CELEX: 62003TJ0367
Ieškinys dėl žalos atlyginimo
Tarptautinės sutartys
EEB ir Turkijos asociacijos sutartis
Muitų sąjunga tarp Europos Bendrijos ir Turkijos
Finansinė pagalba

Teisinis pagrindas ir faktinės aplinkybės
1       1963 m. rugsėjo 12 d. Turkijos Respublika ir Bendrija bei jos valstybės narės Ankaroje pasirašė Susitarimą, įsteigiantį Europos
ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją (toliau – Ankaros susitarimas). 1963 m. gruodžio 23 d. Taryba priėmė Sprendimą
64/732/EEB dėl Ankaros susitarimo sudarymo (OL 217, 1964, p. 3685).
2       Šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalis nustato:
„Susitarimu siekiama skatinti šalių ilgalaikių ir harmoningų prekybos bei ekonominių santykių plėtrą, visiškai atsižvelgiant
į būtinybę užtikrinti pagreitintą Turkijos ekonomikos vystymąsi ir darbo bei Turkijos gyventojų gyvenimo sąlygų lygio pakėlimą.“
3       Pagal Ankaros susitarimo 2 straipsnio 3 dalį:
„Asociacija apima:
a) parengiamąjį etapą;
b) pereinamąjį etapą;
c) baigiamąjį etapą.“
4       Šio susitarimo 3 straipsnio 1 dalis numato:
„Parengiamojo etapo metu Turkija, padedant Bendrijai, stiprins savo ekonomiką, kad galėtų prisiimti įsipareigojimus, kurie
jai teks pereinamajame ir baigiamajame etapuose.
Taikymo tvarka, susijusi su šiuo parengiamuoju etapu bei, be kita ko, su Bendrijos pagalba, nustatyta laikinajame protokole
ir finansiniame protokole, kurie pridėti prie susitarimo.“
5       Ankaros susitarimo 5 straipsnyje pažymima:
„Baigiamasis laikotarpis grindžiamas muitų sąjunga ir Susitariančiųjų Šalių glaudesniu ekonominiu bendradarbiavimu.“
6       To paties susitarimo 6 straipsnis nustato:
„Siekdamos užtikrinti asociacijos tvarkos taikymą ir vystymąsi palaipsniui, Susitariančiosios Šalys renkasi Asociacijos Taryboje,
kuri veikia neviršydama susitarime jai suteiktų galių.“
7       Galiausiai pagal Ankaros susitarimo 30 straipsnį:
„Protokolai, kuriuos Susitariančiosios Šalys sutarė pridėti prie susitarimo, sudaro sudėtinę jo dalį.“
8       Prie Ankaros susitarimo be kitų pridėtas protokolas Nr. 2 „Finansinis protokolas“, kuris numato finansinius mechanizmus, siekiant
paskatinti pagreitintą Turkijos ekonomikos vystymąsi.
9       1970 m. lapkričio 23 d. pasirašytas papildomas protokolas (toliau – 1970 m. Papildomas protokolas) ir antrasis finansinis
protokolas (OL L 293, 1972, p. 4), kurie pridėti prie Ankaros susitarimo. Šie protokolai įsigaliojo 1973 m. sausio 1 dieną.
Trečiasis finansinis protokolas pasirašytas 1977 m. gegužės 12 d. (OL L 67, 1979, p. 14).
10     1995 m. gruodžio 22 d. EB–Turkijos Asociacijos taryba priėmė Sprendimą Nr. 1/95 dėl muitų sąjungos baigiamojo etapo įgyvendinimo
(OL L 35, 1996, p. 1). Šiuo sprendimu įsteigta muitų sąjunga tarp Bendrijos ir Turkijos iš esmės kitoms prekėms nei žemės
ūkio produktai. Jame numatytas muitų ir lygiaverčio poveikio privalomųjų mokėjimų panaikinimas, taip pat kiekybinių apribojimų
bei lygiaverčio poveikio priemonių panaikinimas.
11     Bendrovė
Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ
(toliau –
Yedaş Tarim
) yra pagal Turkijos teisę įsteigtas juridinis asmuo. Ji importuoja ir gamina rutulinius guolius, taip pat importuoja karterius
ir diržus kaip atsargines dalis, be kita ko, žemės ūkio ir automobilių pramonės įrengimams.

Procesas
12     Ši byla pradėta ieškovės ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2003 m. gruodžio 2 dieną.
