CELEX: 62000TJ0324
Državne pomoči
Zloraba pomoči
Tveganje izogibanja nalogu za povračilo
Povračilo pomoči s strani družb, ki so pridobile obratna sredstva prvotnega prejemnika

Pravni okvir
Člen 87 ES določa:
„1.      Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami. [...]“
Člen 88 ES določa:
„1.      Komisija v sodelovanju z državami članicami redno preverja vse sisteme pomoči, ki obstajajo v teh državah. Slednjim predlaga
ustrezne ukrepe, ki so potrebni za postopen razvoj ali delovanje skupnega trga.
2.      Če Komisija po tem, ko je pozvala zadevne stranke k predložitvi pripomb, ugotovi, da pomoč, ki jo je dodelila država članica,
ali pomoč iz državnih sredstev ni združljiva s skupnim trgom glede na člen 87, ali če se takšna pomoč zlorablja, odloči, da
mora zadevna država takšno pomoč odpraviti ali spremeniti v roku, ki ji ga določi. [...]“
Člen 5 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L 83,
str. 1) se glasi:
„1.      Če Komisija meni, da so podatki, ki jih je predložila država članica […] nepopolni, zahteva vse potrebne dodatne podatke.
Če država članica odgovori na zahtevo, Komisija obvesti državo članico o prejemu odgovora.
2.      Če država članica zahtevanih podatkov ne predloži v roku, ki ga je določila Komisija, ali predloži nepopolne podatke, Komisija
državi pošlje opomin in omogoči primeren dodatni rok, v katerem mora predložiti podatke.
[…]“
Poleg tega člen 6 Uredbe št. 659/1999 določa:
„1.      Odločba o začetku formalnega postopka preiskave vsebuje povzetek bistvenih dejanskih in pravnih vprašanj, vključuje predhodno
oceno Komisije o značaju pomoči predlaganega ukrepa in izpostavi dvome o njegovi združljivosti s skupnim trgom. Odločba od
zadevne države članice in drugih zainteresiranih strank zahteva, da pošljejo pripombe v predpisanem roku, ki navadno ni daljši
od enega meseca. V ustrezno upravičenih primerih lahko Komisija predpisano obdobje podaljša.
[…]“
Člen 10 Uredbe št. 659/1999 določa:
„1.      Če ima Komisija podatke iz katerega koli vira o domnevni nezakoniti pomoči, te podatke brez odlašanja preveri.
2.      Če je potrebno, zahteva podatke od zadevne države članice. Člen 5(1) in (2) se uporablja smiselno.
3.      Če kljub opominu na podlagi člena 5(2) zadevna država članica ne predloži zahtevanih podatkov v roku, ki ga je predpisala
Komisija, ali če predloži nepopolne podatke, Komisija z odločbo zahteva predložitev podatkov (v nadaljnjem besedilu ‚odredba
o predložitvi podatkov‘). V odločbi se navede, kateri podatki se zahtevajo, in predpiše primeren rok, v katerem morajo biti
predloženi.“
Člen 13(1) Uredbe št. 659/1999 določa:
„Pregled morebitne nezakonite pomoči se zaključi z odločbo na podlagi člena 4(2), (3) ali (4). V primeru odločbe o začetku
formalnega postopka preiskave se postopek zaključi z odločbo na podlagi člena 7. Če država članica ne izpolni odredbe o predložitvi
podatkov, se ta odločba sprejme na podlagi razpoložljivih podatkov.“
Člen 14 iste uredbe se glasi:
„1.      Če se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči, da mora zadevna država članica sprejeti vse
potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o vračilu‘). Komisija ne zahteva vračila pomoči,
če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti.
2.      Pomoč, ki se vrne na podlagi odločbe o vračilu, vključuje obresti po primerni obrestni meri, ki jo določi Komisija. Obresti
se plačajo od datuma, ko je bila nezakonita pomoč na razpolago upravičencu, do datuma vračila.
3.      Brez poseganja v odločbo Sodišča Evropskih skupnosti na podlagi člena [242 ES] se vračilo izvede nemudoma in skladno s postopki,
določenimi v nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje odločbe Komisije.
V ta namen in v primeru postopka pred državnimi sodišči zadevne države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, ki so jim na
voljo v teh pravnih sistemih, vključno z začasnimi ukrepi, brez poseganja v pravo Skupnosti.“
Poleg tega člen 16 Uredbe št. 659/1999 z naslovom „Zloraba pomoči“ predpisuje:
„Brez poseganja v člen 23 lahko Komisija v primerih zlorabe pomoči sproži formalni postopek preiskave na podlagi člena 4(4).
Členi 6, 7, 9 in 10, člen 11(1) ter členi 12, 13, 14 in 15 se uporabljajo smiselno.“
Nazadnje, Komisija je leta 1994 sprejela Smernice Skupnosti o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v
težavah (UL C 368, str. 12), spremenjene leta 1997 (UL C 283, str. 2) (v nadaljevanju: smernice o pomoči za reševanje in prestrukturiranje).

