CELEX: 62009CJ0266
Mediu
Produse de uz fitosanitar
Directiva 91/414/CEE
Accesul publicului la informații
Directivele 90/313/CEE și 2003/4/CE
Aplicare în timp
Noțiunea «informații despre mediu»
Confidențialitatea informațiilor comerciale și industriale

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Directivei 91/414/CEE a Consiliului din 15 iulie
1991 privind introducerea pe piață a produselor de uz fitosanitar (JO L 230, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 10, p. 30) și
a Directivei 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile
despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului (JO L 41, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni în anulare introduse de Stichting Natuur en Milieu, Vereniging Milieudefensie
și Vereniging Goede Waar & Co. împotriva deciziei prin care College voor de toelating van gewasbeschermingsmiddelen en biociden,
fostul College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (denumit în continuare „College”), a refuzat să le comunice anumite
studii și protocoale încheiate în urma testelor de teren cu privire la reziduuri și la eficacitatea substanței active propamocarb
de pe sau din plantele de salată (denumită în continuare „decizia în litigiu”).

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Directiva 90/313/CEE
Potrivit articolului 3 din Directiva 90/313/CEE a Consiliului din 7 iunie 1990 privind liberul acces la informații despre
mediu (JO L 158, p. 56):
„(1)      Sub rezerva dispozițiilor prevăzute în prezentul articol, statele membre se asigură că autoritățile publice trebuie să pună
informațiile referitoare la mediu la dispoziția oricărei persoane fizice sau juridice, la cererea acesteia și fără ca aceasta
să declare interesul pe care îl are în acest sens.
Statele membre definesc condițiile în care o astfel de informație este efectiv pusă la dispoziție.
(2)      Statele membre pot prevedea ca o solicitare de informații să fie refuzată, dacă aceasta afectează:
[...]
–        secretul comercial și industrial, inclusiv proprietatea intelectuală;
–        confidențialitatea datelor și/sau a dosarelor personale;
–        date furnizate de o terță parte, fără ca acea parte să aibă obligația legală de a le furniza;
[...]
Informația deținută de autoritățile publice trebuie furnizată parțial, dacă este posibil să se separe mențiunile referitoare
la interesele prevăzute anterior.
[...]” [traducere neoficială]
Directiva 90/642/CEE
Potrivit articolului 5b alineatul (2) din Directiva 90/642/CEE a Consiliului din 27 noiembrie 1990 de stabilire a conținuturilor
maxime de reziduuri de pesticide din și de pe anumite produse de natură vegetală, inclusiv fructe și legume (JO L 350, p. 71,
Ediție specială, 03/vol. 9, p. 71), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/41/CE a Consiliului din 25 iunie 1997 (JO
L 184, p. 33, Ediție specială, 03/vol. 21, p. 264):
„Statele membre instaurează un sistem care permite stabilirea conținutului maxim de reziduuri cu caracter permanent sau temporar
pentru produsele prevăzute în articolul 1 alineatul (1), care sunt introduse pe teritoriul lor dintr‑o țară membră de proveniență,
ținând seama de practicile agricole corespunzătoare în vigoare în statul membru de proveniență și fără a aduce atingere condițiilor
necesare pentru protecția sănătății consumatorilor, în cazurile în care nu s‑a stabilit conținutul maxim de reziduuri pentru
aceste produse în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) sau cu articolul 5a. ”
Directiva 91/414
Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Directiva 91/414:
„Având în vedere stadiul cunoștințelor științifice și tehnice, o substanță activă este înscrisă în anexa I pentru o perioadă
inițială care nu poate depăși zece ani în cazul în care se poate estima că produsele de uz fitosanitar care conțin această
substanță activă vor îndeplini condițiile următoare:
(a)      reziduurile lor provenite în urma aplicării pe baza practicilor fitosanitare nu au efecte nocive asupra sănătății umane sau
animale sau asupra apelor subterane sau influențe negative asupra mediului și, în măsura în care sunt semnificative din punct
de vedere toxicologic sau al mediului, pot fi determinate prin metode utilizate în mod curent;
(b)      utilizarea lor în urma unei aplicări pe baza practicilor fitosanitare nu are efect nociv asupra sănătății umane sau animale
sau influențe negative asupra mediului în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) litera (b) punctele (iv) și (v).”