13     Atskirais dokumentais, pateiktais Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai atitinkamai 2004 m. kovo 19 d. ir 26 d., Komisija
ir Taryba, remdamosi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsniu, pateikė prieštaravimą dėl šio ieškinio
priimtinumo. 2004 m. gegužės 17 d. ieškovė pateikė savo pastabas. 2005 m. sausio 19 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi
šie prieštaravimai buvo pridėti prie pagrindinės bylos, atidedant klausimą dėl bylinėjimosi išlaidų.
14     Taikydamas Procedūros reglamento 47 straipsnio 1 dalį, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė, kad nebuvo
būtina antrą kartą pasikeisti pastabomis.
15     Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį.
16     2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu laišku ieškovė paprašė prireikus paskirti ekspertą.
17     2005 m. rugsėjo 8 d. posėdyje šalys pateikė savo žodinius paaiškinimus ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo žodžiu pateiktus
klausimus. Atsakovės šia proga išsakė savo pastabas dėl ekspertizės prašymo.

Šalių reikalavimai
18     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       priteisti iš atsakovių atlyginti patirtą žalą,
–       priteisti iš atsakovų bylinėjimosi išlaidas.
19     Taryba ir Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį,
–       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Šalių argumentai
20     Ieškovė tvirtina patyrusi nuostolius dėl to, kaip Bendrija įgyvendino Sprendimu Nr. 1/95 įsteigtą muitų sąjungą. Ieškovė pirmiausia
kaltina ją, kad Graikijai paprieštaravus ji nesuteikė pakankamos finansinės paramos. Šiuo klausimu ji pažymi, jog turi būti
manoma, kad Bendrijos atsakomybė kilo dėl to, kad ji nepateikė ieškinio dėl Graikijos elgesio. Be to, ieškovė nurodo susitarimų,
kuriuos Bendrija sudarė su trečiosiomis šalimis, poveikį. Ieškovė taip pat mano, kad Komisija nepriėmė tam tikrų institucinių
priemonių. Konkrečiai kalbant, Turkijos Respublika nebuvo įtraukta į diskusijas dėl bendrosios politikos tose srityse, kurios,
be kita ko, tiesiogiai susijusios su muitų sąjunga. Pavyzdžiui, Turkijos valdžios institucijos negalėjo dalyvauti specialiajame
komitete, įsteigtame pagal  EB 133 straipsnį. Galiausiai ieškovė tvirtina, kad Komisija nepatarė Turkijos Respublikai ir nepaprieštaravo
veiksmams, nesuderinamiems su sąžininga konkurencija muitų sąjungoje.
21     Be to, posėdyje ieškovė pareiškė iš esmės netvirtinanti, kad žalą sukėlė Sprendimo Nr. 1/95 ar kurio nors kito institucijų
akto priėmimas; jos nuomone, žalą sukėlė tai, kaip atsakovės įgyvendino šį sprendimą. Be to, ieškovė pažymėjo, kad žalą sukėlė
atsakovių neveikimas. Pirmosios instancijos teismas tai pažymėjo posėdžio protokole.
22     Ieškovė daro išvadą, kad nurodyti veiksmai buvo netinkami, remdamasi Ankaros susitarimo 2 straipsnio 1 dalimi, 3 straipsnio
1 dalies pirmąja pastraipa ir 6 straipsniu. Ji taip pat nurodo prie jo pridėtą finansinį protokolą bei vėlesnius papildomus
protokolus. Šie tekstai turi būti laikomi antriniais Bendrijos teisės aktais pagal EB 310 straipsnį. Ieškovė taip pat tvirtina,
kad Bendrija nesilaikė įsipareigojimo Turkijai suteikti 2,5 milijardo eurų finansinę paramą; šį įsipareigojimą ji prisiėmė
EB–Turkijos asociacijos tarybos posėdyje, kuriame buvo priimtas Sprendimas Nr. 1/95, ir jis buvo pridėtas prie susitarimo
kaip vienašalė deklaracija. Galiausiai ieškovė tvirtina, kad vykdant Europos ir Viduržemio jūros šalių bendradarbiavimą netęsimi
pažadai suteikti paramą bei kad susiduriama su dotacijų skyrimo sunkumais.
23     Dėl priežastinio ryšio tarp ieškovės patirtos žalos ir Bendrijos padarytų klaidų ieškovė visų pirma tvirtina, kad muitų sąjunga
turėjo neigiamą poveikį visai Turkijos ekonomikai.