Dejansko stanje
Komisija se je z odločbo št. 2000/796/ES z dne 21. junija 2000 o državni pomoči Nemčije v korist CDA Compact Disc Albrechts
GmbH (Turingija) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) izrekla o zakonitosti finančnih pomoči, ki so jih različne nemške osebe
javnega prava v obdobju od leta 1991 do leta 1995 dodelile tovarni CD-plošč (v nadaljevanju: CD) in dodatkov za CD, s sedežem
v Albrechtsu, v deželi Turingiji (v nadaljevanju: tovarna CD‑jev v Albrechtsu).
A –
Splošen kontekst
Komisija je v izpodbijani odločbi razlikovala tri stopnje: prvič, stopnjo ustanovitve podjetja, drugič, stopnjo prestrukturiranja
podjetja in tretjič, odkup določenih sredstev podjetja s strani družbe MediaTec Datenträger GmbH (v nadaljevanju: MTDA ).
1.     Stopnja ustanovitve podjetja (od 1990 do 1992)
Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je bila tovarna CD‑jev v Albrechtsu ustanovljena v skladu s pogodbo o skupnem podjetju,
ki sta jo 20. februarja 1990 sklenila VEB (v državni lasti) Kombinat Robotron, s sedežem v Dresdnu v deželi Saški (v nadaljevanju:
Robotron) in družba R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG (v nadaljevanju: PBK), ki je bila del skupine Pilz, s sedežem v
Kranzbergu v deželi Bavarski (v nadaljevanju: skupina Pilz). Dve tretjini osnovnega kapitala skupnega podjetja, ki se je takrat
imenovalo „Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG“ (v nadaljevanju: skupno podjetje), je prispeval Robotron, eno tretjino
pa PBK. Namen skupnega podjetja je bil izdelovanje CD, ovitkov za CD in dodatkov. Upravljal ga je prav tako Reiner Pilz, poslovodja
skupine Pilz (uvodna izjava 11 izpodbijane odločbe).
Da bi dosegli namen poslovanja, je skupno podjetje 29. avgusta 1990 z družbo Pilz GmbH & Co. Construction KG, ki je pripadala
skupini Pilz (v nadaljevanju: Pilz Construction), sklenilo podjemno pogodbo za izgradnjo tovarne za proizvodnjo CD na ključ
za pavšalni znesek 235,525 milijona nemških mark (DEM). V te izdatke so bili vključeni tudi stroški komunalne opremljenosti
zemljišča, ocenjeni na 7,5 milijona DEM (uvodni izjavi 12 in 20 izpodbijane odločbe).
Poleg tega sta družbenika skupnega podjetja 26. maja 1992 sklenila aneks k pogodbi, ki je določal povečanje obsega proizvodnje
CD in ovitkov za CD. Skupna višina storitev in dobave blaga se je zaradi tega povečala na 39 milijonov DEM (uvodna izjava
22 izpodbijane odločbe).
Da bi financirali te investicije, so skupno podjetje, Robotron in PBK najeli potrebna posojila pri konzorciju bank. Ta posojila
so bila bodisi delno bodisi v celoti zavarovana z garancijami, ki sta jih dali Treuhandanstalt, javna agencija za financiranje
privatizacije podjetij v nekdanji Demokratični republiki Nemčiji (v nadaljevanju: THA), in dežela Bavarska. Poleg tega sta
dežela Turingija in dežela Bavarska, slednja preko Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierung, agencije dežele Bavarske
za financiranje gradenj (v nadaljevanju: LfA), skupnemu podjetju podelili subvencije in premije za investicije.
Na stopnji ustanovitve tovarne CD‑jev v Albrechtsu je bilo lastništvo deležev, ki so predstavljali osnovni kapital skupnega
podjetja, večkrat preneseno. Najprej so bili zaradi tega, ker je THA leta 1992 likvidirala Robotron, deleži skupnega podjetja
v lasti te družbe prodani PBK. Nato je PBK prenesla skoraj ves svoj delež skupnega podjetja na družbo Pilz GmbH & Co. Compact
Disc KG, ki je bila tudi v skupini Pilz (v nadaljevanju: Pilz Compact Disc), tako da je skupno podjetje postalo hčerinska
družba slednje. Nazadnje je 24 novembra 1992, po tem prenosu in po prenosu sedeža družbe v Albrechts, skupno podjetje spremenilo
svojo firmo v Pilz Albrechts GmbH (v nadaljevanju: PA). To podjetje je bilo takoj po tem prenosu vključeno v sistem centraliziranega
vodenja sredstev skupine Pilz (uvodni izjavi 13 in 14 izpodbijane odločbe).
2.     Stopnja prestrukturiranja (od 1993 do 1998)
Tovarna za proizvodnjo CD‑jev je začela obratovati leta 1993. Že na samem začetku je zabredla v hude težave in se je zelo
zadolžila (uvodna izjava 15 izpodbijane odločbe).
Da bi rešili nastalo stanje je bila 7. marca 1994 med skupino Pilz (vključno s PA), bankami in osebami javnega prava (THA,
LfA, Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft (v nadaljevanju TIB) in Thüringer Aufbaubank (v nadaljevanju: TAB)), ki so
sodelovale v financiranju izgradnje tovarne CD‑jev v Albrechtsu, sklenjen sporazum o sanaciji. V okviru tega sporazuma je
bil velik delež bančnih posojil, ki so bila odobrena za izgradnjo tovarne za proizvodnjo CD‑jev, v celoti ali deloma poplačan.
Poleg tega je na podlagi sporazuma o sanaciji osnovni kapital PA pripadel TIB – v višini 98 % deleža – in TAB – v višini 2
% deleža – z retroaktivnim učinkom od 1. januarja 1994, kar je posledično pomenilo, da PA ni več pripadala skupini Pilz. Oktobra
1994 je ta družba tudi spremenila firmo v CDA Compact Disc Albrechts GmbH (v nadaljevanju: CD Albrechts) (uvodni pojasnili
15 in 17 izpodbijane odločbe). TAB in LfA sta v letu 1994 in 1995 odobrila več posojil CD Albrechts.
Nemške oblasti so prav tako v letu 1994 opazile, da je bil velik del finančnih pomoči, ki so bile odobrene z namenom financirati
izgradnjo tovarne CD‑jev v Albrechtsu, preusmerjen, še posebej v okviru centraliziranega sistema vodenja sredstev znotraj
skupine Pilz, v korist drugih družb te skupine. Poleg tega se je 25. julija 1995 začel stečajni postopek za vse družbe skupine
Pilz. Reiner Pilz pa je bil obsojen na zaporno kazen zaradi lažnega stečaja in drugih kaznivih dejanj (uvodno pojasnilo 16
izpodbijane odločbe).
3.     Odkup določenih sredstev s strani MTDA
MTDA, hčerinska družba v stoodstotni lasti TIB, ki opravlja svojo dejavnost predvsem na področju proizvodnje izjemno zmogljivih
nosilcev podatkov, zlasti zapisljivih CD‑jev (CD-ROM) in DVD‑jev, je z učinkom na 1. januar 1998 odkupila del sredstev, ki
so bila v lasti CD Albrechts, in sicer osnovna in kratkoročna sredstva, kratkoročno uporabljiva sredstva, tehnično znanje
in izkušnje in distribucijo (uvodna izjava 18 izpodbijane odločbe).
Istočasno s tem nakupom je bila firma CD Albrechts spremenjena v firmo LCA Logistik Center Albrechts GmbH (v nadaljevanju:
LCA) in firma MTDA v CDA Datenträger Albrechts GmbH (v nadaljevanju: CDA). LCA je vseeno ostala lastnica zemljišča obrata,
stavb, ki so stale na tem zemljišču, tehnične infrastrukture in logističnih naprav. Poleg tega sta LCA in CDA sklenili pogodbo
o izmenjavi storitev, ki je zajemala na eni strani zakupno pogodbo z letno zakupnino v višini 800.000 DEM in na drugi strani
pogodbo o delu v vrednosti približno tri milijone DEM letno, ki je odvisna od obsega prodaje (uvodna izjava 19 izpodbijane
odločbe).
Na koncu, LCA je 22. septembra 2000 podala predlog za uvedbo stečajnega postopka.
B –
Potek upravnega postopka
Ker je Komisija iz časopisov ugotovila, da so nemški organi dodelili pomoči za gradnjo tovarne CD‑jev v Albrechtsu, je oktobra
1994 od Zvezne republike Nemčije zahtevala, da ji posreduje informacije glede teh pomoči. Nato so si nemški organi in Komisija
izmenjali veliko dopisov in organizirali so različne sestanke (uvodne izjave 1, 2 in 3 izpodbijane odločbe).
Komisija je 17. julija 1998 z dopisom (v nadaljevanju: odločba o začetku) obvestila Zvezno republiko Nemčijo o svoji odločitvi,
da v zvezi s temi pomočmi začne formalni postopek preiskave, določen v členu 88(2) ES. Temu dopisu je bil priložen vprašalnik
za nemške organe. Odločba o začetku je bila objavljena v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
z dne 15. decembra 1998 (Obvestilo Komisije, naslovljeno na podlagi člena [88(2)] ES drugim državam članicam in drugim zadevnim
osebam, o pomoči, ki jo je dodelila nemška vlada za ustanovitev CD Albrechts GmbH, Turingija (nekdanja [s]kupina Pilz, Bavarska),
UL C 390, str. 7).
Nemški organi so se na odločbo o začetku odzvali s pošiljanjem različnih dopisov, ki so vsebovali dodatne informacije. Ponovno
so bili organizirani različni sestanki med temi organi in predstavniki Komisije.
Ker je Komisija ocenila, da posredovane informacije niso zadosten odgovor na njena vprašanja, je vseeno v dopisu z dne 22.
julija 1999 zahtevala, da se ji odgovori najkasneje do 31. avgusta 1999. Nemški organi so, potem ko so z dopisom z dne 28.
julija 1999 zaprosili za podaljšanje roka in po ponovnem sestanku s predstavniki Komisije 23. septembra 1999 v Bruslju, izročili
dodatne informacije.
Poleg tega sta po izteku roka, določenega v odločbi o začetku, družbi CDA in Point Group Ltd, konkurentka CDA, priglasili
svojo udeležbo kot zainteresirani stranki in sta Komisiji predložili pripombe.
Nazadnje, Komisija je 21. junija 2000 s sprejetjem izpodbijane odločbe končala postopek.
C –
Ugotavljanje dejstev in pravna presoja
Komisija je ločeno ocenila finančne pomoči, ki jih je Zvezna republika Nemčija dodelila na stopnji ustanovitve, stopnji prestrukturiranja
in na koncu v okviru odkupa določenih sredstev CD Albrechts s strani MTDA.
1.     Finančna pomoč Zvezne republike Nemčije na stopnji ustanovitve
V izpodbijani odločbi je Komisija identificirala pet finančnih pomoči, ki so bile dodeljene na stopnji ustanovitve. V sinoptični
razpredelnici, ki se nahaja v uvodni izjavi 32 izpodbijane odločbe, jih je opisala kot sledi:

