CELEX: 62003CJ0507
Viešieji pirkimai
EB 43 ir EB 49 straipsniai
Direktyva 92/50/EEB
Viešojo pirkimo sutarties sudarymas su Airijos pašto tarnyba An Post iš anksto nepaskelbus apie pirkimą
Aiškus tarptautinis susidomėjimas
Skaidrumas

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nusprendusi socialinių išmokų mokėjimo paslaugų teikimą patikėti Airijos pašto tarnybai
An Post
iš anksto nepaskelbus apie šį pirkimą, Airija pažeidė įsipareigojimus pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir pagal bendruosius Bendrijos teisės principus, kiek tai susiję su tokių paslaugų pirkimu.
Teisinis pagrindas
Iš 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
OL L 209, p. 1
) dvidešimtos konstatuojamosios dalies matyti, kad:
„<…> norint panaikinti praktiką, ribojančią konkurenciją apskritai ir kitų valstybių narių piliečių dalyvavimą pirkimuose, būtina pagerinti galimybę paslaugų teikėjams patekti į pirkimo procedūras“. (Pataisytas vertimas)
Pagal Direktyvos 92/50 3 straipsnio 2 dalį:
„Perkančiosios organizacijos užtikrina, kad nebūtų diskriminacijos tarp skirtingų paslaugų teikėjų.“
Direktyvos 92/50 II dalyje apibrėžiamas vadinamasis „dviejų lygių“ taikymas. Jos 8 straipsnyje nustatyta, kad pirkimai, kurių objektas – šios direktyvos I A priede išvardytos paslaugos, yra vykdomi pagal III–VI dalių nuostatas, t. y. pagal 11–37 straipsnius. Tačiau pagal šios direktyvos 9 straipsnį „pirkimai, kurių objektas – paslaugos, išvardytos I B priede, vykdomi remiantis 14 ir 16 straipsniais“.
Direktyvos 92/50 14 straipsnyje įtvirtintos taisyklės dėl techninių charakteristikų, kurias privalu įtraukti į pirkimo dokumentus.
Šios direktyvos 16 straipsnyje nustatyta:
„1.   Perkančiosios organizacijos, sudariusios viešojo pirkimo sutartį arba organizavusios projekto konkursą, siunčia pranešimą apie tokios sudarymo procedūros rezultatus į Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biurą (OPOCE).
<…>
3.   Viešojo paslaugų, išvardytų I B priede, pirkimo atveju perkančiosios organizacijos pranešime pažymi, ar sutinka jį spausdinti.
4.   Komisija 40 straipsnio 3 dalyje nustatyta tvarka parengia taisykles dėl nuolatinių ataskaitų rengimo, remiantis šio straipsnio 3 dalyje minimais pranešimais, ir dėl tokių ataskaitų paskelbimo.
<…>“ (Pataisytas vertimas)
Šios direktyvos 43 straipsnyje numatyta:
„Ne vėliau kaip per trejus metus po valstybėms narėms nustatyto šios direktyvos įgyvendinimo termino Komisija, glaudžiai bendradarbiaudama su 40 straipsnio 1 ir 2 dalyse minimais komitetais, privalo peržiūrėti, kaip veikia ši direktyva, įskaitant jos taikymo poveikį paslaugų, išvardytų I A priede, teikimui ir nuostatas dėl techninių standartų. Komisija ypač privalo įvertinti neriboto šios direktyvos taikymo kitoms I B priede išvardytoms paslaugoms perspektyvą bei vidinių paslaugų įtaką veiksmingam pirkimų atvėrimui šioje srityje. Ji pateikia pasiūlymus, reikalingus, kad direktyva būtų atitinkamai patikslinta.“ (Pataisytas vertimas)
Tos pačios direktyvos I B priede išvardytos kelios paslaugų kategorijos.