Articolul 14 din Directiva 91/414 prevede:
„Fără a aduce atingere dispozițiilor Directivei 90/313[...], statele membre și Comisia se asigură că indicațiile furnizate
de solicitanți, care constituie secret industrial sau comercial, rămân confidențiale, dacă solicitantul care dorește înscrierea
unei substanțe active în anexa I sau o autorizare a unui produs de uz fitosanitar face o cerere în acest sens și dacă statul
membru sau Comisia acceptă justificarea oferită de solicitant.
Confidențialitatea nu se aplică:
[...]
–        rezumatului rezultatelor testelor destinate stabilirii eficacității produsului și a caracterului său inofensiv pentru om,
animale, plante și mediu;
[...]”
Directiva 2003/4
Potrivit considerentului (5) al Directivei 2003/4:
„La 25 iunie 1998, Comunitatea Europeană a semnat Convenția CEE‑ONU privind accesul la informație, participarea publicului
la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu («Convenția de la Aarhus»). Dispozițiile de drept comunitar
trebuie să fie compatibile cu cele ale convenției în vederea încheierii acesteia de către Comunitatea Europeană.”
Potrivit articolului 2 din Directiva 2003/4:
„În sensul prezentei directive:
(1)      «Informații despre mediu» înseamnă orice informații scrise, vizuale, verbale, electronice sau în orice altă formă materială
privind:
(a)      starea elementelor mediului, precum aerul și atmosfera, apa, solul, pământul, peisajul și siturile naturale, inclusiv terenuri
umede, de coastă și maritime, diversitatea biologică și componentele sale, inclusiv organismele modificate genetic, precum
și interacțiunea dintre aceste elemente;
(b)      factorii, precum substanțele, energia, zgomotul radiațiile sau deșeurile, [...] emisiile, deversările și alte tipuri de diseminare
în mediu, care afectează sau care este posibil să afecteze elementele de mediu menționate la litera (a);
(c)      măsurile (inclusiv măsurile administrative) cum sunt politicile, legislația, planurile, programele, acordurile de mediu și
activitățile care afectează sau care este posibil să afecteze elementele și factorii menționați la literele (a) și (b), precum
și măsurile sau activitățile elaborate pentru protejarea acestor elemente;
[...]
(f)      starea sănătății și siguranței umane, inclusiv contaminarea lanțului alimentar, în cazul în care este relevantă, situația
vieții umane, a edificiilor de interes cultural și a structurilor construite, în măsura în care acestea sunt sau ar putea
fi afectate de starea elementelor de mediu menționate la litera (a) sau, prin intermediul acelor elemente, de către oricare
dintre aspectele menționate la literele (b) și (c).
[...]”
Articolul 4 din Directiva 2003/4, intitulat „Excepții”, prevede la alineatul (2):
„Statele membre pot prevedea ca cererea de informații despre mediu să fie refuzată în cazul în care dezvăluirea informațiilor
respective ar afecta în mod negativ:
[...]
(d)      confidențialitatea informațiilor comerciale sau industriale, în cazul în care legislația internă sau comunitară prevede o
astfel de confidențialitate în vederea protejării intereselor economice legitime, inclusiv a interesului public privind păstrarea
confidențialității statisticilor și a secretului fiscal;
[...]
Motivele de refuz menționate la alineatele (1) și (2) se interpretează în mod restrictiv, ținându‑se seama de interesul public
servit de dezvăluire în cazul respectiv. În fiecare caz în parte interesul public servit de dezvăluire trebuie comparat cu
interesul servit de refuz. Statele membre nu pot prevedea refuzarea unei cereri, în temeiul alineatului (2) litera (a), (d),
(f), (g) sau (h) în cazul în care cererea respectivă vizează date privind emisiile în mediu.
[...]”
Articolul 11 din Directiva 2003/4 prevede:
„Directiva 90/313/CEE se abrogă de la data de 14 februarie 2005.