Narava pomoči
Znesek v milijonih DEM
Upravičenec
Dodeljena s strani
Datum
Pravna podlaga
Jamstvo za dokončanje v višini 100% (najprej 80%), jamstvo v višini 52,7 milijona DEM
54,7
PBK
LfA
zakon o dajanju garancij in državnih jamstev svobodne dežele Bavarske
Subvencije in davčne ugodnosti za investiranje
19,42
Skupno podjetje
LfA
1991/ 1992
Naloga v javnem interesu „Izboljšanje deželne gospodarske strukture“, zakon o davčnih ugodnostih za investiranje
Odstop od terjatve
3,0
PBK
LfA
Neobstoječa
Jamstvo v višini 100%
190,0
Robotron, skupno podjetje
THA
Program THA
Subvencije in davčne ugodnosti za investiranje
63,45
Javno podjetje; od 24.11.1992, PA
Turingija
od 1991 do 1993
Naloga v javnem interesu „Izboljšanje deželne gospodarske strukture“, zakon o davčnih ugodnostih za investiranje
Seštevek

330,57




Prvič, iz te razpredelnice izhaja, da je leta 1992 THA dala za znesek 190 milijonov DEM garancijo v višini 100 %, kar je pokrivalo
večji del bančnih kreditov, ki so bili odobreni družbi Robotron in skupnemu podjetju. Komisija trdi, da je treba to garancijo
šteti za državno pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom, ker ni bila dodeljena v skladu s pogoji iz programov pomoči, ki
jih je odobrila Komisija v dopisu SG(91) D/17825 z dne 26. septembra 1991 (v nadaljevanju: prvi program THA) in v dopisu SG(92)
D/17613 z dne 8. decembra 1992 (v nadaljevanju: drugi program THA). Vseeno meni, da ker je od 190 milijonov DEM, ki so bili
najprej zajeti z garancijo, THA dejansko zanjo plačala le znesek 120 milijonov DEM, je treba povrniti le ta znesek.
Drugič, Komisija je ugotovila, da je dežela Turingija do 31. decembra 1993 skupnemu podjetju, pozneje PA, na podlagi „Investitionszulagengesetz“
(zakon o davčnih ugodnostih za investiranje) in dvajsetega in enaindvajsetega „Rahmenpläne der Gemeinschaftsaufgabe, Verbesserung
der regionalen Wirtschaftstruktur‘“ (okvirna programa, sprejeta za leti 1992 in 1993, na podlagi zakona z dne 6. oktobra 1969
o nalogi v javnem interesu „Izboljšanje deželne gospodarske strukture“, v nadaljevanju: program TIC) dodelila subvencije in
premije za investicije v skupnem znesku 63,45 milijona DEM. Vendar je bila po mnenju Komisije ta regionalna pomoč nepravilno
dodeljena na podlagi naloge v javnem interesu in zakona o davčnih ugodnostih za investiranje ter mora biti zato, ker ni združljiva
s skupnim trgom, povrnjena. Ob upoštevanju odločbe dežele Turingije, da se odredi vračilo zneska 32,5 milijona DEM, Komisija
meni, da mora biti znesek 30,95 milijona DEM še izterjan.
Tretjič, Komisija je ugotovila, da je v letih 1991 in 1992 dežela Bavarska preko LfA skupnemu podjetju dodelila subvencije
in premije za investicije v skupnem znesku 19,42 milijona DEM. Toda ker so bile te subvencije in premije preusmerjene v korist
družb skupine Pilz, Komisija meni, da so bile nepravilno dodeljene na podlagi programa TIC in zakona o davčnih ugodnostih
za investiranje. Po mnenju Komisije gre zato za pomoči, ki so nezdružljive s Pogodbo ES.
Četrtič, Komisija je ugotovila, da je dežela Bavarska zagotovila – z uporabo „Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften
im Bereich der gewerblichen Wirtschaft“ (smernice, ki urejajo zagotovitev državnih jamstev v sektorju industrije, objavljene
s sporočilom L 6811 1/7 – 43358 bavarskega finančnega ministra z dne 7. avgusta 1973, v nadaljevanju: ureditev dodelitve jamstev
s strani dežele Bavarske“) – garancijo, ki se je z 80 % povečala na 100 % za bančna posojila v skupnem znesku 54,7 milijona
DEM, ki jih je končno prejela PBK. Po mnenju Komisije nemški organi kljub zahtevi za podatke, navedeni v odločbi, o začetku
preiskave, niso predložili dovolj natančnih podatkov, ki bi omogočili odpravo njenih dvomov v zvezi z zakonitostjo operacij
glede garancij, ki jih je dala dežela Bavarska (LfA). Poleg tega Komisija ob upoštevanju dejstva, da zadevna pomoč ni služila
financiranju investicij, temveč je bila preusmerjena, meni, da je treba to garancijo šteti kot nedopustno.
Petič, Komisija je menila, da odstop LfA od terjatve v višini 3 milijonov DEM, ki je nastala v razmerju do PBK zaradi plačila
tega zneska bankam iz naslova garancije, navedene v točki 34, pomeni državno pomoč. Po njenem mnenju je ta pomoč nezdružljiva
s skupnim trgom, ker je bila dodeljena brez pravne podlage.
Komisija je glede na te ugotovitve sklenila, da je Zvezna republika Nemčija med stopnjo ustanovitve tovarne CD‑jev v Albrechtsu,
s kršitvijo člena 88(3), ES, dodelila državne pomoči v skupnem znesku 260,57 milijona DEM. Te pomoči so sestavljene iz pomoči
dežele Turingije v višini 63,45 milijona DEM, LfA v višini 77,12 milijona DEM (54,7 milijona DEM v obliki garancije, 19,42
milijona DEM v obliki premij za investicije in 3 milijone DEM v obliki odstopa od terjatve) ter THA v višini 120 milijonov
DEM.
Po mnenju Komisije so te pomoči nedopustne predvsem zato, ker so dajale prednost družbam, ki so bile del skupine Pilz, in
ker so bile zato zlorabljene v smislu člena 88(2) ES.
2.     Finančne pomoči, dodeljene med stopnjo prestrukturiranja
Komisija je v izpodbijani odločbi navedla in kot pomoč opredelila dvanajst finančnih pomoči, ki so bile dodeljene med stopnjo
prestrukturiranja podjetja. V sinoptični tabeli, predstavljeni v uvodni izjavi 39 izpodbijane odločbe, so te pomoči predstavljene
kot sledi:

Vrsta pomoči
Znesek v milijonih DEM
Upravičenec
Dodeljena s strani
Datum
Pravna podlaga
Posojilo
25,0
PA
TAB
Oktober 1993
Neobstoječa
Posojilo
20,0
PA
TAB
Marec 1994
Neobstoječa
Nakupna cena
3,0
PBK
TIB
Marec 1994
Neobstoječa
Subvencija
12,0
PA
TIB
Marec 1994
Neobstoječa
Družbeni
kapital
33,0
PA
TIB (98 %) TAB (2 %)
Marec 1994
Neobstoječa
Posojilo
2,0
PA
LfA
Marec 1994
Neobstoječa
Posojilo družbenika
3,5
PA
TIB
April 1994
Neobstoječa
Posojilo
15,0
Skupina Pilz
LfA
Junij 1994
Neobstoječa

Posojilo
15,0
CD Albrechts
TAB
Oktober 1994
Neobstoječa
Posojilo
7,0
CD Albrechts
LfA
December 1994
Neobstoječa
Posojilo
9,5
CD Albrechts
TAB
Januar 1995
Neobstoječa
Obresti
21,3


