CELEX: 62003CJ0070
Fördragsbrott
Direktiv 93/13/EEG
Oskäliga villkor i konsumentavtal
Tolkningsregler
Lagvalsregler

Genom sin ansökan har Europeiska gemenskapernas kommission yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Spanien har
åsidosatt sina skyldigheter enligt bestämmelserna i EG-fördraget och rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga
villkor i konsumentavtal (EGT L 95, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169), genom att inte på ett korrekt
sätt införliva artiklarna 5 och 6.2 i detta direktiv med nationell rätt.
Syftet med detta direktiv är enligt artikel 1.1 att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga
om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.
Enligt artikel 10.1 i direktivet skulle medlemsstaterna senast den 31 december 1994 sätta i kraft de lagar och andra författningar
som är nödvändiga för att följa detta direktiv.
Direktivet införlivades med den spanska rättsordningen genom Ley 7/1998, sobre condiciones generales de la contratación (lag
7/1998 om allmänna avtalsvillkor av den 13 april 1998,
Boletín Oficial del Estado
nr 89 av den 14 april 1998, s. 12304, nedan kallad lag nr 7/1998), om ändring av Ley General 26/1984, para la defensa de
los consumidores y usuarios (allmän lag om skydd för konsumenter och användare av den 19 juli 1984,
Boletín Oficial del Estado
nr 176, av den 24 juli 1984, s. 21686, nedan kallad lag nr 26/1984 i ändrad lydelse).
Det administrativa förfarandet
Sedan Konungariket Spanien getts tillfälle att yttra sig tillställde kommissionen denna medlemsstat ett motiverat yttrande
den 25 maj 2000. I det motiverade yttrandet kritiserades Konungariket Spanien för att inte ha införlivat artiklarna 5 och
6.2 i direktivet på ett korrekt sätt och uppmanades att följa yttrandet inom två månader från delgivningen.
I skrivelse av den 27 september 2000 redogjorde den spanska regeringen för skälen till att den ansåg sig ha införlivat de
aktuella bestämmelserna i direktivet på ett korrekt sätt.
Eftersom kommissionen inte ansåg att den spanska regeringens svar var tillfredsställande, har kommissionen väckt förevarande
talan.
Den första anmärkningen: Felaktigt införlivande av artikel 5 i direktivet
Tillämpliga bestämmelser
Direktivet
I artikel 5 i direktivet föreskrivs följande:
”I avtal där alla eller vissa villkor som erbjuds konsumenten är i skriftlig form skall dessa villkor alltid vara klart och
begripligt formulerade. Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen
gälla. Denna tolkningsregel gäller inte vid de förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2.”
De medel som avses i artikel 7.2 i direktivet är åtgärder för att förhindra framtida bruk av vissa villkor, det vill säga
förfarande med hjälp av vilka ”personer eller organisationer, som enligt nationell rätt har ett berättigat intresse att skydda
konsumenter, får inleda ett ärende enligt nationell lagstiftning vid domstolar eller behöriga administrativa myndigheter,
för att dessa skall avgöra om avtalsvillkor som utformats för allmänt bruk är oskäliga och använda lämpliga och effektiva
medel för att förhindra framtida bruk av sådana villkor”.
Den nationella lagstiftningen
I artikel 10.2 i lag nr 26/1984 i ändrad lydelse föreskrivs följande:
”Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla.”
Artikel 6.2 i lag nr 7/1998 har följande lydelse:
”Vid tveksamhet om ett allmänt och oklart formulerat avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen
gälla.”
Parternas grunder och argument
Kommissionen har kritiserat Konungariket Spanien för att den nationella lagstiftaren inte har preciserat att tolkningsregeln
till konsumentens fördel inte är tillämplig vid sådana kollektiva förfaranden för att förhindra framtida bruk av vissa avtalsvillkor
som avses i artikel 7.2 i direktivet. Detta utelämnande kan äventyra verkan av sådana förfaranden i den mån näringsidkaren,
om han åberopar tolkningsregeln till konsumentens förmån, kan uppnå att ett oklart avtalsvillkor som skulle kunna tolkas som
oskäligt inte förbjuds.
