CELEX: 62002TJ0022
Verseny
A vitamintermékek ágazatában kötött megállapodások
Megszűnt jogsértéseket megállapító és bírságot nem kiszabó bizottsági határozat
A 2988/74/EGK rendelet
A Bizottság bírságkiszabási, illetve szankcióalkalmazási jogának elévülése
A jogbiztonság elve
Az ártatlanság vélelme
A jogsértés megállapításához fűződő jogos érdek

A jogvita előzményei
Az EK 81. cikket és az EGT‑megállapodás 53. cikkét alkalmazó eljárásban (COMP/E‑1/37.512 – „vitaminok”‑ügy) hozott 2001. november
21‑i 2003/2/EK határozatának (HL 2003., L 6, 1. o., a továbbiakban: Határozat) 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy
több vállalkozás megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 53. cikkének
(1) bekezdését azáltal, hogy önálló megállapodások sorában vettek részt, amelyek vitamintermékek, mégpedig az A‑, E‑, B1‑,
B2‑, B5‑, B6‑vitamin, a folsav, a C‑, D3‑, H‑vitamin, a bétakarotin és a karotinoidok tizenkét különböző piacát érintették.
A Határozat (2) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy e megállapodások keretében az érintett vállalkozások meghatározták különböző
termékek árát, eladási kvótákat osztottak szét, közösen határoztak el és hajtottak végre áremeléseket, a megállapodásaiknak
megfelelően tették közzé az árismertetőiket, a megállapított árakon adták el termékeiket, a megállapodások tiszteletben tartását
felügyelő és ellenőrző mechanizmust hoztak létre, és a terveik végrehajtása érdekében rendszeres találkozókon vettek részt.
E vállalkozások közé tartozik többek között a japán Sumitomo Chemical Co. Ltd (a továbbiakban: Sumitomo) és Sumika Fine Chemicals Co. Ltd
(a továbbiakban: Sumika), amelyek terhére a H‑vitamin, illetve a folsav közösségi és EGT‑piacain megvalósított jogsértést
róttak (a Határozat 1. cikke (1) bekezdésének j) és k) pontja).
A Határozat 1. cikke (2) bekezdésének k) és l) pontjában a Bizottság azt állapította meg, hogy azok a jogsértések, amelyekben
a Sumitomo és a Sumika vett részt, 1991. októbertől 1994. áprilisig, illetve 1991. januártól 1994. júniusig tartottak.
A Határozat 2. cikke előírta azon vállalkozások számára, amelyek terhére rótta a megállapított jogsértéseket, hogy azonnal
hagyják abba a jogsértő magatartást, amennyiben még nem tették meg, és a jövőben tartózkodjanak a megállapított jogsértő cselekmények
és magatartások megvalósításától, valamint minden olyan intézkedéstől, amelynek célja vagy hatása ezekkel azonos vagy egyenértékű
lenne.
Miközben a Bizottság bírságot szabott ki az A‑, E‑, B2‑, B5‑, C‑, D3‑vitamin, a bétakarotin és a karotinoidok piacain megállapított
jogsértések miatt, nem szabott ki bírságot a B1‑, B6‑, H‑vitamin és a folsav piacain megállapított jogsértések miatt (a Határozat
3. cikke).
A Határozat (645)–(649) preambulumbekezdéséből kiderül ugyanis, hogy az ez utóbbi piacokon megállapított jogsértések több
mint öt évvel azelőtt megszűntek, hogy a Bizottság megkezdte volna a vizsgálatot, és hogy emiatt e jogsértésekre az eljárások
időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján
kezdeményezett szankciók végrehajtásáról szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK tanácsi rendelet (HL L 319., 1. o., magyar
nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) 1. cikke volt alkalmazandó.
Ennek megfelelően a Sumitomo és a Sumika tekintetében nem szabtak ki bírságot.
A Határozatból ((650) preambulumbekezdés) az is kitűnik, hogy a kifogásközlésre adott válaszában mindkét vállalkozás hivatkozott
arra, hogy azon jogsértésekről, amelyekben állítólag részt vettek, a Bizottság elévülés miatt már nem hozhat határozatot.
A Határozatban ((651) preambulumbekezdés) a Bizottság elutasította ezt az érvelést megállapítva, hogy „az elévülésre vonatkozó
szabályok kizárólag a bírságok, illetve szankciók alkalmazására vonatkoznak”, és hogy „nincs kihatásuk a Bizottság azon jogára,
hogy megállapodások kapcsán eljárást folytasson, és adott esetben tiltó határozatot hozzon.”

Eljárás és a felek kérelmei
A jelen, T‑22/02., illetve T‑23/02. sz. alatt nyilvántartásba vett keresetüket a Sumitomo és a Sumika az Elsőfokú Bíróság
Hivatalához 2002. február 7‑én benyújtott külön keresetleveleikben terjesztették elő.
Az Elsőfokú Bíróság első tanácsának elnöke 2004. április 30‑i végzésével a T‑22/02. és a T‑23/02. sz. ügyeket a szóbeli szakasz
lefolytatása és az ítélethozatal céljából a közöttük lévő összefüggés miatt az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 50. cikke
szerint egyesítette.