Od konca leta 1993

Skupaj

166,3




Prvič, Komisija je ugotovila, da je TAB oktobra 1993 odobrila PA posojilo v višini 25 milijonov DEM za zapolnjevanje vrzeli
sredstev te družbe, vendar so ta sredstva preko sistema centraliziranega vodenja sredstev skupine Pilz neposredno prejele
druge družbe iz te skupine.
Drugič, Komisija je ugotovila, da je TAB marca 1994 odobrila PA posojilo v višini 20 milijonov DEM za vračilo bančnih posojil,
za katera je jamčila THA, da pa so tudi ta sredstva preko sistema centraliziranega vodenja sredstev neposredno prejele družbe
iz skupine Pilz.
Tretjič, Komisija je ugotovila, da je TIB marca 1994 PBK plačala znesek 3 milijonov DEM za nakup deležev družbe PA, ki so
bili v lasti te družbe.
Četrtič, Komisija je ugotovila, da je TIB marca 1994 dodelila subvencijo v obliki podpore sredstvom PA, v skupnem znesku 12
milijonov DEM.
Petič, Komisija je ugotovila, da sta TIB in TAB marca 1994 pridobili 98 % oziroma 2 % družbenega kapitala PA, kar pomeni znesek
33 milijonov DEM.
Šestič, Komisija je ugotovila, da je dežela Bavarska marca 1994 PA prek LfA odobrila posojilo v višini 2 milijonov DEM.
Sedmič, Komisija je ugotovila, da je TIB aprila 1994 PA odobrila posojilo družbenika v višini 3,5 milijona DEM.
Osmič, Komisija je ugotovila, da je LfA junija 1994 skupini Pilz odobrila posojilo za tekoče poslovanje v višini 15 milijonov
DEM, ki bi moral služiti kot začasna rešitev, preden bi se našel nekdo, ki bi prevzel tovarno CD‑jev v Albrechtsu.
Devetič, Komisija je ugotovila, da je TAB oktobra 1994 tovarni CD‑jev v Albrechtsu odobrila posojilo v višini 15 milijonov
DEM. Opozorila je, da so kljub temu, da so bila ta sredstva nakazana CD Albrechts, služila za opravljanje storitev v podjetjih
skupine Pilz, to je storitev, ki jih ta podjetja niso nikoli plačala, tako da so bila v prednosti zgolj ta podjetja.
Desetič, Komisija je ugotovila, da je dežela Bavarska decembra 1994 CD Albrechts preko LfA odobrila novo posojilo v višini
7 milijonov DEM.
Enajstič, Komisija je ugotovila, da je TAB januarja 1995 CD Albrechts odobrila posojilo v višini 9,5 milijona DEM.
Dvanajstič, Komisija je ugotovila, da sta v skladu s podatki nemških organov družbi PA in CD Albrects pridobili ugodnosti
v obliki obresti v znesku 21,3 milijona DEM v obdobju od konca 1993 do 1998.
Po mnenju Komisije je treba dvanajst zgoraj opisanih finančnih pomoči v skupnem znesku 166,3 milijona DEM šteti za nezakonite
državne pomoči, ki so nezdružljive s skupnim trgom. Ker so namreč te pomoči dajale ugodnosti TIB in TAB, potem ko sta ti družbi
prevzeli gospodarsko odgovornost za tovarno CD‑jev v Albrechtsu, ki bi jih lahko dodelila le Komisija na podlagi člena 87(3)(c)
ES in v skladu s Smernicami za reševanje in prestrukturiranje. Po mnenju Komisije pa je očitno, da navedene pomoči niso v
skladu s temi smernicami, ker iz podatkov, ki jih ima na voljo, ni mogoče ugotoviti, da so bile dodeljene v okviru trajnega
načrta za prestrukturiranje, ki vsebuje konkretne notranje ukrepe, ki Komisiji omogočajo, da ugotovi sanacijo v razumnem roku
donosnosti in dolgotrajne trdnosti podjetja. Poleg tega noben zasebni prevzemnik ni pokazal zanimanja za odkup sedanjih družb
LCA in CDA, tako da zaradi neobstoja zasebne udeležbe ni mogoče določiti, ali je pomoč sorazmerna stroškom prestrukturiranja.
3.     Vračilo pomoči
Komisija je na podlagi člena 14(1) Uredbe št. 659/1999 odločila, da mora Zvezna republika Nemčija zahtevati povračilo nezakonite
in s skupnim trgom nezdružljive pomoči, ki je bila dodeljena med stopnjo ustanovitve in med stopnjo prestrukturiranja tovarne
CD‑jev v Albrechtsu.
Poleg tega je Komisija za zagotovitev spoštovanja njene odločbe in za izničenje vsakega izkrivljanja konkurence poudarila,
da mora v primeru, ko je to treba, zahtevati, da postopek za povračilo ni omejen samo na prvotnega naslovnika pomoči, ampak
se razširi na podjetje, ki nadaljuje njegovo dejavnost s pomočjo prenesenih proizvodnih sredstev. Navedla je, da za presojo,
ali podjetje dejansko zasleduje dejavnost prvotnega naslovnika pomoči, upošteva določeno število elementov, med katerimi so
predmet prenosa, nabavna cena, identiteta družbenikov in lastnikov prejšnjega podjetja in podjetja prevzemnika, datum izvršitve
prenosa in njegov tržni značaj. Komisija je presodila, da sta se v tem primeru LCA in CDA zagotovo okoristili s pomočjo, ki
je bila prej dodeljena PBK, skupnemu podjetju in PA, ker sta uporabljali dele sredstev in infrastrukture teh podjetij, da
sta nadaljevali dejavnost. Zato je odločila, da morajo LCA, CDA in vsa druga podjetja, katerim so bila ali bodo prenesena
sredstva skupnega podjetja, PA ali PBK, vrniti te pomoči, ker morajo ta podjetja šteti za „prejemnike“ teh pomoči.
4.     Izrek izpodbijane odločbe
Komisija je glede na to presojo sprejela ta izrek:
„Člen 1
1. Državna pomoč, ki jo je [Zvezna republika] Nemčija dala na razpolago [PBK, skupnemu podjetju in PA] za izgradnjo, obratovanje
in konsolidacijo tovarne CD‑jev v Albrechtsu (Turingija), je bila v višini 260,57 milijona DEM uporabljena v drugih sektorjih
skupine Pilz.
Državna pomoč je sestavljena iz pomoči [dežele] Turingije v višini 63,45 milijona DEM, pomoči [LfA] v skupni višini 77,12
milijona DEM in pomoči THA v višini 120 milijonov DEM.
Do zlorabe je prišlo, ker se je pomoč zlorabljala v smislu člena 88(2) […] ES. Zato pomoč ni združljiva s Pogodbo ES.
2. V skladu s členom 87(1) [...] ES, pomoč v skupni višini 166,3 milijona DEM, namenjena za prestrukturiranje [CD Albrechts]
ni združljiva z določbami Pogodbe ES.
Člen 2
1. [Zvezna republika] Nemčija sprejme vse potrebne ukrepe, da prejemnik vrne pomoč, navedeno v členu 1, ki je bila nezakonito
dana na razpolago.
2. Izterjava se izvrši v skladu z nacionalnimi postopki. Skupaj z zneski se izterjajo tudi obresti od datuma nakazila pomoči
prejemniku do njenega dejanskega vračila. Te obresti se izračunajo na podlagi referenčne obrestne mere, ki se uporablja za
izračun ekvivalenta dotacije za regionalne pomoči.
3. V smislu tega člena beseda „prejemnik“ označuje [CDA] in [LCA] ter tudi vsa druga podjetja, katerim so bila ali bodo prenesena
sredstva in/ali infrastruktura [PBK], [skupnega podjetja] ali [PA], tako da bi se izognili posledicam te odločbe [...]“

Postopek in predlogi strank
CDA je 16. oktobra 2000 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.
Ta tožba je bila vpisana pod številko T‑324/00.
S sklepom predsednika tretjega razširjenega senata Sodišča prve stopnje z dne 28. maja 2001 je bila Zvezni republiki Nemčiji
dovoljena intervencija v podporo predlogom CDA in ODS Optical Disc Service GmbH (v nadaljevanju: ODS), konkurenčnemu podjetju
CDA, je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
Družba ODS in Zvezna republika Nemčija sta intervencijsko vlogo vložili 29. avgusta oziroma 3. septembra 2001. Dežela Turingija
in Komisija sta stališča glede intervencijskih vlog družbe ODS in Zvezne republike Nemčije vložili 24. oktobra 2001.
Sodišče prve stopnje (tretji razširjeni senat) je s sklepom z dne 30. septembra 2002 odločilo, da prekine postopek do izreka
sodbe Sodišča v zadevah Italija proti Komisiji (C-328/99) in SIM 2 Multimedia proti Komisiji (C-399/00). Sodišče prve stopnje
je na podlagi sodbe v teh združenih zadevah, izrečene 8. maja 2003, stranke pozvalo, naj predložijo stališča o nadaljevanju
te tožbe. Ta stališča so bila vložena 23. in 24. junija 2003.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje pozvalo stranke, naj predložijo stališča o možnosti morebitne
združitve te tožbe s tožbo z istim predmetom, ki jo je vložila dežela Turingija in je bila v sodnem tajništvu Sodišča prve
stopnje evidentirana pod številko T-318/00. Po prejemu stališč strank sta bili zadevi združeni s sklepom z dne 8. marca 2004
za namene obravnave in izreka sodbe.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje odločilo, da začne ustni postopek, ter na podlagi ukrepov
procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje stranke pozvalo, naj predložijo določene dokumente, in jim
postavilo pisna vprašanja.
Stranke so na obravnavi 5. maja 2004 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje.
S sklepom z dne 23. julija 2004 sta bili zadevi T-318/00 in T-324/00 razdruženi za namene izreka sodbe.
CDA Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        primarno, razglasi ničnost členov 1 in 2 izpodbijane odločbe;
–        podredno, razglasi ničnost členov 1 in 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem Komisija ugotavlja, da pomoči niso združljive
s Pogodbo ES, in nalaga, da CDA in vsa druga podjetja, katerim bodo prenesena sredstva in/ali infrastruktura PBK, skupnega
podjetja ali PA, vrnejo te pomoči;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov, razen stroškov intervenientke družbe ODS, ki jih nosi sama.
Zvezna republika Nemčija, intervenientka, Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        razglasi ničnost izpodbijane odločbe.
Komisija ob sodelovanju družbe ODS Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        zavrne tožbo;
–        družbi CDA naloži plačilo stroškov.