24     Be to, ieškovė tvirtina, ir tai su ja yra ypač susiję, jog 1990 m. ji nusprendė investuoti į rutulinių guolių gamybą, nes
vidaus gamybą skatino specialios išmokos ir subsidijos bei saugojo specialus muitų tarifas. Ieškovė priduria, kad Turkijos
Respublikos dalyvavimo muitų sąjungoje su Bendrija tuo metu buvo tikimasi ne anksčiau nei po dešimties metų. Jos gamybos padalinys
pradėjo savo veiklą 1993 metais. 1996 m. sausio 1 d. įsigaliojus muitų sąjungai, buvo panaikinti visi mokesčiai ir muitai
bei kiti mokesčiai, kuriais apmokestinamas rutulinių guolių bei karterių importas. Tada Turkijos rinką užplūdo aukštos kokybės
importuojamos prekės iš Bendrijos valstybių narių bei pigios ir žemesnės kokybės prekės iš Tolimųjų Rytų. Dėl to laikotarpiu
nuo 1996 m. iki 2003 m. ieškovės rutulinių guolių padalinys patyrė nuostolių. Be to, ieškovė tvirtina, kad dėl muitų panaikinimo
nuo 1996 m. sausio 1 d. muitų sąjunga turėjo neigiamą poveikį jos komercijos padalinio importo veiklai, nes dėl padidėjusios
konkurencijos sumažėjo importuojamų prekių pardavimas.
25     Ieškinyje, remdamasi buhalterine ir finansine ataskaita, ieškovė nurodo patyrusi 1 200 000 eurų dydžio žalą. Tačiau savo pastabose
į atsakovių pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo ji prašo, kad iš jų būtų priteista 4 578 518 eurų suma.
26     Visų pirma atsakovės pateikia tris ieškinio nepriimtinumo pagrindus. Jos mano, kad ieškovė prašo atlyginti tariamai patirtą
žalą, kurią sukėlė Sprendimas Nr. 1/95, kuris nėra nei Komisijos, nei Tarybos aktas, todėl negali pagrįsti ieškinio dėl žalos
atlyginimo. Jos taip pat tvirtina, kad ieškovės prašymui suėjo senaties terminas pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį.
Galiausiai jos nurodo, kad ieškinys yra nekonkretus ir neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies sąlygų.
27     Antra, dėl esmės atsakovės ginčija, kad Bendrijos veiksmai galėjo sukelti ieškovės nurodytą žalą. Taryba ypač atmeta tvirtinimus
dėl nepakankamos Turkijai suteiktos finansinės pagalbos. Komisija teigia, jog tai, kad Turkija nedalyvavo muitų, taikomų iš
trečiųjų šalių importuojamoms prekėms, mažinimo ar jų panaikinimo sistemoje, nepažeidžia jokios ieškovės nurodytos nuostatos.
Bet kuriuo atveju joks ūkio subjektas negali reikalauti, panaikinant muito ir ne muito kliūtis, nuosavybės teisės į rinkos
dalį, kurią anksčiau saugojo šios kliūtys. Galiausiai ši rinkos dalis yra ekonomiškai laikina, veikiama nenumatyto aplinkybių
pasikeitimo. Atsakovės taip pat mano, kad ieškinyje nėra jokių įrodymų, patvirtinančių priežastinio ryšio tarp neteisėtų veiksmų
ir numanomos žalos buvimą. Galiausiai jos ginčija ir pačios žalos buvimą.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Išankstinės pastabos
28     Iš ieškovės pareiškimų per posėdį matyti (žr. šio sprendimo 21 punktą), kad nereikia atsižvelgti į argumentus, kuriuos savo
rašytiniuose dokumentuose ji grindžia tariamu Sprendimo Nr. 1/95 neteisėtumu ar Komisijos arba Tarybos aktu.
29     Todėl nereikia nagrinėti ir nepriimtinumo pagrindo, kurį atsakovės pateikė dėl šio sprendimo pobūdžio.
30     Be to, Pirmosios instancijos teismas turi įvertinti, ar tinkamas teisingumo vykdymas pateisina ieškinio atmetimą iš esmės,
nepriimant sprendimo dėl atsakovių pateiktų prieštaravimų dėl nepriimtinumo (2002 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Taryba prieš Boehringer
, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 52 punktas). Šios bylos aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad nereikia priimti
sprendimo dėl nepriimtinumo pagrindo, pagrįsto ieškinio senaties terminu.