Az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzat 14. cikke alapján és az első tanács javaslatára az ügyet a feleknek az említett
eljárási szabályzat 51. cikke szerinti meghallgatását követően kibővített ítélkező testület elé utalta.
Minthogy az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele módosult, és az előadó bíró a negyedik tanácsba került át, a jelen ügyeket
is a negyedik kibővített tanács elé utalták.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (negyedik kibővített tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt.
A felek előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszait a 2004. november 18‑án megtartott tárgyaláson
hallgatták meg.
A Sumitomo a T‑22/02. sz. ügyben azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a Határozatot semmisítse meg az őt érintő részében, és
kötelezze az alperest a költségek viselésére.
A Sumika a T‑23/02. sz. ügyben azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a Határozatot semmisítse meg az őt érintő részében, és
kötelezze az alperest a költségek viselésére.
A Bizottság mindkét egyesített ügyben azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a keresetet, és kötelezze a felperest
a költségek viselésére.

A megsemmisítés iránti kérelemről
Keresetük alátámasztására a felperesek két jogalapra hivatkoznak, amelyeket egyrészt a Bizottság jogsértés megállapítására
irányuló jogának elévülésére, másrészt a Bizottság hatáskörének a hiányára alapítanak.
1.
A Bizottság jogsértés megállapítására irányuló joga elévülésére alapított első jogalapról
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság a jelen ügyben rájuk vonatkozólag nem hozhatott tiltó határozatot, mert ez a joga
egyrészt a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke alapján, másrészt a közösségi jog bizonyos általános elvei alapján elévült.

Első rész: a 2988/74/EGK rendelet
A felek érvei
A felperesek megjegyzik, hogy a Bizottságnak az a joga, hogy bírságot, illetve szankciót alkalmazzon a közösségi versenyjog
megsértése miatt a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke alapján öt év alatt elévül, és hogy a Bizottság maga is elismerte, hogy ez
az elévülési idő a felperesek tekintetében lejárt.
Úgy ítélik meg, hogy egy formális tiltó határozat, mint amelyet a jelen ügyben velük szemben hoztak, az említett cikk értelmében
szankciónak minősül, mert legalább háromféle hátrányos jogkövetkezménnyel jár.
Először az egész világra kiterjedő megállapodás keretében elkövetett versenyjogi jogsértést megállapító Határozat további
eljárásokra adhat alapot a tagállamokban, ahol az elévülési határidők eltérőek, valamint akár más államokban is. A Bizottság
megállapításait ezen eljárások során figyelembe vehetik, ami a felperesek számára legalábbis azzal a következménnyel járhat,
hogy védekezésük biztosítása érdekében nagyon nagy költségeket kell felvállalniuk. Másodszor, polgári jogi igényt támaszthatnak
a felperesekkel szemben kártérítési követeléseik alátámasztásaként a Határozatra hivatkozni kívánó harmadik személyek. Harmadszor,
a Határozat súlyosan sérti a felperesek jó hírnevét, aminthogy a harmadik személyek által indított polgári jogi perekből eredő
hátrányos publicitás is.
A felperesek megjegyzik, hogy a 2988/74/EGK rendelet célja a preambulumának megfelelően az, hogy a jogbiztonság érdekében
bevezesse az elévülési idő elvét mind a bírságok, mind az egyéb szankciók tekintetében. A 2988/74/EGK rendelet által előírthoz
hasonló elévülési időknek egy adott jogrendszerbe történő bevezetése azt kívánja biztosítani, hogy a jogrendszer jó működése
érdekében a hosszú ideje elkövetett jogsértések tekintetében már ne lehessen eljárást lefolytatni és büntetést kiszabni. A
jogbiztonság, az igazságosság és az igazgatás hatékonysága azt kívánják meg, hogy ez utóbbi a forrásait és az adózók pénzét
az aktuális, és ne a múltbéli jogsértések miatt folytatott eljárásokra fordítsa. Ebből következőleg egy bizonyos idő után
nemcsak bírság nem szabható ki többé a vállalkozásokra, hanem attól sem kell már tartaniuk, hogy jogsértést megállapító határozatot
hoznak velük kapcsolatban, és el kell szenvedniük az ebből eredő hátrányos jogkövetkezményeket.
Ebből a felperesek szerint az következik, hogy a 2988/74/EGK rendelet szerint a Bizottság nem pusztán bírságot nem szabhatott
ki a felperesekre, hanem jogsértést megállapító határozatot sem hozhatott velük kapcsolatban.