Den spanska regeringen har anfört att den aktuella tolkningsregeln endast avser individuella förfaranden och att den i fråga
om kollektiva förfaranden skall anses som en objektiv tolkningsregel. Nämnda regering har tillagt att den nationella lagstiftningen,
som ger ett mera långtgående skydd än direktivet, innehåller en förteckning över avtalsvillkor som i varje fall skall anses
oskäliga. Förteckningens tvingande karaktär utgör hinder för att en tolkning till konsumentens fördel åberopas i syfte att
lamslå förfaranden som har till ändamål att förhindra fortsatt tillämpning av vissa villkor.
Domstolens bedömning
Såsom generaladvokaten i fråga om den första anmärkningen har påpekat i punkt 7 i sitt förslag till avgörande, avser parternas
tvist i mindre utsträckning omfattningen av den skyldighet som följer av artikel 5 i direktivet, utan gäller snarare form
och tillvägagångssätt för att införliva skyldigheten med nationell rätt.
I detta hänseende påpekar domstolen att det enligt fast rättspraxis inte nödvändigtvis krävs en lagstiftningsåtgärd i varje
enskild medlemsstat för att införliva ett direktiv. Däremot är det nödvändigt att bestämmelserna i den nationella rättsordningen
säkerställer att direktivet faktiskt tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation som följer av dessa bestämmelser är tillräckligt
klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och, i förekommande
fall, ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella domstolarna (se bland annat dom av den 10 maj 2001 i mål C-144/99,
kommissionen mot Nederländerna, REG 2001, s. I-3541, punkt 17, och av den 7 maj 2002 i mål C-478/99, kommissionen mot Sverige,
REG 2002, s. I-4147, punkt 18).
I artikel 5 i direktivet görs i fråga om tillämplig tolkningsregel en åtskillnad mellan förfaranden som gäller en individuell
konsument och förfaranden för att förhindra fortsatt tillämpning av vissa villkor, förfaranden som berör personer eller organisationer
som företräder konsumenternas gemensamma intressen. Denna skillnad beror på förfarandenas olika syften. I det första fallet
skall domstolar eller behöriga organ göra en bedömning i ett konkret fall av huruvida ett villkor i ett redan slutet avtal
är oskäligt. I det andra fallet skall de göra en bedömning i ett abstrakt fall av huruvida ett villkor som kan komma att medtas
i avtal som ännu inte slutits är oskäligt. I det första fallet kommer en tolkning till fördel för en individuellt berörd konsument
omedelbart denne till godo. För att i det andra fallet, i preventivt syfte, uppnå det mest fördelaktiga resultatet för samtliga
konsumenter krävs inte att ett avtalsvillkor vid tveksamhet tolkas som innehållande fördelaktiga verkningar för konsumenten.
En objektiv tolkning gör det därför möjligt att förbjuda användning av ett oklart och mångtydigt avtalsvillkor vilket i sin
tur leder till ett mera omfattande skydd för konsumenten.
Härav följer att den precisering som görs i artikel 5 tredje meningen i direktivet utgör en normativ och bindande regel som
ger konsumenterna rättigheter och även bidrar till att definiera det resultat som skall uppnås med direktivet.
Den spanska regeringen har emellertid inte styrkt att detta resultat kan uppnås i den nationella rättsordningen.
Vad gäller de spanska myndigheternas påstående att tolkningsregeln till konsumentens fördel endast avser individuella förfaranden,
vill domstolen betona att konungariket Spanien inte identifierat någon bestämmelse i sin rättsordning eller något avgörande
av nationella domstolar till stöd för sitt påstående.
Domstolen finner att i artikel 10.2 i lag nr 26/1984 i ändrad lydelse och artikel 6.2 i lag nr 7/1998 föreskrivs en allmän
tolkningsregel till konsumentens fördel utan någon form av begränsning. Vad gäller kollektiva förfaranden i syfte att förhindra
framtida bruk av vissa villkor innehåller artikel 12 i lag nr 7/1998 inga undantag från tillämpningen av denna tolkningsregel.
