põhimõttega. Seega tuleb neil igal üksikjuhul kaaluda, kas esineb vähem koormavaid vahendeid, mis võimaldavad saavutada selle määruse eesmärke, arvestades kõiki asjaolusid, mis on seotud põllumajandustoodete varude moodustamisega enne 1. maid 2004.
Määruse nr 1972/2003 põhjendustest 1 ja 3 nähtuvalt on määruse eesmärk ühise turukorralduse säilitamine, vältides uute liikmesriikide ülemääraste varude maksustamise abil seda, et neis riikides kaubeldakse laienemist silmas pidades teatavate põllumajandustoodetega kunstlikult. Eesmärk on seega vältida olukorda, kus normaalsest kõrvalekalduv kaubanduse struktuur tekitaks häireid ühises turukorralduses.
Määrus nr 1972/2003 paneb uutele liikmesriikidele kohustuse maksustada ülemäärased varud, mis nad teevad kindlaks määruse artikli 4 lõikes 2 loetletud kriteeriumide alusel. Nende kriteeriumide hulgas on asjaolud, mille käigus varud tekkisid, ja ühinemisele eelnevate aastate kaubanduse struktuur. Kuigi see loetelu ei ole ammendav, tuleneb sellest sättest, mida tuleb vaadelda ühise turukorralduse säilitamise eesmärki arvestades, et määrus nr 1972/2003 ei keela lugeda ettevõtja kogu laovaru üleliigseks, kui kõiki asjaolusid arvesse võttes ilmneb, et varud on kogutud enne 1. maid 2004 mitte äritegevuse tavalise arengu käigus, vaid eesmärgiga saada kasu ühinemise mõjust põllumajandustoodete hindadele.
Seetõttu tuleb teisele küsimusele vastata, et 1. mail 2004 ettevõtja valduses olnud kogu laovaru lugemine üleliigseks laovaruks ei ole määrusega nr 1972/2003 vastuolus, kui üksteist toetavate tõendite alusel on kindlaks tehtud, et ettevõtja tegevust arvestades ei ole need varud tavapärased, vaid on kogutud spekulatsiooni eesmärgil.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult selgitust varude üleliigsuse tõendamise kohustuse kohta. Selle küsimuse eesmärk on kindlaks teha, kas määruse nr 1972/2003 artikliga 4 ja määruse nr 60/2004 artikliga 6 on vastuolus see, kui vähem kui üks aasta enne 1. maid 2004 tegevust alustanud ettevõtja peab tõendama, et sel kuupäeval tema valduses olnud laovaru suurus on vastavuses tema tavapäraselt toodetava, müüdava, muul viisil tasu eest või tasuta üleantava või soetatava laovaru suurusega.
Balbiino on seisukohal, et ühenduse õigusega ei ole kooskõlas tõendamiskohustuse panemine üksnes ettevõtjatele. Kuna ettevõtjate heas usus tegutsemist tuleb eeldada, on 1. mai 2004. aasta seisuga üleliigse laovaru tõendamine siseriiklike ametiasutuste ülesanne.
Eesti valitsus ja komisjon rõhutavad, et kuna puuduvad ühenduse õigusnormid, mis reguleeriksid tõendamiskohustuse jagunemist ettevõtjate ja siseriiklike ametiasutuste vahel, siis kuulub selliste reeglite kehtestamine kaalutlusõigust omavate liikmesriikide pädevusse. Komisjon märgib sellega seoses, et liikmesriigid peavad tagama ettevõtjate võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtte järgimise.
Tuleb tõdeda, et määrus nr 1972/2003 ega ka määrus nr 60/2004 ei sisalda sätteid, mis reguleeriksid tõendamiskohustuse jagunemist ettevõtjate ja ülemääraseid varusid maksustama kohustatud siseriiklike ametiasutuste vahel. Kuna määrused selle koha pealt vaikivad, siis tuleb see küsimus lahendada vastavalt siseriiklikele õigusnormidele, järgides ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja mainitud määrustega taotletavaid eesmärke. Antud juhul ei anna miski alust arvata, et neid põhimõtteid ja eesmärke eiraks siseriiklik meede, mis paneb ettevõtjale kohustuse tõendada, et 2004. aasta 1. mail tema valduses olnud laovaru suurus on tavapärane, kui kõnesoleva tegevuse uudsuse tõttu puuduvad riigil võrdlusandmed.