Az alperes szerint a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdése összefüggésében és a rendelet előkészítő iratainak fényében
olvasva nem értelmezhető úgy, mint amely a rendelet preambulumában hivatkozott jogszabályokban meghatározott, szigorúan vagyoni
jellegű bírságoktól és szankcióktól eltérő bírságokra, illetve szankciókra vonatkozna. E cikk éppen azért használja a „bírság”
és a „szankció” szavakat, hogy az említett jogszabályokban akár „bírságként”, akár „szankcióként” meghatározott minden vagyoni
szankciót ugyanazon elévülési idő alá vonhassa. Abból, hogy a rendeletnek a Bizottság által előterjesztett eredeti tervezete
és az ezt követő két módosított tervezet a „bírság (szankció)” kettős kifejezést használta, jól látható, hogy a két kifejezést
szinonimaként kívánta használni. Az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság (a továbbiakban: EGSZB) 1972. június 29‑i véleményének
első mondatából („A rendelettervezet csak az EGK létrehozásáról szóló szerződés alapján a közlekedés és a verseny területén
elfogadott rendelkezések megsértése miatti bírságok kivetésére és beszedésére vonatkozó jogot érinti.”) az tűnik ki, hogy
az EGSZB úgy értelmezte a rendelettervezetet, mint amely kizárólag a tág értelemben vett bírságokra vonatkozik, ideértve a
kényszerítő bírságot is.
Az alperes mindenesetre úgy ítéli meg, hogy egy harmadik állam versenyhatósága által alkalmazott bármilyen szankció, illetve
egy nemzeti bíróság általi bármilyen kártérítésre való kötelezés semmiképpen sem minősíthető a Bizottság által alkalmazott
szankciónak. Ezen túlmenően a jó hírnév sérelme legfeljebb közvetett következménye a Határozat elfogadásának, és nem tekinthető
szankciónak. Ráadásul a felperesek összekeverik a jogsértést megállapító határozat elfogadását és annak közzétételét. Márpedig
csak a közzététel jelenthet potenciális kockázatot a címzett érdekeire anélkül, hogy ezzel együtt szankciónak minősülne.
Válaszukban a felperesek arra hivatkoznak, hogy ha a 2988/74/EGK rendelet szerint a Bizottságnak már nincs joga arra kötelezni
a vállalkozásokat, hogy hagyják abba a megállapított jogsértést, illetve bírságot és kényszerítő bírságot kiszabni jogsértés
esetén, ebből szükségképpen az következik, hogy arra sincs implicit joga, hogy megállapítsa a szóban forgó jogsértést (a Bíróság
7/82. sz., GVL kontra Bizottság ügyben 1983. március 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1983., 483. o.] 23. pontja).
A felperesek megjegyzik, hogy a közösségi jog értelmezése során a Bíróság a szavak nyilvánvaló értelmét, a jogalkotási kontextust,
az intézkedés célját veszi igénybe, és csak másodlagosan az előkészítő iratokat (Tizzano főtanácsnok a Bíróság C‑133/00. sz.,
Bowden és társai ügyben 2001. október 4‑én hozott ítéletéhez [EBHT 2001., I‑7031. o.] előterjesztett indítványának [EBHT 2001.,
I‑7033. o.] 28–30. pontja. Az előkészítő iratok önmagukban nem tekinthetők úgy, mint amelyek világosan kifejezik egy rendelet
kibocsátóinak szándékát (az Elsőfokú Bíróság T‑102/96. sz., Gencor kontra Bizottság ügyben 1999. március 25‑én hozott ítélete
[EBHT 1999., II‑753. o.] 128–129. pontja). A jelen ügyben tehát nem az a lényeg, hogy az EGSZB hogyan értelmezte a rendelettervezetet,
hanem maga a rendelettervezet végleges szövegének megfogalmazása.
A 2988/74/EGK rendelet szövege világos és egyértelmű. Nem kétséges, hogy hátrányos joghatásai és az általa követett klasszikus
represszív cél miatt egy jogsértést megállapító határozat ténylegesen szankciót képez az említett cikk értelmében. Az alperes
ezt maga is elfogadja, amikor elismeri, hogy a határozatot „a példás magatartás bátorítása” és „minden visszaesés megelőzése”
érdekében fogadta el, amely érdekek a felperesek szerint minden szankció klasszikus céljának felelnek meg. Hangsúlyozzák egyrészt,
hogy Reischl főtanácsnoknak a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélethez előterjesztett indítványának 510. és 516. pontjából
kiderül, hogy az alperes abban az ügyben már elismerte, hogy egy jogsértést megállapító határozatnak szankcióhatása van azáltal,
hogy közzéteszik a Hivatalos Lapban, és másrészt hogy a Bíróság a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970.
július 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1970., 661. o.) 104. pontjában további szankcióhatást tulajdonított a határozat közzétételének.
A felperesek különösen azt hangsúlyozzák, hogy a nemzeti, tagállami vagy harmadik állambeli bíróság a Bizottság megállapításait
„első ránézésre elegendő bizonyítékként” használhatja fel, amelyet a felperesek a legnagyobb nehézséggel tudnak megcáfolni,
különösen az Európai Unió tagállamaiban. E tekintetben Ausztrália, az Egyesült Államok és Kanada bírósági szerveinek határozatait
idézik, valamint a Bíróság C‑344/98. sz., Masterfoods és HB ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑11369. o.)
49–52. pontját. Megjegyzik, hogy az alperes beadványaiban hallgatólagosan maga is elfogadja ezt a lehetőséget, amennyiben
a második jogalapra adott válaszában „arra az érdekre, hogy a sérelmet szenvedett felek a nemzeti polgári jogi bíróságokhoz
fordulhassanak” olyan jogos érdekként hivatkozik, mint amely feljogosítja jogsértést megállapító határozat meghozatalára (lásd
a lenti 122. pontot).
