CELEX: 62005TJ0161
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Marknaden för monoklorättiksyra
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Uppdelning av marknaden och samordnad prissättning
Ansvaret för överträdelsen
Böter
Proportionalitet
Samarbete
Försvårande omständigheter
Upprepade överträdelser
Tillgång till handlingarna i ärendet
Förhörsombudets rapport
Åläggande att upphöra med beteendet

Bakgrund till tvisten och det angripna beslutet
Europeiska gemenskapernas kommission fastställde genom beslut K(2004)4876av den 19 januari 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.773 – AMCA) (nedan kallat det angripna beslutet) att moderbolaget Akzo Nobel NV och dess dotterbolag Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB och Akzo Nobel AB (nedan sammantagna kallade Akzo Nobel-koncernen), Elf Aquitaine SA och dess dotterbolag Arkema SA (tidigare Elf Atochem SA, därefter Atofina SA), Clariant AG och dess dotterbolag Clariant GmbH samt sökanden Hoechst AG hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) genom att ha bedrivit konkurrensbegränsande samverkan på marknaden för monoklorättiksyra (artikel 1 i det angripna beslutet).
Monoklorättiksyra är en reaktiv organisk syra som används som en kemisk mellanprodukt vid framställningen av tvättmedel, bindemedel, textilhjälpmedel samt förtjockningsmedel som används i livsmedel, läkemedel och kosmetika (skälen 3–6 i det angripna beslutet).
Kommissionen inledde en undersökning av marknaden för monoklorättiksyra efter att ha informerats av Clariant genom brev av den 6 december 1999 om förekomsten av en kartell inom denna marknad. Clariant ansökte även i samband med detta om förmånlig behandling med stöd av kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (
EUT C 207, 1996, s. 4
) (nedan kallat meddelandet om samarbete) (skäl 43 i det angripna beslutet).
Clariant GmbH ingav därefter handlingar och uppgifter gällande denna kartell till kommissionen (skälen 44 och 45 i det angripna beslutet).
Kommissionen genomförde den 14 och 15 mars 2000 inspektioner på plats i Elf Atochems lokaler och i de lokaler som tillhör Akzo Nobel Chemicals samt Akzo Nobel Functional Chemicals (skäl 46 i det angripna beslutet).
Den 28 maj 2003 lämnade kommissionen en begäran om upplysningar till Hoechst angående avtalen samt dess medverkan i dessa avtal och mottog ett svar den . Kommissionen ställde en ny begäran om upplysningar den som Hoechst besvarade den 5 och (skälen 53 och 55 i det angripna beslutet).
Kommissionen begärde i samband med sin undersökning att vissa deltagare i kartellen och deras konkurrenter skulle inkomma med upplysningar (skälen 52–55 i det angripna beslutet).
Den 7 och 8 april 2004 riktade kommissionen ett meddelande om invändningar till följande tolv mottagare: sju bolag från Akzo Nobel-koncernen, däribland moderbolaget Akzo Nobel NV och dess dotterbolag Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Functional Chemicals, Akzo Nobel Chemicals, Akzo Nobel AB, Eka Chemicals och Akzo Nobel Base Chemicals, samt Clariant GmbH och Clariant AG (nedan sammantagna kallade Clariant), Hoechst, Elf Aquitaine och dess dotterbolag Atofina. Samtliga mottagare besvarade meddelandet.
Kommissionen ansåg mot bakgrund av de bevis den förfogade över att ovan nämnda bolag hade ingått avtal i syfte att bibehålla marknadsandelar genom att tilldela försäljningsvolymer och fördela kunder, utbyta prisinformation och under regelbundna multilaterala sammanträden verifiera de verkliga säljvolymerna samt prisinformationen för att kontrollera att avtalen efterlevdes (skälen 84–90 i det angripna beslutet).
Vad beträffar Hoechst bedömde kommissionen att detta bolag direkt hade deltagit i överträdelsen från den 1 januari 1984 till den , det vill säga det datum då bolaget sålde sin verksamhet med monoklorättiksyra till Clariant AG (skälen 246 och 272 i det angripna beslutet).
Kommissionen bemötte inte det argument som Hoechst utvecklade som svar på meddelandet om invändningar enligt vilket bolaget inte kunde hållas ansvarigt för de påstådda överträdelserna då ansvaret för dessa överträdelser helt hade övergått till Clariant genom en uttrycklig avtalsöverenskommelse. Kommissionen ansåg dels att Hoechst direkt hade deltagit i överträdelsen och borde hållas ansvarigt för hela perioden under vilken företaget hade deltagit i denna överträdelse innan dess verksamhet med monoklorättiksyra övergick till Clariant, dels att Hoechsts ansvar för sitt rättsstridiga beteende enligt konkurrensrätten inte påverkades av eventuella avtalsöverenskommelser som ingåtts av parterna eller av överlåtelsens särskilda karaktär (skäl 248 i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde bötesbeloppen genom tillämpning av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (
EUT C 9, 1998, s. 3
) (nedan kallade riktlinjerna) samt meddelandet om samarbete.
I skälen 276–277 i det angripna beslutet angav kommissionen de allmänna kriterier som den använde vid beräkningen av bötesbeloppen. Kommissionen förklarade att den var skyldig att beakta alla relevanta omständigheter, i synnerhet hur allvarlig överträdelsen varit och hur länge den pågått, kriterier som uttryckligen anges i artikel 15.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av artiklarna [81 EG] och [82 EG] (
EGT 13, 1962, s. 204
; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8), och i artikel 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (
EUT L 1, 2003, s. 1
) och att den skulle göra en individuell bedömning av den roll som varje enskilt bolag som deltagit i överträdelsen har spelat. För att göra detta betonade kommissionen att den vid beräkningen av bötesbeloppen har tagit hänsyn till eventuella försvårande eller förmildrande omständigheter och, i förevarande fall, till meddelandet om samarbete.
Beträffande överträdelsens allvar ansåg kommissionen mot bakgrund av dess beskaffenhet, bestående av en uppdelning av marknaden och samordnad prissättning, av dess uppsåtliga karaktär, av dess reella påverkan på marknaden för monoklorättiksyra och av dess räckvidd omfattande hela den inre marknaden och på grund av dess utformning även hela EES, att de bolag som det angripna beslutet är riktat till hade gjort sig skyldiga till mycket allvarliga överträdelser av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet (skälen 280, 281 och 288 i det angripna beslutet).
För att fastställa utgångsbeloppet för böterna framhöll kommissionen att under omständigheterna i förevarande mål, där flera bolag är inblandade, bör varje bolags rättsstridiga beteende beaktas och särskilt vilken faktisk inverkan detta beteende har haft på konkurrensen (skäl 290 i det angripna beslutet).
Kommissionen bedömde för detta ändamål att utgångspunkten för jämförelsen i förevarande fall borde vara marknadsandelarna i EES för varje företag som hade deltagit i överträdelsen, för att avgöra deras respektive inverkan. Jämförelsen gjordes på grundval av de innehavda marknadsandelarna i EES för den ifrågavarande produkten under det sista hela året då överträdelsen pågick (1998). För Hoechsts del var det aktuella året 1996 (skälen 291 och 292 i det angripna beslutet).
Akzo Nobel-koncernen, med en marknadsandel som uppskattats till 44 procent inom EES, ansågs vara den största producenten och placerades följaktligen i den första kategorin av berörda företag. Hoechst och Clariant ansågs med marknadsandelar om 28 procent respektive 34 procent vara de näst största producenterna av monoklorättiksyra och placerades i den andra kategorin. Atofina, vars marknadsandel beräknades till 17 procent, placerades i den tredje kategorin (skälen 293–295 i det angripna beslutet).
Utgångsbeloppet för böterna fastställdes således enligt följande: 30 miljoner euro för Akzo Nobel-koncernen, 21 miljoner för Hoechst och Clariant, 12 miljoner för Atofina/Elf Aquitaine samt 1,33 miljoner för Eka Nobel (skälen 296 och 297 i det angripna beslutet, där det felaktigt anges att det handlar om ”grundbeloppet”).
Därutöver höjde kommissionen böternas utgångsbelopp för varje företag beroende på hur länge de deltagit i överträdelsen. Kommissionen ansåg att utgångsbeloppet för böterna som ålagts företagen borde höjas med 10 procent för varje helt år överträdelsen pågått och med ett tilläggsbelopp om 5 procent för varje period motsvarande eller överstigande sex månader, men kortare än ett år. Utgångsbeloppet för böterna som ålagts Akzo Nobel-koncernen och Atofina/Elf Aquitaine höjdes således med 150 procent. För Hoechst höjdes bötesbeloppet med 135 procent och beloppet för de böter som ålagts Clariant höjdes med 15 procent (skäl 302 i det angripna beslutet).
På grund av försvårande omständigheter ålades Hoechst och Atofina en höjning med 50 procent av grundbeloppet för böterna med beaktande av att de hade begått upprepade överträdelser. Dessa två företag hade nämligen tidigare varit föremål för kommissionsbeslut där det konstaterades att de deltagit i konkurrensbegränsande samverkan (skälen 308 och 314 i det angripna beslutet).
Kommissionen framhöll härvid att Hoechst var mottagaren till kommissionens beslut 94/599/EG av den 27 juli 1994 om ett förfarande enligt artikel [81 EG] (
EGT L 239, s. 14
) (nedan kallat beslutet PVC II) och kommissionens beslut 69/243/EEG av den om ett förfarande enligt artikel [81 EG] (
EGT L 195, s. 11
) (nedan kallat färgämnesbeslutet) (skäl 309 i det angripna beslutet).
Kommissionen godtog inte det argument sökanden anfört som svar på meddelandet om invändningar enligt vilket den verksamhet, de varor och de personer som berördes av de angivna besluten skiljde sig från den verksamhet, de varor och de personer som berörs av monoklorättiksyrasektorn och att färgämnesbeslutet låg för långt tillbaka i tiden för att beaktas. Enligt kommissionen var nämligen villkoret om att det ska röra sig om samma typ av överträdelse som uppställs i riktlinjerna uppfyllt eftersom de angivna tidigare besluten och det angripna beslutet gällde karteller som utgjorde liknande överträdelser av artikel 81 EG. Det krävs inte att samma verksamhet, varor eller personer berörs utan det räcker att företaget är det samma, vilket i förevarande fall är uppfyllt (skäl 312 i det angripna beslutet).
Kommissionen avvisade likaledes sökandens argument att principen
ne bis in idem
i förevarande fall hade åsidosatts då de tidigare besluten redan hade beaktats som försvårande omständigheter i kommissionens beslut 2005/493/EG av den 1 oktober 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.370 – Sorbater). En resumé av detta beslut har den publicerats i
Europeiska unionens officiella tidning
(
EUT L 182, s. 20
). Om företagen fortsätter att begå samma typ av överträdelse och om de tidigare böterna inte fått dem att ändra sitt beteende utgör detta enligt kommissionen en försvårande omständighet oavsett om denna har beaktats som sådan i tidigare ärenden (skäl 313 i det angripna beslutet).
Vad avser tillämpningen av meddelandet om samarbete beviljade kommissionen, med stöd av avsnitt B, Clariant en nedsättning av bötesbeloppet med 100 procent då detta bolag var den första kartelldeltagaren som försåg kommissionen med bevis för kartellens existens, struktur, varaktighet och genomförande. Kommissionen bedömde att Clariant GmbH hade informerat den om en ännu oupptäckt kartell vid en tidpunkt då kommissionen inte hade påbörjat någon undersökning och då kommissionen saknade tillräckliga uppgifter för att kunna bevisa att denna kartell existerade (skälen 328–332 i det angripna beslutet).
Kommissionen ansåg att Atofina kunde beviljas en väsentlig nedsättning av sitt bötesbelopp, nämligen en nedsättning med 40 procent, på grund av att bolaget var det andra som innan meddelandet om invändningar sändes ut försåg kommissionen med upplysningar och bevismaterial som bidrog till att fastställa kartellens existens. Vidare bestred Atofina inte de faktiska omständigheterna som kommissionen använde för att fastställa kartellens existens i sitt meddelande om invändningar (skälen 337, 338 och 340 i det angripna beslutet).
Kommissionen framhöll att Akzo Nobel-koncernen var det tredje företag som innan meddelandet om invändningar sändes ut tillhandahöll upplysningar och bevismaterial som bekräftade förekomsten av en kartell inom monoklorättiksyrasektorn. Akzo Nobel-koncernen bestred inte heller de faktiska omständigheterna som kommissionen använde för att fastställa kartellens existens i sitt meddelande om invändningar. Kommissionen ansåg därför att koncernen uppfyllde de villkor som anges i avsnitt D 2 första och andra strecksatserna i meddelandet om samarbete för att kunna beviljas en nedsättning med 25 procent av det bötesbelopp som koncernen ålagts på grund av bristande samarbete med kommissionen (skälen 342–346 i det angripna beslutet).
Däremot godtog kommissionen inte påståendet om att Hoechst var förhindrat att inge en begäran med stöd av meddelandet om samarbete på grund av att bolaget hade överlåtit sin verksamhet med monoklorättiksyra till Clariant AG innan förfarandet inleddes 1999 och att det dessutom omfattades av den ansökan som Clariant GmbH ingett i detta avseende. Kommissionen ansåg att Hoechst hade haft möjlighet att självt inge en sådan ansökan under den period då verksamheten med monoklorättiksyra fortfarande var i dess ägo och att företaget inte kunde omfattas av den ansökan Clariant GmbH hade ingett eftersom den kommersiella enheten monoklorättiksyra först hade tillhört Hoechst och därefter Clariant AG, vilka utgör två separata juridiska personer (skälen 325 och 326 i det angripna beslutet).
I artikel 1 i det angripna beslutet fastställde kommissionen följande:
”Följande företag överträdde artikel 81 i fördraget genom att tilldela försäljningskvoter, fördela kunder, avtala om samordnade prisökningar och om ett kompensationssystem, utbyta information om försäljningsvolymer och priser samt delta i regelbundna möten och andra kontakter för att avtala och genomföra ovannämnda konkurrensbegränsningar. Från och med den 1 januari 1994, det datum då EES-avtalet trädde i kraft, utgjorde företagens beteende också en överträdelse av artikel 53.1 i EES-avtalet.
…
c)
Hoechst … från den 1 januari 1984 till den ,
…
e)
Clariant AG, Clariant GmbH, från den 1 juli 1997 till den .”
I artikel 2 i det angripna beslutet fastställs bötesbeloppen enligt följande:
”a)
Akzo Nobel Chemicals …, Akzo Nobel Nederland …, Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Functional Chemicals …, Akzo Nobel Base Chemicals …, Eka Chemicals … och Akzo Nobel AB:
84,38 miljoner euro,
b)
Hoechst …:
74,03 miljoner euro,
c)
Elf Aquitaine … och Arkema … (tidigare Atofina …), solidariskt ansvariga:
45,00 miljoner euro,
d)
Arkema … (tidigare Atofina …):
13,50 miljoner euro,
e)
Clariant AG och Clariant GmbH, solidariskt ansvariga:
0 euro.
…”
Av lydelsen i artikel 3 i det angripna beslutet framgår följande:
”De företag som räknas upp i artikel 1 ska omedelbart upphöra med de överträdelser som anges i denna artikel, om de inte redan har gjort det.
De ska avstå från att upprepa varje åtgärd eller beteende som avses i artikel 1 och från varje åtgärd eller beteende som har samma eller liknande syfte eller verkningar.”
