CELEX: 62004CJ0526
Valstybės pagalba
EB 87 straipsnis ir 88 straipsnio 3 dalis
Tiesioginių vaistų pardavimų mokestis
Farmacijos laboratorijų, o ne didmeninių platintojų apmokestinimas
Draudimas įgyvendinti pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, priemonę
Galimybė remtis pagalbos priemonės neteisėtumu dėl mokesčio susigrąžinimo
Kompensacija už su viešąja paslauga susijusius didmeninių platintojų įsipareigojimus
Įrodinėjimo pareiga dėl per didelės kompensacijos
Nacionalinės teisės nustatyta tvarka
Draudimas mokesčio grąžinimą padaryti praktiškai neįmanomą ar pernelyg sudėtingą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB sutarties nuostatų dėl valstybės pagalbos, o būtent EB 87 straipsnio
ir EB 88 straipsnio 3 dalies, išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Laboratoires Boiron SA
(toliau –
Boiron
) pateiktą ieškinį dėl tiesioginio vaistų pardavimo mokesčio, sumokėto Centrinei socialinio draudimo įstaigų agentūrai (
Agence centrale des organismes de sécurité sociale
; toliau – ACOSS), susigrąžinimo. Vėliau ACOSS teises ir įsipareigojimus perėmė Lijono socialinio draudimo išmokų ir šeimos
pašalpų išieškojimo sąjunga (Ursaaf) (
Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales (Urssaf) de Lyon
).

Nacionalinės teisės aktai
Pagal Visuomenės sveikatos kodekso R. 5106 5°straipsnį „didmeninis platintojas“ yra „bet kuri įmonė vaistus, išskyrus skirtus
eksperimentams su žmonėmis, perkanti ir laikanti tam, kad neperdirbusi juos platintų didmeniniu būdu“.
1962 m. spalio 3 d. Ministro nutarimas dėl didmeninių platintojų pareigų, susijusių su vaistų tiekimu vaistinėms (1962 m.
spalio 12 d. JORF, p. 9999), galiojęs iki 1998 m. vasario mėnesio, konkrečiai numato:
„1 straipsnis – Visuomenės sveikatos kodekso R. 5115‑6 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje numatytos įmonės, kurios užsiima
didmenine vaistų prekyba, bei jų filialai nuolat turi turėti patentuotų vaistų atsargą, kuri jų platinimo zonoje esančioms
vaistinėms – jų nuolatinėms klientėms užtikrintų tiekimą, atitinkantį jų suvartojimą per mėnesį.
Vaistų atsarga turinio atžvilgiu turi sudaryti bent du trečdalius realiai parduodamų patentuotų vaistų „asortimento“, o jos
dydis turi atitikti praėjusių metų vidutinę apyvartą per mėnesį.
2 straipsnis – Didmenine vaistų prekyba užsiimančios įmonės bei jų filialai turi užtikrinti bet kokio parduoto patentuoto
vaisto tiekimą bet kuriai vaistinei – jų nuolatinei klientei, priklausančiai jų platinimo zonai, ir per dvidešimt keturias
valandas nuo užsakymo gavimo – bet kokio patentuoto vaisto iš jų „asortimento“ tiekimą.
Jie turi kontroliuoti savo apsirūpinimą patentuotais vaistais, kad neatsirastų atsargų trūkumo.“
Ši tvarka buvo pakeista būtent 1998 m. vasario 11 d. Dekretu Nr. 98-79 dėl farmacijos įmonių, keičiančiu visuomenės sveikatos
kodeksą (1998 m. vasario 13 d. JORF, p. 2287).
1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymo Nr. 97-1164 dėl socialinio draudimo finansavimo 1998 metais (1997 m. gruodžio 23 d. JORF,
p. 18635), kuris į socialinio draudimo kodeksą įtraukė L. 245-6-1 straipsnį, 12 straipsnis nustato 2,5 % mokestį, apskaičiuojamą
nuo farmacijos laboratorijų apyvartos iki mokesčių, pasiektos Prancūzijoje vaistinėms, kooperatinėms vaistinėms ir kalnakasių
kooperatinėms vaistinėms didmenine tvarka parduodant patentuotus vaistus. Šis mokestis vadinamas „tiesioginio pardavimo mokesčiu“.