A felperesek hozzáteszik, hogy a 2988/74/EGK rendeletnek a jogsértést megállapító határozatokra való alkalmazhatóságát nem
kérdőjelezi meg a jogalkotási kontextus sem. Megjegyzik, hogy a „szankció” szónak a rendelet 1. cikkében történő használatát
nem magyarázza meg, ahogyan az alperes állítja, annak a szükségessége, hogy különböző elnevezésű vagyoni szankciókat közös
elévülési szabályoknak vessenek alá. A „bírság” szó szintén világosan magában foglalta volna az Európai Gazdasági Közösség
létrehozásáról szóló Szerződés 79. cikke (3) bekezdésének végrehajtására kiadott, a fuvarozási tarifák és feltételek terén
fennálló hátrányos megkülönböztetés megszüntetéséről szóló, 1960. június 27‑i 11. tanácsi rendeletben (HL 1960. 52., 1121. o.)
előírt vagyoni szankciót.
Az alperes viszonválaszában vitatja a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítéletből az alperesek által levezetett érvet,
nevezetesen arra rámutatva, hogy abban az ítéletben a Bíróság nem azt mondta ki, hogy a jogsértést megállapító határozat meghozatalára
irányuló implicit jog közvetlenül a jogsértés abbahagyásának előírására és a bírság kiszabására irányuló, jogszabályok által
biztosított hatáskörből következne, hanem azt, hogy e hatáskörök közös jogalapja az EK 83. és az EK 85. cikk. Ezenkívül a
felperes vitatja a felpereseknek a fent hivatkozott ACF Chemiefarma kontra Bizottság ítéletre vonatkozó értelmezését.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság feladata a közösségi versenypolitika irányainak kijelölése és végrehajtása.
Ezért az EK 85. cikkének (1) bekezdése, amely az EK 211. cikk által a Bizottságra ruházott általános felügyeleti feladatkör
specifikus megnyilvánulása e területen, azzal a feladattal bízta meg, hogy biztosítsa az EK 81. és EK 82. cikkben megállapított
elvek alkalmazását, és az EK 83. cikk alapján elfogadott rendelkezések széles körű hatáskörrel ruházták fel (a Bíróság C‑234/89. sz.
Delimitis‑ügyben 1991. február 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑935. o.] 44. pontja és a fent hivatkozott Masterfoods
és HB ítéletének 46. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑24/90. sz., Automec kontra Bizottság ügyben 1992. szeptember 18‑án hozott
ítéletének [EBHT 1992., II‑2223. o.] 73. és 74. pontja).
Az időben a jelen ügyre alkalmazandó, a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi
rendelet (HL 1962. 13., 204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) által a Bizottságra ruházott jogkörök
célja tehát az, hogy lehetővé tegyék számára az EK 85. cikk által rábízott azon feladata végrehajtását, hogy biztosítsa a
versenyszabályok tiszteletben tartását a közös piacon (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P.
és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.]
54. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑112/98. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2001. február 20‑án hozott
ítéletének [EBHT 2001., II‑729. o.] 61. és 66. pontja). A közérdeknek is a versenyellenes magatartások és megállapodások elkerülése,
feltárása, valamint szankcionálása felel meg (a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet 54. pontja).
A 17. rendelet ezért feljogosítja a Bizottságot arra, hogy kötelezze a vállalkozásokat a megállapított jogsértés abbahagyására,
valamint hogy bírságot, illetve kényszerítő bírságot szabjon ki jogsértés esetén. Az ilyen határozatok meghozatalának joga
szükségképpen magában foglalja a szóban forgó jogsértés megállapításának jogát (a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet
23. pontja).
A jogsértés bizottsági határozat meghozatala előtti abbahagyása önmagában nem képez akadályt a Bizottság azon hatáskörének
gyakorlása előtt, hogy megállapítsa és szankcionálja a versenyjogi szabályok megsértését. E tekintetben a Bíróság már kimondta,
hogy a Bizottság szankciók kiszabására irányuló hatáskörét egyáltalán nem érinti az a tény, hogy a jogsértést megvalósító
magatartás és a káros hatásainak lehetősége már véget ért (a fent hivatkozott ACF Chemiefarma kontra Bizottság ítélet 175. pontja),
másrészről pedig hogy a Bizottság hozhat olyan határozatot, amelyben egy a vállalkozás által már abbahagyott jogsértést állapít
meg, feltéve hogy az intézménynek ehhez jogos érdeke fűződik (a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet 24. pontja).