Pravo
I –
Uvodne ugotovitve
CDA v utemeljitev svoje tožbe navaja več tožbenih razlogov v zvezi s kršitvijo načela spoštovanja pravice do obrambe, kršitvijo
obveznosti obrazložitve, napačno ugotovitvijo določenih dejstev, kršitvijo načela dobre uprave v zvezi s členom 287 ES, kršitvijo
člena 87(1) ES, člena 88(2) ES in njunih izvedbenih določb, nepristojnostjo Komisije, kršitvijo člena 249, četrti odstavek,
ES, kršitvijo lastninske pravice, kršitvijo načela sorazmernosti in, nazadnje, kršitvijo načela pravne varnosti ter „načela
gotovosti“.
CDA v tožbi (točke od 2 do 5) pojasnjuje, da je njen predlog za razglasitev ničnosti uperjen, v prvi vrsti, zoper nalog za
vračilo iz člena 2 izpodbijane odločbe, v delu, v katerem nalaga Zvezni republiki Nemčiji, da izterja pomoč, navedeno v členu
1, od CDA in drugih podjetij, katerim so bila prenesena sredstva in/ali infrastruktura PBK, skupnega podjetja in PA.
Zato se je Sodišče prve stopnje odločilo, da preuči najprej tožbene razloge, ki jih je navedla CDA, da bi dokazala nezakonitost
člena 2 izpodbijane odločbe, in zlasti tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES in člena 88(2) ES.
II –
Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES in člena 88(2) ES
A –
Trditve strank
CDA, ki jo podpira Zvezna republika Nemčija, trdi, da je Komisija kršila člen 87(1) ES in člen 88(2) ES, ker je, v skladu
s členom 2(1) in (3) izpodbijane odločbe, naložila Zvezni republiki Nemčiji, da zahteva vračilo pomoči od LCA, CDA in vseh
drugih podjetij, „katerim so bila ali bodo prenesena sredstva in/ali infrastruktura PBK, skupnega podjetja ali PA, tako da
bi se izognili posledicam te odločbe [...]“.
V bistvu trdi, da Komisija ne more zahtevati od Zvezne republike Nemčije, da podjetjem, ki niso koristile zadevnih pomoči,
naloži vračilo teh pomoči. Poudarja, prvič, da so bile pomoči v veliki meri preusmerjene v korist podjetij skupine Pilz, drugič,
da, kot je to ugotovila Komisija v uvodni izjavi 103 izpodbijane odločbe, MTDA, ki je postala CDA, ni prejela pomoči v okviru
odkupa sredstev družbe CD Albrechts, ki je postala LCA, ker je plačala ceno, ki je ustrezna trgu, in tretjič, da je bil del
pomoči neposredno nakazan skupini Pilz.
Poleg tega trdi, da Komisija ne more zahtevati vračila pomoči od tretjih, pri čemer navaja le, da gre za izogibanje. Najprej
poudarja, da Komisija z nalogom za vračilo ne more meriti na tretjo osebo, ne da bi dokazala, da se je ta s pomočjo okoristila.
Poleg tega ocenjuje, da objektivna merila, ki jih Komisija uporablja za obstoj obida – predmet prenosa, nabavna cena, identiteta
družbenikov ali lastnikov prejšnjega podjetja in podjetja prevzemnika, datum izvršitve prenosa in njegov tržni značaj –, ki
so navedena v uvodni izjavi 118 izpodbijane odločbe, v tem primeru ne zadoščajo.
Komisija ob intervenciji družbe ODS izpodbija celotno argumentacijo družbe CDA, s katero se skuša dokazati, da je kršila člen
87(1) ES in člen 88(2) ES s tem, ko je zahtevala od Zvezne republike Nemčije, da zahteva vračilo pomoči od družb LCA, CDA
in vseh podjetij, h katerim so bila ali bodo prenesena sredstva ali infrastruktura skupnega podjetja, tako da bi se izognili
posledicam izpodbijane odločbe.
Najprej na splošno pojasnjuje svoj vidik v zvezi z določitvijo subjektov, ki morajo vrniti pomoči v primeru prenosa deležev
družbe prejemnice ali njenih sredstev. S tem v zvezi na začetku poda opažanje, da to vprašanje ne postavlja posebnih težav
v primeru prenosa deležev družbe, ker družba prejemnica še naprej obstaja, le njeno lastništvo se je spremenilo. Komisija
trdi, da iz sodne prakse izhaja, da ima v tem primeru obveznost vračila najprej družba, ki je prejela pomoči, ali njeni nasledniki,
neodvisno od sprememb, do katerih je prišlo v strukturi lastništva, in od morebitnega upoštevanja obveznosti vračila pri določanju
prodajnih pogojev. Poudarja, da ta družba z nadaljevanjem izvajanja subvencionirane dejavnosti še vedno črpa pomoči in tako
še naprej izkrivlja konkurenco. Nato ocenjuje, da ni več težav v primeru, če se sredstva družbe prejemnice prenesejo na podjetja,
ki spadajo v isto skupino. Poudarja namreč, da bodo v takem primeru poleg družbe prejemnice morala vrniti pomoči tudi podjetja
iz skupine, ki so s pomočjo prenosa teh sredstev lahko imele korist ugodnih učinkov, ki so izvirali iz pomoči, s čimer so
pridobila gospodarsko korist. Poleg tega, kar zadeva prodajo sredstev družbe prejemnice tretjim podjetjem, Komisija ločuje
med tem, ali je bilo to premoženje prodano ločeno ali „v kosu“. Komisija trdi, da če je bilo premoženje prodano ločeno po
tržni ceni, kupci niso zavezani vrniti pomoči, ker je po ločeni prodaji subvencionirana dejavnost izginila in pomoč, ki je
bila dodeljena pred prenosom sredstev zaradi tega ne more več oškodovati konkurente družbe prejemnice. Nasprotno pa komisija
meni, da je položaj drugačen, če so sredstva prodana „v kosu“, tako da je kupcu omogočeno, da nadaljuje dejavnost družbe prejemnice.
Komisija trdi, da v tem primeru nadaljevanje subvencionirane dejavnosti lahko trajno izkrivlja konkurenco, tako da je nujno
posebej paziti, da se izogne temu, da bi prenos premoženja družbe prejemnice lahko pripeljal do znatnega izogibanja obveznostim
vračila s pomočjo postavitve „na varno“ prodanega premoženja. Trdi, da takega izogibanja ne moremo izključiti, razen če je,
ne glede na to, da vpliva na tržno ceno, prenos premoženja družbe prejemnice „v kosu“ izveden v okviru postopka, ki je brezpogojen
in dostopen vsem konkurentom te družbe.
Glede na ta načela Komisija ocenjuje, da je upravičeno zahtevala vračilo pomoči od družb LCA in CDA, ker:
–        družba CDA nadaljuje gospodarske dejavnosti prvotnega prejemnika pomoči z uporabo „umazanih“ proizvodnih sredstev, ki jih
je prevzela znotraj skupine povezanih podjetij pod nadzorom družbe TIB;
–        se družbi CDA in LCA še vedno okoriščata s pomočmi, ki so bile nezakonito dodeljene skupnemu podjetju – in njegovim naslednikom
– ker ima izkrivljanje konkurence z dodelitvijo teh pomoči še učinke za družbi CDA in LCA;
–        je nakupna cena v celotnem znesku 35,3 milijona DEM, plačana v obliki poplačila dolgov (uvodna izjava 102 izpodbijane odločbe),
v vsakem primeru ostala v eni in isti skupini podjetij zaradi nadzora, ki ga družba TIB obenem izvaja nad družbama CDA in
LCA;
–        bi bilo v primeru skupine gospodarsko integriranih podjetij upoštevanje nakupne cene v nasprotju z njeno obveznostjo izogibanja
obida njenih odločb in obveznostjo držav članic, da bdijo nad spoštovanjem določb njenih odločb (uvodni izjavi 118 in 119
izpodbijane odločbe).
Na koncu, Komisija poudarja, da družba CDA napačno navaja, da Komisija ne more zahtevati od CDA in LCA vračila pomoči, ki