Socialinio draudimo kodekso L. 245-6-4 straipsnis nurodo, kad tiesioginio pardavimo mokestis pervedamas į Nacionalinį pagal
darbo sutartį dirbančių darbuotojų ligos draudimo fondą.
1997 m. gruodžio 18 d. sprendime 97-393 (1997 m. gruodžio 23 d. JORF, p. 18649), priimtame dėl ieškinio pateikto dėl Įstatymo
Nr. 97-1164 12 straipsnio, Prancūzijos
Conseil constitutionnel
(Konstitucinė taryba) nurodė, kad didmeninių platintojų vaistų pardavimui netaikomas tiesioginio pardavimo mokestis buvo
nustatytas siekiant prisidėti prie Nacionalinio ligų draudimo fondo finansavimo ir atstatyti konkurencijos sąlygas tarp vaistų
platinimo tinklų, kurios buvo laikomos iškraipytomis todėl, kad didmeniniams platintojams buvo nustatyti su viešąja paslauga
susiję įsipareigojimai, kurie netaikomi farmacijos laboratorijoms.
Socialinio draudimo kodekso L. 245-6-1 straipsnis nuo 2003 m. sausio 1 d. buvo panaikintas 2002 m. gruodžio 20 d. Įstatymo
Nr. 2002-1487 dėl socialinio draudimo finansavimo 2003 metais (2002 m. gruodžio 24 d. JORF p. 21482) 16 straipsniu.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Boiron
yra pagal Prancūzijos teisę įsteigta bendrovė, kuri gamina patentuotus homeopatinius vaistus ir Prancūzijoje juos platina
tik vaistinėse, parduodama tiesiogiai ar per didmeninius platintojus.
Apskaičiuodama tiesioginio pardavimo mokesčius už 1998 m. ir 1999 m., ACOSS ji nurodė tik apyvartą, pasiektą parduodant tiesiogiai
vaistinėms, neįtraukdama apyvartos, pasiektos per didmeninius platintojus.
ACOSS manė, kad pastarasis pardavimas turėtų būti įtrauktas į bendrą tiesioginio pardavimo apimtį, sudarančią apmokestinimo
šiuo mokesčiu bazę, todėl ji pradėjo išieškojimą dėl šio grąžinimo.

Boiron
nesutiko, tačiau nurodytas sumas sumokėjo. ACOSS administracijos tarybai neatsakius į pirmosios skundą,
Boiron
Lijono socialinės apsaugos bylų teisme pateikė ieškinį dėl sumokėtų sumų grąžinimo.
Grįsdama savo ieškinį iš esmės ji tvirtino, kad atsižvelgiant į EB 87 straipsnį atleidimas nuo tiesioginio pardavimo mokesčio
yra neteisėta valstybės pagalba didmeniniams platintojams.
2000 m. birželio 3 d. sprendimu Lijono socialinės apsaugos bylų teismas patenkino
Boiron
ieškinį ir nurodė ACOSS grąžinti sumokėtas sumas.
Lijono apeliacinis teismas, į kurį kreipėsi ACOSS, pirma, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą iki 2001 m. lapkričio 22 d.
Teisingumo Tesimo sprendimo
Ferring
(C‑53/00, Rink. p. I‑9067) paskelbimo ir, antra, 2002 m. spalio 29 d. sprendimu jis panaikino pirmosios instancijos teismo sprendimą.
Tuomet
Boiron
pateikė kasacinį skundą, nurodydama keturis pagrindus, iš kurių tik pirmas, susijęs su Sutarties nuostatų dėl valstybės pagalbos
aiškinimu, sudaro prejudicinių klausimų dalyką.