Ieškinio pareiškimo faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
1992 m. gruodžio 4 d. Airijos socialinių reikalų ministras, neorganizuodamas konkurso, sudarė su
An Post
sutartį, pagal kurią socialinių išmokų gavėjai jiems priklausančias sumas galėjo atsiimti pašto skyriuose.
Ši pradinė sutartis buvo sudaryta laikotarpiui nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1996 m. gruodžio 31 dienos. 1997 m. gegužės mėn. ji buvo pratęsta iki 1999 m. gruodžio 31 dienos. 1999 m. gegužės mėn. Airijos valdžios institucijos pritarė naujam minėtos sutarties pratęsimui laikotarpiui nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.
Gavusi skundą, Komisija 1999 m. spalio mėn. pradėjo susirašinėjimą su Airija.
Įsikišus Komisijai ir laukdama atsakymų į šios institucijos pateiktus klausimus Airija oficialiai nepratęsė su
An Post
sudarytos sutarties. Tam, kad socialinių išmokų mokėjimas nenutrūktų,
An Post
toliau teikė atitinkamas paslaugas
ad hoc
pagrindu.
Komisijos nuomone, vykstant EB 226 straipsnyje numatytai procedūrai Airija neišsprendė nurodytų problemų. Atsižvelgusi į šios valstybės narės pateiktus atsakymus į 2002 m. birželio 26 d. Komisijos oficialų pranešimą ir 2002 m. gruodžio 17 d. jos pagrįstą nuomonę, Komisija padarė išvadą, kad naujos sutarties sudarymas su
An Post
iš anksto nepaskelbus apie šią sutartį prieštarauja EB sutarties nuostatoms, ir todėl pareiškė šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
Komisija mano, kad Airija pažeidė EB 43 ir 49 straipsnius bei bendruosius skaidrumo, lygybės ir nediskriminavimo principus. Savo ieškinyje ji teigia, kad, be Direktyvos 92/50 14 ir 16 straipsniuose numatytų pareigų, valstybės narės privalo laikytis ir minėtų nuostatų.
Savo argumentus ji grindžia keliais Teisingumo Teismo sprendimais, jos manymu, įrodančiais, kad, be direktyvoje numatytų pareigų, galima remtis ir pirmine teise (2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimas
Telaustria ir Telefonadress
,
C-324/98, Rink. p. I-10745
; 2001 m. gruodžio 3 d. Nutartis
Vestergaard
,
C-59/00, Rink. p. I-9505
ir 2002 m. birželio 18 d. Sprendimas
HI
,
C-92/00, Rink. p. I-5553
).
Airija ginčija Komisijos argumentus ir teigia, kad kai Bendrijos teisės aktų leidėjas priima konkrečias sritis reglamentuojančias aiškias nuostatas, negalima jų nepaisyti, netaikyti ar neatsižvelgti į jas dėl bendrųjų taisyklių taikymo. Iš tikrųjų specialiosioms nuostatoms turi būti teikiama pirmenybė bendrųjų nuostatų atžvilgiu. Taigi savo ieškiniu Komisija siekia išplėsti valstybių narių pareigas viešojo paslaugų pirkimo srityje.
Be to, Airija remiasi Komisijos neveikimu teisės aktų šiuo klausimu leidybos srityje, nors pastaroji organizavo kelias konsultacijas dėl Direktyvos 92/50 reformos ir nuo šios direktyvos priėmimo buvo padaryti keli jos pakeitimai. Komisijos požiūris pažeidžia bendruosius teisėtų lūkesčių ir teisinio saugumo principus.
Komisija atmeta šiuos argumentus remdamasi principu, kad antrinė teisė turi tik antraeilę reikšmę, palyginti su pirmine teise. Dėl šios priežasties bet koks Direktyvos 92/50 pakeitimas neturi jokios įtakos Airijos įsipareigojimams.
Danijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Suomijos Respublika įstojo į bylą Airijos pusėje.