Niisiis tuleb kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 1972/2003 artikliga 4 ja määruse nr 60/2004 artikliga 6 ei ole vastuolus siseriiklik meede, mille kohaselt peab vähem kui üks aasta enne 1. maid 2004 tegevust alustanud ettevõtja tõendama, et sel kuupäeval tema valduses olnud laovaru suurus on vastavuses tema tavapäraselt toodetava, müüdava, muul viisil tasu eest või tasuta üleantava või soetatava laovaru suurusega.
Seda vastust arvestades ei ole kolmanda küsimuse teist osa vaja käsitleda.
Neljas küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kahtlusi, kas üleliigse laovaru olemasolu 1. mail 2004 on ettevõtja maksustamiseks piisav või tuleb veel kontrollida, kas ettevõtja sai laovaru turustamisest kasu. Mainitud kohus palub tõlgendada määrusi nr 1972/2003 ja nr 60/2004, et teha kindlaks, kas erandjuhul võib üleliigne laovaru mitte anda alust maksustamiseks, kui ettevõtja tõendab, et ta selle laovaru turustamisest pärast 1. maid 2004 kasu ei saanud.
Balbiino teeb ettepaneku vastata, et niisuguses olukorras ei luba määrused nr 1972/2003 ja nr 60/2004 siseriiklikel ametiasutustel üleliigset laovaru maksustada.
Eesti valitsus ja komisjon seda seisukohta ei jaga. Komisjon leiab, et ettevõtjaid ei või vabastada määrustega nr 1972/2003 ja nr 60/2004 kehtestatud hoiatavate mehhanismide kohaldamisest põhjusel, et nad ei saanud laovaru edasimüümisest kasu. Nende määruste eesmärk ei ole karistada ettevõtjaid, vaid tagada ühise turukorralduse häireteta toimimine Euroopa Ühenduse üldistes huvides.
Nagu käesoleva otsuse punktis 57 rõhutatud, on määruse nr 1972/2003 eesmärk vältida seda, et normaalsest kõrvalekalduv kaubanduse struktuur tekitaks häireid ühises turukorralduses. Määruse eesmärk ei ole ettevõtjate karistamine spekulatiivse tegevuse eest, vaid esiteks vältida hoiatava maksustamisega spekulatsiooni eesmärgil varude kogumist ja teiseks neutraliseerida majanduslikud eelised, mida varude omanikud on saanud (vt analoogia alusel 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-179/00: Weidacher, EKL 2002, lk I-501
, punktid 22, 28 ja 42).
Määruse nr 60/2004 põhjenduste 5 ja 8 kohaselt on ka selle määruse eesmärk suhkruturu ühise korralduse säilitamine, kuna „suhkrusektori turgude häirete risk on märkimisväärne, kui uutesse liikmesriikidesse tuuakse enne nende ühinemist tooteid spekulatsiooni eesmärgil”. Sarnaselt määrusega nr 1972/2003 ei ole ka määruse nr 60/2004 eesmärk spekulatiivse tegevuse eest karistamine, vaid põllumajandusturgude, antud juhul suhkruturu ja seonduvate toodete turu ühise korralduse kaitsmine.
Järelikult on määruses nr 1972/2003 ettenähtud ülemääraste varude maks ja määruses nr 60/2004 suhkru ja teiste toodete varude kõrvaldamiseks sätestatud meetmed kui ühise turukorralduse kaitsmiseks mõeldud vahendid kohaldatavad kõigile ülemäärastele varudele mainitud määruste mõttes, sõltumata sellest, kas varude omanikud nende varude turustamisest tegelikult kasu said.
Seetõttu tuleb neljandale küsimusele vastata, et määrustega nr 1972/2003 ja nr 60/2004 ei ole vastuolus ettevõtja üleliigse laovaru maksustamine ka siis, kui ettevõtja tõendab, et ta selle laovaru turustamisest pärast 1. maid 2004 kasu ei saanud.
Viies küsimus
Asjaolude hulgas, mida uued liikmesriigid võivad ülemääraste suhkruvarude tuvastamisel arvesse võtta, on määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 peale ettevõtja tegevuse liigi ja taseme mainitud ka „ladustamisrajatiste mahtu”.
Viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks teha, kas seda tegurit võib kohaldada autonoomselt, olenemata ettevõtja majandustegevuse arengust, nii et ladustamisrajatiste mahu suurenemine ühinemiseelsetel aastatel võib anda aluse tuvastatud üleliigse laovaru vähendamiseks.