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden väckte förevarande talan genom en ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 25 april 2005.
På grund av en ändring i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar förordnades referenten att tjänstgöra på sjunde avdelningen. Förevarande mål tilldelades följaktligen denna avdelning.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (sjunde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid den muntliga förhandlingen den 18 juni 2008.
Sökanden har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogiltigförklara artiklarna 2 och 3 i det angripna beslutet, och
—
i andra hand sänka bötesbeloppet, samt
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Sökanden har åberopat sju grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser att sökanden inte är ansvarig för den sanktionerade konkurrensbegränsande samverkan eftersom dess verksamhet med monoklorättiksyra hade överlåtits, den andra grunden att de ålagda böterna är rättsstridiga, den tredje en felaktig tillämpning av meddelandet om samarbete, den fjärde att en felaktig bedömning gjorts vid beräkningen av böternas grundbelopp, den femte att höjningen av böterna på grund av upprepade överträdelser var oberättigad, den sjätte att beslutet är behäftat med förfarandefel och den sjunde att åläggandet enligt artikel 3 i det angripna beslutet att upphöra med beteendet är rättsstridigt.
Den första grunden avseende att sökanden inte är ansvarig för den sanktionerade samverkan på grund av försäljningen av dess verksamhet med monoklorättiksyra
Parternas argument
Sökanden har anfört att den inte kan hållas ansvarig för de överträdelser som begåtts inom verksamhetsgrenen monoklorättiksyra eftersom ansvaret för dessa överträdelser utan begränsning har övergått till Virteon GmbH i samband med uppdelningen och försäljningen av denna verksamhetsgren. Härvid påpekar sökanden att verksamhetsgrenen monoklorättiksyra avvecklades juridiskt och såldes den 30 maj 1997 till ett helägt dotterbolag, Virteon, samtidigt som fyra andra stora verksamheter avseende specialkemikalier. Virteon bedrev därefter verksamheten som självständigt företag under samma villkor. Detta företag tog därmed sökandens plats i både juridisk och ekonomisk mening. Att Virteon övergick till Clariant AG och blev Clariant GmbH påverkar således inte dess ansvar. Aktieägarnas förändrade sammansättning till följd av att Clariant AG övertog Virteon kan inte inverka på företagets ansvar då det berörda företagets ekonomiska identitet och därmed kontinuitet bevarades. Virteon, som blev Clariant GmbH, fortsatte således att existera inom koncernen med samma juridiska identitet utan något juridiskt eller ekonomiskt avbrott.
Om företaget har överlåtits i sin helhet, på så vis att det nya rättssubjektet ersätter dess företrädare och bedriver den befintliga verksamheten, medför enligt sökanden principen om ekonomisk kontinuitet att ansvaret för den konkurrensbegränsande samverkan som det överlåtna företaget deltagit i samtidigt övergår. För att avgöra vem som bär ansvaret måste således ”spåren av bolaget såsom ekonomisk och inte juridisk enhet” följas. Efter avvecklingen och försäljningen av verksamheten med monoklorättiksyra är i förevarande fall Virteon och därefter Clariant GmbH de rättssubjekt som är ansvariga för överträdelserna av reglerna om karteller, och inte Hoechst.
Sökanden påpekar även att det faktum att Clariant fortsatte att delta i de befintliga avtalen bevisar företagets kontinuitet.
Med ledning av domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni (REG 1999, s. I-4125), som åberopats av kommissionen, kan inga andra slutsatser dras. Principen enligt vilken en företagsledare kan hållas ansvarig oavsett försäljningen av hans verksamhet gäller nämligen enligt denna dom endast överlåtelse av ett företag till tredje man och inte till ett rättssubjekt inom koncernen, som i förevarande fall. Sökanden framhöll i detta hänseende under förhandlingen att domstolen i en tidigare dom (domstolens dom av den i mål
C-280/06, ETI m.fl., REG 2007, s. I-10893)
har bekräftat att kriteriet om ekonomisk kontinuitet bör tillämpas med hänsyn till strukturella band mellan det företag som begått överträdelsen och dess ekonomiska efterträdare vid tidpunkten för överlåtelsen.
Sökanden påpekar även att ansvarsövergången framgår av överlåtelseavtalet vari parterna tydligt uttryckt att Virteon befriar sökanden från dess ansvar inom koncernen. Enligt sökanden framgår det av rättspraxis att ett sådant ansvarsövertagande inom en koncern ska beaktas vid påförandet av böterna.
Vad avser kommissionens argument om att sökanden skulle ha försökt undgå sitt ansvar genom att överlåta sin verksamhet med monoklorättiksyra invänder sökanden att den omstrukturering av koncernen som genomförts etappvis sedan år 1996 var en process som inte hade påverkats eller motiverats av de eventuellt specifika förhållandena inom vissa särskilda verksamhetsområden. Omstruktureringen bestod nämligen av en externalisering av all verksamhet som inte var knuten till apoteksbranschen eller jordbruk.
Sökandens åsikt bekräftas både av rättspraxis och av kommissionens beslutspraxis. Om kommissionen skulle åtnjuta en oinskränkt kompetens vid bedömningen av vilka som ska åläggas böter, skulle detta utgöra en överträdelse av principen enligt vilken myndigheterna är bundna av sina egna beslut, en princip som uttalas i ingressen till och i artikel 20 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, proklamerad i Nice den 7 december 2000 (
EGT C 364, 2000, s. 1
).
Under den muntliga förhandlingen tillade sökanden att i motsats till det kommissionen hävdar har denna inte möjlighet att skönsmässigt bedöma vem som är upphovsman till en överträdelse av artikel 81 EG, då detta regleras av exakta rättsregler.
Sökanden anför vidare att medan denna bedrev verksamhetsgrenen med monoklorättiksyra hade denna verksamhet en självständig organisation och struktur, och var ensamt ansvarig för resultatet. Beteendet hos de anställda inom verksamhetsgrenen stred dessutom mot Hoechstkoncernens policy att iaktta konkurrensrätten och sökanden hade, bortsett från inom den berörda verksamheten, ingen kännedom om överträdelsen.
Kommissionen invänder huvudsakligen att sökandens argument att den ska befrias från allt ansvar till följd av omstruktureringen av dess verksamhet med monoklorättiksyra inte kan godtas. Om den tolkning sökanden framhåller vore korrekt, skulle det nämligen medföra ett enkelt sätt för stora företag att undgå de juridiska konsekvenserna av en kartell eller åtminstone minska de kommersiella riskerna om den uppdagas.
Kommissionen påpekar även att sökandens grund egentligen endast avser juni månad 1997 av de totalt 149 månader överträdelsen pågick och att en ogiltigförklaring av det angripna beslutet för endast en månad under dessa omständigheter inte kan rättfärdigas.
I detta avseende ansåg kommissionen att den med stöd av fast rättspraxis kunde utgå ifrån att ett helägt dotterbolag, som Virteon i förevarande fall var från den 30 maj 1997 till den , huvudsakligen följer moderbolagets anvisningar utan att behöva kontrollera om moderbolaget faktiskt hade gett några anvisningar. Hoechst borde således ha bevisat att dess före detta dotterbolag verkligen handlade självständigt på marknaden i juni 1997, vilket det inte har gjort.
Förstainstansrättens bedömning
Det framgår av fast rättspraxis att det i princip ankommer på den fysiska eller juridiska person som ledde det berörda företaget när överträdelsen begicks att ansvara för densamma, även om driften av företaget har överlåtits på en annan person när beslutet om fastställelse av överträdelsen antas (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, REG 2000, s. I-9925, punkt 37, och dom av den i mål C-279/98 P, Cascades mot kommissionen, REG 2000, s. I-9693, punkt 78, samt förstainstansrättens dom av den i mål
T-9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II-1487
, punkt 103).
För ett effektivt genomförande av konkurrensreglerna kan det likväl vara nödvändigt att undantagsvis tillskriva den nya innehavaren av det företag som deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan, och inte den ursprungliga innehavaren, ansvar för detta agerande, under förutsättning att den nya innehavaren verkligen kan anses som efterträdare till den ursprungliga innehavaren, det vill säga om han fortsätter att driva det företag som deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan (se, för ett liknande resonemang, förslaget till avgörande av generaladvokaten Juliane Kokott i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkterna 75 och 76). Om det inte fanns någon annan möjlighet att vidta sanktionsåtgärder mot en annan enhet än den som har begått överträdelsen, skulle företag kunna undgå sanktionsåtgärder av den enkla anledningen att deras identitet har ändrats till följd av omstruktureringar, överlåtelser eller andra ändringar i juridiskt eller organisatoriskt avseende (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkt 41).
Domstolen har därför bedömt att kriteriet om ”ekonomisk kontinuitet” endast blir aktuellt i de fall då den juridiska person som är ansvarig för driften av företaget har upphört att existera i juridisk mening efter det att överträdelsen begicks (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 145, och domen i det ovannämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 104) eller om det skett omstruktureringar inom en företagskoncern där den ursprungliga innehavaren inte nödvändigtvis juridiskt sett upphör att existera, men inte längre utövar ekonomisk verksamhet på den relevanta marknaden och om det finns ett strukturellt samband mellan den ursprungliga och den nya innehavaren av det företag som deltar i den konkurrensbegränsande samverkan (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 359, och domen i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkt 41).
I förevarande fall framgår det av beslutet och av sökandens iakttagelser till meddelandet om invändningar att Hoechst självt tillverkade monoklorättiksyra genom sin kemidivision fram till den 30 maj 1997. Denna division, och andra, övergick den till Virteon, ett av Hoechst helägt dotterbolag. Den överlät Hoechst hela sin verksamhet med monoklorättiksyra till Clariant AG genom försäljning av samtliga av sina aktier i Virteon.
Vad först beträffar sökandens ansvar för sin delaktighet i kartellen under perioden fram till den 30 maj 1997 hävdar sökanden endast att verksamhetsgrenen monoklorättiksyra hade en självständig organisation och struktur och att sökanden saknade kännedom om överträdelsen. Sökanden vidhåller även att beteendet hos de anställda som medverkat till överträdelsen stred mot koncernens policy om att konkurrensrätten ska iakttas.
Det kan emellertid konstateras att ända fram till övergången av den kemiska verksamhetsgrenen till Virteon den 30 maj 1997 var sökanden den juridiska person som var direkt ansvarig för driften av verksamhetsgrenen monoklorättiksyra och för de anställda som har begått den ifrågavarande överträdelsen. Sökanden måste under dessa förhållanden anses ha haft kännedom om deras agerande och kan inte åberopa att dess interna organisation fungerade dåligt (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den i mål
T-12/90, Bayer mot kommissionen, REG 1991, s. II-219
, punkt 35). Sökanden ska således tillskrivas ansvaret för det rättsstridiga beteende dess anställda inom verksamhetsgrenen monoklorättiksyra ägnat sig åt.
Förstainstansrätten påpekar även att det är nödvändigt för tillämpningen och verkställigheten av beslut som fattas av kommissionen inom konkurrensrätten att som mottagare av rättsakten identifiera en enhet som är en juridisk person (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T-305/94/94–
T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 och T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, nedan kallat PVC II, REG 1999, s. II-931
, punkt 978). Kommissionen har således haft fog för att tillskriva sökanden ansvaret för den överträdelse som har begåtts inom verksamhetsgrenen monoklorättiksyra, då sökanden var den juridiska person som faktiskt var ansvarig för driften av denna verksamhet.
Vad sedan beträffar perioden från den 30 maj till den 30 juni 1997 klargör sökanden endast att verksamhetsgrenen monoklorättiksyra, samt andra verksamhetsgrenar, hade överlåtits till det av Hoechst helägda dotterbolaget Virteon, innan detta såldes till Clariant AG, den .
I detta sammanhang kan noteras att kommissionen har beaktat denna period genom att, i skälen 217–219 i det angripna beslutet, tillämpa begreppet företag i den mening som avses i artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet. Med hänsyn till detta begrepp som bildar underlag för hela gemenskapens rättspraxis avseende tillskrivande av ansvar för överträdelser med avseende på juridiska enheter som utgör ett och samma företag har kommissionen haft fog för att tillskriva Hoechst ansvaret för överträdelsen för perioden från den 30 maj till den 30 juni 1997. Begreppet företag i den mening som avses i artikel 81 EG omfattar nämligen ekonomiska enheter som var och en består av en enhetlig organisation med personal samt materiella och immateriella tillgångar, vilken på ett varaktigt sätt strävar efter att uppnå ett bestämt ekonomiskt mål, och som kan medverka till en överträdelse av det slag som avses i denna bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den i mål
T-11/89, Shell mot kommissionen, REG 1992, s. II-757
, punkt 311, och i det ovannämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 54).
I ett fall där moderbolaget innehar 100 procent av aktiekapitalet i ett dotterbolag som har gjort sig skyldigt till en överträdelse, föreligger det en enkel presumtion om att nämnda moderbolag utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets agerande (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål
107/82, AEG Telefunken mot kommissionen, REG 1983, s. 3151
, punkt 50, svensk specialutgåva, volym 7, s. 287, punkt 50, och domen i det ovannämnda målet PVC II, punkterna 961 och 984) och att de således utgör ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG (förstainstansrättens dom av den i de förenade målen T-71/03, T-74/03, T-87/03 och T-91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 59). Det ankommer således på det moderbolag som väckt talan vid gemenskapsdomstolen, mot ett beslut av kommissionen att påföra moderbolaget böter för handlingar som dotterbolaget begått, att motbevisa denna presumtion genom att lägga fram bevisning för att dotterbolaget har handlat självständigt (förstainstansrättens dom av den i mål
T-314/01, Avebe mot kommissionen, REG 2006, s. II-3085
, punkt 136, se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, punkt 29).