31     Galiausiai reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmąją pastraipą, Pirmosios instancijos teismui
taikomą pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmąją pastraipą ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą,
pareiškime nurodomas ginčo dalykas ir teisinių argumentų santrauka, kuria yra grindžiamas pareiškimas. Jie turi būti pakankamai
aiškūs ir konkretūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai ir Pirmosios instancijos teismas galėtų prireikus išspręsti bylą
nesiremdamas jokiais kitais duomenimis. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą bei tinkamą teisingumo vykdymą tam, kad ieškinys
būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste turi būti nurodytos pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis jis yra
paremtas, ir bet kurio atveju – jų santrauka, išdėstyta nuosekliai ir suprantamai (žr. 1997 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Guérin automobiles prieš Komisiją
, T‑195/95, Rink. p. II‑679, 20 punktą ir minėtą teismo praktiką).
32     Kad šie reikalavimai būtų patenkinti, ieškinyje, kuriuo siekiama Bendrijos institucijos tariamai padarytos žalos atlyginimo,
turi būti nurodyta informacija, leidžianti nustatyti veiksmus, kuriais ieškovas kaltina instituciją, ir priežastis, dėl kurių
jis mano, kad egzistuoja priežastinis ryšys tarp veiksmų ir žalos, kurią jis teigia patyręs, bei žalos pobūdį ir dydį (žr. 2005 m.
vasario 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją
, T‑19/01, Rink. p. II‑0000, 65 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
33     Tačiau iš šio sprendimo 22 ir tolesnių punktų matyti, kad rašytiniuose proceso dokumentuose ieškovės nurodytų argumentų gausa
bei tai, kaip jie pateikti, neleidžia viso ieškinio laikyti nepriimtinu.
Dėl atsakomybės kilimo sąlygų
34     Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme
taikoma tuo atveju, kai tenkinamos visos sąlygos: institucijų veiksmų neteisėtumas, žalos tikrumas ir priežastinio ryšio tarp
tariamų veiksmų ir nurodytos žalos buvimas (1982 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Oleifici Mediterranei prieš EEB
, 26/81, Rink. p. 3057, 16 punktas; 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
International Procurement Services prieš Komisiją
, T‑175/94, Rink. p. II‑729, 44 punktas ir 2005 m. kovo 16 d. Sprendimas
EnBW Kernkraft prieš Komisiją
, T‑283/02, Rink. p. II‑0000, 84 punktas).
–       Dėl tariamo atsakovių veiksmų neteisėtumo
35     Kalbant apie pirmąją iš pirmiau išvardytų sąlygų, t. y. veiksmų neteisėtumą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų
praktiką reikalaujama, jog būtų įrodytas pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios teises privatiems asmenims, pažeidimas
(1996 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 51 punktas; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimas
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 42 punktas; 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimas
Komisija prieš Camar ir Tico
, C‑312/00 P, Rink. p. I‑11355, 53 punktas; 2003 m. liepos 10 d. Sprendimas
Komisija prieš Fresh Marine
, C‑472/00 P, Rink. p. I‑7541, 25 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo
EnBW Kernkraft prieš Komisiją
87 punktas).
36     Šiuo atveju
Yedaş Tarim
tvirtina, kad Bendrijos suteiktos finansinės paramos nepakankamumas ir jos neveikimas pažeidžia, pirma, Ankaros susitarimo
2 straipsnio 1 dalį, 3 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą ir 6 straipsnį; antra, finansinius protokolus; trečia, 1970 m.
Papildomą protokolą; ketvirta, Bendrijos įsipareigojimą pagal Sprendimą Nr. 1/95 išmokėti Turkijai 2,5 milijardo eurų; ir,
penkta, kitus pažadus suteikti pagalbą vykdant Europos ir Viduržemio jūros šalių bendradarbiavimą.
37     Reikia konstatuoti, kad Ankaros susitarimas ir minėti protokolai yra tarptautiniai susitarimai, kuriuos Bendrija ir valstybės
narės sudarė su trečiąja valstybe.
38     Pagal EB 300 straipsnio 7 dalį tokie susitarimai yra privalomi Bendrijos institucijoms ir valstybėms narėms. Todėl nuo įsigaliojimo
momento jų nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis (1974 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Haegeman
, 181/73, Rink. p. 449, 5 punktas ir 1987 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas
Demirel
, 12/86, Rink. p. 3719, 7 punktas). Tačiau šių susitarimų vaidmuo Bendrijos teisės sistemoje negali būti nustatytas neatsižvelgiant
į tarptautinę nagrinėjamų nuostatų kilmę (1982 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Kupferberg
, 104/81, Rink. p. 3641, 17 punktas).