so bile neposredno nakazane ali preusmerjene skupini Pilz,. Opaža namreč, da so te pomoči prišle na področje dejavnosti skupnega
podjetja oziroma njenih naslednikov, četudi so bile nato takoj razpršene, da bi koristile drugim družbam skupine Pilz. Komisija
trdi, da v zvezi s tem ni pomembno, da te pomoči dejansko niso koristile skupnemu podjetju. Poudarja namreč, da je Sodišče
v sodbi z dne 20. marca 1997 v zadevi Alcan Deutschland (C‑24/95, Recueil, str. I-1591) presodilo, da ugovor v zvezi z razpršitvijo
obogatitve ne šteje za veljaven razlog za preprečitev vračila pomoči. Meni, da je ta pravna presoja Sodišča prenosljiva na
tak primer kot je ta, v katerem je skoraj namen mehanizmov prenosa sredstev v skupini podjetij, da razprši obogatitev pri
prvotnem prejemniku pomoči. Komisija trdi, da je v takem primeru izključeno, da bi se upošteval ugovor v zvezi z razpršitvijo
obogatitve, da pa se nasprotno pripiše nezakonita korist podjetjem skupine, ki so na začetku pridobila pomoči, katerih naslovniki
so bila. Prav tako meni, da se družba TIB in povezana podjetja tudi ne morejo sklicevati na ta ugovor, ker se preusmeritev
pomoči s strani skupine Pilz lahko prav tako pripiše skupnemu podjetju in njegovim naslednikom.
B –
Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba pojasniti, da če Komisija ugotovi, da pomoči niso združljive s skupnim trgom, lahko v skladu s pravom Skupnosti
državi članici naloži, da od prejemnikov zahteva vračilo teh pomoči (sodbi Sodišča z dne 12. julija 1973 v zadevi Komisija
proti Nemčiji, 70/72, Recueil, str. 813, točki 13 in 20, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑277/00,
Recueil, str. I-3925, točka 73).
Odprava nezakonite pomoči z njenim vračilom je logična posledica ugotovitve njene nezakonitosti in ima za cilj vzpostavitev
prejšnjega stanja (v točki 76 zgoraj navedena sodba Nemčija proti Komisiji, točka 74).
Ta cilj je dosežen, ko prejemniki, ali z drugimi besedami podjetja, ki so imela od pomoči dejansko korist, zadevne pomoči
vrnejo, po potrebi skupaj z zamudnimi obrestmi (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. marca 1991 v zadevi Italija proti
Komisiji, C‑303/88, Recueil. str. I‑1433, točki 57 in 60). S tem vračilom namreč prejemnik izgubi prednost, ki jo je imel
v primerjavi s svojimi konkurenti na trgu in ponovno se vzpostavi položaj, kakršen je bil pred izplačilom pomoči (sodba Sodišča
z dne 4. aprila 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑350/93, Recueil, str. I‑699, točka 22).
Zato je glavni cilj vračila nezakonito izplačane pomoči odprava izkrivljene konkurence, ki je bila povzročena s konkurenčno
prednostjo, nastalo z nezakonito pomočjo (v točki 76 zgoraj navedena sodba Nemčija proti Komisija, točka 76).
Glede na to splošno presojo je treba preučiti zakonitost naloga za vračilo iz člena 2 izpodbijane odločbe.
V zvezi s tem je treba ločeno preučiti zakonitost tega naloga v delu, v katerem nalaga vračilo pomoči, prvič, od družbe LCA
in, drugič, od družbe CDA. V nasprotju z družbo LCA, ki mora šteti za neposrednega naslednika skupnega podjetja in družbe
PA, pa ni sporno, da v primeru družbe CDA ni tako. V izpodbijani odločbi je razširitev naloga za vračilo na to slednjo namreč
utemeljena z obstojem položaja preusmeritve.
Kar zadeva vračilo pomoči od družbe LCA, družba CDA trdi, da je ta nalog nezakonit, ker vključuje pomoči, ki so bile po eni
strani neposredno nakazane na skupino Pilz, in pomoči, ki so bile po drugi strani, čeprav so bile nakazane skupnemu podjetju
in družbi PA, preusmerjene v korist te skupine.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot to izhaja iz razpredelnic iz uvodnih izjav 32 in 39 izpodbijane odločbe, da pomoč, opisana
v členu 1 te odločbe, dejansko vsebuje določeno število pomoči, ki so bile neposredno nakazane skupini Pilz in družbi PBK,
podjetju iz te skupine. Tak je zlasti primer za pomoč, ki jo je dežela Bavarska (LfA) dodelila družbi PBK za jamstvo v višini
54,7 milijona DEM, za pomoč, dodeljeno družbi PBK za odstop od terjatve v višini 3 milijonov DEM, za pomoč, dodeljeno družbi
PBK za stroške nakupa deležev družbe PA v višini 3 milijonov DEM in za pomoč, dodeljeno skupini Pilz za posojilo v višini
15 milijonov DEM.
Kar zadeva prvi dve pomoči, ni sporno, čeprav sta bili nakazani neposredno družbi PBK, da sta bili namenjeni za financiranje
izgradnje tovarne CD-jev v Albrechtsu, tako da, neupoštevajoč preusmeritev teh ukrepov v korist drugih podjetij skupine Pilz,
je Komisija načeloma upravičeno odredila vračilo teh pomoči od družbe LCA (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 3. julija
2003 v zadevi Belgija proti Komisiji, C‑457/00, Recueil, str. I‑6931, točke od 55 do 62).
V zvezi s stroški odkupa v višini 3 milijonov DEM in s posojilom v višini 15 milijonov DEM je treba ugotoviti, da sta bili
ti pomoči nakazani neposredno skupini Pilz in nista bili namenjeni prestrukturiranju skupnega podjetja in družbe PA. Zato
je izključeno, da bi se ta dva štelo za dejanska koristnika teh pomoči. Te ugotovitve ne spremeni dejstvo, kot je to navedla
Komisija v uvodni izjavi 37 izpodbijane odločbe, da bi moralo posojilo v višini 15 milijonov DEM služiti podpori za skupino
Pilz med čakanjem na prevzemnika za družbo PA. Poleg tega, da Komisija namreč ni predložila nobenega dokaza za utemeljitev
te trditve, ni dokazano, da je družba PA dejansko koristila to pomoč.
Zato člen 2 izpodbijane odločbe, ker odreja vračilo pomoči, opisanih v členu 1, od družbe LCA, pri čemer vključuje pomoč,
dodeljeno družbi PBK za stroške odkupa v višini 3 milijonov DEM, in pomoč, dodeljeno skupini Pilz za posojilo v višini 15
milijonov DEM, ni v skladu z načeli, s katerimi je urejeno vračanje nezakonitih državnih pomoči.
Nato je treba preučiti trditve družbe CDA, v skladu s katerimi je nalog za vračilo nezakonit, ker zajema pomoči, ki so bile
preusmerjene v korist podjetij skupine Pilz, čeprav so bile namenjene skupnemu podjetju in družbi PA.
S tem v zvezi je treba opozoriti, da izpodbijana odločba vsebuje veliko število ugotovitev v zvezi s preusmeritvijo pomoči,
opisanih v členu 1 izpodbijane odločbe, v korist skupine Pilz. Tako izhaja zlasti iz uvodnih izjav 27, 33, 38 in od 63 do
75 izpodbijane odločbe, da je bil velik del pomoči, dodeljenih za izgradnjo, konsolidacijo in prestrukturiranje tovarne CD‑jev
v Albrechtsu preusmerjen v korist podjetij te skupine. Prav tako iz teh ugotovitve izhaja, da je bila preusmeritev teh pomoči
izvedena prek previsokega zaračunavanja storitev, opravljenih v okviru izgradnje tovarne s pomočjo sistema centraliziranega
vodenja sredstev skupine Pilz in prek neplačevanja dostavljenih proizvodov in opravljenih storitev s strani skupnega podjetja
in družbe PA v korist skupine Pilz.
Prav tako je treba ugotoviti, da obtožnica državnega tožilstva pri Landgericht Mühlhausen, ki so jo vložili nemški organi