Nyderlandų Karalystės nuomone, perkančiosios organizacijos turi tik ribotą skaidrumo pareigą. Danijos Karalystės ir Suomijos Respublikos manymu, tarp įvairių Komisijos cituotų Teisingumo Teismo sprendimų kalbinių versijų yra skirtumas, galintis keisti jų turinį. Prancūzijos Respublikos teigimu, valstybių narių pareigų apribojimą patvirtina 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
OL L 134, p. 114
), kuri paliko galioti Direktyvoje 92/50 įtvirtintą skirtumą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nė viena šalis neginčija, jog šioje byloje nagrinėjamam pirkimui taikoma Direktyva 92/50 ir jog nagrinėjamos socialinių išmokų mokėjimo paslaugos patenka į jos I B priede nurodytų neprioritetinių paslaugų kategoriją.
Pagal Direktyvos 92/50 9 straipsnį „pirkimai, kurių objektas – paslaugos, išvardytos I B priede, vykdomi remiantis 14 ir 16 straipsniais.“
Direktyvos 92/50 14 ir 16 straipsniuose įtvirtintos specialios nuostatos atitinkamai įpareigoja perkančiąsias organizacijas remiantis nacionaliniais standartais, įgyvendinančiais Europos standartus, apibrėžti technines charakteristikas, kurias privaloma pateikti su kiekvienu pirkimu susijusiuose bendruosiuose arba sutarties dokumentuose, bei nusiųsti pranešimą apie pirkimo procedūros rezultatus į OPOCE.
Taigi skaitant kartu Direktyvos 92/50 9, 14 ir 16 straipsnius, matyti, kad jei pirkimas, kaip ir šioje byloje, susijęs su I B priede numatytomis paslaugomis, perkančiosios organizacijos privalo tik, remdamosi nacionaliniais standartais, įgyvendinančiais Europos standartus, apibrėžti technines charakteristikas, kurias privaloma pateikti su kiekvienu pirkimu susijusiuose bendruosiuose arba sutarties dokumentuose, ir nusiųsti OPOCE pranešimą apie šio pirkimo procedūros rezultatus. Tačiau kitos šioje direktyvoje numatytos procedūros taisyklės, kaip antai dėl pareigos organizuoti konkursą iš anksto apie jį paskelbiant, nėra taikomos minėtam pirkimui.
Kalbant apie Direktyvos 92/50 I B priede numatytas paslaugas ir turint omenyje šios direktyvos 43 straipsnyje numatytą vėlesnį vertinimą, Bendrijos teisės aktų leidėjas rėmėsi prezumpcija, jog šių paslaugų pirkimai, atsižvelgiant į jų specifinį pobūdį,
a priori
nekelia tarptautinio susidomėjimo, galinčio pateisinti jų vykdymą organizuojant konkursą, kad kitų valstybių narių įmonės galėtų susipažinti su skelbimu apie pirkimą ir pateikti pasiūlymus. Dėl šios priežasties šios kategorijos paslaugoms Direktyvoje 92/50 nustatytas tik
ex post
skelbimas.
Vis dėlto yra aišku, kad viešiesiems pirkimams ir toliau taikomos pagrindinės Bendrijos teisės taisyklės ir, be kita ko, Sutartyje įtvirtinti principai įsisteigimo teisės ir laisvo paslaugų teikimo srityje (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
HI
42 punktą).
Šiuo atžvilgiu, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, viešųjų pirkimų vykdymo procedūrų derinimu Bendrijos lygmeniu siekiama pašalinti kliūtis laisvam paslaugų ir prekių judėjimui, kartu apsaugant vienoje valstybėje narėje įsteigtų ūkio subjektų, norinčių siūlyti prekes ar paslaugas kitoje valstybėje narėje įsteigtoms perkančiosioms organizacijoms, interesus (žr., be kita ko, 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
University of Cambridge
,
C-380/98, Rink. p. I-8035
, 16 punktą; 2001 m. spalio 18 d. Sprendimo
SIAC Construction
,
C-19/00, Rink. p. I-7725
, 32 punktą ir minėto sprendimo
HI
43 punktą).