39     Konkrečiai kalbant, sprendžiant, ar ieškovė gali remtis tam tikromis minėtų susitarimų nuostatomis, kad nustatytų institucijų
veiksmų neteisėtumą, reikia išnagrinėti, ar šios nuostatos gali būti laikomos tiesiogiai taikomomis. Šiuo klausimu minėtame
sprendime
Demirel
(14 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad su trečiosiomis valstybėmis sudaryto Bendrijos susitarimo nuostata turi būti
laikoma taikoma tiesiogiai, jei atsižvelgiant į jos tekstą, susitarimo tikslą ir pobūdį joje nustatytas aiškus ir konkretus
įpareigojimas, kurio vykdymas arba veikimas nepriklauso nuo kito akto priėmimo.
40     Toliau Teisingumo Teismas nusprendė (minėto sprendimo
Demirel
16 punktas):
„Dėl savo struktūros ir turinio Ankaros susitarimas išsiskiria tuo, kad jis bendrai išdėsto asociacijos tikslus ir gaires
šiems tikslams pasiekti, nenustatydamas konkrečių tokio įgyvendinimo taisyklių. Tik tam tikrais specifiniais klausimais pridėti
protokolai, kuriuos pakeitė papildomas protokolas, nustato detalias taisykles.“
41     Todėl, atsižvelgiant į Ankaros susitarimo pobūdį ir struktūrą, šis susitarimas iš esmės nėra viena iš normų, kurių atžvilgiu
Pirmosios instancijos teismas atlieka Bendrijos institucijų aktų teisėtumo kontrolę.
42     Konkrečiai kalbant, šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalis bendromis sąvokomis apibūdina Ankaros susitarimo tikslą sustiprinti
Turkijos ir Bendrijos prekybos ir ekonominius ryšius. Jis taip pat pamini dvi bendrąsias gaires, t. y. nuolatinį ir subalansuotą
tokio stiprinimo pobūdį bei atsižvelgimą į pagreitintą Turkijos ekonomikos vystymąsi ir darbo bei Turkijos gyventojų gyvenimo
sąlygų lygio pakėlimą. Iš to matyti, kad ši nuostata yra programinio pobūdžio. Ji nėra pakankamai konkreti ir besąlygiška,
o jos vykdymas ar veikimas būtinai priklauso nuo vėlesnių aktų priėmimo, atmetant galimybę, kad ji galėtų tiesiogiai reguliuoti
ieškovės padėtį. Be to, jos tikslas nėra suteikti teisių privatiems asmenims.
43     Tas pats tinka ir Ankaros susitarimo 3 straipsnio 1 daliai, kurios pirmoji pastraipa bendrai nustato Turkijos ir Bendrijos
asociacijos parengiamojo etapo tikslus. Todėl Ankaros susitarimo 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa nurodo šio etapo
taikymo taisyklėms nustatyti pridėtus protokolus. Be to, tai tėra tik vienas iš trijų susitarime numatytų etapų ir jis baigėsi
įsigaliojus 1970 m. Papildomam protokolui.
44     Reikia daryti tokią pačią išvadą dėl šio susitarimo 6 straipsnio, kuris yra institucinė nuostata, įsteigianti Asociacijos
tarybą.
45     Be to, ieškovė remiasi prie Ankaros susitarimo pridėtu finansiniu protokolu, nepatikslindama, kurios jo nuostatos buvo pažeistos.
Tačiau pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą tvirtinime dėl neteisėtumo reikia nurodyti neteisėtus veiksmus.
Šiuo atveju tokią pareigą sustiprina tai, kad tiesioginis taikymas nėra vertinamas bendrai, bet reikia išnagrinėti kiekvienu
atveju nurodytų nuostatų pobūdį, struktūrą ir tekstą (1974 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van Duyn
, 41/74, Rink. p. 1337, 12 punktas). Iš to aišku, kad konkrečiai nenurodžius nuostatos, kuri buvo pažeista, nėra priimtini
argumentai, kuriuos ieškovė pateikia pagal minėtą finansinį protokolą.