Trimiterile la directiva abrogată se interpretează ca trimiteri la prezenta directivă și se citesc în conformitate cu tabelul
de corespondență din anexă.”
Decizia 2005/370/CE
Prin Decizia 2005/370/CE din 17 februarie 2005 privind încheierea, în numele Comunității Europene, a Convenției privind accesul
la informație, participarea publicului la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu (JO L 124, p. 1, Ediție
specială, 15/vol. 14, p. 201), Consiliul Uniunii Europene a aprobat această convenție.

Reglementarea națională
Potrivit articolului 22 din Legea privind pesticidele din 1962 (Bestrijdingsmiddelenwet 1962):
„1.      Obligația de confidențialitate prevăzută la articolul 2:5 din Legea generală în materie administrativă (Algemene wet bestuursrecht)
nu este aplicabilă componentelor unui pesticid nociv pentru om sau pentru animalele ori plantele a căror conservare se urmărește.
2.      În cazul în care documentele transmise ministrului de resort sau colegiului în conformitate cu prevederile prezentei legi
sau pe baza acesteia conțin informații ori în cazul în care din aceste documente pot fi extrase informații care trebuie să
rămână confidențiale în vederea protejării secretului industrial, ministrul de resort sau colegiul dispune, pe baza cererii
scrise a celui care transmite documentele, că informațiile rămân confidențiale. O cerere în acest sens trebuie motivată.
3.      Ministrul responsabil stabilește normele privind datele pentru care nu se aplică obligația de confidențialitate.”
Printr‑un Regulament ministerial din 19 octombrie 1999, ministrul sănătății, al afacerilor sociale și al sporturilor împreună
cu secretarul de stat însărcinat cu agricultura, protecția naturii și pescuitul, a modificat regulamentul privind reziduurile
de pesticide. Această modificare stabilește, printre altele, pentru pesticidul propamocarb din și de pe plantele de salată,
conținutul maxim admis de reziduuri (denumit în continuare „CMR”) la 15 mg/kg.

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Modificarea CMR pentru propamocarbul din și de pe plantele de salată a intervenit la cererea titularului produsului Previcur
N. Bayer CropScience BV (denumită în continuare „Bayer”) este succesoarea în drepturi a acestui titular.
Prin scrisoarea din 31 ianuarie 2005, reclamantele din acțiunea principală au solicitat College în special să le transmită
toate informațiile care au stat la baza deciziei de stabilire a CMR menționat anterior.
Prin decizia din 8 martie 2005, College a respins cererea reclamantelor din acțiunea principală, în temeiul articolului 22
din Legea privind pesticidele din 1962. Prin scrisoarea din 14 aprilie 2005, acestea au contestat decizia menționată.
La 31 mai 2005, College a informat Bayer cu privire la cererea de informații prezentată de reclamantele din acțiunea principală,
oferindu‑i posibilitatea de a formula o cerere de păstrare a confidențialității anumitor informații care figurau în documentele
în cauză.
Prin scrisoarea din 13 iulie 2005, între altele, Bayer a desemnat documentele care conțineau, în opinia sa, secrete industriale.
Printre acestea se numărau în principal studii privind reziduurile și protocoale încheiate în urma testelor de teren. Bayer
solicita păstrarea confidențialității acestor documente.
La 22 iunie 2007, College a refuzat să acorde accesul la studiile privind reziduurile și la protocoalele încheiate în urma
testelor de teren în vederea protejării secretelor industriale. Acesta a publicat o listă care cuprindea documentele a căror
copie putea fi eliberată. Această listă a fost completată prin decizia de rectificare din 17 iulie 2007.
Împotriva acestei decizii din 22 iunie 2007 și a deciziei de rectificare din 17 iulie 2007, reclamantele din acțiunea principală
au formulat o acțiune la instanța de trimitere. Aceste două acte constituie împreună decizia în litigiu.
Instanța de trimitere ridică în esență problema dacă legea națională în temeiul căreia s‑a refuzat divulgarea anumitor informații
și modul în care aceasta a fost aplicată în speță sunt compatibile cu obligațiile prevăzute de Directiva 2003/4.