A jelen ügyben a Bizottság határozatában a felpereseket illetően arra szorítkozott, hogy megállapította, hogy megsértették
az EK 81. cikk (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azáltal, hogy részt vettek a H‑vitamin (a
Sumimoto, 1991. októbertől 1994. áprilisig), illetve a folsav (a Sumika 1991. januártól 1994. júniusig) közösségi és EGT piacait
érintő megállapodásokban, és felszólította őket, hogy ne ismételjék meg ezeket a cselekményeket, illetve magatartásokat, és
ne hozzanak semmilyen ezzel azonos vagy egyenértékű hatású intézkedést. Ezzel szemben a Bizottság nem szabott ki bírságot
a felperesekre, mert azok több mint öt évvel a Bizottság vizsgálatának megkezdése előtt beszüntették az említett megállapodásokban
való részvételüket, amiből a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke szerint az következik, hogy az intézmény bírságkiszabási joga elévült.
Első jogalapjuk első részével a felperesek lényegében azt róják fel a Bizottságnak, hogy megsértette ezt a cikket, mert a
benne előírt elévülés szerintük kiterjed az ügyben szereplő jogsértés megállapítására irányuló jogra is. Különösen azt hangsúlyozzák,
hogy egyrészt a jogsértést megállapító határozatok a „szankció” fogalmába tartoznak, amelyet a Bizottság a szóban forgó rendelkezésben
előírt elévülési idő lejárta után nem alkalmazhat, másrészt a bírságkiszabási jog elévülés útján történő megszűnése szükségképpen
magában foglalja a jogsértés megállapítására irányuló benne foglalt jog elévülését is.
Elsőként tehát azt kell meghatározni, hogy a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott elévülési idő
vonatkozik‑e a Bizottság azon jogkörére, hogy megállapítsa az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését, ahogyan azt a felperesek
állítják.
A 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] Bizottságnak az Európai Gazdasági Közösség szállításra
vagy versenyre vonatkozó szabályainak megsértése miatti bírságok vagy szankciók kiszabását érintő jogkörére [helyes fordítás:
jogára] a következő elévülési időszakok érvényesek:
a)     három év a vállalkozások vagy a vállalkozások társulásainak kérelmeire vagy bejelentéseire, a tájékoztatás kérésére vagy a
vizsgálatok végzésére vonatkozó rendelkezések megsértése esetén;
b)     öt év minden más jogsértés esetén.
A rendelkezés szó szerinti értelmezése során figyelembe kell venni azt, hogy a közösségi jogszabályokat több nyelven szövegezték
meg, és hogy a különböző nyelvi változatok egyaránt hitelesek, így egy közösségi jogi rendelkezés értelmezése maga után vonja
a különböző nyelvi változatok összehasonlítását (a Bíróság 283/81. sz. CILFIT‑ügyben 1982. október 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 1982., 3415. o.] 18. pontja).
E tekintetben arra kell rámutatni, hogy a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke (1) bekezdésének szövege szinten minden nyelvi változatban
megjelöli, hogy az elévülés a Bizottság bírságkivetési, illetve szankcióalkalmazási jogára vonatkozik. Egyik nyelvi változat
sem utal tények, jogsértések vagy a Bizottság jogsértés megállapítására irányuló jogának az elévülésére. Ezért az említett
rendelkezésben a „bírság” kifejezés mellett szereplő „szankció” kifejezés jelentését kell megvizsgálni annak ellenőrzéséhez,
hogy ez a kifejezés vonatkozik‑e a jogsértést megállapító határozatokra is, ahogyan azt a felperesek állítják.
Noha e kifejezés önmagában vizsgálva a legtöbb nyelvi változatban szélesebb körre vonatkozhat, mint a „bírság” kifejezés,
amely csak vagyoni jellegű szankciókat jelöl, vannak olyan nyelvi változatok (mégpedig a finn és a svéd), amelyekben e kifejezés
az előtte álló „bírság” kifejezéshez hasonlóan szükségképpen vagyoni szankciókra vonatkozik.
Némileg ellentmondásos értelmezéshez vezet az 1. cikk címének a megvizsgálása is. A 2988/74/EGK rendelet egyes nyelvi változatai
e címben a „kereset” vagy az „eljárások” elévülését említik, amely kifejezések azt sugallhatnák, hogy a szóban forgó rendelkezésben
előírt elévülés nemcsak a jogsértések szankcionálásának jogára terjed ki, hanem a mindössze a jogsértés megállapítására irányuló
eljárásindítás lehetőségére is. Más változatokban a cím olyan kifejezéseket tartalmaz – mint a francia „poursuites” vagy a
holland „vervolging” szó –, amelyek a „kereset”, illetve az „eljárások” kifejezésekkel ellentétben egyértelműen megtorló célú
eljárásra utalnak. A dán változatban a cím „gazdasági szankciók” alkalmazása jogának az elévülését említi.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint miközben a közösségi rendeletek egységes értelmezésének szükségessége miatt egy meghatározott
szöveg nem vizsgálható elszigetelten, hanem kétség esetén az egyéb nyelvi változatainak fényében kell értelmezni és alkalmazni,
e változatok közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést annak a szabályozásnak a célja és általános rendszere alapján
kell értelmezni, amelynek része (a Bíróság 9/79. sz. Koschniske‑ügyben 1979. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 2717. o.]
6. pontja, 100/84. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1985. március 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 1169. o.]
17. pontja és C‑152/01. sz. Kyocera Electronics Europe ügyben 2003. november 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑13821. o.]
33. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑80/97. sz., Starway kontra Tanács ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2000.,
II‑3099. o.] 81. pontja).
Általánosabban pedig egy közösségi jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak e rendelkezés szavaira kell figyelemmel lenni,
hanem szövegösszefüggésére, annak a rendeletnek a céljaira, amelynek részét képezi (a Bíróság 292/82. sz. Merck‑ügyben 1983.
november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3781. o.] 12. pontja), valamint a közösségi jog egészére is (a fent hivatkozott
CILFIT‑ítélet 20. pontja).
A kontextuális és teleológiai értelmezés kapcsán emlékeztetni kell arra, hogy amint az az alperes által az ügyiratokhoz csatolt
1971. december 23‑i COM(71) 1514 final bizottsági tervezetből kitűnik, a 2988/74/EGK rendeletet a közösségi jogalkotó válaszként
fogadta el a Bíróságnak a kininpiacra vonatkozó megállapodással kapcsolatos ügyekben 1970‑ben hozott ítéleteiben megfogalmazott
iránymutatásokra (lásd például a fent hivatkozott ACF Chemiefarma kontra Bizottság ítélet 18–20. pontját), amelyeket a Bíróság
a színezőanyag‑piacra vonatkozó megállapodással kapcsolatos ügyekben 1972‑ben megismételt (lásd a Bíróság 52/69. sz., Geigy
kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 787. o.] 21. pontját). A Bíróság ezekben az ítéletekben
– miután megállapította, hogy a Bizottság versenyszabályok megsértése esetén fennálló bírságkiszabási jogkörére vonatkozó
jogszabályok nem tartalmaznak az elévülési időre vonatkozó rendelkezéseket – hangsúlyozta, hogy annak érdekében, hogy betölthessék
a jogbiztonság biztosítására irányuló szerepüket, az elévülési határidőket előre meg kell határozni, és tartamuk, valamint
alkalmazási feltételeik rögzítése a közösségi jogalkotó hatáskörébe tartozik.
Meg kell jegyezni, hogy a 2988/74/EGK rendelet első preambulumbekezdése megállapítja, hogy „az Európai Gazdasági Közösség
szállításra és versenyre vonatkozó szabályai értelmében a Bizottság jogosult pénzbírságokat, büntetéseket és kényszerítő bírságokat
kivetni azokra a vállalkozásokra vagy vállalkozások társulásaira, amelyek a tájékoztatásra vagy a vizsgálatok végzésére, illetve
a hátrányos megkülönböztetés tilalmára, a versenykorlátozó magatartásokra és az erőfölénnyel való visszaélésre vonatkozó közösségi
jog ellen vétenek”, továbbá hogy „az említett szabályok nem tartalmaznak az elévülési időre vonatkozó rendelkezéseket”.
Ezenkívül ugyanezen rendelet második preambulumbekezdése többek között azt mondja ki, hogy „a jogbiztonság érdekében szükséges
az elévülési idő elvének bevezetése és a végrehajtási szabályok megállapítása”, valamint hogy „ahhoz, hogy az elévülési időre
vonatkozó rendelkezés az ügy teljes körét átfogja, annak nemcsak a pénzbírságok és büntetések kiszabásának hatáskörére, hanem
a pénzbírságok, büntetések és kényszerítő bírságok kiszabására vonatkozó határozatok végrehajtásának hatáskörére is ki kell
terjednie”.
A harmadik preambulumbekezdés szerint a rendeletnek a 11. rendelet, a 17. rendelet, valamint a vasúti, közúti és belvízi szállítási
ágazatokra vonatkozó versenyszabályok alkalmazásáról szóló, 1968. július 19‑i 1017/68/EGK tanácsi rendelet (HL L  75, 1. o.,
magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 6. o.) megfelelő rendelkezéseire kell vonatkoznia.
Amint azt az alperes e tekintetben helyesen megjegyzi, a 17. rendelet és az 1017/68/EGK rendelet „bírság” kiszabásának jogával
ruházza fel a Bizottságot (lásd a 17. rendelet 15. cikkét és az 1017/68/EGK rendelet 22. cikkét), a 11. rendelet „szankciók”
alkalmazását teszi számára lehetővé (lásd a 11. rendelet 17. és 18. cikkét). Az ez utóbbi rendeletben előírt „szankciók” egyébként
kizárólag vagyoni természetűek, amint az egyrészt abból látszik, hogy a maximumuk vagy elszámolási egységben vagy a jogsértő
által kapott vagy kért fuvardíj szorzatában van kifejezve, másrészt abból, hogy e szankciókat „a Szerződés 192. cikkében [jelenleg
EK 256. cikk] foglaltak szerint kell végrehajtani”, amely a Tanács vagy a Bizottság olyan határozataira vonatkozik, „amelyek
– az államokat kivéve – a jogalanyokra vagyoni kötelezettséget rónak”, és e szankciók e cikk szerint „végrehajthatók” (lásd
a 11. rendelet 17., 18. és 23. cikkét).