Yedaş Tarim
taip pat nurodo kitus finansinius protokolus. Tačiau net ir darant prielaidą, kad ji remiasi 1970 m. lapkričio 23 d. ir 1977 m.
gegužės 12 d. finansiniais protokolais, tokia pati išvada taip pat peršasi ir jų atžvilgiu. Bet kuriuo atveju ieškovė posėdyje
pareiškė, kad nebuvo atmestas joks jos pateiktas investavimo projektas pagal nagrinėjamus protokolus, ir tai Pirmosios instancijos
teismas pažymėjo posėdžio protokole.
46     Ieškovė taip pat mano, kad Bendrija pažeidė vienašalės deklaracijos, kuria ji, priimdama Sprendimą Nr. 1/95, įsipareigojo
suteikti Turkijai 2,5 milijardo eurų finansinę paramą, nuostatas. Tačiau šios deklaracijos nėra tarp prie Sprendimo Nr. 1/95
pridėtų deklaracijų. Tokiomis sąlygomis
Yedaş Tarim
tvirtinimai nėra pakankamai konkretūs, kad būtų priimti Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto prasme. Be
to, ieškovė neįrodo, kad ši deklaracija turėjo teisinę galią. Remiantis pačiu ieškiniu nagrinėjama parama turėjo būti suteikta
Turkijos valstybei, tačiau nesuteikiant teisių privatiems asmenims.
47     Ieškovė taip pat nurodo, kad nesilaikyta pažadų suteikti paramą pagal specialią veiklos programą, vykdant makroekonominę pagalbą
ir per Administracinio bendradarbiavimo fondą. Tačiau jos tvirtinimai yra nepakankamai konkretūs, kad būtų galima tvirtai
nustatyti veiksmus, kuriais kaltinama, ir įvertinti jų galimą klaidingumą. Bet kuriuo atveju ieškovė neįrodė, kaip privatūs
asmenys turėtų naudos iš šių pažadų.
48     Galiausiai ieškovė užsimena apie sunkumus ir problemas, kurios kilo vykdant Europos ir Viduržemio jūros šalių bendradarbiavimą.
Tačiau ji jų neišplėtoja ir nenurodo, kaip jie leidžia teigti, jog atsakovių veiksmai yra klaidingi.
49     Galiausiai
Yedaş Tarim
taip pat grindžia savo ieškinį 1970 m. Papildomu protokolu, ir ypač tuo, kad jis numato „abipusius ir subalansuotus įsipareigojimus“
tarp šalių. Tačiau šis reikalavimas yra tik to protokolo preambulėje, todėl neturi tikros teisinės galios. Vis dėlto iš esmės
jis išplaukia iš Ankaros susitarimo 2 straipsnio 1 dalies. Tačiau šios šio sprendimo 42 punkte buvo pažymėta, kad ši nuostata
yra programinė ir kad dėl to jos negalima taikyti tiesiogiai.
50     Nepaisant pirmiau išdėstytų samprotavimų, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Bendrija negali būti baudžiama už tariamai
nepakankamą Turkijai suteiktą finansinę paramą, nes, ieškovės nuomone, toks nepakankamumas atsirado dėl vienos valstybės narės
prieštaravimo.
51     Dėl ieškovės kaltinimo, jog Bendrija nenubaudė šios valstybės narės už jos poziciją, reikia priminti, kad net darant prielaidą,
jog ši pozicija galėtų būti laikoma šios valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymu pagal Sutartį, Komisija neprivalėjo pradėti
procedūros dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį. Todėl tai, kad Komisija nepradėjo tokios procedūros,
bet kuriuo atveju nėra neteisėta ir, vadinasi, dėl to negali kilti Bendrijos deliktinė atsakomybė (žr. 2004 m. sausio 14 d.
Pirmosios instancijos teismo nutarties
Makedoniko Metro ir Michaniki AE prieš Komisiją
, T‑202/02, Rink. p. II‑0000, 43 punktą ir minėtą teismo praktiką).
52     Ieškovė taip pat tvirtina patyrusi žalą dėl susitarimų, kuriuos Bendrija sudarė su trečiosiomis valstybėmis. Kadangi, viena
vertus, posėdyje ji pažymėjo (žr. šio sprendimo 21 punktą) neginčijanti oficialių Bendrijos aktų, antra vertus, ji toliau
smerkė šiuos susitarimus, reikia manyti, jog ji arba užėmė prieštaringą poziciją, dėl kurios Pirmosios instancijos teismas
negali spręsti, arba kaltina Komisiją, kad sudarydama šiuos susitarimus ji nepakankamai atsižvelgė į Turkijos valstybės interesus.