I förevarande fall kan konstateras att Virteon från den 30 maj till den 30 juni 1997 var ett av Hoechst helägt dotterbolag. Såsom sökanden uppgav i sitt svar på meddelandet om invändningar sålde Hoechst Virteon till Clariant AG genom avtal ingånget den och överlåtelse av aktiekapitalet den . Att verksamhetsgrenen monoklorättiksyra överfördes till ett dotterbolag skedde uppenbarligen i syfte att sälja detta dotterbolags aktier till ett utomstående företag. Under dessa förhållanden kan sökanden inte anses ha vederlagt presumtionen om att ett moderbolag utövar ett avgörande inflytande över ett helägt dotterbolag (domen i de ovannämnda målen AEG-Telefunken mot kommissionen, punkt 50, och av den , Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 59) genom att bevisa att dess dotterbolag Virteon GmbH agerat självständigt.
Sökandens argument om att överlåtelsen av dess ekonomiska enhet monoklorättiksyra till ett annat företag även skulle medföra att ansvaret för det konkurrensbegränsande beteendet ska övergå till den nya innehavaren kan inte heller vinna framgång. Mot bakgrund av den ovan i punkt 50 angivna rättspraxisen åligger det nämligen sökanden, det vill säga den juridiska person som drev det ifrågavarande företaget vid tidpunkten då överträdelsen begicks, att svara för detta beteende fastän Clariant AG ansvarade för driften av företaget dagen för antagandet av beslutet i vilket en överträdelse konstateras. Principen om personligt ansvar kan inte kringgås genom principen om ekonomisk kontinuitet när, som i förevarande fall, ett företag som deltar i en kartell har överlåtit en del av sin verksamhet till en oberoende utomstående och det inte finns något strukturellt samband mellan den ursprungliga och den nya innehavaren (se, för ett liknande resonemang, förslaget till avgörande av generaladvokaten Juliane Kokott i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkt 82).
I motsats till det sökanden hävdar omfattas denna inte av ett av de undantagsfall beträffande vilka domstolen har bedömt att kriteriet om ekonomisk kontinuitet bör användas för att tillskriva den nya innehavaren av verksamheten den ursprungliga innehavarens konkurrensbegränsande beteenden. Även om verksamhetsgrenen monoklorättiksyra först övergick inom koncernen till Virteon, dotterbolag till Hoechst, för att därefter övergå till Clariant AG, har Hoechst fortsatt att existera som separat juridisk person efter det att överträdelsen begicks (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 juli 2005 i de förenade målen C-65/02 P och C-73/02 P, ThyssenKrupp mot kommissionen, REG 2005, s. I-6773, punkt 88).
Sökanden kan för övrigt inte till stöd för sin talan åberopa den rättspraxis enligt vilken ansvaret för den överträdelse som den ursprungliga innehavaren begått inom ramen för verksamheten i fråga, vid fall av överföring av hela eller delar av näringsverksamheten från en juridisk enhet till en annan, kan tillskrivas den nya innehavaren om vederbörande tillsammans med den ursprungliga innehavaren utgör en och samma ekonomiska enhet med avseende på tillämpningen av konkurrensreglerna, trots att den ursprungliga innehavaren fortfarande existerar som en juridisk enhet (domen i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkt 48). Det kan i stället konstateras att efter att Virteon överläts till Clariant AG den 30 juni 1997 fanns det inget strukturellt eller organisatoriskt samband mellan Clariant AG och Hoechst, som är två separata företag i den mening som avses i artikel 81 EG och vars enda ekonomiska förbindelse är att den förstnämnda har förvärvat hela Virteons aktiekapital och därmed Hoechsts verksamhetsgren monoklorättiksyra.
Att tillskriva den nya innehavaren en överträdelse som begåtts av den ursprungliga innehavaren är en möjlighet som, under vissa omständigheter, enligt rättspraxis tillkommer kommissionen men det är inte en skyldighet, och särskilt inte då, som i förevarande fall, den ursprungliga innehavaren fortsätter att existera i juridisk och ekonomisk mening (såsom avses i domen i det ovannämnda målet ETI m.fl., punkt 40). I förevarande fall finns det dessutom ingen risk för att det företag som har begått överträdelsen undkommer sanktioner, vilket principen om ekonomisk kontinuitet har till syfte att förhindra (se ovan punkt 51) eftersom Hoechst fortsätter att existera i både juridisk och ekonomisk mening.
Sökanden kan inte heller åberopa att dess ansvar övergått genom avtal om överlåtelse av dess verksamhet till Virteon. Ett sådant avtal kan inte göras gällande mot kommissionen för att undgå sanktioner som åläggs till följd av tillämpningen av de gemenskapsrättsliga konkurrensreglerna, i den mån det avser att företagen emellan fördelar ansvaret för ett kartelldeltagande. Den påstådda ansvarsövergång som i förevarande fall skett enligt villkoren i överlåtelseavtalet påverkar inte bedömningen av sökandens ansvar då detta avtal ingåtts mellan Hoechst och ett helägt dotterbolag, vars rättsstridiga beteende således kan tillskrivas företaget i egenskap av moderbolag. Till skillnad från vad som var fallet i domen av den 13 december 2001 i de förenade målen
T-45/98 och T-47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen (REG 2001, s. II-3757)
, punkt 62, som sökanden har åberopat, där förstainstansrätten bedömde att kommissionen undantagsvis hade befogenhet att tillskriva ett företag ansvaret för dess företrädares rättsstridiga beteende, framgår det inte av uppgifterna i akten att Clariant AG har accepterat att hållas ansvarigt för Hoechsts beteende före överlåtelsen av verksamhetsgrenen monoklorättiksyra.
Härav följer att sökandens argument att ansvaret för de konkurrensbegränsande beteenden som begåtts inom verksamhetsgrenen monoklorättiksyra har övergått till följd av dess överlåtelse till Clariant AG inte kan godtas.
Då kommissionen således haft fog för att hålla Hoechst ansvarigt för överträdelsen som begicks under perioden den 1 juni 1984 till den kan talan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden avseende de ålagda böternas rättsstridighet
Parternas argument
Sökanden anför att de ålagda böterna är rättsstridiga i den mån Virteons nya moderbolag helt har befriats från böterna medan sökanden själv, i egenskap av ursprungligt moderbolag inte har beviljats en sådan dispens. Kommissionen har således åsidosatt principen om likabehandling såsom den föreskrivs i artikel 20 i stadgan om de grundläggande rättigheterna samt innebörden av och ändamålet med meddelandet om samarbete.
Eftersom verksamheten med monoklorättiksyra som drevs av Hoechst för att sedan övergå till Virteon, som blev Clariant GmbH, innan den togs över av Clariant AG utgjorde en ekonomisk enhet ska begäran om dispens från böterna som Clariant AG ingav anses avse samtliga juridiska personer som ingår i ”företaget Hoechst/Virteon/Clariant”. Denna bedömning har stöd dels i den omständigheten att den dispens kommissionen beviljade Clariant GmbH (skäl 332 i det angripna beslutet) utsträcktes till att omfatta dess moderbolag, Clariant AG, på grund av sambandet som fanns mellan det sistnämnda och Virteon, som blev Clariant GmbH, Virteon och Clariant GmbH, dels i kommissionens beslutspraxis. Genom att förneka att sökanden var del av samma ekonomiska enhet som Clariant GmbH och Clariant AG har kommissionen gjort en felaktig tolkning av begreppet företag i den mening som avses i artikel 81 EG såsom det definierats i rättspraxis.
Sökanden påpekar även att kartellen fortlöpande har genomförts på samma sätt av samma personer under hela den tid överträdelsen pågick och att begäran om dispens från Clariant GmbH således inte endast avsåg perioden efter att Virteon köptes upp. De omständigheter Clariant GmbH åberopat till stöd för sin begäran om dispens gäller sålunda hela perioden överträdelsen pågick. Mot bakgrund av de tillhandahållna upplysningarna borde det således vara sökanden som på grund av sitt samarbete skulle ha beviljats en förmånlig behandling. Dessutom hade begäran om dispens ingetts i ”verksamhetsgrenens” namn.
Vidare förtydligar sökanden att den inte hade möjlighet att inge en egen begäran om dispens före andra halvåret av 1997 eftersom den saknade kännedom om kartellen före denna tidpunkt. Dessutom kunde sökanden inte inge en sådan begäran efter denna tidpunkt eftersom hela dess verksamhet med monoklorättiksyra hade överlåtits till Clariant AG den 30 juni 1997.
Om beviljandet av dispensen enligt meddelandet om samarbete inte även gällde den period då verksamheten med monoklorättiksyra var i Hoechsts ägo skulle detta vara oförenligt med syftet med meddelandet om samarbete, då överträdelsens upphovsman, det vill säga den ekonomiska enheten monoklorättiksyra, hade samarbetat med kommissionen och avslöjat den tidigare hemliga överträdelsen.
Kommissionen anser att talan inte kan bifallas på denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis bör påpekas att, såsom fastställts i samband med prövningen av den första grunden avseende den påstådda rättsstridigheten av att Hoechst tillskrivits ansvaret för de överträdelser som begåtts inom ramen för dess verksamhet med monoklorättiksyra (se ovan punkterna 53–60), kan sökandens ansvar för perioden från den 1 januari 1984 till den inte anses ha övergått till Clariant AG från tidpunkten då den sistnämnda övertog Hoechsts verksamhet med monoklorättiksyra den .
Då sökandens argument om att den verksamhet med monoklorättiksyra som Hoechst först bedrev och som sedan övergick till Clariant AG utgjorde en oberoende ekonomisk enhet inte kan godtas, gäller den begäran som Clariant GmbH ingav genom brev av den 6 december 1999 (nedan kallat ansökan om förmånlig behandling), med stöd av meddelandet om samarbete, således inte det företag som dessförinnan innehade verksamheten, det vill säga Hoechst. Det bör understrykas att Hoechst och Clariant AG är två företag som utgör olika juridiska personer som efter varandra deltagit i kartellen gällande monoklorättiksyra och som utgör del av två separata företag i den mening som avses i artikel 81 EG (se ovan punkt 63). Den ansökan Clariant GmbH har ingett med stöd av meddelandet om samarbete kan sålunda endast vara till gagn för det företag den sistnämnda var del av men inte för Hoechst.
Sökandens argument om att det framgår av ansökan om förmånlig behandling att denna hänvisar till perioden då sökanden var verksam på marknaden för monoklorättiksyra föranleder inte någon annan bedömning. Av avsnitt B i meddelandet om samarbete, gällande befrielse från böter eller mycket betydande nedsättning av bötesbeloppet, framgår nämligen att det är det företag som uppfyller de villkor som avses i detta avsnitt som kan beviljas en nedsättning av eller till och med befrielse från böterna. Såsom ovan har fastställts i punkt 75 är ansökans upphovsman emellertid inte Hoechst, utan Clariant GmbH, som vid denna tidpunkt var en del av företaget Clariant. I målet är det ostridigt att Hoechst, vid tidpunkten då ansökan gjordes, inte längre utövade något inflytande på det företag som avslöjade kartellen. Följaktligen, och oberoende av det faktum att ansökan hänvisar till en period då Hoechst var verksamt på marknaden för monoklorättiksyra, kan Clariant GmbH genom denna framställning varken agera för Hoechsts räkning eller möjliggöra för detta företag att dra nytta av den förmånliga behandling som kan beviljas med stöd av meddelandet om samarbete.
Av samma skäl godtar förstainstansrätten inte heller sökandens argument att denna själv inte hade möjlighet att inge en begäran med stöd av meddelandet om samarbete under perioden då verksamhetsgrenen monoklorättiksyra stod under dess kontroll. Sökanden har nämligen inte åberopat någon bevisning till stöd för sitt påstående och har i vart fall inte bevisat att verksamheten med monoklorättiksyra, som inte överförts till dotterbolag före den 30 maj 1997, agerade självständigt och inte under dess ansvar.
I likhet med kommissionen anser förstainstansrätten att det angripna beslutet på intet vis strider mot andemeningen eller syftet för meddelandet om samarbete. I den mån Clariant AG och dess dotterbolag Clariant GmbH utgör en ekonomisk enhet kan de nämligen som ett sammansatt företag åtnjuta de fördelar som föreskrivs i meddelandet om samarbete, utan att dess syfte äventyras. Detta är inte fallet vad gäller sökanden eftersom förbindelser mellan denna och upphovsmannen till ansökan om förmånlig behandling, det vill säga Clariant GmbH, saknas.
Vad avser argumentet att kommissionen skulle ha åsidosatt principen om likabehandling, erinras slutligen om att denna princip endast åsidosätts när lika situationer behandlas olika och olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (domstolens dom av den 13 december 1984 i mål
106/83, Sermide, REG 1984, s. 4209
, punkt 28, och förstainstansrättens dom av den i mål
T-304/02, Hoek Loos mot kommissionen, REG 2006, s. II-1887
, punkt 96). I förevarande fall då sökanden som är ett företag som är separat från Clariant inte befinner sig i en situation som är jämförbar med den sistnämndas eftersom denna var den första som tillhandahöll avgörande bevis för kartellens existens, kan invändningen om att principen om likabehandling har åsidosatts inte godtas.
Mot bakgrund av det ovanstående kan talan följaktligen inte vinna bifall vad gäller grunden avseende de ålagda böternas rättsstridighet.
Den tredje grunden avseende en felaktig tillämpning av meddelandet om samarbete
Parternas argument
Sökanden anklagar kommissionen för att inte ha beviljat den en nedsättning om åtminstone 10 procent av bötesbeloppet med stöd av meddelandet om samarbete. Sökanden har i sitt svar på meddelandet om invändningar i enlighet med avsnitt D 2 andra strecksatsen i detta meddelande upplyst kommissionen om att den inte bestrider de faktiska omständigheterna kring överträdelsen, och borde således beviljas en nedsättning av böterna i likhet med de andra företagen som deltog i kartellen.
Sökanden påpekar att det framgår av punkt 9 i dess svar på meddelandet om invändningar att de uppgifter som framlagts av kommissionen i detta meddelande inte bestrids. Att sökanden i samma punkt 9 uppger att den förbehåller sig rätten att göra en annan rättslig bedömning av de i sak erkända omständigheterna innebär inte ett bestridande av dessa omständigheter.
Vad beträffar argumentet om att sökanden inte erkände omständigheterna då den påstod sig sakna kännedom om dem invänder sökanden att bristen på egen kännedom om omständigheterna inte medför att erkännandet av dem ska ifrågasättas.
Sökanden gör dessutom gällande att det varken i villkoren till meddelandet om samarbete eller i kommissionens beslutspraxis, eller i rättspraxis krävs att en särskild begäran inges för att nedsättning av böterna på grund av att de faktiska omständigheterna inte bestrids ska kunna beviljas. Sökanden bör således kunna förvänta sig en nedsättning av böterna genom tillämpning av meddelandet om samarbete.
Kommissionen har för övrigt inte motiverat varför denna inte har beaktat att sökanden inte har bestridit de faktiska omständigheterna vid beräkningen av böterna eller förklarat sitt tillvägagångssätt. Sökanden gör härvid gällande att förstainstansrätten har ansett att det i de punkter som behandlar företagets samarbete bör omnämnas huruvida sökanden har bestridit de faktiska omständigheterna (förstainstansrättens dom av den 29 april 2004 i de förenade målen