Taigi Direktyva 92/50 siekiama tokio tikslo. Iš tikrųjų, kaip matyti iš jos dvidešimtos konstatuojamosios dalies, ja siekiama panaikinti praktiką, ribojančią konkurenciją apskritai ir kitų valstybių narių piliečių dalyvavimą pirkimuose, be kita ko, pagerinant galimybę paslaugų teikėjams dalyvauti viešųjų pirkimų procedūrose (žr. minėto sprendimo
HI
44 punktą).
Iš to darytina išvada, kad Bendrijos teisės aktų leidėjo I B priede numatytų paslaugų pirkimui nustatytų skelbimo taisyklių negalima aiškinti kaip sudarančių kliūtį iš EB 43 ir 49 straipsnių išplaukiančių principų taikymui, jeigu tokie pirkimai vis dėlto kelia aiškų tarptautinį susidomėjimą.
Taip pat, jeigu I B priede numatytų paslaugų pirkimas kelia tokį susidomėjimą, pirkimo sutarties sudarymas su perkančiosios organizacijos valstybėje narėje įsteigta įmone, neužtikrinant jokio skaidrumo, reiškia nevienodą požiūrį, darantį žalą kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms, kurios gali būti suinteresuotos šiuo pirkimu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Telaustria ir Telefonadress
60 ir 61 punktus, o taip pat 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo
Coname
,
C-231/03, Rink. p. I-7287
, 17 punktą).
Jei tai nepateisinama objektyviomis aplinkybėmis, toks nevienodas požiūris, neleidžiant dalyvauti visoms kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms, iš esmės daro joms žalą ir yra netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės, kurią draudžia EB 43 ir 49 straipsniai (minėto sprendimo
Coname
19 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Šiomis aplinkybėmis Komisija privalo įrodyti, kad, nepaisant nagrinėjamo pirkimo ryšio su Direktyvos 92/50 I B priede numatytomis paslaugomis, šis pirkimas kelia aiškų kitoje nei perkančiosios organizacijos valstybėje narėje įsteigtos įmonės susidomėjimą ir kad neturėdama prieigos prie adekvačios informacijos iki pirkimo sutarties sudarymo ši įmonė negalėjo pareikšti susidomėjimo šiuo pirkimu.
Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismo praktiką Komisija turi pateikti Teisingumo Teismui visus būtinus įrodymus, kad pastarasis galėtų patikrinti įsipareigojimų nevykdymo buvimą nesiremdamas jokia prielaida (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
,
C-434/01, Rink. p. I-13239
, 21 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
,
C-117/02, Rink. p. I-5517
, 80 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-135/05, Rink. p. I-3475
, 26 punktą), kaip šiuo atveju prielaida, kad Direktyvos 92/50 I B priede numatytų paslaugų pirkimas, kuriam taikomos šio sprendimo 24 punkte išdėstytos taisyklės, neišvengiamai sukelia aiškų tarptautinį susidomėjimą.
Tačiau nagrinėjamoje byloje Komisija tokių įrodymų nepateikė. Vien Komisijos nurodymo, kad ji yra gavusi skundą dėl nagrinėjamo pirkimo, nepakanka įrodyti, kad šis pirkimas kelia aiškų tarptautinį susidomėjimą ir todėl pripažinti įsipareigojimų neįvykdymą.
Dėl šios priežasties reikia konstatuoti, kad socialinių išmokų mokėjimo paslaugų teikimą patikėdama
An Post
iš anksto nepaskelbusi apie šį pirkimą, Airija nepažeidė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir bendruosius Bendrijos teisės principus, kiek tai susiję su tokių paslaugų pirkimu.
Todėl Komisijos ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Airija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti. Taikant to paties straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą, į šią bylą įstojusios Danijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Suomijos Respublika pačios padengia savo išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

3.
Danijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė ir Suomijos Respublika pačios padengia savo išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.