Kasacinis teismas nusprendė, pirma, kad Lijono apeliacinis teismas atmetė
Boiron
reikalavimus, remdamasis 2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Banks
(C‑390/98, Rink. p. I‑6117, 80 punktas ir minėta teismų praktika), kad siekdami išvengti mokėti minėtą mokestį, privalomo mokesčio
mokėtojai negali remtis tuo, jog kitų asmenų atleidimas nuo mokesčio yra valstybės pagalba. Ši Teisingumo Teismo praktika
buvo patvirtinta 2002 m. birželio 13 d. Sprendimu
Sea-Land Service ir Nedlloyd Lijnen
(C‑430/99 ir C‑431/99, Rink. p. I‑5235, 47 punktas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad kituose sprendimuose Teisingumo Teismas neprieštaravo ieškinių
dėl mokesčių ar išmokų, gautų pažeidus EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytą pareigą informuoti, grąžinimo, priimtinumui.
Kasacinis teismas mano, kad nors buvo pateiktas prieštaravimas dėl priimtinumo (žr. minėtą sprendimą
Ferring
), šiuose sprendimuose šiuo klausimu išreiškiama tik numanoma nuomonė arba jis nagrinėjamas kaip pagalbos sistemos, kuriose
prašomi grąžinti mokesčiai buvo nustatyti specialiai siekiant finansuoti ginčijamą pagalbą (2003 m. spalio 21 d. Sprendimas
Van Calster ir kt
., C‑261/01 ir C‑262/01, Rink. p. I‑12249, ir 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimas
GEMO
, C‑126/01, Rink. p. I‑13769).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, antra, kad minėtame sprendime
Ferring
Teisingumo Teismas nusprendė, jog tiesioginio pardavimo mokestis, nustatytas tik farmacijos laboratorijų tiesioginiam vaistų
pardavimui, yra valstybės pagalba didmeniniams platintojams tik tiek, kiek dėl šio neapmokestinimo patirta nauda viršija jų
papildomas sąnaudas, patirtas įgyvendinant nacionalinės teisės aktais jiems nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus.
Kasacinis teismas nurodo, kad 2003 m. birželio 24 d. Sprendime
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
(C‑280/00, Rink. p. I‑7747) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad tam, jog viešosios subsidijos galėtų būti laikomos kompensacija už paslaugas,
kurias ją gaunančios įmonės teikia vykdydamos savo su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, nacionalinis teismas turi
patikrinti, ar įvykdytos šios sąlygos (toliau – vadinamosios „Altmark“ sąlygos):
–        pirma, kompensaciją gaunančiai įmonei turi būti iš tikrųjų pavesta vykdyti su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus,
ir šie įsipareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti,
–        antra, parametrai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, turi būti objektyviai ir skaidriai nustatyti iš anksto,
–        trečia, kompensacija negali būti didesnė, negu būtina tam, kad visiškai ar iš dalies padengtų su viešąja paslauga susijusių
įsipareigojimų vykdymu susijusias sąnaudas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų
vykdymo,
–        ketvirta, kadangi įmonės, turinčios vykdyti su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, pasirinkimui nerengiamas viešojo
paslaugų pirkimo konkursas, kompensaciją reikia nustatyti vadovaujantis sąnaudomis, kurių būtų turėjusi vidutinė, gerai valdoma
įmonė, turinti atitinkamų priemonių, kad galėtų vykdyti nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, atsižvelgiant
į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų vykdymo.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia konstatuoja, kad vadinamosios „Altmark“ sąlygos
susijusios su duomenimis, kuriuos, išskyrus ieškinį, kuriame apkaltinamas pats pagalbos davėjas, nebūtinai žino ūkio subjektas,
nurodantis pagalbos neteisėtumą ir nesusijęs su teisiniais subsidijos gavėjo ar neapmokestinamojo asmens ryšiais su valstybe
ar institucija, kurią ji įkūrė ar paskyrė pagalbai administruoti.