Mai exact, întrebarea privește, pe lângă aplicarea
ratione temporis
a Directivei 2003/4 la situația de fapt din speță, însăși noțiunea de informații despre mediu prevăzută de această directivă.
Mai întâi, instanța ridică în mod concret problema dacă datele care stau la baza definirii CMR pentru un produs de uz fitosanitar
constituie astfel de informații despre mediu, intrând, așadar, în domeniul de aplicare material al directivei menționate.
Constatând în continuare că articolul 14 din Directiva 91/414 prevede confidențialitatea necondiționată a informațiilor de
natură industrială și comercială, instanța de trimitere ridică problema valorii juridice a respectivului articol, din moment
ce se precizează că acesta se aplică „fără a aduce atingere dispozițiilor Directivei 2003/4”. Aceasta din urmă, la articolul
4, ar acorda prioritate informațiilor cu privire la confidențialitatea secretelor industriale sau cel puțin ar impune autorităților
naționale compararea intereselor aflate în joc.
În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema dacă această comparare a intereselor se poate realiza într‑un mod general
și în același timp pentru toate dispozițiile adoptate de legiuitor sau de autoritatea administrativă competentă ori dacă acest
lucru trebuie realizat de la caz la caz.
În aceste condiții, College van Beroep voor het bedrijfsleven a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
următoarele întrebări preliminare:
„1)      Noțiunea «informații despre mediu» definită la articolul 2 din Directiva 2003/4 [...] trebuie interpretată în sensul că aceasta
cuprinde informațiile comunicate în cadrul unei proceduri naționale de autorizare (sau de reînnoire a autorizării) unui produs
de uz fitosanitar în vederea stabilirii cantității maxime admise de pesticid, a unui element al acestuia sau a produșilor
săi de transformare în alimente și în băuturi?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, care este raportul dintre articolul 14 din Directiva 91/414[...] și Directiva
2003/4[...] în privința informațiilor descrise în prima întrebare și, în special, acest raport presupune că articolul 14 din
Directiva 91/414[...] nu poate fi aplicat decât în măsura în care nu se aduce atingere obligațiilor prevăzute la articolul
4 alineatul (2) din Directiva 2003/4[...]?
3)      Dacă din răspunsul dat la primele două întrebări rezultă că pârâtul din prezenta cauză este obligat să aplice dispozițiile
articolului 4 din Directiva 2003/4[...], rezultă că, potrivit acestui articol, compararea prevăzută a interesului public servit
de divulgare cu interesul particular servit de refuzul divulgării trebuie să aibă loc prin aplicarea legislației sau că această
comparare poate fi realizată la nivelul legislației naționale?”

Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
Prin scrisoarea din 7 octombrie 2010, Bayer și Nederlandse Stichting voor Fytofarmacie au solicitat redeschiderea procedurii
orale, arătând în esență că trebuie supusă dezbaterii în contradictoriu problema dacă informațiile în discuție în acțiunea
principală privesc emisii, în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2003/4. Astfel, potrivit persoanelor interesate,
această noțiune de emisii a fost analizată în concluziile avocatului general, în timp ce, pe de o parte, instanța de trimitere
nu adresase nicio întrebare în această privință, iar, pe de altă parte, anumite părți nu au prezentat nicio argumentare cu
privire la această noțiune, iar cele care au abordat‑o în observații au propus o interpretare total opusă celei care a fost
reținută în respectivele concluzii.
În această privință, trebuie amintit că, din oficiu sau la propunerea avocatului general ori la cererea părților, Curtea poate
dispune redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 61 din Regulamentul de procedură, în cazul în care consideră
că nu este suficient de lămurită sau că trebuie să soluționeze cauza în baza unui argument care nu a fost pus în discuția
părților (a se vedea în special Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International,
C‑42/07, Rep., p. I‑7633, punctul 31, precum și jurisprudența citată).
În schimb, Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și Regulamentul de procedură al acesteia nu prevăd posibilitatea
ca părțile să depună observații ca răspuns la concluziile prezentate de avocatul general (a se vedea Hotărârea Liga Portuguesa
de Futebol Profissional și Bwin International, citată anterior, punctul 32).