v okviru upravnega postopka, vsebuje določeno število podatkov, ki omogočajo vsaj približno določitev obsega preusmeritve
pomoči v korist skupine Pilz. V nasprotju s tem, kar trdi Komisija, edino dejstvo, ki se v tem aktu nanaša na nezakonito ravnanje
v okviru dodeljevanja subvencij in premij za investicije dežele Turingije, samo po sebi ne omogoča zaključka, da so podatki
iz obtožnice neupoštevni za presojo, ki jo mora opraviti Komisija. Ta akt namreč zajema zlasti pri opisu različnih mehanizmov,
ki so bili uporabljeni v okviru goljufije in ocene vrednosti investicij, ki so bile realizirane, natančne in uporabne podatke
za presojo obsega preusmeritve.
V teh okoliščinah je treba presoditi, da je Komisija vsaj v trenutku sprejetja izpodbijane odločbe imela skupek veljavnih
in ujemajočih se indicev, iz katerih je izhajalo, da skupno podjetje in družba PA ni dejansko koristila velikega dela pomoči,
namenjenih za izgradnjo, konsolidacijo in prestrukturiranje tovarne CD‑jev v Albrechtsu. Poleg tega so ti indici omogočali
določitev vsaj približnega obsega preusmeritve.
Res je, kot to zatrjuje Komisija, da iz spisa ne izhaja, da bi nemški organi predložili natančne podatke v zvezi z delom pomoči,
ki je bila preusmerjena v korist skupine Pilz.
Vseeno je treba ugotoviti, da čeprav je Komisija imela potrebna sredstva za to, da bi zaprosila nemške organe, da ji predložijo
natančne podatke glede tega (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 13. aprila 1994 v zadevi Nemčija in Pleuger Worthington
proti Komisiji, C‑324/90 in C‑342/90, Recueil, str. I-1173, točka 29), iz nobene listine v spisu ne izhaja, da je to storila.
Kot pa izhaja iz odločbe o začetku je vsaj od leta 1997 vedela za preusmeritev velikega dela pomoči. Zato ne more trditi,
da je bila glede na informacije, ki jih je imela v trenutku sprejetja izpodbijane odločbe, upravičena zahtevati od družbe
LCA, da vrne pomoči, opisane v členu 1 in ki se nanašajo na tiste, za katere je vedela oziroma ni mogla ne vedeti, da niso
koristile skupnemu podjetju ali družbi PA.
Prav tako je treba zavrniti trditve komisije, v skladu s katerimi naj bi bil obseg naloga za vračilo iz člena 2 izpodbijane
odločbe upravičen zaradi pripadnosti skupnega podjetja in njegovih naslednikov skupini povezanih podjetij, med katerimi so
obstajali notranji mehanizmi prenosa sredstev. Poleg dejstva, da je skupno podjetje bilo v skupini Pilz le od oktobra 1992
do konca decembra 1993, namreč jasno izhaja iz ugotovitev, ki so bile povzete v izpodbijani odločbi, da so bili v tem primeru
obstoječi mehanizmi prenosa v tej skupini uporabljeni samo v škodo tega podjetja in ne v njegovo korist. Zato ni mogoče trditi,
da je zaradi pripadnosti skupnega podjetja tej skupini to podjetje dejansko koristilo pomoči, katerih prejemnik ni bilo.
Zato člen 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem je družbi LCA odrejeno vračilo pomoči, opisanih v členu 1, pri čemer so
zajete tiste, za katere je dokazano, da jih to podjetje ni dejansko koristilo, ni skladen z načeli, s katerimi je urejeno
vračanje nezakonitih državnih pomoči.
Dalje, kar zadeva to, da člen 2 izpodbijane odločbe odreja vračilo pomoči, opisane v členu 1 navedene odločbe, od družbe CDA,
iz te odločbe izhaja, da je Komisija svojo presojo v glavnem utemeljila na obstoju volje, da se izogne posledicam te odločbe
in ki, kot to trdi Komisija, objektivno izhaja iz dejstva, da ima družba CDA korist od pomoči, ki je bila prej dodeljena družbi
PBK, skupnemu podjetju, družbi PA in družbi CD Albrechts, ker uporablja dele sredstev teh podjetij in poleg tega nadaljuje
njihovo dejavnost (uvodni izjavi 118 in 120 izpodbijane odločbe).
Teh trditev ni mogoče sprejeti.
Res je, kot to izhaja tudi iz korespondence med nemškimi organi in Komisijo v okviru upravnega postopka, da je bil prenos
dela sredstev družbe LCA na družbo CDA namenjen temu, da se reši ta del delovanja družbe LCA s tem, da se ji zagotovi možnost
razvoja brez pravnih in gospodarskih negotovosti, ki so ogrožale preživetje družbe LCA. Prav tako različni podatki, ki sta
jih predložila Komisija in družba ODS v okviru tega spora, omogočajo ugotovitev, da po prenosu sredstev družba CDA dejansko
nadaljuje dejavnost skupnega podjetja, družbe PA in družbe CD Albrechts.
Vseeno pa ti podatki sami po sebi ne omogočajo tega, da se dokaže obstoj volje po izognitvi učinkom naloga za vračilo.
Ta ugotovitev velja še toliko bolj, ker je, kot je bilo ugotovljeno v uvodni izjavi 103 izpodbijane odločbe, družba CDA za
dele sredstev družbe LCA plačala tržno ceno, tako da ta prenos ne pomeni, da je družba CDA ohranila dejansko korist konkurenčne
prednosti, ki je vezana na korist pomoči, dodeljenih družbi LCA (glej v tem smislu v točki 76 zgoraj navedeno sodbo Nemčija
proti Komisiji, točka 92).
V takem primeru ni mogoče sklepati, kot to v svojih vlogah zatrjuje Komisija, da družba LCA po tem, ko je družba CDA kupila
sredstva, ostaja „prazna lupina, od katere ni mogoče pridobiti vračila nezakonitih pomoči“.
Ob upoštevanju dejstva, da je bila družba LCA v obravnavanem primeru v likvidacijskem postopku od začetka stečajnega postopka
oktobra 2000, je treba opozoriti, da iz sodne prakse o podjetjih prejemnikih pomoči, ki so šla v stečaj, izhaja, da se ponovna
vzpostavitev prejšnjega položaja in odprava izkrivljanja konkurence zaradi nezakonito nakazanih pomoči načelno lahko izvedeta
z vpisom obveznosti o vračilu zadevnih pomoči v obveznosti do virov sredstev podjetja v likvidacijskem postopku, razen če
bi bile te pomoči v korist drugemu podjetju. Na podlagi te sodne prakse bi tak vpis namreč zadostoval za zagotovitev izvršitve
odločbe, s katero se odreja vračilo državnih pomoči, nezdružljivih s skupnim trgom (v tem smislu glej sodbi Sodišča z dne
15. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Belgiji, 52/84, Recueil, str. 89, točka 14, in z dne 21. marca 1990 v zadevi Belgija
proti Komisiji, C-142/87, Recueil, str. I-959, točki 60 in 62).
Dalje, družba CDA in Zvezna republika Nemčija sta trdili, ne da bi jima Komisija nasprotovala, da je bil po eni strani samo
del premoženja prodan družbi CDA, in sicer osnovna sredstva, obratna sredstva, kratkoročno razpoložljiva sredstva, tehnično
znanje in izkušnje in distribucija, in da je bilo po drugi strani tako mogoče dobiti višji znesek od zneska, ki bi bil dosežen
pri ločeni prodaji zadevnega premoženja.
Te ugotovitve ne spremeni dejstvo, da je bila nakupna cena plačana v obliki plačila dolgov. Treba je namreč opozoriti, da
ta oblika plačila ni imela negativnih učinkov na položaj upnikov, ker se je zmanjšanje premoženja družbe nadomestilo z enakovrednim
zmanjšanjem njegovih dolgov. Poleg tega je družba CDA med obravnavo zatrdila, ne da bi ji glede tega nasprotovala Komisija,