See küsimus on tingitud asjaolust, et põhikohtuasjas keeldus põllumajandusminister Balbiino ülekandevaru suurendamisest vaatamata sellele, et pärast uue laokompleksi valmimist 2003. aastal oli ettevõtja ladustamisrajatiste maht suurenenud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnutsi asus põllumajandusminister seisukohale, et aastatel 2000–2006 püsis Balbiino suhkruvaru ühesugusel tasemel, välja arvatud kõrgpunktis 2004. aasta 1. mail, mil suhkru laovaru oli üle üheksa korra tavapärasest suurem. Seetõttu leidis põllumajandusminister, et olenemata uue laokompleksi olemasolust ei soeta ega valda Balbiino stabiilsetes oludes tavapäraselt suuri suhkru laovarusid.
Nii Balbiino kui ka Eesti valitsus ja komisjon on üksmeelel selles, et ladustamisrajatiste mahu suurenemine – mis on määruse nr 60/2004 artikli 6 lõikes 3 mainitud asjaolu – on üks asjaoludest, mida tuleb üleliigse laovaru määramisel arvesse võtta.
Olgu märgitud, et määruse nr 60/2004 artikli 6 lõige 3 paneb uutele liikmesriikidele kohustuse tuvastada suhkru või isoglükoosi ülemäärased kogused, võttes „nõuetekohaselt arvesse” ettevõtja tegevuse liiki ja taset ning „ladustamisrajatiste mahtu”. Järelikult nõuab mainitud säte liikmesriikidelt vaid seda, et nad võtaksid ülemäärase varu tuvastamisel arvesse ettevõtja ladustamisrajatiste mahtu kõigi asjassepuutuvate tegurite üldise hindamise raames. Liikmesriigid ei ole aga mainitud sätte alusel kohustatud süstemaatiliselt vähendama selliste ettevõtjate ülemäärast varu, kelle ladustamisrajatiste maht on suurenenud. Seda asjaolu tuleb 2004. aasta 1. mai seisuga laovaru tavapärasuse või ülemäärasuse hindamisel arvesse võtta ainult siis, kui ladustamisrajatiste mahu suurenemisega kaasnes edasise tegevuse taseme tõus.
Järelikult tuleb viiendale küsimusele vastata, et määruse nr 60/2004 artikli 6 lõiget 3 ei või tõlgendada nii, et ettevõtja ladustamisrajatiste mahu suurenemine ühinemisele eelnenud aasta jooksul annab aluse üleliigse laovaru vähendamiseks, olenemata laovaru omaniku edasisest majandustegevusest, töötlemismahust ja laovaru suurusest.
Kuues küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt seda, kas määruse nr 1972/2003 artikliga 10 on vastuolus üleliigse laovaru tasu sissenõudmine maksuteatega, mis on küll välja antud määruse kohaldamise ajal, kuid mille adressaat on kätte saanud hiljem.
Balbiino leiab, et kuna määruse nr 1972/2003 artikli 10 kohaselt ei ole määrus pärast 30. aprilli 2007 kohaldatav, ei või liikmesriik vastava siseriikliku regulatsiooni puudumisel nõuda pärast seda kuupäeva sisse üleliigse laovaru tasu. Sellega seoses viitab Balbiino õiguskindluse põhimõttele.
Komisjon jagab Eesti ja Leedu valitsuse seisukohta, et määrus nr 1972/2003 paneb uutele liikmesriikidele kohustuse võtta üleliigse laovaru määramise rakendusmeetmed enne 30. aprilli 2007, kuid ei nõua enne nimetatud kuupäeva lõpliku otsuse tegemist kõigi üksikolukordade kohta ega näe ette, et ettevõtja maksukohustus sõltuks maksuteate kättesaamise kuupäevast.
Olgu meenutatud, et määruse nr 1972/2003 artikli 4 lõike 1 kohaselt „nõuavad uued liikmesriigid 1. mail 2004 vabas ringluses olevate toodete ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist”. Kooskõlas määruse artikliga 10 kohaldatakse määrust 1. maist 2004 kuni 30. aprillini 2007. Sel ajavahemikul olid uued liikmesriigid määruse artikli 4 alusel kohustatud nõudma ülemääraste varude omanikelt maksu tasumist, olles eelnevalt kindlaks määranud ülemääraste varude suuruse ja maksumäära. Niisiis võisid uued liikmesriigid väljastada ülemääraste varude omanikele maksuteateid 1. maist 2004 kuni 30. aprillini 2007.