În speță, Curtea, după ascultarea avocatului general, apreciază că dispune de toate elementele necesare pentru a răspunde
la întrebările adresate de instanța de trimitere și nu este necesar ca această cauză să fie examinată în raport cu un argument
care nu a fost dezbătut în fața sa.
Prin urmare, cererea având ca obiect redeschiderea procedurii orale trebuie respinsă.

Cu privire la întrebările preliminare

Observații introductive
Este necesar să se arate că instanța de trimitere apreciază că situația de fapt din acțiunea principală trebuie analizată
în raport cu dreptul aplicabil la data la care a fost adoptată decizia în litigiu. Aceasta solicită în consecință Curții să
interpreteze Directiva 2003/4, aplicabilă la acea dată. În schimb, guvernul olandez și Comisia susțin că această interpretare
trebuie să privească dispozițiile Directivei 90/313, care, nefiind abrogată de Directiva 2003/4 decât la 14 februarie 2005,
era în vigoare atât la data la care informațiile a căror divulgare se solicită au fost furnizate administrației competente,
cât și la data la care aceasta din urmă a fost sesizată pentru prima dată cu o cerere de divulgare de informații.
În această privință, trebuie amintit că, în principiu, o normă de drept nouă se aplică începând cu data la care intră în vigoare
actul care o instituie. Deși aceasta nu se aplică situațiilor juridice născute și constituite în întregime sub incidența legii
vechi, ea se aplică efectelor viitoare ale acestora, precum și situațiilor juridice noi (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 6 iulie 2010, Monsanto Technology, C‑428/08, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 66). Soluția este diferită, sub rezerva
respectării principiului neretroactivității actelor juridice, numai dacă noua normă este însoțită de dispoziții speciale care
stabilesc în mod specific condițiile de aplicare în timp a acesteia.
În speță, este necesar să se constate că Directiva 2003/4, care abrogă Directiva 90/313, nu cuprinde, în această privință,
nicio dispoziție specială.
Pe de altă parte, dreptul de acces la informații despre mediu nu se poate concretiza decât la data la care autoritățile competente
trebuie să se pronunțe cu privire la cererea cu care sunt sesizate. Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctul
28 din concluzii, numai la acest moment revine autorităților menționate sarcina să aprecieze, având în vedere toate împrejurările
de fapt și se drept ale cauzei, dacă informațiile solicitate trebuie sau nu trebuie să fie furnizate.
În speță, din moment ce decizia în litigiu a fost adoptată după expirarea termenului de transpunere a Directivei 2003/4, în
orice caz, situația de fapt din acțiunea principală trebuie apreciată în raport cu dreptul de acces la informații despre mediu,
astfel cum este definit de această directivă, în lipsa oricărei dispoziții contrare prevăzute în directiva menționată, care,
la articolul 3, nu distinge de altfel în funcție de natura informațiilor a căror divulgare o reglementează între cele care
s‑ar fi aflat în posesia autorităților competente înainte de 14 februarie 2005 sau cele de care ar fi dispus numai după această
dată.
În consecință, Curtea trebuie să răspundă la întrebările adresate în lumina Directivei 2003/4, astfel cum solicită instanța
de trimitere.

Cu privire la prima întrebare
Articolul 2 din Directiva 2003/4 enumeră diferitele categorii de informații care fac parte din categoria informațiilor despre
mediu pe care dreptul Uniunii le supune regimului de divulgare definit de directiva menționată. Prima întrebare adresată de
instanța de trimitere urmărește în consecință să se stabilească dacă informații precum cele în discuție în acțiunea principală
fac parte din vreuna dintre aceste categorii.