da je bila vrednost nepremičnin, ki so pripadale družbi LCA, relativno velika, tako da ne moremo šteti, da je po odkupu dela
njenih sredstev s strani družbe CDA to podjetje postalo „prazna lupina“.
Sklicevanje Komisije na uvodno izjavo 118 izpodbijane odločbe ne more ovreči te analize. Treba je namreč ugotoviti, da Komisija
v tej uvodni izjavi na splošno in v ponazoritev navaja merila, ki jih uporablja za ugotovitev, ali posebna transakcija skriva
preusmeritev sredstev. Nasprotno pa ta odlomek ne vsebuje nobene uporabe teh meril za obravnavani primer.
Zato je treba sklepati, da Komisija samo na podlagi ugotovitev dejanskega stanja, povzetih v izpodbijani odločbi, ni mogla
sklepati, da obstaja volja po izogibanju učinkom odredbe o vračilu v obravnavanem primeru.
Kar zadeva druga dejstva, ki jih je Komisija navedla v pisanjih in na obravnavi, zadostuje ugotovitev, da niso navedena nikjer
v izpodbijani odločbi in da jih zato ni mogoče navajati za utemeljitev razširitve odredbe o vračilu na družbo CDA.
Sodišče prve stopnje podredno meni, da na podlagi teh različnih dejstev prav tako ni mogoče dokazati obstoja izogibanja v
obravnavanem primeru.
V zvezi s tem je treba zavrniti trditev Komisije, da odkup premoženja, ki ga je izvedla družba CDA, ni gospodarsko upravičen.
Treba je namreč ugotoviti, da so nemški organi v upravnem postopku večkrat poudarili, da odkup dela premoženja družbe LCA,
ki ga je izvedla družba CDA, ustreza takemu razmišljanju. Čeprav je „komercialni značaj prenosa [premoženja]“ eden od vidikov,
ki jih Komisija upošteva, da bi dokazala obstoj izogibanja (uvodna izjava 118 izpodbijane odločbe), v izpodbijani odločbi
ni navedla nobene ugotovitve, s katero bi lahko ovrgla stališče nemških organov in družbe CDA.
Prav tako je treba poudariti, da samo iz dejstva, da je družbi LCA in CDA ob odkupu premoženja januarja 1998 upravljala ista
oseba in da se od te transakcije družba CDA na trgu predstavlja kot naslednica skupnega podjetja in družbe PA, ni mogoče sklepati,
da je bil namen odkupa premoženja družbe LCA izognitev odredbi o vračilu iz člena 2 izpodbijane odločbe. Ta dejstva namreč
ne zadostujejo za dokaz, da je družba CDA ravnala z namenom, da bi ovirala izvršitev izpodbijane odločbe.
Nazadnje je treba zavrniti trditev Komisije, da naj odkup premoženja družbe LCA „v kosu“ ne bi bil izveden po odprtem in preglednem
postopku in da naj bi bila nekaterim konkurentom družbe LCA tako onemogočena pridobitev premoženja, s katerim je navedena
družba izvajala subvencionirane dejavnosti. Izpodbijana odločba ter nekatere listine v spisu in izjave dežele Turingije in
družbe CDA na obravnavi 5. maja 2004 namreč nasprotno kažejo, da družba CDA premoženja družbe LCA ni odkupila takoj, ampak
po neuspešnih poskusih prodaje celotne družbe LCA tretjim osebam, med drugim matični družbi intervenienta, to je družbi ODS
(glej v tem smislu v točki 76 zgoraj navedeno sodbo Nemčija proti Komisiji, točka 95).
Ob upoštevanju zgornjega je treba sklepati, da Komisija ni dokazala izogibanja posledicam izpodbijane odločbe, na katerem
bi lahko temeljila obveznost družbe CDA, da vrne nezakonito pomoč, dodeljeno skupnemu podjetju in njegovim naslednikom.
Zato izpodbijana odločba ni v skladu z načeli, ki urejajo vračilo nezakonitih državnih pomoči, ker je v njej odrejeno, da
družba CDA vrne pomoči, dodeljene družbi PBK, skupnemu podjetju in družbama PA in CD Albrechts.
Ugotovitev je podobna, kar zadeva člen 2 izpodbijane odločbe, v katerem je odrejeno, da pomoč, opisano v členu 1, vrnejo „vsa
druga podjetja, na katera je bilo ali bo preneseno premoženje in/ali infrastruktura [družbe PBK], [skupnega podjetja] ali
[družbe PA], tako da bi se izognili posledicam [navedene] odločbe“. Dovolj je namreč ugotovitev, da razširitev odredbe o vračilu
na ta podjetja temelji na istih razlogih kot razširitev te odredbe na družbo CDA.
Ob upoštevanju zgornjega je treba ugoditi temu tožbenemu razlogu.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba člen 2 izpodbijane odločbe razglasiti za ničnega v delu, v katerem je odrejeno, da morata
družbi CDA in LCA ter vsa druga podjetja, na katera je bilo ali bo preneseno premoženje ali infrastruktura družbe PBK, skupnega
podjetja ali družbe PA, tako da bi se izognili posledicam navedene odločbe, vrniti pomoč, opisano v členu 1 izpodbijane odločbe.
V teh okoliščinah ni treba preučiti drugih tožbenih razlogov, ki jih navaja tožeča stranka za to, da se dokaže nezakonitost
naloga za vračilo iz člena 2 izpodbijane odločbe.
Poleg tega je treba poudariti, da je tožba družbe CDA v prvi vrsti, kot to izhaja zlasti iz točk od 2 do 5 tožbe, naperjena
zoper izpodbijano odločbo, kolikor ta v skladu s členom 2(3) širi nalog za vračilo pomoči na družbo CDA in druga podjetja,
na katera je bilo ali bo preneseno premoženje ali infrastruktura družbe PBK, skupnega podjetja ali družbe PA. Ker pa je ta
del izreka izpodbijane odločbe razglašen za ničnega, se ni treba več izrekati o vseh tožbenih razlogih, ki jih je navedla
družba CDA v zvezi s členom 1 izpodbijane odločbe.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija s
svojimi predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi družbe CDA naloži plačilo stroškov.
V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje odredi, da intervenient nosi svoje stroške.
V obravnavani zadevi Zvezna republika Nemčija in družba ODS nosita svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji razširjeni senat)
razsodilo:
1)
Člen 2(3) Odločbe Komisije 2000/796/ES z dne 21. junija 2000 o državni pomoči Nemčije v korist CDA Compact Disc Albrechts
GmbH (Turingija) se razglasi za ničen.
2)
Postopek o preostalih predlogih za razglasitev ničnosti se ustavi.
3)
Komisiji se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov CDA Datenträger Albrechts GmbH. Zvezna republika Nemčija in ODS Optical
Disc Service GmbH nosita vsaka svoje stroške.
Azizi
García-Valdecasas
Cooke
Jaeger

Dehousse
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 19. septembra 2005.
Sodni tajnik

Predsednik
E. Coulon

J. Azizi
Stvarno kazalo
Pravni okvir
Dejansko stanje
A –  Splošen kontekst
1.  Stopnja ustanovitve podjetja (od 1990 do 1992)
2.  Stopnja prestrukturiranja (od 1993 do 1998)
3.  Odkup določenih sredstev s strani MTDA
B –  Potek upravnega postopka
C –  Ugotavljanje dejstev in pravna presoja
1.  Finančna pomoč Zvezne republike Nemčije na stopnji ustanovitve
2.  Finančne pomoči, dodeljene med stopnjo prestrukturiranja
3.  Vračilo pomoči
4.  Izrek izpodbijane odločbe
Postopek in predlogi strank
Pravo
I –  Uvodne ugotovitve
II –  Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES in člena 88(2) ES
A –  Trditve strank
B –  Presoja Sodišča prve stopnje
Stroški
*
Jezik postopka: nemščina.