Bestämmelsernas omfattning bekräftas av deras plats i den nationella lagstiftningen. Artikel 10 i lag nr 26/1984 i ändrad
lydelse återfinns i kapitel II i lagen, med rubriken ”Skydd för ekonomiska och sociala intressen”, medan artikel 6 i lag nr
7/1998 återfinns i kapitel I, med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, i nämnda lag. Rubrikerna ger vid handen att det rör sig
om allmänt tillämpliga bestämmelser, utan begränsningar till det särskilda fall som rör kollektiva förfaranden i syfte att
förhindra framtida bruk av vissa villkor.
Den första anmärkningen skall därför anses välgrundad.
Den andra anmärkningen: Felaktigt införlivande av artikel 6.2 i direktivet
Tillämpliga bestämmelser
Direktivet
Artikel 6.2 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall, för de fall då avtalet har nära anknytning till medlemsstaternas territorium, vidta de åtgärder som
är nödvändiga för att säkerställa att konsumenterna inte förlorar det skydd som ges i detta direktiv på grund av att ett tredje
lands lagstiftning väljs som tillämplig lag för avtalet.”
Den nationella lagstiftningen
I artikel 10a.3 i lag nr 26/1984 i ändrad lydelse föreskrivs följande:
”Regler om skydd för konsumenten mot oskäliga avtalsvillkor är, oavsett vilken lag parterna valt som tillämplig lag på avtalet,
tillämpliga enligt de villkor som föreskrivs i artikel 5 i Konvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för
undertecknande i Rom 1980.”
I artikel 3.2 i lag nr 7/1998 föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i fördrag och internationella konventioner äger [denna lag] även tillämpning
på avtal som omfattas av utländsk lag när konsumenten gett sitt godkännande härtill på spanskt territorium och när han har
sin vanliga vistelseort där.”
Romkonventionen
Enligt artikel 5.1 i Konvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, öppnad för undertecknande i Rom den 19 juni 1980
(EGT L 266, s. 1, nedan kallad Romkonventionen), är denna artikel ” tillämplig på avtal om leverans av varor eller utförande
av tjänster åt en person (konsumenten) för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet
och på avtal om kredit för sådana prestationer”. Enligt punkterna 4 och 5 är artikel 5 inte tillämplig på transportavtal såvida
detta avtal inte erbjuder en kombination av resa och inkvartering för ett gemensamt pris. Artikel 5 skall inte heller tillämpas
på avtal om utförande av tjänster, om tjänsterna skall utföras uteslutande i ett annat land än det där konsumenten har sin
vanliga vistelseort.
I artikel 5.2 i Romkonventionen föreskrivs följande:
”[P]arternas val av tillämplig lag [skall] inte medföra att konsumenten berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande
regler i lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort,
–
om avtalet föregicks av ett särskilt anbud riktat till konsumenten i det landet eller av annonsering där och konsumenten där
vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna, eller
–
om den andra parten eller dennes representant mottog konsumentens beställning i det landet, eller
–
om avtalet avser försäljning av varor och konsumenten reste från det landet till ett annat land och gjorde sin beställning
där, förutsatt att konsumentens resa arrangerades av säljaren i syfte att förmå konsumenten att köpa.”
Parternas argument och grunder
Kommissionen har gjort gällande att artikel 6.2 i direktivet syftar till att skydda konsumenten i samtliga fall då avtal slutits
med en näringsidkare. I artikel 10a i lag nr 26/1984 i ändrad lydelse föreskrivs sådant skydd emellertid endast för vissa
slags avtal, nämligen dem som avses i artikel 5.1 i Romkonventionen och endast om vissa villkor är uppfyllda, nämligen dem
som föreskrivs i artikel 5.2. Dessa villkor är mer restriktiva än det enda krav som föreskrivs i artikel 6.2 i direktivet,
nämligen att ”avtalet [skall ha] nära anknytning till medlemsstaternas territorium”.