În această privință, trebuie arătat că prin decizia în litigiu s‑a refuzat să se acorde accesul la studiile privind reziduurile
și la protocoalele încheiate în urma testelor de teren furnizate în cadrul unei proceduri de extindere a autorizației pentru
un produs care intră în domeniul de aplicare al Directivei 91/414. Pentru adoptarea acestei din urmă directive, legiuitorul
Uniunii a constatat în special, astfel cum rezultă din al patrulea considerent al directivei menționate, că produsele de uz
fitosanitar nu au numai efecte benefice asupra producției vegetale și că utilizarea acestora poate genera riscuri și pericole
pentru om, animale și mediu, în special dacă sunt introduse pe piață fără să fi fost examinate și autorizate oficial și dacă
sunt utilizate incorect.
Prin urmare, nu se poate contesta că informațiile avute în vedere de decizia în litigiu și referitoare la reziduurile unui
produs de uz fitosanitar de pe alimente se înscriu într‑o procedură de autorizare ce are ca obiect tocmai să prevină eventualele
riscuri și pericole pentru om, animale și mediu. În acest sens, respectivele informații pot privi, prin ele însele, astfel
cum rezultă din articolul 2 alineatul (1) litera (f) din Directiva 2003/4, starea sănătății și siguranța umană, inclusiv contaminarea
lanțului alimentar, în cazul în care este relevantă.
Cu toate acestea, potrivit respectivului articol 2 alineatul (1) litera (f), informațiile de această natură nu intră în domeniul
de aplicare al Directivei 2003/4 decât în măsura în care starea sănătății umane, siguranța sau contaminarea lanțului alimentar
la care se referă sunt afectate sau pot fi afectate de starea elementelor de mediu menționate la articolul 2 alineatul (1)
litera (a) sau, prin intermediul acelor elemente, de oricare dintre factorii, măsurile sau activitățile menționate la același
articol 2 alineatul (1) literele (b) și (c).
Articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/4 privește elementele de mediu precum aerul și atmosfera, apa, solul,
pământul, peisajul și siturile naturale, inclusiv terenurile umede, de coastă și maritime, diversitatea biologică și componentele
sale, inclusiv organismele modificate genetic, precum și interacțiunea dintre aceste elemente. La rândul său, articolul 2
alineatul (1) litera (b) privește factori precum, printre altele, substanțele, deșeurile, emisiile, deversările și alte tipuri
de diseminare în mediu, care afectează sau care este posibil să afecteze elementele de mediu menționate la respectivul articol
2 alineatul (1) litera (a).
În cazul de față, furnizarea de informații cu privire la prezența unor reziduuri de produse de uz fitosanitar în sau pe plante
precum salata, ca în acțiunea principală, urmărește, așadar, să limiteze riscul de a afecta una dintre componentele diversității
biologice și riscul de dispersare a acestor reziduuri în special la suprafața solului sau în apele subterane, întrucât permite
să se verifice nivelul la care a fost stabilită CMR. Astfel de informații, deși nu permit prin ele însele să se evalueze consecințele
acestor reziduuri asupra sănătății umane, privesc elemente de mediu care riscă să o afecteze în cazul unei prezențe excesive
a unor asemenea reziduuri, reprezentând tocmai aspectul pe care urmăresc să îl clarifice aceste informații.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „informații despre mediu” prevăzută la articolul
2 din Directiva 2003/4 trebuie interpretată în sensul că include informațiile prezentate în cadrul unei proceduri naționale
de autorizare sau de extindere a autorizării unui produs de uz fitosanitar pentru a determina conținutul maxim al unui pesticid,
al unui element al acestuia sau al produșilor săi de transformare în alimente și în băuturi.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dispozițiile articolului
14 din Directiva 91/414 trebuie interpretate în sensul că nu pot fi aplicate decât în măsura în care nu se aduce atingere
obligațiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2003/4.
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că articolul 14 al doilea paragraf din Directiva 91/414 prevede o listă de
documente și de informații care nu pot fi supuse regimului de confidențialitate. Printre acestea, la a cincea liniuță, figurează
„[rezumatul] rezultatelor testelor destinate stabilirii eficacității produsului și a caracterului său inofensiv pentru om,
animale, plante și mediu”. Prin urmare, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, înainte de a se stabili care este
întinderea protecției confidențialității solicitate de Bayer în temeiul articolului 14 primul paragraf din Directiva 91/414,
revine autorităților naționale competente să verifice dacă informațiile și documentele avute în vedere se înscriu printre
cele enumerate în lista prevăzută la articolul 14 al doilea paragraf.
Pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, trebuie amintit că cerințele pentru a acorda accesul la
informațiile despre mediu au fost impuse inițial prin Directiva 90/313, care a fost abrogată de Directiva 2003/4 începând
cu 14 februarie 2005.
Articolul 14 din Directiva 91/414 a instituit principiul potrivit căruia solicitanții de autorizații de introducere pe piață
pot cere ca informațiile pe care le furnizează și care constituie secret industrial sau comercial să rămână confidențiale,
„fără a aduce atingere dispozițiilor Directivei 90/313”. Articolul 3 din această din urmă directivă prevedea că statele membre
puteau refuza accesul la o informație în materie de mediu în cazul în care aceasta se referea la un secret comercial și industrial.
Directiva 90/313 a fost înlocuită de Directiva 2003/4, care prevede la articolul 4 o protecție a secretelor industriale și
comerciale mai puțin strictă decât cea care rezultă din dispozițiile coroborate ale Directivelor 91/414 și 90/313, deja menționate,
din moment ce aceasta impune ca, pentru a se decide dacă se refuză sau nu se refuză divulgarea unei informații despre mediu,
interesul servit de refuzul divulgării să fie comparat cu interesul public servit de divulgare.
În acest context, trebuie arătat că, începând cu 14 februarie 2005 și în temeiul dispozițiilor exprese ale articolului 11
din Directiva 2003/4, articolul 14 din Directiva 91/414 trebuie interpretat ca făcând trimitere nu la Directiva 90/313, ci
la Directiva 2003/4. Astfel, în lipsa oricărei dispoziții contrare pe care Directiva 2003/4 ar cuprinde‑o în această privință,
trebuie să se asigure efectul deplin al trimiterii care, în prezent, prin articolul 14 din Directiva 91/414, privește Directiva
2003/4.
Prin urmare, respectivul articol 14 trebuie interpretat în sensul că, fără a aduce atingere dispozițiilor Directivei 2003/4,
statele membre și Comisia se asigură că indicațiile furnizate de solicitanții de autorizații de introducere pe piață a unor
produse de uz fitosanitar și care constituie secret industrial sau comercial rămân confidențiale, dacă respectivii solicitanți
fac o cerere în acest sens și dacă statul membru sau Comisia acceptă justificarea oferită de persoanele interesate.
În consecință, într‑o situație precum cea din acțiunea principală, revine autorităților competente ale statului membru vizat,
sesizate cu o cerere de aplicare a regimului de confidențialitate indicațiilor furnizate, sarcina să analizeze cererea în
cauză respectând condițiile prevăzute la articolul 14 menționat, cu condiția ca această evaluare să nu determine autoritățile,
în cazul în care sunt sesizate, pe de altă parte, cu o cerere de acces la aceleași informații, să își încalce obligațiile
care le revin în prezent în temeiul Directivei 2003/4.
Obligațiile menționate reies din dispozițiile articolului 4 din Directiva 2003/4. Aceste dispoziții permit statelor membre
să prevadă ca o cerere de informații despre mediu, mai puțin atunci când acestea din urmă se referă la emisii în mediu, să
poată fi respinsă în cazul în care divulgarea respectivelor informații ar afecta în mod negativ confidențialitatea informațiilor
comerciale sau industriale, dacă această confidențialitate este prevăzută de dreptul național sau de dreptul Uniunii. Totuși,
aceleași obligații impun de asemenea ca un astfel de motiv de refuz să fie interpretat restrictiv, ținând cont de interesul
pe care l‑ar prezenta pentru public dezvăluirea informațiilor și ca, în fiecare caz în parte, interesul public servit de divulgare
să fie comparat cu interesul servit de refuz.
În aceste condiții, atunci când sunt sesizate cu o cerere de acces la informații despre mediu care au fost furnizate de solicitantul
unei autorizații de introducere pe piață a unor produse de uz fitosanitar și pentru care cererea de protejare ca secret industrial
sau comercial în sensul articolului 14 din Directiva 91/414 apare ca fiind justificată, autoritățile competente sunt totuși
obligate să admită cererea de acces la respectivele informații dacă acestea din urmă privesc emisii în mediu sau dacă, în
celelalte cazuri, interesul public servit de divulgare pare superior interesului servit de refuz.