Vėliau Kasacinis teismas nurodo, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, bet koks įrodymo būdas, dėl kurio
tampa praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga susigrąžinti mokesčius, gautus pažeidus Bendrijos teisę, yra nesuderinamas
su Bendrijos teise (žr. ypač 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
San Giorgio
, 199/82, Rink. p. 3595, 14 punktą ir 1999 m vasario 9 d. Sprendimo
Dilexport
, C‑343/96, Rink. p. I‑579, 48 punktą).
Galiausiai prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo, kad, pagal nacionalinės teisės nuostatas įrodinėjimo
pareigos srityje, ūkio subjektas, kuris savo prašymui dėl grąžinimo pagrįsti nurodo nagrinėjamos priemonės valstybės pagalbos
pobūdį, turi įrodyti, kad vadinamosios „Altmark“ sąlygos nėra įvykdytos. Jis priduria, kad būtinų šio subjekto reikalavimui
patenkinti įrodymų nepateikimas gali būti vienintelė įrodymo, kad ši priemonė yra valstybės pagalbos pobūdžio, kliūtis.
Šiomis aplinkybėmis Kasacinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius
klausimus:
„1)      Ar Bendrijos teisė turi būti aiškinama taip, kad farmacijos laboratorija turinti sumokėti 1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymo
Nr. 97-1164 dėl socialinio draudimo finansavimo 1998 metais 12 straipsnyje numatytą mokestį, siekdama jį susigrąžinti, turi
teisę remtis tuo, kad didmeninių platintojų neapmokestinimas šiuo mokesčiu yra valstybės pagalba?
2)      Jei atsakymas į šį klausimą yra teigiamas ir kadangi tai, ar prašymas dėl grąžinimo bus patenkintas, gali priklausyti tik
nuo jį pateikusio asmens nurodytų duomenų, ar Bendrijos teisė turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės taisyklės,
pagal kurias šis grąžinimas priklauso nuo prašymą pateikusio asmens įrodymo, kad jos gavėjų patirta nauda viršija jų papildomas
sąnaudas, patirtas įgyvendinat nacionalinės teisės aktais nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, ar kad
2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendime (
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
) nustatytos sąlygos nėra įvykdytos, yra įrodymo būdai, kurie padaro praktiškai neįmanomą ar pernelyg sudėtingą susigrąžinimą
tokio privalomo mokesčio, koks, pavyzdžiui, numatytas Socialinio draudimo kodekso 245-6-1 straipsnyje, dėl kurio buvo pateiktas
prašymas kompetentingai valdžios institucijai, remiantis tuo, kad didmeninių platintojų atleidimas nuo mokesčio yra valstybės
pagalba, apie kurią nebuvo pranešta Europos Bendrijų Komisijai?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmo klausimo
Iš minėto sprendimo
Ferring
matyti, kad EB 87 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tiesioginio pardavimo mokesčio priemonė, taikoma tik farmacijos
laboratorijų vaistų tiesioginiam pardavimui, yra valstybės pagalba didmeniniams platintojams tik tiek, kiek ji susijusi su
jiems sumokėta per didele kompensacija, tai yra tiek, kiek dėl neapmokestinimo šiuo mokesčiu ūkio subjektų gauta nauda viršija
papildomas sąnaudas, patirtas įgyvendinant nacionalinės teisės aktais nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus.
Šiuo atveju
Boiron
, farmacijos laboratorija, apmokestinama tiesioginio pardavimo mokesčiu, tvirtina, kad didmeninių platintojų neapmokestinimas
šiuo mokesčiu yra per didelė kompensacija jiems ir todėl yra neteisėta jiems suteikta pagalba. Šiuo pagrindu šis subjektas
reikalavo grąžinti šį mokestį už veiklą 1998 m. ir 1999 m. sumokėtas sumas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti kad pagalbos priemonė EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, vykdoma pažeidžiant iš EB 88 straipsnio
3 dalies išplaukiančius įsipareigojimus, yra neteisėta. Nacionaliniai teismai turi apsaugoti teisės subjektų teises nuo draudimo
įgyvendinti pagalbą pažeidimo, kurį gali įvykdyti nacionalinės valdžios institucijos, pagal savo nacionalinę teisę nuspręsdami
dėl visų pasekmių, tiek dėl aktų, kuriais suteikiama atitinkama pagalbos priemonė, teisėtumo, tiek dėl suteiktos finansinės
paramos išieškojimo (žr. šiuo klausimu 2005 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Distribution Casino France ir kt
., C‑266/04–C‑270/04, C‑276/04 ir C‑321/04–C‑325/04, Rink. p. I‑9481, 30 punktą ir cituotą teismų praktiką).
