CELEX: 62009CJ0075
Регламент (ЕИО) №º2913/92
Митнически кодекс на Общността
Член 221, параграфи 3 и 4
Последващо събиране на митническото задължение
Погасителна давност
Деяние, подлежащо на наказателно преследване

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 221, параграфи 3 и 4 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври
1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 2, том 5, стр. 58), изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 година
(ОВ L 311, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 13, стр. 12, наричан по-нататък „Митническият
кодекс“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Agra Srl (наричано по-нататък „Agra“) и Agenzia Dogane — Ufficio delle Dogane
di Alessandria (Митническа служба — митническо бюро на Алесандрия, наричана по-нататък „Ufficio delle Dogane“) по повод на
акт за последващо събиране на митническо задължение.

Правна уредба

Право на Съюза
Член 9, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 954/2002 на Комисията от 4 юни 2002 година за откриване и управление на тарифна квота
за замразено месо от едър рогат добитък, включено в код по КН 0202, и продукти, включени в код по КН 0206 29 91 (от 1 юли
2002 г. до 30 юни 2003 г.) (ОВ L 147, стр. 8), гласи:
„Когато с оглед на доказването на вноса или на износа съгласно параграф 2 са налице двама или повече молители с един и същ
пощенски адрес или когато към датата на подаване на молбата молителите са регистрирани по [ДДС] с един и същ пощенски адрес
или ако държавите членки имат сериозни основания да предполагат, че операторите са свързани помежду си, държавите членки проверяват
дали тези молители не са свързани помежду си по смисъла на член 143 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията (от 2 юли 1993
година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент № 2913/92 (ОВ L 253, стр. 1; Специално издание на български език,
2007 г., глава 2, том 7, стр. 3). Ако се окаже, че случаят е такъв, всички въпросни молби се отхвърлят.
[…]“ [неофициален превод]
Член 221, параграфи 3 и 4 от Митническия кодекс предвижда:
„3.      Уведомяването на длъжника вече не може да се извършва след изтичане на тригодишния срок от датата на възникване на митническото
задължение. Този срок се [спира] от момента на подаване на жалба по смисъла на член 243 и по време на процедурата по обжалването.
4.      Когато митническото задължение е в резултат на действие, което в момента на извършването си е подлежало на наказателно съдебно
преследване, уведомяването на длъжника може да се осъществи след изтичането на тригодишния срок, предвиден в параграф 3, при
условията, предвидени от действащите разпоредби.“

Национално право
Член 11 от Законодателен декрет №°374 от 8 ноември 1990 г. относно преустройството на митническите учреждения и преразглеждането
на установителните производства и на производствата по контрол в рамките на прилагането на Директива 79/695/ЕИО от 24 юли
1979 година и на Директива 82/57/ЕИО от 17 декември 1981 година относно процедурите за допускане за свободно обращение на
стоките, както и на Директива 81/177/ЕИО от 24 февруари 1981 година и на Директива 82/347/ЕИО от 23 април 1982 година относно
процедурите за износ на общностни стоки (GURI № 291 от 14 декември 1990 г.), има следното съдържание:
„1.      Митническото бюро може да преразгледа влязлата в сила констатация, макар стоките, които са неин предмет, да са оставени на
разположение на оператора или вече да са напуснали митническата територия. Преразглеждането се осъществява служебно или по
искане на съответния оператор, подал жалба в тригодишен срок, считано от деня на влизане в сила на констатацията, като в случай
че това не бъде направено, правото на жалба се преклудира.
[…]
5.      Ако преразглеждането, осъществено служебно или по искане на някоя от страните, покаже неточности, пропуски или грешки, свързани
с елементите, на които се основава констатацията, бюрото извършва съответната поправка и съобщава за нея на въпросния оператор,
като го уведомява с акт за изменение. В случай на поправка вследствие на служебно преразглеждане, актът за изменение трябва
да бъде съобщен в тригодишен срок, считано от деня, в който констатацията е влязла в сила, като в случай че това не бъде направено,
правото на жалба се преклудира.
[…]“
Член 84 от Декрет № 43 на президента на Републиката от 23 януари 1973 г. относно приемането на единен текст на законодателните
разпоредби в митническата област (GURI № 80 от 28 март 1973 г., наричан по-нататък „TULD“), предвижда:
„1.      Действията на държавата за събиране на митните сборове се погасяват по давност в срок от пет години.
[…]
3.      Когато пълната или частична липса на плащане на митните сборове произтича от престъпление, давностният срок започва да тече
от деня, в който влезе в сила определението или присъдата, постановени след приключването на наказателното производство.
[…]“
По силата на член 29 от Закон № 428 от 29 декември 1990 г. относно разпоредбите за изпълнение на задълженията, които произтичат
от членството на Италианската република в Европейските общности (GURI № 10 от 12 януари 1991 година), предвиденият в член 84
от TULD давностен срок е бил намален на три години.

Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Agra е внесло замразено обезкостено месо (включено в код по КН 0202 30 90 90) в рамките на установената с Регламент № 954/2002
годишна квота (подквота II).
За да получи лицензи за внос, посоченото дружество подава искане за внос, в което декларира, че отговаря на предвидените в
член 9 от посочения регламент условия. Сред тези условия фигурира липсата на връзка с дружества от други държави членки, които
са подали подобни искания преди 14 юни 2002 г.
Посредством извършена на 12 февруари 2007 г. проверка в Agra Guardia di Finanza di Milano установява наличието на нередности,
свързани с посочените условия.
Изготвеният вследствие на тази проверка протокол води, от една страна, до наказателно разследване.
От друга страна, основавайки се на същия протокол, на 28 февруари 2008 г. Ufficio delle Dogane издава акт за поправка на подадените
от Agra митнически декларации във връзка с възстановяване на обща сума, включваща главница от 141 125,49 EUR на основание
митни сборове и данък върху добавената стойност и лихви в размер на 47 298,45 EUR.
Agra е уведомено за този акт за поправка на 11 март 2008 г.
Това дружество оспорва посочения акт пред Commissione tributaria provinciale di Alessandria (Данъчна комисия на провинция
Алесандрия), като се позовава на изтичането на давностния срок за упражняване на правото да се прави поправка на митническите
декларации. Според Agra към това право се прилагал тригодишен давностен срок, считано от датата на митническите декларации.
При все това, тъй като спорните декларации били подадени на 13 август, 18 септември и 23 октомври 2002 г., трябвало да се
счита, че давностните срокове са изтекли съответно на 13 август, 18 септември и 23 октомври 2005 г.
От своя страна Ufficio delle Dogane посочва основанията за „спиране и за прекъсване на давността“, предвидени в член 221 от
Митническия кодекс, и по-специално в параграф 4 от посочения член, по силата на който уведомяването за точния размер на митническото
задължение може да бъде направено след изтичането на тригодишния срок, когато митническите органи не са били в състояние да
определят точния размер на митните сборове в резултат от деяния, подлежащи на наказателно преследване.
Според Ufficio delle Dogane тази разпоредба трябвало да се тълкува във връзка с член 84 от TULD, съгласно който, в случай
че пълната или частична липса на плащане на митните сборове произтича от престъпление, давностният срок започва да тече от
деня, когато постановените в рамките на наказателното производство определение или присъда придобият сила на пресъдено нещо.
При тези обстоятелства Commissione tributaria provinciale di Alessandria решава да спре производството и да постави на Съда
следния преюдициален въпрос:
„Предвид разпоредбите на член 11 от [Законодателен декрет № 374 от 8 ноември 1990 г.] във връзка с член 221, параграф[и] 3
и […] 4 от [Митническия кодекс] и с оглед на член 84, параграф 3 от [TULD], погасено и/или преклудирано ли е правото на [Ufficio]
delle Dogane да извърши преразглеждане на констатацията с изтичането на три години от датата на митническата декларация, или
посоченият срок може да бъде прекратен и/или спрян, когато е в ход висящо наказателно производство във връзка с нарушение
на митните сборове, предмет на констатацията?“

По преюдициалния въпрос

Становища, представени на Съда
В настоящото дело становища се подадени от Agra, италианското, чешкото, гръцкото правителство и от Европейската комисия.
Agra предлага на Съда или да възприеме като условие за прилагането на член 221, параграф 4 от Митническия кодекс осъществяването
на поне едно процесуално действие по време на тригодишния давностен срок, или да приеме за установено, че вътрешният правов
ред следва да определи условията за приложение на тази разпоредба.
Безспорно за целите на административните производства митническите органи били компетентни да установят наличието на деяние,
подлежащо на наказателно преследване. При все това изискванията за правна сигурност задължавали посочените органи да действат
в рамките на тригодишния давностен срок.
В това отношение Agra се позовава на тълкуването от Corte suprema di cassazione (италиански върховен касационен съд) на член 84
от TULD и на член 221 от Митническия кодекс, съгласно което, за да бъде прекъсната тригодишната давност, в рамките на този
срок трябва да бъде осъществено действие от страна на посочените органи.
Гръцкото правителство счита по същество, че давността на митническото задължение се спира от момента, в който установеното
митническо нарушение е подлежало на наказателно преследване и в крайна сметка е възпрепятствало митническия орган да определи
точния размер на митата. Поради това посоченото правителство предлага да се отговори на преюдициалния въпрос в смисъл, че
погасителната давност не може да изтече по силата на член 221, параграф 3 от Митническия кодекс, когато митническото задължение
е в резултат от деяние, подлежащо на наказателно преследване.
Италианското и чешкото правителство, както и Комисията считат по същество, че член 221, параграф 4 от Митническия кодекс допуска
правна уредба като разглежданата по главното производство и препраща към националното право относно всички въпроси, свързани
с погасителната давност на митническите задължения, които са в резултат от деяние, санкционирано от наказателния закон.
В това отношение Комисията установява, че посочената разпоредба не предвижда нито давностен срок, нито основания за спиране
или за прекъсване на такъв срок. По-конкретно, в нея не се съдържа никакво изискване за спиране на погасителната давност по
време на евентуална процедура по обжалване, обратно на предвиденото в параграф 3 от същия член.
При все това според чешкото правителство и Комисията националният законодател не разполагал с неограничена свобода. От една
страна, правната уредба на държавите членки трябвало да бъде съобразена с принципите на равностойност и на ефективност. От
друга страна, едно ограничаване на действието на погасителната давност трябвало да бъде обосновано с цели от общ интерес,
да бъде необходимо и пропорционално на преследваната законна цел.
Запитващата юрисдикция най-добре можела да провери дали разглежданата по главното производство правна уредба е съвместима
с посочените принципи.