T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 och T-252/01, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-1181
, punkt 414 och följande punkter).
Kommissionen har genmält att om sökanden önskar erhålla en förmån enligt meddelandet om samarbete borde denna ha ingett en formell begäran i enlighet med avsnitt E i detta meddelande. Under hela det administrativa förfarandet har sökanden emellertid försvarat sig genom att hävda att den först år 2003 fick kännedom om de överträdelser den stod anklagad för och därmed var förhindrad att inge en begäran i sitt eget namn.
Dessutom anser kommissionen att sökanden inte uttryckligen förklarat att de faktiska omständigheterna inte bestreds i den mening som avses i meddelandet om samarbete. Härvid påpekar kommissionen att Hoechst i punkt 9 i sitt svar på meddelandet om invändningar, samtidigt som företaget bekräftade att det inte bestred omständigheterna, betonade att dessa omständigheter inte var tillräckliga för vissa juridiska slutsatser som framhölls av kommissionen. I den föregående punkten i sitt svar på meddelandet om invändningar hade sökanden dessutom förklarat sig sakna möjlighet att uttala sig närmare angående detaljerna för den påstådda överträdelsen, bortsett vad gällde de uppgifter som kunde utläsas i själva meddelandet om invändningar, på grund av att sökanden hade överlåtit sin verksamhet med monoklorättiksyra till Clariant år 1997, varvid all personal och alla tillgångar överfördes. Enligt kommissionen erkänner inte heller sökanden uttryckligen inför förstainstansrätten att den har deltagit i kartellen.
Kommissionen erinrar härvid om att enligt rättspraxis är en nedsättning på grundval av meddelandet om samarbete endast motiverad när de uppgifter som lämnats, och mer allmänt det berörda företagets beteende, visar att företaget verkligen samarbetar. Sökanden har emellertid varken ingett några närmare uppgifter eller bevis till stöd för ett samarbete med kommissionen och motsäger sig själv genom att förklara att den varken hade tillgång till dokument eller kontakter som skulle kunna användas för att klargöra situationen.
Slutligen bestrider kommissionen att det angripna beslutet är behäftat med en bristande motivering. I skälen 324–326 i det angripna beslutet återger nämligen kommissionen sökandens huvudsakliga invändningar, bland annat de som framhållits under det administrativa förfarandet angående tillämpningen av meddelandet om samarbete. Eftersom sökanden inte uttryckligen och utan tvetydighet hade bestridit omständigheterna anser kommissionen att det inte var nödvändigt att ge en mer utförlig motivering än den som redan förekommer i det angripna beslutet. För övrigt saknar hänvisningen till domen av den 29 april 2004 i det ovan nämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen relevans.
Förstainstansrättens bedömning
I avsnitt D i meddelandet om samarbete, under rubriken ”Väsentlig nedsättning av böter”, föreskrivs följande:
”1.
Om ett företag samarbetar utan att alla de villkor som anges i avsnitt B eller C är uppfyllda kommer det att beviljas en nedsättning med 10–50 procent av det bötesbelopp som det skulle ha ålagts om det inte hade samarbetat.
2.
Detta kan ske i till exempel följande fall:
—
Ett företag förser kommissionen med upplysningar, dokument eller annat bevismaterial som bidrar till att fastställa att överträdelsen har begåtts, innan ett meddelande om invändningar sänds ut.
—
Ett företag informerar kommissionen om att det inte bestrider de faktiska omständigheter som kommissionen grundar sina anklagelser på, efter det att det har tagit emot ett meddelande om invändningar.”
För att beviljas en nedsättning av bötesbeloppet på grund av att de faktiska omständigheterna inte bestrids enligt avsnitt D.2 andra strecksatsen i meddelandet om samarbete måste företaget uttryckligen informera kommissionen om att det inte avser bestrida de faktiska omständigheterna efter att det tagit del av meddelandet om invändningar (domen av den 8 juli 2004 i mål
T-44/00, Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, REG 2004, s. II-2223
, punkt 303).
I förevarande fall förekommer följande uttalande bland sökandens iakttagelser i dess svar på meddelandet om invändningar:
”Hoechst önskar klargöra att företaget inte bestrider de faktiska omständigheter som kommissionen anger i meddelandet om invändningar. Hoechst kommer ändå att påvisa att dessa omständigheter inte är juridiskt tillräckliga för att underbygga vissa av kommissionens rättsliga bedömningar. De punkter Hoechst nedan framhåller gäller således endast den rättsliga bedömningen av omständigheterna i förevarande ärende.”
Sökanden har i sitt svar på meddelandet om invändningar även uppgett följande:
”Hoechst kan inte uttala sig närmare angående detaljerna för den påstådda överträdelsen, bortsett från vad gäller de uppgifter som kan utläsas i själva meddelandet om invändningar, eftersom företaget har överlåtit sin verksamhetsgren monoklorättiksyra till Clariant år 1997, varvid all personal och alla tillgångar överförts. Hoechst har således ingen informationskälla vad gäller den påstådda delaktigheten i kartellen bortsett från vissa grundläggande redovisningsuppgifter, till exempel angående omsättning, m.m.”
Kommissionen anser ändå att ett sådant uttalande om att de omständigheter som anges i meddelandet om invändningar inte bestrids inte kan anses vara uttryckligt, klart, otvetydigt eller utgöra ett verkligt samarbete från sökandens sida.
Det måste emellertid konstateras att sökanden i sitt svar på meddelandet om invändningar uttryckligen förklarade att den inte bestrider de omständigheter som anges i detta meddelande. Det förhållandet att sökanden varken förmådde uttala sig om andra omständigheter än de den anklagades för i meddelandet om invändningar eller kunde tillföra någon annan bevisning för överträdelsen kan inte medföra att sökanden ska anses bestrida de faktiska omständigheterna som framhölls i meddelandet. Vad beträffar sökandens påstående om att de omständigheter som kommissionen framhöll var otillräckliga för att underbygga vissa av dess rättsliga bedömningar bör det påpekas att detta inte syftade till att vederlägga de faktiska omständigheterna utan huvudsakligen att motsäga den tolkning kommissionen gjorde av dessa omständigheter och de juridiska slutsatser den kom fram till angående sökandens ledande roll i kartellen, kartelldeltagarnas höga hierarkiska nivå och att Hoechst rättsstridiga beteende bedömdes som en upprepning av tidigare överträdelser. Det bör framhållas att bestridandet av den rättsliga bedömning kommissionen gör på grundval av vissa omständigheter inte kan jämställas med ett bestridande av omständigheterna i sig. Vidare bör det påpekas att i motsats till det kommissionen hävdar har sökanden inte bestridit att den har deltagit i kartellen på marknaden för monoklorättiksyra under förfarandet vid förstainstansrätten.
Såsom kommissionen har framhållit är det emellertid inte tillräckligt att ett företag allmänt påstår att det inte bestrider de anförda omständigheterna, i enlighet med meddelandet om samarbete, om detta påstående med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet inte är till någon som helst nytta för kommissionen (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål
T-48/00, Corus UK mot kommissionen, REG 2004, s. II-2325
, punkt 193). För att ett företag ska kunna komma i åtnjutande av nedsättning av böterna på grund av att det har samarbetat under det administrativa förfarandet måste dess beteende nämligen underlätta kommissionens uppgift att fastställa och beivra överträdelser av gemenskapens konkurrensregler (förstainstansrättens dom av den i mål
T-38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II-4407
, punkt 505 och där angiven rättspraxis).
Även om sökanden i förevarande fall inte har hjälpt kommissionen att klargöra dess deltagande i kartellen genom att tillhandahålla bevismaterial som denna inte hade tillgång till kan det faktum att sökanden förklarade sig inte bestrida de omständigheter som angavs i meddelandet om invändningar, vilket formulerades på ett uttryckligt och otvetydigt sätt i dess svar på detta meddelande, endast ha underlättat kommissionens arbete. För att fastställa de omständigheter kommissionen avsåg grunda sina anklagelser mot sökanden på kunde kommissionen nämligen i sitt slutliga beslut hänvisa till alla omständigheter som angavs i meddelandet om invändningar tack vare att dessa uttryckligen och otvetydigt hade erkänts, och detta utan att tvingas bevisa deras existens. Dessutom kan det framhållas att kommissionen inte har förtydligat på vilket sätt sökandens bidrag inte kunde anses ha underlättat dess uppdrag som bestod av att konstatera förekomsten av en överträdelse och att få den att upphöra.
Motiveringen till att kommissionen inte har tillämpat punkt D.2 i meddelandet om samarbete framgår således inte av det angripna beslutet eller i synnerhet av punkt 4 som har rubriken ”Tillämpning av meddelandet om befrielse från eller nedsättning av böter”. I motsats till det kommissionen anför borde bedömningen av huruvida sökanden bestred omständigheterna ha återgetts i skälen angående samarbetet (se, för ett liknande resonemang, domen av den 29 april 2004 i det ovannämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 415).
Det bör även tilläggas att fastän kommissionen förvisso förfogar över ett stort utrymme för att skönsmässigt bedöma kvalitén och användbarheten av det samarbete som tillhandahålls av ett företag (domstolens dom av den 10 maj 2007 i mål C-328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2007, s. I-3921, punkt 88) kan den ändå inte avvika från vägledande förhållningsregler den själv har ålagt sig utan att ange skäl (se, analogt, domstolens dom av den i mål C-397/03 P, Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG 2006, s. I-4429, punkt 91).
Mot bakgrund av det ovanstående bedömer förstainstansrätten att sökanden felaktigt har förvägrats en nedsättning av bötesbeloppet enligt punkt D.2 andra strecksatsen i meddelandet om samarbete på grund av att omständigheterna inte bestreds.
Det ankommer under dessa omständigheter på förstainstansrätten att fastställa en lämplig nedsättning av bötesbeloppet. Enligt artikel 17 i förordning nr 17 och artikel 31 i förordning nr 1/2003 ska EG-domstolen ha obegränsad behörighet att pröva beslut enligt artikel 229 EG genom vilka kommissionen har fastställt böter och får upphäva, sänka eller höja förelagda böter. Genom tillämpning av sin obegränsade behörighet finner förstainstansrätten det lämpligt att sänka bötesbeloppet med 10 procent.
De konkreta konsekvenserna av denna förändring av beslutet kommer att behandlas längre fram (se nedan i punkterna 196–198).
Den fjärde grunden avseende att böternas grundbelopp har beräknats felaktigt
Till stöd för denna grund gör sökanden gällande två invändningar. Den första avser att böternas grundbelopp är oproportionerligt i förhållande till storleken på marknaden och den andra att detta belopp även är oproportionerligt i förhållande till hur de berörda företagen har kategoriserats.
Den första invändningen om att böternas grundbelopp är oproportionerligt i förhållande till storleken på marknaden
— Parternas argument
Sökanden anför att böternas grundbelopp är helt oproportionerligt och orimligt med hänsyn till den relativt begränsade storleken på marknaden. Eftersom denna uppgår till 106 miljoner euro förefaller det obegripligt att kommissionen i det angripna beslutet för den första kategorin av företag har fastställt de ålagda böternas grundbelopp till 30 miljoner euro medan detta belopp för den andra kategorin fastställdes till 21 miljoner euro. Därutöver gör sökanden gällande att detta belopp inte överensstämmer med kommissionens beslutspraxis och hänvisar härvid till kommissionens beslut K(2004)4221, av den 26 oktober 2004, om ett förfarande enligt artikel 81 EG (ärende COMP/F-1/38.338 – PO/Aiguilles) (nedan kallat synålsbeslutet).
Enligt sökanden är den jämförelse kommissionen gör i sina texter inte övertygande eftersom den sistnämnda endast använder de grundbelopp som fastställts för företag i den första kategorin som jämförelsekriterium. Genom att analysera grundbeloppen i de beslut som kommissionen själv hänvisat till, vad gäller företagen i den andra kategorin, framgår emellertid att det belopp som ålagts sökanden är oproportionerligt.
Kommissionen invänder huvudsakligen att grundbeloppen inte är oproportionerliga i förhållande till storleken på marknaden och att den jämförelse sökanden gör med synålsbeslutet inte kan godtas eller i vart fall saknar grund. Sökanden åberopar nämligen beslutet utan att bifoga det till sin inlaga trots att beslutet inte har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
och sökandens citat ur beslutet kommer därför att vara felaktiga. Kommissionen påpekar även att det ingenstans i förordning nr 1/2003, i rättspraxis eller i riktlinjerna föreskrivs att böterna ska fastställas i direkt förhållande till den berörda marknaden då detta endast är en faktor bland andra. I synålsbeslutet hade kommissionen således att beakta inte enbart överträdelsens inverkan på synålsmarknaden utan även dess inverkan, åtminstone tillfälligt, på marknaden för andra sybehörsvaror vid fastställandet av utgångsbeloppen.
— Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis bör påpekas att sökanden bestrider böternas grundbelopp som enligt punkt 1 B fjärde stycket i riktlinjerna utgör summan av beloppen som fastställts för överträdelsens varaktighet respektive allvar. Det framgår emellertid av sökandens argumentation att det bötesbelopp som bestrids är det som bestämts med överträdelsens allvar som utgångspunkt vilket innebär att det belopp denna grund egentligen avser är böternas utgångsbelopp.
Enligt artikel 15.2 andra stycket i förordning nr 17 och artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 ska när bötesbeloppet fastställs hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått. Vid bedömningen av överträdelsens allvar ska vidare enligt punkt 1 A första stycket i riktlinjerna dess art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden beaktas.
Inom denna juridiska ram åläggs inte kommissionen att beakta marknadens storlek när böternas utgångsbelopp fastställs. Kommissionens metod, som huvudsakligen baseras på en tariffering, om än relativ och anpassningsbar, innebär dock inte någon skyldighet, och för övrigt inte något förbud mot, att vid fastställandet av det allmänna utgångsbeloppet beakta den berörda marknadens storlek och än mindre någon skyldighet för kommissionen att fastställa detta belopp utifrån en fast procentandel av marknadens sammanlagda omsättning (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål
T-15/02, BASF mot kommissionen, REG 2006, s. II-497
, punkt 134).
Härav följer att kommissionen vid fastställandet av bötesbeloppen kunde välja att inte ta hänsyn till den berörda marknadens storlek, vilket i förevarande fall är marknaden för monoklorättiksyra, genom att utöva sin möjlighet till skönsmässig bedömning.