E körülmények között az igazolja a „szankció” kifejezés használatát a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében a
„bírság” kifejezés mellett, hogy világossá kell tenni, hogy az e rendelkezésben előírt elévülés a bírságnak nem minősülő olyan
vagyoni szankciók alkalmazására irányuló jogra is vonatkozik, mint amelyeket a 11. rendelet előír.
Nem meggyőző a felperesek azon érve, miszerint ennek egyértelművé tételére nem volt szükség, mert a „bírság” kifejezés vonatkozhatott
a 11. rendelet szerinti szankciókra is, és ezért a „szankció” kifejezésnek a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében
szereplő bizottsági értelmezése megakadályozza ez utóbbi kifejezés hatékony alkalmazását.
Kontextuális értelmezés során megállapítható, hogy a 2988/74/EGK rendelet „végrehajtásra vonatkozó”, azaz „a Bizottságnak
az Európai Gazdasági Közösség közlekedésre vagy versenyre vonatkozó szabályainak megsértése miatti pénzbírságok, büntetések
vagy kényszerítő bírságok kiszabására vonatkozó határozatai végrehajtására kiterjedő” elévülésről szóló rendelkezéseiből (4. cikk)
kiderül, hogy a közösségi jogalkotó a rendelet elfogadása során a „bírság” szót nem minden vagyoni jellegű szankció megjelölésére
használta. Az 5. cikk szerint például a „végrehajtásra vonatkozó” elévülés megszakad „a pénzbírság, a büntetés vagy kényszerítő
bírság eredeti összegének módosítására vagy a módosítási kérelem elutasítására vonatkozó határozatról szóló értesítéssel”,
illetve „a Bizottság vagy a Bizottság felkérése alapján valamely tagállam által hozott minden olyan intézkedéssel, melynek
célja pénzbírság, büntetés vagy kényszerítő bírság megfizetésének végrehajtatása”. A szankció összegére és kényszerrel történő
behajtására való utalásokból látható, hogy a közösségi jogalkotó a „szankció” kifejezést nem használta a vagyoni szankciókon
kívüli egyéb szankciók megjelölésére.
E tekintetben a 2988/74/EGK rendelet harmadik preambulumbekezdéséből – amely kimondja, hogy a rendeletnek „az európai gazdasági
közösségi jog területén a szállítással és versennyel kapcsolatos jövőbeni rendeletek megfelelő rendelkezéseire is vonatkoznia
kell” – nem vezethető le az, hogy a közösségi jogalkotó azért említette a „szankciókat” a „bírságok” mellett a 2988/74/EGK
rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében, hogy a szállítással és versennyel kapcsolatos rendeletekben a jövőben esetleg a Bizottságra
ruházott minden szankcióalkalmazási jogkört alávessen az elévülésnek, ideértve a nem vagyoni szankciók alkalmazására irányuló
jogkört is.
Ez a következtetés ellentétes volna a közösségi jog egyéb rendelkezéseinek a rendszertani értelmezés során történő figyelembevételével.
E tekintetben az Európai Szén‑ és Acélközösség létrehozásáról szóló Szerződés alkalmazási területén lefolytatott eljárásokkal
és végrehajtással kapcsolatos elévülésről szóló, 1978. április 6‑i 715/78/ESZAK bizottsági határozat (HL L 94., 22. o.) preambulumát
és rendelkezéseit célszerű elemezni.
Ennek a mintegy négy évvel a 2988/74/EGK rendelet elfogadása után meghozott határozatnak a preambulumát és rendelkezéseit
nyilvánvalóan a rendelet mintájára fogalmazták meg. Észre kell venni, hogy a határozat 1. cikkének (1) bekezdésében előírt
eljárási elévülés csak „a Bizottságnak a bírságok kiszabását érintő jogkörére” terjed ki, és a „szankció” kifejezés nem szerepel
e rendelkezésben. Ott, ahol a 2988/74/EGK rendelet preambulumbekezdése vagy rendelkezése „bírságra vagy szankcióra” utal,
a 715/78/ESZAK határozat megfelelő preambulumbekezdése vagy rendelkezése általában csak „bírságot” említ, és a „szankció”
kifejezés egyébként sehol nem szerepel a határozatban. Hozzá kell tenni, hogy a határozat preambuluma megemlíti az ESZAK‑Szerződésnek
a Bizottságot bírság, illetve kényszerítő bírság kiszabásának a jogával felruházó cikkeit, amelyek nem tartalmazzák a „szankció”
kifejezést. Eközben, ahogyan a 2988/74/EGK rendelet esetében, a jogalkotó nem akarta az eljárások elévülésére vonatkozó szabályozás
hatályát pusztán „a Szerződés, valamint az alkalmazása céljából [addig] elfogadott aktusok által meghatározott bírságokkal,
illetve kényszerítő bírságokkal kapcsolatos rendelkezésekre” korlátozni, hanem szintén kifejezetten megnevezte a „jövőbeni
végrehajtási aktusok megfelelő rendelkezéseit”. Nem használta azonban a „szankció” kifejezést, így a szabályozás hatálya elvben
nem terjedhet ki a bírságoktól eltérő más szankciókra (lásd az első és az ötödik preambulumbekezdést).