Iš tiesų daugumoje savo nagrinėtų bylų Teisingumo Teismas nusprendė, kad mokesčio mokėtojai negali remtis tuo, jog kitų įmonių
atleidimas nuo mokesčio yra valstybės pagalba, siekdami išvengti šio mokesčio mokėjimo ar jį susigrąžinti (žr. šiuo klausimu
minėtų sprendimų
Banks
80 punktą ir
Distribution Casino France ir kt
. 42 ir 44 punktus bei 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Air Liquide
, C‑393/04 ir C‑41/05, Rink. p. I‑0000, 43 punktą).
Tačiau nagrinėjamų nacionalinių priemonių pobūdis bylose, kuriose buvo priimti pirmesniame šio sprendimo punkte minėti sprendimai,
iš esmės skiriasi nuo tiesioginio pardavimo mokesčio priemonės.
Iš tiesų šiose bylose visais atvejais kalbama apie tam tikrų subjektų atleidimą nuo bendrojo pobūdžio mokesčio ir tvirtinama,
kad pats šis atleidimas yra valstybės pagalba.
Priešingai, pagrindinėje byloje nekalbama apie tokią mokesčių sistemą, bet apie mokestį, kuriuo apmokestinama tik viena iš
dviejų konkuruojančių subjektų kategorija, tai yra farmacijos laboratorijos.
Tokiu asimetrinio apmokestinimo atveju tariama pagalba susijusi su tuo, kad kita ūkio subjektų kategorija, su kuria tiesiogiai
konkuruoja apmokestinamoji kategorija, šiuo atveju didmeniniai platintojai, nėra apmokestinami šiuo mokesčiu.
Šioje byloje akivaizdu, kad šis neapmokestinimas yra apgalvotas tikslas ar net pagrindinis tiesioginio pardavimo mokesčio
tikslas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad minėto sprendimo
Ferring
19 punkte Teisingumo Teismas nurodė, jog Prancūzijoje yra du tiesiogiai konkuruojantys vaistų platinimo tinklai: pirmas –
didmeninių platintojų ir antras – farmacijos laboratorijų, užsiimančių tiesioginiu pardavimu. Be to, šiame punkte Teisingumo
Teismas pažymėjo, kad tiesioginio pardavimo mokesčiu būtent siekiama sulyginti konkurencijos sąlygas tarp dviejų vaistų platinimo
tinklų, kurios, Prancūzijos įstatymo leidėjo manymu, buvo iškraipytos dėl su viešąja paslauga susijusių įpareigojimų, nustatytų
tik didmeniniams platintojams, buvimo. Galiausiai Teisingumo Teismas pridūrė, kad Įstatymu Nr. 97-1164 nustačius šį mokestį
ne tik sustojo ankstesniais metais užfiksuotų tiesioginio pardavimo augimas, bet didmeniniams platintojams perėmus rinkos
dalį netgi atsirado priešinga tendencija.
Jeigu būtų įrodyta, kad dėl tiesioginio pardavimo neapmokestinimo didmeniniai platintojai gauna per didelę kompensaciją tiek,
kiek dėl šio neapmokestinimo jų gauta nauda viršija papildomas sąnaudas, patirtas vykdant jiems nustatytus su viešąja paslauga
susijusius įsipareigojimus, tokių farmacijos laboratorijų kaip
Boiron
apmokestinimas tokiu mokesčiu yra veiksmas, kuriuo vykdoma pagalbos priemonė.
Jeigu taip būtų, vadovaudamasis savo nacionaline teise nacionalinis teismas, kaip tai buvo nurodyta šio sprendimo 29 punkte,
privalėtų nuspręsti dėl visų pasekmių, kiek tai susiję su tokio veiksmo galiojimu.