Kommissionen kunde i enlighet med punkt 1 A tredje strecksatsen i riktlinjerna ålägga kartelldeltagarna böter med ett belopp som överstiger 20 miljoner euro, eftersom de inte bestrider att de har begått en mycket allvarlig överträdelse.
Vad beträffar argumentet om att utgångsbeloppet är oproportionerligt mot bakgrund av kommissionens beslutspraxis bör det erinras om att denna praxis i sig inte utgör den rättsliga ramen för åläggande av böter på konkurrensområdet, eftersom det endast är i förordningarna nr 17 och nr 1/2003 samt i riktlinjerna som denna rättsliga ram definieras (se förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i mål
T-203/01, Michelin mot kommissionen, REG 2003, s. II-4071
, punkt 292, och där angiven rättspraxis).
Härav följer att invändningen om att utgångsbeloppet för de böter som ålagts sökanden är oproportionerligt i förhållande till storleken på marknaden inte kan godtas.
Den andra invändningen om att böternas grundbelopp är oproportionerligt i förhållande till kategoriseringen av de berörda företagen
— Parternas argument
Sökanden anför att kommissionen har gjort en felaktig bedömning vid kategoriseringen av de företag som deltagit i kartellen. Med beaktande av rättspraxis borde fastställandet av ett lägre grundbelopp för den första kategorin på grund av den begränsade storleken på marknaden, även ha fått genomslag för företagen i de lägre kategorierna.
Sökanden anser även att kommissionen, genom att placera sökanden i den andra kategorin, vilket medförde ett allt för högt grundbelopp, har åsidosatt den metod den själv har utformat för att avgöra kartelldeltagarnas respektive inverkan. Kommissionen borde ha tillämpat sin egen metod på ett korrekt, konsekvent och i synnerhet icke-diskriminerande sätt. En sådan kategorisering strider även mot proportionalitetsprincipen.
Då utgångsbeloppet för de böter som ålagts Akzo Nobel-koncernen bestämdes till 20 miljoner euro med hänsyn till marknadens begränsade storlek borde likaledes utgångsbeloppet för de böter som ålagts sökanden sättas ned till 12,6 miljoner euro för att säkerställa utgångsbeloppens proportionalitet i förhållande till kartelldeltagarnas marknadsandelar.
Slutligen anför sökanden att kommissionen har åsidosatt motiveringsskyldigheten såsom den anges i artikel 253 EG eftersom de kriterier som skulle möjliggöra för sökanden att bedöma huruvida kategoriseringen av de inblandade företagen var oproportionerlig i förhållande till deras marknadsandelar inte angavs tydligt i det angripna beslutet.
Vad beträffar sökandens argument om att marknadsandelarna inte har beaktats invänder kommissionen huvudsakligen att domstolen har bedömt att förstainstansrätten inte hade gjort en felaktig bedömning när den i samma kategori placerade två företag vars marknadsandelar kunde skilja upp till sju procentenheter (domstolens dom av den 14 juli 2005 i mål C-57/02 P, Acerinox mot kommissionen, REG 2005, s. I-6689, punkterna 76---–78). Kommissionen anser således att det kriterium som använts i förevarande fall för att dela upp de tre kategorierna, nämligen kartelldeltagarnas marknadsandelar på marknaden för monoklorättiksyra under det sista hela året överträdelsen pågick (skäl 292 i det angripna beslutet) är lämpligt och att klassificeringen av sökanden i den andra kategorin därmed är berättigad.
Vad sedan beträffar sökandens argument om att det lägre utgångsbeloppet som ålagts Akzo Nobel-koncernen även borde medföra en minskning av sökandens bötesbelopp anser kommissionen att det är oskäligt då det utgångsbelopp som fastställts för sökanden, gällande en mycket allvarlig överträdelse, uppgår till 20 miljoner euro medan grundbeloppet uppgår till 21 miljoner euro. I riktlinjerna anges emellertid att grundbeloppet för mycket allvarliga överträdelser i regel ska överstiga 20 miljoner euro.
Kommissionen anser även att den har uppfyllt sin motiveringsskyldighet i enlighet med rättspraxis eftersom de avgörande faktorerna som använts för att bedöma den begångna överträdelsens allvar har angetts i det angripna beslutet. Det finns däremot ingen skyldighet att i beslutet ange en mer utförlig motivering eller sifferuppgifterna gällande beräkningsmetoden för böterna.
— Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis bör det påpekas att när sökanden hänvisar till grundbeloppet måste, på grund av de skäl (se ovan punkt 107) som tidigare angetts, detta förstås så att det egentligen är böternas utgångsbelopp som avses.
Av riktlinjerna följer att för det fall en överträdelse begås av flera företag kan kommissionen, såsom den har gjort i förevarande fall, variera utgångsbeloppet för att beakta varje företags särskilda inverkan genom att dela in kartelldeltagarna i grupper, ”särskilt när det är stor skillnad i storleken på de företag som begått en överträdelse av samma slag” (punkt 1 A sjätte stycket i riktlinjerna). Vidare anges i riktlinjerna att ”principen om lika sanktioner för samma beteende [kan] om omständigheterna kräver det leda till att olika belopp tillämpas på de berörda företagen utan att denna skillnad följer en enkel beräkningskalkyl” (punkt 1 A sjunde stycket i riktlinjerna).
Det följer av förstainstansrättens fasta rättspraxis att kommissionen, när den fastställer bötesbelopp på grundval av överträdelsens allvar, inte är skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen för de berörda företagen återspeglar de skillnader som finns beträffande företagens totala omsättning för det fall den utdömer böter mot flera företag som är inblandade i samma överträdelse. I stället har kommissionen möjlighet att dela upp företagen i grupper (förstainstansrättens dom av den 19 mars 2003 i mål
T-213/00, CMA CGM m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-913
, punkt 385, och av den i mål
T-330/01, Akzo Nobel mot kommissionen, REG 2006, s. II-3389
, punkt 57). Denna metod som består i att dela in kartellmedlemmarna i kategorier, för att göra en differentierad behandling vid fastställandet av utgångspunkten för böterna har i principiellt hänseende godkänts i förstainstansrättens praxis trots att den inte tar hänsyn till skillnaden i storlek mellan företag inom samma kategori (förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet CMA CGM, punkt 385, och av den i det ovannämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 217) och innebär att ett schablonbelopp fastställs för alla företagen i en viss kategori.
En sådan uppdelning i kategorier måste icke desto mindre vara förenlig med principen om likabehandling, enligt vilken lika situationer inte får behandlas olika eller olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. Bötesbeloppet ska vidare enligt rättspraxis i vart fall stå i proportion till de omständigheter som har beaktats vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är (dom av den 29 april 2004 i det ovannämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 219).
Vid fastställandet av de kategorier som ska göra det möjligt att dela upp de berörda företagen har kommissionen i förevarande fall valt att beakta deras vikt på den berörda marknaden. Kommissionen har härvid använt sig av ett enda kriterium, nämligen marknadsandelarna på världsmarknaden för monoklorättiksyra, under det sista hela kalenderår som överträdelsen pågått, det vill säga 1998, utom för Hoechst, för vilket år 1996 har använts.
På grundval av detta har kommissionen delat in företagen i tre kategorier med hänsyn till marknadsandelarna om 44 procent för Akzo Nobel-koncernen, 34 procent för Clariant, 28 procent för Hoechst och 17 procent för Atofina/Elf Aquitaine. Kommissionen har fastställt följande utgångsbelopp:
—
Första kategorin (Akzo Nobel-koncernen): 30 miljoner euro.
—
Andra kategorin (Hoechst, Clariant): 21 miljoner euro.
—
Tredje kategorin (Atofina/Elf Aquitaine): 12 miljoner euro (skälen 293–296).
Det kan konstateras att det fanns en skillnad på 16 procentenheter mellan Akzo Nobel-koncernens marknadsandel och den som Hoechst innehade, och på 11 procentenheter mellan den sistnämndas marknadsandel och den som innehades av Atofina/Elf Aquitaine. Kommissionen kunde således skäligen skapa en mellanliggande kategori som omfattade företag med nästan lika stora marknadsandelar, nämligen 28 procent och 34 procent för Hoechst respektive Clariant. Denna kategori placerades mellan den första som omfattade Akzo Nobel med den största marknadsandelen, och den tredje kategorin omfattande företaget Atofina/Elf Aquitaine, som innehade den minsta marknadsandelen.
Genom detta tillvägagångssätt, som grundas på en beräkning av de berörda företagens marknadsandelar, har kommissionen valt en konsekvent metod för att dela upp kartellmedlemmarna i tre kategorier, vilket är sakligt motiverat med hänsyn till den storleksskillnad vad gäller marknadsandelar som förelåg mellan företagen i dessa tre kategorier (se, för ett liknande resonemang, domen av den 29 april 2004 i det ovannämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 220). Dessutom kan konstateras att kommissionen genom detta tillvägagångssätt i motsats till det sökanden hävdar inte frångick sin vanliga metod såsom den anges i riktlinjerna. Den tillämpade metoden var således inte diskriminerande.
Det framgår av förstainstansrättens analys av riktlinjernas innehåll att det inte är fråga om en enkel beräkningskalkyl som inte möjliggör en individuell anpassning av bötesbeloppen för varje berört företag i förhållande till hur allvarligt deras deltagande i överträdelsen var. Riktlinjerna präglas tvärtom av flexibilitet, som gör det möjligt för kommissionen att utöva sitt utrymme för skönsmässig bedömning i enlighet med artikel 15 i förordning nr 17 och artikel 23 i förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkterna 266 och 267).
Vad beträffar sökandens argument om att det faktum att utgångsbeloppet för de böter som ålagts Akzo Nobel-koncernen fastställdes till en lägre nivå även borde innebära en nedsättning av utgångsbeloppet för dess egna böter kan det erinras att, såsom ovan anges i punkt 110, kommissionen enligt punkt 1 A i riktlinjerna inte är skyldig att beakta marknadens begränsade storlek då utgångsbeloppet för böterna bestämdes. För en överträdelse som anses vara mycket allvarlig i den mening som avses i punkt 1 A andra stycket, tredje strecksatsen i riktlinjerna kan kommissionen vidare fastställa ett utgångsbelopp på 30 miljoner euro för den första kategorin, 21 miljoner euro för den andra och 12 miljoner euro för den tredje.
Angående invändningen om att kategoriseringen av företagen inte har motiverats konstaterar rätten att kommissionen i skälen 290–296 i det angripna beslutet, har förklarat att det, i förevarande fall, var nödvändigt att som grund för jämförelsen beakta marknadsandelarna i EES för de företag som deltagit i överträdelsen för att avgöra deras respektive inverkan och därefter mot bakgrund av skillnaderna mellan dessa marknadsandelar dela upp de företag som medverkat i kartellen i tre kategorier. Vad avser beräkningsmetoden för de böter kommissionen ålägger för överträdelser av gemenskapens konkurrenslagstiftning är det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör uppfyllt om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av överträdelsens allvar och varaktighet (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I-9991, punkt 73, och av den , Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P och C-254/99 P, REG 1999, s. I-8375, nedan kallad LVM-domen, punkt 463). I motsats till det sökanden hävdar innebär inte dessa formkrav att kommissionen i sitt beslut är skyldig att redovisa de sifferuppgifter som använts vid beräkningen av böterna. Det ska under alla omständigheter understrykas att kommissionen självfallet inte skulle kunna avsäga sig sin befogenhet att göra skönsmässiga bedömningar genom att uteslutande och rutinmässigt hänvisa till matematiska formler (LVM-domen, punkt 464, se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Sarrió mot kommissionen, punkterna 76 och 80).
Härav följer att sökandens uppfattning om att proportionalitetsprincipen har åsidosatts vad avser utgångsbeloppet för dess böter är felaktig. Böternas fastställda utgångsbelopp är nämligen berättigat med hänsyn till de kriterier som tillämpats av kommissionen för att avgöra varje företags betydelse på den relevanta marknaden. Motiveringen till att företagen delats upp i kategorier som tillhandahålls i det angripna beslutet är dessutom tillräcklig.
Invändningen om att böternas utgångsbelopp är oproportionerligt i förhållande till kategoriseringen av de berörda företagen kan således inte godtas.
Mot bakgrund av det ovanstående kan talan inte vinna bifall vad gäller den fjärde grunden avseende en felbedömning vid beräkningen av böternas utgångsbelopp.
Den femte grunden avseende en oberättigad höjning av böterna på grund av upprepade överträdelser
Parternas argument
Sökanden anser att höjningen av böternas grundbelopp med 50 procent på grund av påstådda upprepade överträdelser är oskälig. De upprepade överträdelserna har nämligen redan med samma syfte åberopats gentemot sökanden i kommissionens beslut 2005/493/EG av den 1 oktober 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget och artikel 53 i EES-avtalet mot Chisso Corporation, Daicel Chemical Industries Ltd, Hoechst AG, The Nippon Synthetic Chemical Industry Co. Ltd och Ueno Fine Chemicals Industry Ltd (ärende COMP/E-1/37.370 – Sorbater), varav en sammanfattning har publicerats i
Europeiska unionens officiella tidning
av den (
EUT L 182, s. 20
) (nedan kallat Sorbater-beslutet). Kommissionen åsidosätter därför principen
ne bis in idem
genom att tillämpa en andra höjning i förevarande fall.
Dessutom är grunden för höjningen på grund av upprepade överträdelser inte hållbar eftersom de beslut som framhålls till stöd för höjningen gäller en annan verksamhet inom Hoechstkoncernen. Besluten saknade dessutom rättskraft vid tidpunkten då den konstaterade överträdelsen upphörde eller ligger så långt tillbaka i tiden att de inte längre kan anses utgöra en försvårande omständighet.
Höjningen av böterna på grund av upprepade överträdelser är beroende av det materiella sambandet mellan de tidigare överträdelserna och den överträdelse som gett upphov till böterna. Då ett företag begår en ny överträdelse flera decennier efter den första överträdelsen och lång tid efter att den legala preskriptionstiden löpt ut medan den person som agerat under den första överträdelsen har lämnat företaget är det inte möjligt att sanktionera företaget för återfall. Böterna som ålagts sökanden genom färgämnesbeslutet ligger sålunda för långt tillbaka i tiden för att kunna berättiga ett strängare straff och är därtill preskriberade. Beslutet PVC II kan inte heller medföra att böterna ska höjas på grund av upprepade överträdelser, dels eftersom detta beslut endast återger ett tidigare beslut som förstainstansrätten förklarade var en nullitet och domstolen ogiltigförklarade, dels eftersom överträdelsen som var föremål för de två besluten först konstaterades slutligen genom domen i målet LVM.