Dėl pastarosios prielaidos Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškinyje tai nėra konkrečiai pasakyta, ir konstatuoja,
jog jame nenurodyti Bendrijos nepakankami veiksmai, kurie konkrečiai paveikė jos veiklą. Tačiau ieškinyje dėl Bendrijos institucijos
padarytų nuostolių atlyginimo, kad jis atitiktų Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą pagal šio sprendimo
32 punkte nurodytos teismo praktikos išaiškinimą, turi būti duomenys, leidžiantys nustatyti veiksmus, dėl kurių ieškovas kaltina
atitinkamą instituciją. Iš to matyti, kad šis kaltinimas nėra priimtinas.
53     Toks pats nenuoseklus ar nekonkretus yra ir posėdyje primintas argumentas, jog Turkija nebuvo įtraukta į diskusijas dėl bendrosios
politikos srityse, be kita ko, tiesiogiai susijusiose su muitų sąjunga. Vienintelis pakankamai aiškus, kad būtų priimtinas,
dalykas yra kritika, jog Turkija nebuvo įtraukta į pagal EB 133 straipsnį įsteigtą specialųjį komitetą. Darant prielaidą,
kad šia kritika reiškiamas kaltinimas dėl Turkijos nepakvietimo dalyvauti šiame komitete, reikia pastebėti, kad toks Turkijos
dalyvavimas komitete nėra susijęs su teise ieškovės naudai.
54     Galiausiai ieškovė tvirtina, jog Komisija neatliko savo užduoties patarti Turkijai ir prižiūrėti, kaip taikoma muitų sąjunga,
kad galėtų paprieštarauti bet kokiems veiksmams, sukeliantiems kliūtis sąžiningos konkurencijos vystymuisi. Tačiau šis kaltinimas
taip pat yra per daug nekonkretus, kad galėtų pagrįsti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo. Ieškovė jame tik nurodo keletą Bendrijos
veiksmų įvairiuose ekonomikos sektoriuose, tačiau jos teiginiai nėra paremti jokiu konkrečiu faktu jos veiklos atžvilgiu.
55     Vis dar kalbant apie sąlygą, susijusią su veiksmų neteisėtumu, Pirmosios instancijos teismas galiausiai primena, kad, išskyrus
atvejį, kai diskrecija yra labai nedidelė arba jos iš viso nėra, pakankamai rimto Bendrijos teisės pažeidimo reikalavimas
yra tenkinamas tik tada, kai atitinkama Bendrijos institucija akivaizdžiai ir grubiai peržengė savo diskrecijos ribas (šio
sprendimo 35 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Camar ir Tico
54 punktas; 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Comafrica ir Dole Fresh Fruit Europe prieš Komisiją
, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ir T‑225/99, Rink. p. II‑1975, 134 punktas ir šio sprendimo 34 punkte minėto sprendimo
EnBW Kernkraft prieš Komisiją
87 punktas).
56     Tačiau šiuo atveju ieškovė neįrodė, kad Bendrija peržengė savo diskrecijos, kurią ji turi skirdama finansinę paramą, ribas.
Tokio įrodymo vertę susilpnina dar ir tai, kad
Yedaş Tarim
pati pripažino, jog Bendrija suteikė Turkijai įvairią paramą, ir kad Taryba nurodė esant tam tikrų finansinių mechanizmų jos
naudai. Be to, nebuvo įrodyta, kad Bendrija peržengė šias ribas sudarydama susitarimus su trečiosiomis valstybėmis, neįtraukdama
Turkijos į politikų nustatymą ar vertindama tai, ko reikalauja muitų sąjunga ir konkurencijos vystymasis.
–       Dėl priežastinio ryšio
57     Dėl šio sprendimo 34 punkte nurodytos trečiosios sąlygos iš teismų praktikos matyti, kad Bendrijos deliktinės atsakomybės
atsiradimas suponuoja, jog prašantysis atlyginti žalą, be kita ko, įrodytų tiesioginį priežastinį ryšį tarp neteisėto elgesio
ir nurodytos žalos (35 punkte minėto sprendimo
Brasserie du Pêcheur ir Factortame
51 punktas; 35 punkte minėto sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
41 ir 42 punktai bei 35 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Camar ir Tico
53 punktas). Be to, būtent ieškovė turi pateikti įrodymus apie tokį tiesioginį ryšį (1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Blackspur ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑168/94, Rink. p. II‑2627, 40 punktas ir 2003 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
DLD Trading prieš Tarybą
, T‑146/01, Rink. p. II‑6005, 73 punktas).