Det följer enligt den spanska regeringen av en samstämmig tolkning av nationella bestämmelser om skydd för konsumenten mot
oskäliga avtalsvillkor att bestämmelserna är tvingande, oavsett vilken lag parterna valt. Nämnda regering har gjort gällande
att det i artikel 3.2 i lag nr 7/1998 föreskrivs att tillämpning av dessa nationella bestämmelser, det vill säga av det skydd
som ges enligt direktivet, är tvingande på avtal som omfattas av utländsk lag när konsumenten har gett sitt godkännande på
spanskt territorium och när han har sin vanliga vistelseort där. Uttrycket ”nära anknytning till medlemsstaternas territorium”
i den mening som avses i artikel 6.2 i direktivet blir härigenom åskådligare beträffande avtal med anknytning till spansk
rätt.
Domstolens bedömning
Det följer av sjätte skälet i direktivet att detta syftar till att ”skydda medborgaren i hans roll som konsument när han förvärvar
varor och tjänster genom avtal för vilka lagar i andra medlemsländer än hans eget gäller” (se, i detta avseende, domarna i
de ovannämnda målen kommissionen mot Nederländerna, punkt 18, och kommissionen mot Sverige, punkt 18). Denna föreskrift kompletteras
av artikel 6.2 i direktivet. Såsom framgår av det tjugoandra skälet i direktivet, syftar denna bestämmelse till att avvärja
risken för att konsumenten i vissa situationer berövas gemenskapsrättsligt skydd genom att det anges i avtalet att lagen i
tredje land skall tillämpas på detta. I artikeln föreskrivs därför att det skydd som konsumenter ges i detta direktiv i fråga
om avtalsrelationer inom gemenskapen även skall gälla avtal som inbegriper ett tredje land, under förutsättning att avtalet
har nära anknytning till medlemsstaternas territorium.
Det framgår av artiklarna 1.1 och 3.1 i direktivet att det materiella tillämpningsområdet för det skydd som direktivet ger,
i fråga om samtliga avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument, omfattar sådana avtalsvillkor som inte har varit
föremål för individuell förhandling. Det är riktigt att artikel 10a i lag nr 26/1984 i ändrad lydelse, såsom kommissionen
med fog har gjort gällande, har ett mera begränsat tillämpningsområde, eftersom artikeln endast är tillämplig på sådana avtalstyper
som avses i artikel 5.1, 5.4 och 5.5 i Romkonventionen. Denna brist kompenseras, såsom den spanska regeringen har anfört,
av artikel 3.2 i lag nr 7/1998, vilken är tillämplig på samtliga avtal som ingåtts utan individuell förhandling på grundval
av allmänna avtalsvillkor.
I artikel 6.2 i direktivet anges i fråga om anknytningen till gemenskapen endast att avtalet skall ha en ”nära anknytning
till medlemsstaternas territorium”. En sådan allmän formulering avses möjliggöra att beakta olika anknytningsfaktorer beroende
på omständigheterna i målet.
Det vaga uttrycket ”nära anknytning” som gemenskapslagstiftaren avsiktligen valt kan eventuellt åskådliggöras genom antaganden.
Uttrycket kan däremot inte begränsas genom en kombination av anknytningskriterier som fastställts i förväg, som till exempel
kumulativa villkor om vistelseort och att det skall röra sig om ett sådant avtal som avses i artikel 5 i Romkonventionen.
Genom hänvisningen till den senare bestämmelsen – vilket sker uttryckligen i artikel 10a i lag nr 26/1984 i ändrad lydelse
och underförstått i artikel 3.2 i lag nr 7/1998 – införs i de bestämmelser i den spanska rättsordningen varigenom artikel
6.2 i direktivet avses införlivas en begränsning som är oförenlig med direktivets skyddsnivå.
Även den andra anmärkningen skall därför anses välgrundad.
Under dessa omständigheter finner domstolen att Konungariket Spanien har åsidosatt sina skyldigheter enligt nämnda direktiv
genom att inte på ett korrekt sätt ha införlivat artiklarna 5 och 6.2 i direktivet med nationell rätt.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Konungariket Spanien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket
Spanien har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
följande dom:
1)
Konungariket Spanien har åsidosatt sina skyldigheter enligt rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor
i konsumentavtal genom att inte på ett korrekt sätt ha införlivat artiklarna 5 och 6.2 i direktivet med nationell rätt.
2)
Konungariket Spanien skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: spanska.