În lumina considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, cu condiția ca o situație precum cea
din acțiunea principală să nu se regăsească printre cele enumerate la articolul 14 al doilea paragraf din Directiva 91/414,
dispozițiile aceluiași articol 14 primul paragraf trebuie interpretate în sensul că nu se pot aplica decât în măsura în care
nu se aduce atingere obligațiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2003/4.

Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 din
Directiva 2003/4 trebuie interpretat în sensul că o comparare a interesului public servit de divulgarea unei informații despre
mediu și a interesului particular servit de refuz precum cea prevăzută la articolul menționat trebuie realizată în fiecare
caz în parte prezentat autorităților competente sau poate fi definită printr‑o măsură generală adoptată de legiuitorul național.
În această privință, trebuie să se constatate că din însuși modul de redactare a articolului 4 din Directiva 2003/4 reiese
că legiuitorul Uniunii a prevăzut că, în fiecare caz în parte, trebuia să se realizeze compararea intereselor aflate în joc.
Nici prevederile articolului 14 din Directiva 91/414, nici vreo altă dispoziție din Directiva 2003/4 nu permit să se considere
că ar putea fi suplinită compararea intereselor aflate în joc, astfel cum este prevăzută la articolul 4 din această din urmă
directivă, printr‑o altă măsură decât examinarea acestor interese în fiecare caz în parte.
Această împrejurare nu se opune totuși posibilității ca legiuitorul național să stabilească printr‑o dispoziție cu caracter
general criterii care să permită o înlesnire a evaluării comparate a intereselor aflate în joc, numai cu condiția ca o asemenea
dispoziție să nu exonereze autoritățile competente de obligația de a realiza în mod efectiv o examinare distinctă a fiecărei
situații care le este prezentată în cadrul unei cereri de acces la informații despre mediu în temeiul Directivei 2003/4.
Din considerațiile de mai sus rezultă că trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolul 4 din Directiva 2003/4 trebuie
interpretat în sensul că o comparare a interesului public servit de divulgarea unei informații despre mediu și a interesului
particular servit de refuzul divulgării precum cea prevăzută la articolul menționat trebuie realizată în fiecare caz în parte
prezentat autorităților competente, chiar și atunci când legiuitorul național stabilește, printr‑o dispoziție cu caracter
general, criterii care să permită o înlesnire a acestei evaluări comparative a intereselor aflate în joc.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
1)
Noțiunea „informații despre mediu” prevăzută la articolul 2 din Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului
din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului
trebuie interpretată în sensul că include informațiile prezentate în cadrul unei proceduri naționale de autorizare sau de
extindere a autorizării unui produs de uz fitosanitar pentru a determina conținutul maxim al unui pesticid, al unui element
al acestuia sau al produșilor săi de transformare în alimente și în băuturi.
2)
Cu condiția ca o situație precum cea din acțiunea principală să nu se regăsească printre cele enumerate la articolul 14 al
doilea paragraf din Directiva 91/414/CEE a Consiliului din 15 iulie 1991 privind introducerea pe piață a produselor de uz
fitosanitar, dispozițiile aceluiași articol 14 primul paragraf trebuie interpretate în sensul că nu se pot aplica decât în
măsura în care nu se aduce atingere obligațiilor prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2003/4.
3)
Articolul 4 din Directiva 2003/4 trebuie interpretat în sensul că o comparare a interesului public servit de divulgarea unei
informații despre mediu și a interesului particular servit de refuzul divulgării precum cea prevăzută la articolul menționat
trebuie realizată în fiecare caz în parte prezentat autorităților competente, chiar și atunci când legiuitorul național stabilește,
printr‑o dispoziție cu caracter general, criterii care să permită o înlesnire a acestei evaluări comparative a intereselor
aflate în joc.
Semnături
*
Limba de procedură: olandeza.