Määrus nr 1972/2003 ei sisalda siiski ühtegi sätet, mis nõuaks, et maksuteated peaksid olema selle ajavahemiku jooksul täitmisele pööratud. Niisuguse kohustuse sätestamine tähendaks tegelikkuses määruse reaalse kohaldamisaja lühendamist ning – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 95 – tooks kaasa ohu, et maksukohustuslased kasutavad viivitamistaktikat. Maksuteadete täitmisele pööramine pärast 30. aprilli 2007 ei riiva õiguskindlust ega määruse eesmärki: vältida põllumajandusturgude ühise korralduse kahjustamise ohtu.
Määruses nr 1972/2003 ei ole ühtegi sätet selle kohta, kas maksuteadet, mis väljastati enne määruse kohaldamisaja lõppu, kuid mille adressaat sai kätte hiljem, tuleb pidada kehtivaks, võttes arvesse määruse kohaldamisaja lõppemist. Konkreetsete sätete puudumise tõttu tuleb eelmises punktis toodud põhjustega analoogilistel põhjustel asuda seisukohale, et määruse nr 1972/2003 artikliga 10 ei ole vastuolus sellise maksuteate kehtivus, mille üleliigse laovaru tasu maksma kohustatud ettevõtja sai kätte pärast 30. aprilli 2007, kui on tuvastatud, et siseriiklikud ametiasutused väljastasid selle maksuteate hiljemalt nimetatud kuupäeval.
Järelikult tuleb kuuendale küsimusele vastata, et määruse nr 1972/2003 artikliga 10 ei ole vastuolus sellise maksuteate kehtivus, mille üleliigse laovaru tasu maksma kohustatud ettevõtja sai kätte pärast 30. aprilli 2007, kui on tuvastatud, et siseriiklikud ametiasutused väljastasid selle maksuteate hiljemalt nimetatud kuupäeval.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Komisjoni 10. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1972/2003 Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisel põllumajandustoodetega kauplemise suhtes võetavate üleminekumeetmete kohta artikli 4 lõigetega 1 ja 2, komisjoni 14. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu, artikli 6 lõikega 3 ega komisjoni 31. mai 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 832/2005, millega määratakse suhkru, isoglükoosi ja fruktoosi ülemäärased kogused Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia jaoks, ei ole vastuolus selline siseriiklik meede nagu 7. aprillil 2004 vastu võetud ja 25. jaanuaril 2007 muudetud üleliigse laovaru tasu seadus, mille kohaselt määratakse ettevõtja üleliigne laovaru kindlaks nii, et 1. mail 2004 tegelikult ettevõtja valduses olnud laovarust arvestatakse maha ülekandevaru, mis arvutatakse eelnenud nelja tegutsemisaasta 1. mai keskmise laovaru alusel, mida suurendatakse 1,2 korda vastavalt asjassepuutuvas liikmesriigis samal ajavahemikul täheldatud põllumajandustoodangu kasvule.

2.
1. mail 2004 ettevõtja valduses olnud kogu laovaru lugemine üleliigseks laovaruks ei ole määrusega nr 1972/2003 vastuolus, kui üksteist toetavate tõendite alusel on kindlaks tehtud, et ettevõtja tegevust arvestades ei ole need varud tavapärased, vaid on kogutud spekulatsiooni eesmärgil.

3.
Määruse nr 1972/2003 artikliga 4 ja määruse nr 60/2004 artikliga 6 ei ole vastuolus siseriiklik meede, mille kohaselt peab vähem kui üks aasta enne 1. maid 2004 tegevust alustanud ettevõtja tõendama, et sel kuupäeval tema valduses olnud laovaru suurus on vastavuses tema tavapäraselt toodetava, müüdava, muul viisil tasu eest või tasuta üleantava või soetatava laovaru suurusega.

4.
Määrustega nr 1972/2003 ja nr 60/2004 ei ole vastuolus ettevõtja üleliigse laovaru maksustamine ka siis, kui ettevõtja tõendab, et ta selle laovaru turustamisest pärast 1. maid 2004 kasu ei saanud.

5.
Määruse nr 60/2004 artikli 6 lõiget 3 ei või tõlgendada nii, et ettevõtja ladustamisrajatiste mahu suurenemine ühinemisele eelnenud aasta jooksul annab aluse üleliigse laovaru vähendamiseks, olenemata laovaru omaniku edasisest majandustegevusest, töötlemismahust ja laovaru suurusest.

6.
Määruse nr 1972/2003 artikliga 10 ei ole vastuolus sellise maksuteate kehtivus, mille üleliigse laovaru tasu maksma kohustatud ettevõtja sai kätte pärast 30. aprilli 2007, kui on tuvastatud, et siseriiklikud ametiasutused väljastasid selle maksuteate hiljemalt nimetatud kuupäeval.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: eesti.