Отговор на Съда
В самото начало следва да се напомни, че в рамките на производство, образувано по силата на член 234 ЕО, Съдът не следва да
се произнася относно съвместимостта на разпоредбите на национален закон с правото на Съюза. Съдът обаче е компетентен да предостави
на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които ще ѝ позволят да прецени наличието на подобно
съответствие (Решение от 23 септември 2004 г. по дело Spedition Ulustrans, C‑414/02, Recueil, стр. I‑8633, точка 23 и цитираната
съдебна практика).
От акта за преюдициално запитване на запитващата юрисдикция е видно, че тя иска да установи дали са в съответствие с правото
на Съюза разпоредби, съгласно които, в случай че неплащането на митни сборове е в резултат от престъпление, давностният срок
започва да тече от деня, в който влезе в сила определението или присъдата, постановени след приключване на наказателното производство.
В този смисъл следва да се приеме, че по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 221, параграфи 3 и
4 от Митническия кодекс допуска национална правна уредба като разглежданата по главното производство, по силата на която,
в случай че неплащането на митни сборове произтича от престъпление, давностният срок започва да тече от деня, в който влезе
в сила определението или присъдата, постановени след приключването на наказателното производство.
На първо място, трябва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия
кодекс предвижда правило относно давността, според което уведомяването за размера на платимите вносни или износни сборове
не може да се извърши след изтичането на тригодишен срок, считано от датата на възникване на митническото задължение (вж.
в този смисъл Решение от 23 февруари 2006 г. по дело Molenbergnatie, C‑201/04, Recueil, стр. I‑2049, точка 39, както и Решение
от 16 юли 2009 г. по дело Snauwaert и др., C‑124/08 и C‑125/08, Сборник, стр. І‑6793, точка 28).
Член 221, параграф 3, второ изречение от Митническия кодекс предвижда, че този давностен срок се спира вследствие подаване
на жалба по смисъла на член 243 от посочения кодекс и по време на процедурата по обжалването.
По изключение от правилото, посочено в точка 30 от настоящото решение, член 221, параграф 4 от Митническия кодекс гласи, че
митническите органи могат, при условията предвидени от действащите разпоредби, да извършат споменатото уведомяване след изтичането
на този срок, когато поради деяние, подлежащо на наказателно преследване, тези органи не са били в състояние да определят
точния размер на законово дължимите сборове (Решение по дело Snauwaert и др., посочено по-горе, точка 29).
В това отношение следва, на първо място, да се приеме за установено, че сам по себе си член 221, параграф 4 от Митническия
кодекс не предвижда никакъв давностен срок, нито пък основания за спиране или за прекъсване на приложимата погасителна давност.
По-специално, за разлика от предвиденото в параграф 3 от същия член, параграф 4 от този член не изисква никакво спиране на
погасителната давност по време на евентуална процедура по обжалване.
На второ място, важно е да се отбележи, че като се ограничава до това да се позове на „условията, предвидени от действащите
разпоредби“, член 221, параграф 4 от Митническия кодекс препраща към националното право във връзка с режима на погасителната
давност на митническото задължение, когато това задължение е в резултат от деяние, което към момента на извършването му е
подлежало на наказателно преследване.
Следователно, тъй като правото на Съюза не съдържа общи правила в тази област, всяка държава членка трябва да определи режима
на погасителната давност относно митническите задължения, които не е можело да бъдат установени поради деяние, подлежащо на
наказателно преследване (вж. по аналогия Решение от 16 октомври 2003 г. по дело Hannl-Hofstetter, C‑91/02, Recueil, стр. I‑12077,
точки 18—20 и Решение по дело Molenbergnatie, посочено по-горе, точка 53).
Предвид гореизложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 221, параграфи 3 и 4 от Митническия
кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, по силата на която, в случай че неплащането на
митните сборове е в резултат от престъпление, давностният срок относно митническото задължение започва да тече от деня, в
който влезе в сила определението или присъдата, постановени след приключването на наказателното производство.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 221, параграфи 3 и 4 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически
кодекс на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 година,
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, по силата на която, в случай че неплащането на митните
сборове е в резултат от престъпление, давностният срок относно митническото задължение започва да тече от деня, в който влезе
в сила определението или присъдата, постановени след приключването на наказателното производство.
Подписи
*
Език на производството: италиански.