Sökanden gör även gällande att ingetdera av de åberopade besluten gällande den första överträdelsen har något materiellt samband med förevarande fall. Det finns ingen skälig anledning till att dessa överträdelser som begicks inom en självständig del av en koncern och som berörde andra personer skulle anses vara tidigare överträdelser som har upprepats. Den kommersiella enheten monoklorättiksyra har överträtt artikel 81 EG och denna enhet var på intet vis inblandad i de tidigare besluten som kommissionen hänvisar till. Genom att hänvisa till tidigare gärningar som har begåtts av andra dotterbolag i koncernen och på nytt tillskriva sökanden ansvaret för dem samt höja straffet har kommissionen lagt grunden för en diskriminerande behandling med avseende på koncerner som har flera oberoende verksamhetsområden vilka kontrolleras av en och samma juridiska person.
Kommissionen anser att talan inte kan bifallas på denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
Det framgår av rättspraxis att det är förenligt med kommissionens uppdrag, nämligen att säkerställa att konkurrensreglerna efterlevs, att den beaktar försvårande omständigheter när den fastställer böterna (domstolens dom av den 29 juni 2006 i mål
C-308/04, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2006, s. I-5977
, punkt 71). En eventuell upprepning av en överträdelse är således en av de omständigheter som beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar (domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 91).
Vad beträffar invändningen om att det krävs ett tidsmässigt samband mellan den ursprungliga och den upprepade överträdelsen och att färgämnesbeslutet varigenom böter ådömdes för överträdelse av artikel 81 EG avsåg en preskriberad eller för gammal överträdelse för att motivera ett strängare straff i förevarande fall, ska det understrykas att konstaterandet av huruvida det föreligger en upprepning av överträdelsen samt bedömningen av vad som särskilt kännetecknar ett fall av upprepade överträdelser ingår i kommissionens skönsmässiga befogenhet, och kommissionen kan därför inte vara bunden av någon eventuell preskriptionsfrist för att göra ett sådant konstaterande. Förekomsten av upprepade överträdelser utgör en viktig omständighet som det åligger kommissionen att ta med i sin bedömning. Anledningen till detta är att beaktandet av denna omständighet syftar till att förmå de företag som redan visat en benägenhet att bortse från konkurrensreglerna att förändra sitt beteende (domstolens dom av den 8 februari 2007 i mål C-3/06 P, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2007, s. I-1331, punkterna 38 och 39).
Kommissionen får därför i varje enskilt fall beakta de indicier som bekräftar en sådan benägenhet, vilket exempelvis inbegriper den tid som förflutit mellan överträdelserna i fråga. I detta sammanhang har kommissionen i förevarande fall åberopat tidigare beslut, nämligen färgämnesbeslutet och beslutet PVC II (se ovan punkt 21). Förstainstansrätten anser i likhet med kommissionen att förekomsten av dessa beslut och sökandens överträdelse som konstateras i detta ärende vittnar om dess benägenhet att inte dra de lämpliga slutsatserna av att det konstaterats att den begått en överträdelse av konkurrensreglerna som föreskrivs i artikel 81 EG, och detta gäller oavsett den tid som förflutit sedan färgämnesbeslutet.
Angående invändningen om att beslut PVC II inte kan motivera att en upprepning ska anses föreligga på grund av att detta beslut vann rättskraft först efter det att den ifrågavarande överträdelsen i detta ärende upphörde finns det anledning att påtala att det räcker att företaget tidigare har ansetts vara upphovsman till en överträdelse av samma slag och detta gäller oavsett om beslutet ännu är underställt rättslig prövning. Bedömningen av de specifika kännetecknen för en upprepning av överträdelser beror på en utvärdering av omständigheterna i det enskilda fallet, som kommissionen gör inom ramen för sitt utrymme för skönsmässig bedömning. Kommissionens beslut presumeras för övrigt vara giltiga ända tills de ogiltigförklaras eller återkallas (domstolens dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl., REG 1994, s. I-2555, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-201, punkt 48).
Även om beslut PVC II, som antogs av kommissionen efter det att dess beslut 89/190/EEG av den 21 december 1988, om ett förfarande enligt artikel 81 EG (ärende IV/31.865 – PVC) (
EGT L 174, 1989, s. 1
), hade ogiltigförklarats (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot BASF m.fl.) hade blivit föremål för en rättslig prövning som slutfördes efter det att den ifrågavarande överträdelsen upphörde, dvs. för sökandens del den , genom domen i målet LVM, kan detta inte omkullkasta presumtionen om dess giltighet fram till dess att domen avkunnades. Det bör nämligen påpekas att förstainstansrättens och domstolens domar avkunnades innan det angripna beslutet antogs. Kommissionen kunde således i motsats till det sökanden hävdar använda beslut PVC II för att underbygga sitt antagande.
Kommissionen hade följaktligen fog för att med stöd av färgämnesbeslutet och beslut PVC II konstatera att sökanden hade begått upprepade överträdelser.
Likaledes ska argumentet om att färgämnesbeslutet och beslut PVC II inte har något materiellt samband med förevarande fall förkastas. I riktlinjerna avses nämligen att samma företag upprepar samma slags överträdelse. Begreppet upprepning av en överträdelse, såsom det uppfattas i vissa nationella rättsordningar, innebär dessutom att en person har begått nya överträdelser efter att ha blivit ålagd en sanktionsåtgärd för liknande överträdelser (domen i det ovannämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 284).
Eftersom Hoechst har ådömts sanktioner genom färgämnesbeslutet och beslut PVC II för överträdelser av artikel 81 EG är det fråga om att samma företag i det angripna beslutet döms för samma slags överträdelse – i detta fall för att ha deltagit i en kartell på marknaden för monoklorättiksyra – oaktat att de ifrågavarande överträdelserna berör dotterbolag (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 290) eller en annan marknad (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i de förenade målen
T-101/05 och T-111/05, BASF mot kommissionen, REG 2007, s. II-4949
, punkt 64). Trots att en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler har konstaterats fortsatte företaget, i den mening som avses i artikel 81 EG (se ovan punkt 58), att överträda denna bestämmelse.
Kommissionen hade mot bakgrund av det ovanstående fog för att höja böternas grundbelopp med 50 procent för att förmå sökanden att efterleva fördragets konkurrensregler.
Vad avser den påstådda överträdelsen av principen
ne bis in idem
ska det erinras om att tillämpningen av denna princip är underkastad ett tredubbelt krav på att de faktiska omständigheterna är identiska, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas. Denna princip innebär alltså ett förbud mot att samma person straffas mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse (domen i det ovannämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 338).
I förevarande fall kan det framhållas att det inte föreligger någon identitet mellan de faktiska omständigheterna. Sorbater-beslutet, som sökanden åberopar till stöd för att principen
ne bis in idem
har kränkts, gäller en kartell med annat ändamål, nämligen en överträdelse på en marknad för andra varor, sorbatermarknaden och inte den för monoklorättiksyra som är i fråga i förevarande fall (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 339, och förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål
T-329/01, Archer Daniels Midland mot kommissionen, REG 2006, s. II-3255
, punkt 292).
Det angripna beslutet har följaktligen inte antagits i strid med principen
ne bis in idem
.
Mot bakgrund av det ovanstående kan talan inte vinna bifall såvitt avser grunden att höjningen av böterna på grund av upprepade överträdelser var oberättigad.
Den sjätte grunden avseende förfarandefel i det administrativa förfarandet
Sökandens grund avseende att dess processuella rättigheter har åsidosatts innehåller två delar. Den första delen gäller att sökanden inte i tillräcklig utsträckning har fått tillgång till sin akt under det administrativa förfarandet och den andra delen gäller att förhörsombudets rapport är rättsstridig.
Den första delen avseende otillräcklig insyn i akten
— Parternas argument
Först och främst anför sökanden att den har förvägrats tillgång till Clariants synpunkter gällande överträdelserna inom verksamhetsgrenen monoklorättiksyra, och i synnerhet till Clariantkoncernens svar på meddelandet om invändningar. Sökanden framhåller att denna den 22 maj 2004 har ansökt om att få ta del av svaren från Clariant AG och Clariant GmbH på meddelandet om invändningar, vilket avslogs av kommissionen genom brev av den .
Enligt sökanden har detta avslag hindrat sökanden från att samarbeta med kommissionen och utöva sin rätt till försvar. På grund av sökandens speciella situation till följd av försäljningen av dess verksamhet med monoklorättiksyra hade sökanden nämligen inte längre tillgång till de relevanta kommersiella handlingarna. Sökanden hade även vid ett flertal tillfällen bett Clariant AG om att få tillgång till handlingar och uppgifter gällande perioden före försäljningen av dess verksamhet med monoklorättiksyra, vilket den sistnämnda vägrade.
Mottagaren av ett meddelande om invändningar som får kännedom om att kommissionen, bortsett från utredningsakten, besitter handlingar som skulle kunna vara användbara vid dess försvar kan enligt sökanden begära att få tillgång till dessa handlingar. I rättspraxis medges nämligen att tredje parters svar på meddelanden om invändningar, men även texter som härrör från kommissionens akter i kartellärenden eller till och med inom andra av kommissionens verksamhetsområden, kan utgöra sådana handlingar som sökanden kan få tillgång till.
Sökanden påpekar att tillgången till handlingar inte endast omfattar texter som legat till grund för meddelandet om invändningar, men även en möjlighet för företaget att eftersöka handlingar till dess fördel i kommissionens akter för att utforma sitt eget försvar. Sökanden framför att den, i förevarande fall, behövde få tillgång till svaren från Clariant AG och Clariant GmbH på meddelandet om invändningar för att, i avsaknad av egna dokument gällande monoklorättiksyrasektorn, kunna avgöra huruvida ett fördjupat samarbete med kommissionen var möjligt. Efter försäljningen av dess verksamhet med monoklorättiksyra till Clariant AG 1997 hade sökanden dessutom ingen möjlighet att få tillgång till de kommersiella handlingarna och hade därför inte heller någon möjlighet att undersöka omständigheterna i fråga.
Angående argumentet om att synpunkterna från Clariant AG och Clariant GmbH hade kunnat utgöra handlingar till sökandens fördel tillägger sökanden att kommissionen inte själv kunde avgöra vilka handlingar som var till sökandens för- eller nackdel eftersom denna inte kände till sökandens försvarsstrategi. Enligt rättspraxis och kommissionens beslutspraxis kan det inte ankomma på kommissionen att avgöra vilken relevans en viss handling har för ett företag och dess försvarsstrategi.
Kommissionen invänder att eftersom sökanden, efter den mottagit meddelandet om invändningar, fick tillgång till handläggningsakten har dess rätt att ta del av akten under det administrativa förfarandet respekterats. Kommissionen påtalar att sökanden aldrig skulle ha rätt att få ta del av andra skriftliga handlingar, särskilt inte svaren från andra mottagare av meddelandet om invändningar. Av rättspraxis framgår nämligen att tillgången till akten begränsas till de handlingar den innehåller, dvs. de dokument som kan vara till för- eller nackdel i förhållande till de invändningar som framförts.
— Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att rätten till insyn i akten i konkurrensärenden har till syfte att göra det möjligt för mottagarna av ett meddelande om invändningar att få kännedom om den bevisning som återfinns i kommissionens akt för att på ett ändamålsenligt sätt, på grundval av denna bevisning, kunna uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om invändningar. Insyn i akten hör till de processrättsliga skyddsregler som syftar till att skydda rätten till försvar och att särskilt säkerställa det faktiska utövandet av rätten att yttra sig (se förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i de förenade målen
T-191/98 och T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II-3275
, punkt 334, och där angiven rättspraxis).
Rätten att få tillgång till akten innebär att kommissionen bör ge det berörda företaget möjlighet att gå igenom samtliga handlingar som förekommer i akten och som kan vara relevanta för dess försvar (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 oktober 2003 i mål C-199/99 P, Corus UK mot kommissionen, REG 2003, s. I-11177, punkt 125, och förstainstansrättens dom av den i mål
T-30/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II-1775
, punkt 81). Dessa omfattar såväl handlingar som är till företagets fördel som handlingar som är till dess nackdel, med förbehåll för andra företags affärshemligheter, kommissionens interna handlingar och andra konfidentiella uppgifter (domstolens dom av den i mål
85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen, REG 1979, s. 461
, svensk specialutgåva, volym 4, s. 315, punkterna 9 och 11, och domen i det ovannämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 68).
I förevarande fall bör det framhållas att sökanden inte bestrider att denna har fått insyn i akten, däribland handlingar och förklaringar som ingetts till kommissionen samt handlingar som kommissionen har grundat sin talan på. Sökanden hävdar endast att den inte har haft tillgång till Clariants synpunkter, i synnerhet dess svar på meddelandet om invändningar. Sökanden menar att den behövde få tillgång till dessa handlingar för att, i avsaknad av egna dokument gällande monoklorättiksyrasektorn som överlåtits till Clariant AG, kunna avgöra huruvida ett fördjupat samarbete med kommissionen var möjligt. I egenskap av ursprunglig innehavare av verksamheten med monoklorättiksyra anser sökanden att den i förhållande till andra företag som ålagts böter med stöd av artikel 81 EG hade ett överstående intresse av att få tillgång till dessa handlingar.
Härvid kan det erinras om att det är först när den kontradiktoriska fasen inleds som det berörda företaget informeras, genom meddelandet om invändningar, om alla väsentliga omständigheter som kommissionen grundar sig på vid denna tidpunkt i förfarandet och att företaget har rätt att ta del av akten för att ändamålsenligt kunna utöva sin rätt till försvar. Andra parters svar på meddelandet om invändningar ingår således i regel inte bland de handlingar från akten som parterna kan få tillgång till.