58     Šioje byloje tariamas makroekonominės pusiausvyros nebuvimas, išplaukiantis iš nepakankamos Turkijos valstybei suteiktos finansinės
paramos muitų sąjungos kontekste, negali būti tokio tiesioginio priežastinio ryšio tarp tokio nepakankamumo ir individualios
ieškovės padėties įrodymas. Ši taip pat neįrodo tiesioginio priežastinio ryšio tarp nuostolių, kuriuos ji teigia patyrusi,
bei Bendrijos atsisakymo įtraukti Turkiją į diskusijas apie priemones, kurių reikia imtis su muitų sąjunga susijusiose srityse,
nesitarimo su ja ir tariamo konkurencijos nestebėjimo. Be to, paaiškinimai, kuriuos ieškovė pateikia rankų darbo kilimų sektoriaus,
televizorių eksporto sektoriaus, žemės ūkio, ir ypač figų, lazdyno riešutų ir pistacijų sektoriaus, taip pat tekstilės ir
aprangos sektoriaus atžvilgiu, neturi tiesioginio ryšio su jos veiklos tikslais (žr. šio sprendimo 11 punktą).
59     To, kad muitų sąjungos įsigaliojimas beveik sutapo su ieškovės pelno sumažėjimu, taip pat nepakanka, jog būtų įrodytas tiesioginis
kaltinamų faktų ir nurodytos žalos ryšys. Iš tikrųjų galėjo prisidėti kiti įtakos turintys veiksniai, pavyzdžiui, Turkijos
rinkos struktūra,
Yedaş Tarim
konkurentų prisitaikymas prie įvairių susijusių rinkų, nacionalinės valiutos svyravimas ir kitų Turkijos prekybos sutarčių
sudarymas.
60     Be to, ieškovė tvirtina, kad jos rutulinių guolių gamybos padalinio sunkumai yra tokie dideli, kad tik rutulinių guolių, karterių
ir diržų importo padalinio rezultatai ją gelbėja nuo to, kad būtų nutraukta įmonės veikla. Tačiau ieškovė tvirtina pradėjusi
rutulinių guolių gamybą 1993 m., vildamasi išlaikyti muito kliūtis bei viešosios pagalbos apsaugą, nors muitų sąjungos sukūrimas
buvo numatytas nuo 1963 m. rugsėjo 12 d., t. y. Ankaros susitarimo pasirašymo dienos. Be to, 1970 m. Papildomas protokolas
nustatė veiksmų, kurių reikės imtis per 22 metų pereinamąjį etapą, kol įsigalios muitų sąjunga, planą. Vadinasi, nepaisant
atidėliojimų, kuriuos sukėlė perėjimas prie paskutiniojo etapo, ieškovės gamybos padalinio sunkumai išplaukia iš rizikos,
kurią ji prisėmė, tikėdamasi padėties, kurią pati Turkija norėjo matyti kitokią, išlaikymo. Todėl ieškovė pati kalta dėl savo
patirtos žalos, o tai paneigia priežastinį ryšį tarp klaidos ir minėtos žalos.
61     Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nėra priežastinio ryšio tarp veiksmų ir nurodytos žalos.
Išvada
62     Pagal teismų praktiką, jei nors viena iš Bendrijos deliktinės atsakomybės sąlygų, nurodytų šio sprendimo 34 punkte, nėra tenkinama,
visas ieškinys dėl žalos atlyginimo turi būti atmestas, nesant būtinybės nagrinėti kitų minėtos atsakomybės taikymo sąlygų
(1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑146/91, Rink. p. I‑4199, 81 punktas; 2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Förde-Reederei prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑170/00, Rink. p. II‑515, 37 punktas; 2003 m. kovo 19 d. Sprendimas
Innova Privat-Akademie prieš Komisiją
, T‑273/01, Rink. p. II‑1093, 23 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo
EnBW Kernkraft prieš Komisiją
85 punktas). Šiuo atveju nustatyta, kad ieškinys neatitinka dviejų iš minėtų sąlygų.
63     Iš to aišku, kad šis ieškinys turi būti atmestas, nesant reikalo nei spręsti dėl nepriimtinumo pagrindo, kurį atsakovės nurodo
pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį, nei nurodyti taikyti tyrimo priemones, kurių pageidauja ieškovė.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
64     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovių išlaidas pagal jų pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia :
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Dehousse
Šváby
Paskelbta 2006 m. kovo 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

M. Vilaras
*
Proceso kalba: anglų.