Šiuo atveju priemonė, kuri, kaip teigiama, yra pagalba, yra pats tiesioginio pardavimo mokestis, o ne koks nors su ja nesusijęs
atleidimas nuo mokesčio.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad toks ūkio subjektas kaip
Boiron
, reikalaudamas susigrąžinti mokestį, gali remtis tiesioginio pardavimo mokesčio neteisėtumu, motyvuodamas, kad jis yra pagalbos
priemonė.
Tačiau tai neleidžia nacionaliniam teismui leisti išplėsti pagalbos gavėjų skaičiaus. Priešingai, toks grąžinimas, tiek, kiek
jis pasirodytų tinkamas, būtų labai adekvati priemonė sumažinti ūkio subjektų, kuriems daromas poveikis pagalba laikoma priemone,
skaičių ir apriboti jos antikonkurencinį poveikį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas bei pateikusios pastabas šalys Teisingumo Teisme iškėlė klausimą, ar
tokia teisė remtis valstybės pagalba laikomo tiesioginio pardavimo mokesčio neteisėtumu, siekiant jį susigrąžinti, atitinka
principus, kuriais grindžiama Teisingumo Teismo praktika parafiskalinių mokesčių srityje, įtvirtintus minėtame sprendime
Van Calster ir kt
. bei išplėtotus vėliau priimtuose sprendimuose.
Iš šios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad kai pagalbos priemonė, kurios finansavimo būdas yra neatskiriama jos dalis,
buvo įgyvendinta pažeidus pareigą pranešti apie ją, nacionaliniai teismai iš principo privalo nurodyti grąžinti mokesčius
ar išmokas, nustatytus specialiai šiai pagalbai finansuoti (minėto sprendimo
Van Calster ir kt
. 54 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas pabrėžė, kad siekiant mokestį arba mokesčio dalį laikyti sudėtine pagalbos priemonės dalimi
atitinkami nacionalinės teisės aktai turi nustatyti privalomos paskirties ryšį tarp mokesčio ir pagalbos taip, kad pajamomis
iš mokesčio privalomai finansuojama pagalba (žr. konkrečiai minėto sprendimo
Air Liquide
, 46 punktą ir cituotą teismų praktiką).
Tiesioginio pardavimo mokesčio ypatumas yra tas, kad šis mokestis ir tariama pagalbos priemonė yra du neatskiriami tos pačios
mokestinės priemonės elementai. Tokiu atveju ryšys tarp mokesčio ir pagalbos yra dar glaudesnis nei parafiskalinio mokesčio
atveju, kuris nagrinėjamas minėtame sprendime
Van Calster ir kt
.
Šiomis aplinkybėmis teisės remtis tiesioginio pardavimo mokesčio neteisėtumu, siekiant susigrąžinti sumokėtas sumas, suteikimas
tokiam ūkio subjektui kaip
Boiron
atitinka principus, kuriais grindžiama Teisingumo Teismo praktika parafiskalinių mokesčių srityje, įtvirtinta minėtame sprendime
Van Calster ir kt.
bei išplėtota vėliau priimtuose sprendimuose.
Reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju gali būti grąžinama tik įrodžius, kad šios prašomos grąžinti sumos ar bent jų dalis
yra per didelė kompensacija didmeniniams platintojams ir ta dalimi suteikia jiems ekonominės naudos bei kad yra įvykdytos
kitos EB 87 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos, kad priemonę būtų galima laikyti valstybės pagalba.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atsakyti į pirmą klausimą, jog Bendrijos teisė turi būti aiškinama taip, kad farmacijos
laboratorija, apmokestinama 1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymo Nr. 97-1164 dėl socialinio draudimo finansavimo 1998 metais 12 straipsnyje
numatytu mokesčiu, siekdama susigrąžinti dalį sumokėtų sumų, atitinkančių didmeninių platintojų neteisėtai gautą ekonominę
naudą, turi teisę remtis tuo, kad didmeninių platintojų neapmokestinimas šiuo mokesčiu yra valstybės pagalba.