Om kommissionen avser att använda ett avsnitt i ett svar på ett meddelande om invändningar, eller en handling som har bifogats ett sådant svar, för att styrka en överträdelse i ett förfarande om tillämpning av artikel 81.1 EG, måste de övriga företag som berörs av detta förfarande ges tillfälle att yttra sig över denna bevisning. Under dessa omständigheter utgör ifrågavarande avsnitt i ett svar på meddelandet om invändningar, eller den handling som bifogats svaret, bevisning till nackdel för de olika företag som påstås ha deltagit i överträdelsen (se förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen
T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 och T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-491
, punkt 386, samt domen i det ovannämnda målet Avebe mot kommissionen, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
Det ankommer således på det berörda företaget att visa att den slutsats som kommissionen dragit i sitt beslut skulle ha blivit en annan om en handling som inte lämnats ut, och som kommissionen lagt till grund för fastställandet att detta företag begått en överträdelse, inte hade fått användas som bevisning mot företaget (domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 73).
När det gäller underlåtenhet att lämna ut en handling som är till företagets fördel följer av fast rättspraxis att det berörda företaget bara behöver visa att underlåtenheten att lämna ut handlingen kan ha påverkat förfarandet och innehållet i kommissionens beslut i för företaget negativ riktning (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-51/92 P, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1999, s. I-4235, punkt 81, och i målet LMV, punkt 318).
Den ovan angivna rättspraxisen saknar emellertid relevans i förevarande fall då sökanden, vid tidpunkten när meddelandet om invändningar sändes ut, hade haft tillgång till aktens hela dåvarande innehåll, däribland de handlingar som kunde bidra till att möjliggöra ett samarbete med kommissionen, såsom nämns ovan i punkt 163. Med hänsyn till den nämnda omfattningen av tillgången till akten finner förstainstansrätten att sökandens rätt till försvar till fullo har respekterats i förevarande fall.
Sökanden har i vart fall varken visat eller påstått i sina inlagor att kommissionen har grundat det angripna beslutet på någon uppgift i Clariants svar på meddelandet om invändningar för att använda det som bevismaterial gällande sökandens rättsstridiga beteende, eller att kommissionens beslut skulle ha fått ett annat innehåll om sökanden hade haft tillgång till icke delgivna dokument.
Att sökanden förvägrats tillgång till det ifrågavarande svaret kan inte ha förhindrat sökanden från att på ett ändamålsenligt sätt uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om invändningar på grundval av den bevisning som förekom i handläggningsakten som sökanden inte har bestridit att den har haft tillgång till. Det kan inte heller ha påverkat förfarandet eller innehållet i det angripna beslutet.
Kommissionen kan således inte anses ha åsidosatt sökandens rätt till försvar genom att neka sökanden tillgång till Clariants svar på meddelandet om invändningar.
De omständigheter sökanden åberopar, nämligen att den inte längre hade tillgång till de relevanta kommersiella handlingarna till följd av försäljningen av dess verksamhet inom monoklorättiksyrasektorn och att Clariant förvägrade sökanden insyn i dessa handlingar föranleder ingen annan bedömning. Enligt den allmänna försiktighetsplikt som åligger varje företag är sökanden skyldig att, även under de förhållanden att dess verksamhet inom monoklorättiksyrasektorn överlåtits till Clariant AG, tillse att dess bokföring eller arkiv innehåller de relevanta uppgifter som gör det möjligt att följa dess verksamhet för att bland annat förfoga över nödvändig bevisning för det fall den skulle bli föremål för rättsliga eller administrativa åtgärder (förstainstansrättens dom av den 16 december 2003 i de förenade målen
T-5/00 och T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied mot kommissionen, REG 2003, s. II-5761
, punkt 87).
Delgrunden avseende att rätten till försvar har åsidosatts på grund av bristande insyn i akten kan följaktligen inte godtas.
Den andra delen avseende att förhörsombudets rapport är rättsstridig
— Parternas argument
Sökanden anför att förhörsombudets slutrapport är ofullständig och uppenbart rättsstridig i den mån den inte återger sökandens invändningar om förfarandefelen eller tillhandahåller någon motivering angående de argument sökanden har framfört.
Den bedömning som görs i förhörsombudets rapport att ”rätten att bli hörd för de företag som deltagit i fusionen har respekterats” är dessutom felaktig då det i förevarande fall handlar om ett förfarande enligt artikel 81 EG. Om förhörsombudets rapport hade avfattas korrekt hade kommissionen kunnat anta ett annorlunda beslut. Kommissionsledamöternas kollegium borde i vart fall inte ha fattat något beslut innan det rättsliga felet i förhörsombudets rapport hade rättats till. Det angripna beslutet bör således ogiltigförklaras på grund av allvarliga förfarandefel.
Kommissionen har yrkat att denna delgrund ska underkännas.
— Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis bör det erinras om att förhörsombudets rapport är en rent intern handling hos kommissionen. Syftet med rapporten är varken att komplettera eller korrigera företagens argumentation. Rapporten är därför inte av avgörande betydelse och utgör därmed inte en sådan handling som gemenskapsdomstolen ska ta del av när den utövar sin prövningsrätt (domen i det ovannämnda målet Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 375, och domen i det ovannämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 40).
Vad beträffar invändningen om att förhörsombudets rapport skulle vara ofullständig bör det påpekas att enligt artikel 15 i kommissionens beslut 2001/462/EG, EKSG av den 23 maj 2001 om kompetensområdet för förhörsombudet i vissa konkurrensförfaranden (
EGT L 162, s. 21
) ska förhörsombudet utarbeta en skriftlig slutrapport om iakttagandet av rätten att bli hörd, i synnerhet vad avser utlämnande av handlingar och tillgång till akten, tidsfristerna för att besvara meddelandet om invändningar samt själva genomförandet av det muntliga förhöret. Förhörsombudet ska i rapporten även beröra frågan om huruvida utkastet till beslut endast behandlar invändningar om vilka parterna har fått tillfälle att yttra sig och huruvida utredningarna var objektiva.
Därutöver preciseras i artikel 16 i kommissionens beslut 2001/462 att förhörsombudets slutrapport ska bifogas det utkast till beslut som lämnas till kommissionen, så att denna, när den fattar beslut i ett enskilt ärende, ska ha full kännedom om alla relevanta uppgifter om förfarandet och iakttagandet av rätten att bli hörd.
Såsom framgår av de ovannämnda bestämmelserna åligger det inte förhörsombudet att sammanställa alla processuella invändningar som de berörda gjort under det administrativa förfarandet. Förhörsombudet ska endast informera kommissionsledamöternas kollegium om de invändningar som är av betydelse för bedömningen av huruvida det administrativa förfarandet har genomförts på ett rättsenligt sätt (dom av den 29 april 2004 i det ovannämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 53).
I förevarande fall framgår det av förhörsombudets rapport att parterna har kunnat få tillgång till akten medelst en cd-rom, att även om sökanden först erhöll en ofullständig version av meddelandet om invändningar skickades en korrigerad version till sökanden och att denna beviljades en längre frist för att besvara meddelandet. I rapporten anges uttryckligen att sökanden genom brev av den 22 juni och den 28 juli 2004 krävde att få tillgång till svaret från Clariant AG på meddelandet om invändningar och att sökanden upplystes om att andra parters svar på meddelanden om invändningar inte utgör en integrerad del av utredningsakten som allmän tillgång beviljas för. I rapporten anges även att parterna har deltagit i förhöret, med undantag av Elf Aquitaine och sökanden, och att det utkast till beslut som lämnats till kommissionen endast innehöll de invändningar om vilka parterna har fått tillfälle att yttra sig.
Det kan således konstateras att de förfarandefrågor som uppkommit i detta ärende har berörts av förhörsombudet som under alla omständigheter, mot bakgrund av angiven rättspraxis (se ovan punkt 179), inte var skyldig att sammanställa alla invändningar i detta avseende som framförts under det administrativa förfarandet.
Härav följer att invändningen om att förhörsombudets slutrapport är ofullständig och rättsstridig på grund av att den inte återger innehållet i anklagelserna om förfarandefel eller tillhandahåller något bemötande av de argument som framförts inte kan vinna framgång.
Vad sedan beträffar invändningen om att förhörsombudets rapport är behäftad med fel, då däri talas om ”Zusammenschluss” (företagskoncentration) erinrar rätten om, såsom kommissionen påpekar, att ett sådant fel endast finns i den tyska versionen. Det finns även andra språkversioner, såsom kommissionen har visat, nämligen en fransk och en engelsk version vilka också har kommunicerats till kommissionsledamöternas kollegium och som inte innehåller några fel.
Under alla omständigheter ska det påpekas att det i rapportens andra punkt i samtliga språkliga versioner talas om ”en eventuell överträdelse av artikel 81.1 EG och av artikel 53.1 EES inom monoklorättiksyrasektorn”.
Mot denna bakgrund samt med beaktande av att det ifrågavarande ärendets rättsliga ram preciseras i rapportens innehåll och eftersom det påstådda felet enbart förekommer i dess tyska version kan denna invändning inte godtas.
Talan ska följaktligen ogillas vad avser den sjätte grunden avseende att det administrativa förfarandet är behäftat med allvarliga fel.
Den sjunde grunden avseende att åläggandet att upphöra med beteendet är rättsstridigt
Parternas argument
Sökanden anser att åläggandet om att upphöra med beteendet som riktats till denna i artikel 3 i det angripna beslutet utgör en överträdelse av artikel 3 i förordning nr 17 eftersom den handling åläggandet avser är omöjlig att utföra. Med beaktande av att sökanden fullständigt avslutade all sin verksamhet på marknaden för monoklorättiksyra år 1997 kan åläggandet inte vara lagenligt. Eftersom åläggandet hos tredje man kan skapa en oriktig uppfattning av att icke utredda faktorer kvarstod vid antagandet av det angripna beslutet anser sökanden att detta åläggande kan skada dess mottagares civila rättigheter.
Då ett företag, såsom i förevarande fall, inte längre bedriver någon verksamhet på marknaden och inte ens i teorin har möjlighet att på nytt delta i någon konkurrensbegränsande samverkan på den relevanta marknaden är det enligt sökanden inte längre möjligt att rikta något åläggande mot detta företag.
Kommissionen har yrkat att talan ska ogillas vad avser denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
I artikel 3.1 i förordning nr 17 och i artikel 7.1 i förordning nr 1/2003 föreskrivs att om kommissionen till följd av ett klagomål eller på eget initiativ konstaterar att bestämmelserna i artikel 81 EG eller artikel 82 EG har överträtts, får den genom beslut ålägga de berörda företagen eller företagssammanslutningarna att upphöra med överträdelsen.
Enligt fast rättspraxis kan tillämpningen av artikel 3.1 i förordning nr 17 föranleda förbud mot att fortsätta med vissa verksamheter och vissa förfaranden eller upprätthålla förhållanden om dessa har konstaterats vara rättsstridiga men även mot att i framtiden agera på liknande sätt. Eftersom artikel 3.1 i förordning nr 17 ska tillämpas med beaktande av den konstaterade överträdelsen, har kommissionen dessutom befogenhet att fastställa omfattningen av skyldigheter som de berörda företagen ska fullgöra i syfte att få denna överträdelse att upphöra. (se förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkterna 1249 och 1250 och där angiven rättspraxis).
Av lydelsen i artikel 3 i det angripna beslutet framgår i förevarande fall följande:
”De företag som räknas upp i artikel 1 ska omedelbart upphöra med de överträdelser som anges i denna artikel om de inte redan har gjort det.
De ska avstå från att upprepa varje åtgärd eller beteende som avses i artikel 1 och från varje åtgärd eller beteende som har samma eller liknande syfte eller verkningar.”
Sådana ålägganden omfattas uppenbarligen av kommissionens behörighet enligt artikel 3.1 i förordning nr 17 och numera även enligt artikel 7.1 i förordning nr 1/2003. Genom att förplikta företagen som deltagit i kartellen att inte upprepa och att upphöra med varje åtgärd eller beteende som avses i punkt 1, nämligen att tilldela försäljningskvoter, fördela kunder, avtala om samordnade prisökningar och om ett kompensationssystem, utbyta information om försäljningsvolymer och priser samt delta i regelbundna möten och andra kontakter för att avtala och genomföra ovannämnda konkurrensbegränsningar, samt varje åtgärd eller beteende som har liknande syfte eller verkningar, har kommissionen endast, vad avser företagens framtida beteende, uttryckligen angett de konsekvenser som direkt följer av att en överträdelse konstateras i artikel 1 i det angripna beslutet.
Rätten konstaterar för övrigt att enligt artikel 3 första stycket i det angripna beslutet är företagen endast skyldiga att upphöra med överträdelsen om de inte redan har gjort det. Om sökanden hade överlåtit sin verksamhet med monoklorättiksyra och upphört med överträdelsen vid tidpunkten då det angripna beslutet antogs avses således inte sökandens situation i detta stycke i artikel 3 i det angripna beslutet.
Talan ska följaktligen ogillas även vad gäller den sjunde grunden avseende att artikel 3 i det angripna beslutet är rättsstridig.
Slutligt bötesbelopp som åläggs sökanden
Mot bakgrund av de bedömningar som gjorts ovan i punkt 101 ska det angripna beslutet ändras såvitt kommissionen i enlighet med punkt D 2 andra strecksatsen i meddelandet om samarbete inte har beaktat att sökanden inte har bestridit de faktiska omständigheterna. Av denna anledning ska det bötesbelopp som ålagts sökanden sättas ned med 10 procent.
I övrigt förblir kommissionens bedömningar i det angripna beslutet och den tillämpade beräkningsmetoden oförändrade.
Det slutliga bötesbelopp som åläggs sökanden ska således beräknas enligt följande: utgångsbeloppet för böterna om 21 miljoner euro höjs med 135 procent med beaktande av överträdelsens varaktighet. Böternas grundbelopp fastställs därmed till 49,35 miljoner euro. Till detta grundbelopp tillkommer en höjning med 50 procent på grund av att sökanden begått upprepade överträdelser, vilket innebär ett belopp om 74,03 miljoner euro. Detta belopp ska slutligen minskas med 10 procent med stöd av punkt D 2 andra strecksatsen i meddelandet om samarbete, vilket motsvarar en sänkning om 7,403 miljoner euro. Följaktligen uppgår böternas slutliga belopp till 66,627 miljoner euro.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära sin kostnad om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter. Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande fall beslutar förstainstansrätten att vardera parten ska bära sin rättegångskostnad.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (sjunde avdelningen)
följande:

1)
Det bötesbelopp som Hoechst AG ska betala enligt artikel 2.b i kommissionens beslut K(2004)4876 av den 19 januari 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.773 – AMCA) fastställs till 66,627 miljoner euro.

2)
Talan ogillas i övrigt.

3)
Vardera parten ska bära sin rättegångskostnad.

Forwood
Šváby
Truchot
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 30 september 2009.
Underskrifter
Innehållsförteckning

Bakgrund till tvisten och det angripna beslutet

Förfarandet och parternas yrkanden

Rättslig bedömning

Den första grunden avseende att sökanden inte är ansvarig för den sanktionerade samverkan på grund av försäljningen av dess verksamhet med monoklorättiksyra

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den andra grunden avseende de ålagda böternas rättsstridighet

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den tredje grunden avseende en felaktig tillämpning av meddelandet om samarbete

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den fjärde grunden avseende att böternas grundbelopp har beräknats felaktigt

Den första invändningen om att böternas grundbelopp är oproportionerligt i förhållande till storleken på marknaden

— Parternas argument

— Förstainstansrättens bedömning

Den andra invändningen om att böternas grundbelopp är oproportionerligt i förhållande till kategoriseringen av de berörda företagen

— Parternas argument

— Förstainstansrättens bedömning

Den femte grunden avseende en oberättigad höjning av böterna på grund av upprepade överträdelser

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den sjätte grunden avseende förfarandefel i det administrativa förfarandet

Den första delen avseende otillräcklig insyn i akten

— Parternas argument

— Förstainstansrättens bedömning

Den andra delen avseende att förhörsombudets rapport är rättsstridig

— Parternas argument

— Förstainstansrättens bedömning

Den sjunde grunden avseende att åläggandet att upphöra med beteendet är rättsstridigt

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Slutligt bötesbelopp som åläggs sökanden

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.