Dėl antro klausimo
Pagrindinėje byloje tiesioginio pardavimo mokesčiu apmokestinama farmacijos laboratorija, kuriai akivaizdžiai nebuvo pranešta
pagal EB 88 straipsnio 3 dalį, remiasi šio mokesčio neteisėtumu, siekdama jį susigrąžinti, motyvuodama tuo, kad didmeninių
platintojų, kurie yra tiesioginiai šios laboratorijos konkurentai, neapmokestinimas šiuo mokesčiu yra valstybės pagalba.
Šiame kontekste prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar laikomasi veiksmingumo principo,
jei vadovaujantis nacionalinėmis taisyklėmis, taikytinomis įrodinėjimo pareigos srityje, ir siekiant susigrąžinti kaip tiesioginio
pardavimo mokestį sumokėtas sumas, jas susigrąžinti siekiantis ūkio subjektas turi įrodyti, kad šis didmeninių platintojų
neapmokestinimas yra per didelė kompensacija pastariesiems, nes bent viena iš keturių vadinamųjų „Altmark“ sąlygų nėra įvykdyta
ir todėl jis yra EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyta ekonominė nauda.
Nesant Bendrijos teisės nuostatų šioje srityje, kaip yra pagrindinėje byloje, kiekviena valstybė narė savo nacionalinėje teisinėje
sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš
tiesioginio Bendrijos teisės veikimo, apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad šios ieškinių pateikimo taisyklės nebus
mažiau palankios nei tos, kurios taikomos pareiškiant panašius ieškinius dėl vidaus teisės pažeidimo (lygiavertiškumo principas),
ir kad jos nedaro Bendrijos teisinės sistemos suteiktų teisių įgyvendinimo praktiškai neįmanomo ar pernelyg sudėtingo (veiksmingumo
principas) (žr. šiuo klausimu 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Steffensen
, C‑276/01, Rink. p. I‑3735, 60 punktą ir cituotą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, kad, pirma, iš esmės įrodinėjimo pareiga dėl
per didelės kompensacijos didmeniniams platintojams, reiškianti, kad turi būti įrodyta, jog bent viena iš keturių vadinamųjų
„Altmark“ sąlygų nėra įvykdyta, pagal taikytiną nacionalinę teisę tenka ūkio subjektui, kuris remiasi pagalbos buvimu, siekdamas
susigrąžinti nagrinėjamą mokestį, nurodo pagalbos buvimą. Ši nacionalinė teisė nacionaliniam teismui taip pat suteikia didelę
diskreciją savo iniciatyva nurodyti taikyti bet kokias teisės požiūriu priimtinas tyrimo priemones.
Kita vertus, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo, kad ši diskrecija yra tik paprasta teisė ir kad šiam
ūkio subjektui nepateikus reikalingų įrodymų jo reikalavimui patenkinti tai gali būti vienintelė kliūtis įrodyti tiesioginio
pirkimo mokesčio valstybės pagalbos pobūdį EB 88 straipsnio 3 dalies prasme, nes vadinamosios „Altmark“ sąlygos susijusios
su duomenimis, kuriuos šis subjektas nebūtinai žino, išskyrus ieškinį, kuriuo būtų kaltinamas tariamos pagalbos gavėjas.
Be to, Lijono socialinio draudimo išmokų ir šeimos pašalpų išieškojimo sąjunga (URSSAF) nurodė, kad nacionalinis teismas turi
galimybę nurodyti ginčo šaliai ar trečiajam asmeniui atlikti veiksmą ar pateikti dokumentą.
Šiomis aplinkybėmis, siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi veiksmingumo principo, nacionalinis teismas, jeigu jis nusprendžia,
jog todėl, kad tokiai farmacijos laboratorijai, kokia yra
Boiron
, tenka pareiga įrodyti per didelės kompensacijos didmeniniams platintojams buvimą, taigi ir tiesioginio pardavimo mokesčio
valstybės pagalbos pobūdį, gali būti neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pateikti tokį įrodymą, nes jis susijęs būtent su duomenimis,
kurių ši laboratorija negali turėti, privalo pasinaudoti visomis jam nacionaline teise perduotomis procedūrinėmis priemonėmis,
tarp kurių yra nurodymas taikyti reikiamas tyrimo priemones, įskaitant vienos iš ginčo šalių ar trečiojo asmens veiksmo atlikimą
ar dokumento pateikimą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrą klausimą reikia atsakyti, kad Bendrijos teisė nedraudžia taikyti nacionalinės teisės
taisyklių, pagal kurias Įstatymo Nr. 97-1164 12 straipsnyje numatyto privalomo mokesčio grąžinimas priklauso nuo prašymą dėl
grąžinimo pateikusio asmens įrodymo, jog dėl didmeninių platintojų neapmokestinimo šiuo mokesčiu patirta nauda viršija sąnaudas,
kurias jie patiria įgyvendindami nacionalinės teisės aktais nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, ir
kad būtent bent viena iš vadinamųjų „Altmark“ sąlygų nėra įvykdyta.
Tačiau siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi veiksmingumo principo, nacionalinis teismas, jeigu jis nusprendžia, jog todėl,
kad tokiai farmacijos laboratorijai kaip
Boiron
tenka pareiga įrodyti didmeninių platintojų per didelės kompensacijos buvimą, taigi ir tiesioginio pardavimo mokesčio valstybės
pagalbos pobūdį, gali būti neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pateikti tokį įrodymą, nes būtent jis susijęs su duomenimis,
kurių ši laboratorija negali turėti, privalo pasinaudoti visomis jam nacionaline teise suteiktomis procedūrinėmis priemonėmis,
tarp kurių yra nurodymas taikyti reikiamas tyrimo priemones, įskaitant vienos iš ginčo šalių ar trečiojo asmens veiksmo atlikimą
ar dokumento pateikimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje,
bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus
tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Bendrijos teisė turi būti aiškinama taip, kad farmacijos laboratorija, apmokestinama 1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymo Nr. 97-1164
dėl socialinio draudimo finansavimo 1998 metais 12 straipsnyje numatytu mokesčiu, siekdama susigrąžinti dalį sumokėtų sumų,
atitinkančią didmeninių platintojų neteisėtai gautą ekonominę naudą, turi teisę remtis tuo, kad didmeninių platintojų neapmokestinimas
šiuo mokesčiu yra valstybės pagalba.
2.      –       Bendrijos teisė nedraudžia taikyti nacionalinės teisės taisyklių, pagal kurias tokio privalomo mokesčio, kuris numatytas Įstatymo
Nr. 97-1164 12 straipsnyje, grąžinimas priklauso nuo prašymo dėl grąžinimo pateikusio asmens įrodymo, kad dėl didmeninių platintojų
neapmokestinimo šiuo mokesčiu patirta nauda viršija sąnaudas, kurias jie patiria įgyvendindami nacionalinės teisės aktais
nustatytus su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus ir kad būtent bent viena iš 2003 m. liepos 24 d. Sprendime
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
(C‑280/00) nustatytų sąlygų nėra įvykdyta.
−       Tačiau siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi veiksmingumo principo, nacionalinis teismas, jeigu jis nusprendžia, kad todėl,
jog tokiai farmacijos laboratorijai kaip Boiron tenka pareiga įrodyti didmeninių platintojų per didelės kompensacijos buvimą
ir taigi tiesioginio pardavimo mokesčio valstybės pagalbos pobūdį, gali būti neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pateikti tokį
įrodymą, nes jis būtent susijęs su duomenimis, kurių ši laboratorija negali turėti, privalo pasinaudoti visomis jam nacionaline
teise suteiktomis procedūrinėmis priemonėmis, tarp kurių yra nurodymas taikyti reikiamas tyrimo priemones, įskaitant vienos
iš ginčo šalių ar trečiojo asmens veiksmo atlikimą ar dokumento pateikimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.