Ha úgy kellene értelmezni a 2988/74/EGK rendeletben szereplő „szankció” kifejezést, mint amely a jogsértést megállapító határozatokra
is vonatkozik, meg kellene állapítani, hogy e határozatok alá vannak vetve az elévülési szabályoknak az EK‑Szerződés keretében,
és nincsenek az ESZAK‑Szerződés keretében, miközben nyilvánvaló, hogy az ESZAK‑Szerződés keretében bevezetett elévülési szabályok
mintájául a legapróbb részletekig menően a kevéssel korábban az EK‑Szerződés keretében bevezetett elévülési szabályok szolgáltak.
Ennek a különbségnek nem volna indoka.
A fenti megfontolásokra tekintettel arra a következtetésre kell jutni, hogy a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében
szereplő „szankció” kifejezés célja mindössze annyi, amint azt az alperes állítja, hogy ugyanazon elévülési szabályok alá
vonja az Európai Közösségek szállítási és versenyjogi rendelkezéseinek megsértése miatti vagyoni szankció alkalmazására vonatkozó
bizottsági jogkört függetlenül attól, hogy e szankciókat milyen névvel jelölik meg az őket létrehozó jogszabályok.
A jogsértést megállapító határozatok a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke (1) bekezdésének értelmében nem minősülnek szankciónak,
és ezért nem vonatkozik rájuk az e rendelkezésben előírt elévülés.
Ami másodsorban a felperesek azon érvelését illeti, amely szerint a bírság és kényszerítő bírság kiszabására irányuló jog
elévülése mindenesetre szükségképpen a jogsértés megállapítására vonatkozó implicit jog elévülésével jár (lásd fent a 28. pontot),
ez az érvelés sem állja meg a helyét.
Noha a 17. rendelet által létrehozott rendszerből a Bizottságnak a jogsértés megállapítására irányuló jogköre csak bennefoglalt
módon vezethető le, azaz annyiban, amennyiben a jogsértés abbahagyására kötelezés és a bírságkiszabás explicit jogából következik
(a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet 23. pontja), ez az implicit jogkör ettől még nem ezen explicit jogkörök gyakorlásának
függvénye. A Bíróság elismerte ezen implicit jogkör létét egy olyan ítéletben – a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítéletben –,
amelyben egy már abbahagyott jogsértést megállapító és a bírságkiszabást mellőző bizottsági határozat jogszerűségéről volt
szó. Nem tagadható tehát a vitatott jogkör autonómiája, aminthogy az sem, hogy e jogkör gyakorlásának az a feltétele, hogy
az intézménynek ahhoz jogos érdeke fűződjék.
Ebből következőleg a jelen jogalap első része alaptalan.

Második rész: a közösségi jog általános elveinek alkalmazása
A felek érvei
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság nem fogadhatta el a Határozatot velük szemben, mert ez ellentétes a közösségi
jog több általános elvével.
Először a jogbiztonság elvére hivatkoznak. Azt állítják, hogy az az elévülési idők indoka az Európai Unióban, hogy egy bizonyos
idő után a jogrendszer jó működésének az áll az érdekében, hogy a jogsértések ne vezessenek eljáráshoz, illetve bármiféle
„szankcióhoz”. Emlékeztetnek arra továbbá, hogy az eljárási és végrehajtási elévülés 2988/74/EGK rendelet általi bevezetése
mind a Bizottság által készített
Quatrième Rapport sur la politique de concurrence
[A versenypolitikáról szóló negyedik jelentés] szerint, mind pedig az említett rendelet preambuluma szerint a jogbiztonság
biztosítását szolgálja, amely a felperesek szerint olyan lényeges követelmény, amelynek nemcsak a Bizottság bírságkiszabási
jogára, hanem bármilyen szankció megállapítására, például egy tiltó határozat meghozatalára vonatkozó jogára is kihatással
kell lennie.
Másodszor a Bizottság a felperesek szerint azzal, hogy elfogadta velük szemben a Határozatot, megsértette a tagállamok jogának
általános elveit. A felperesek többek között nemzeti bírósági ítéletek részleteire és szakirodalmi művekre támaszkodva kijelentik,
hogy a tagállamok jogrendszereiben létező elévülési szabályok indokaiból is az következik, hogy alkalmazni kell e szabályokat
a régen elkövetett jogsértésekkel kapcsolatos bármiféle eljárási, illetve szankcionálási cselekmény elkerülése érdekében.
Harmadszor a felperesek szerint a Határozat ellentétes az ártatlanság vélelmével, amelyet az Európai Unió Nizzában, 2000.
december 7‑én kihirdetett Alapjogi Chartája (HL 2000., C 364., 1. o., a továbbiakban: Charta) 48. cikkének (1) bekezdése és
az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én kelt európai Egyezmény (a továbbiakban:
EJEE) 6. cikkének (2) bekezdése tartalmaz, amelyek szerint minden gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni,
amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították.
E vélelem tiszteletben tartására a Bizottság egyrészt a Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján köteles, amely kötelezi
többek között az Unió intézményeit, hogy tartsák tiszteletben a Chartában foglalt jogokat, és tartsák be az abban foglalt
elveket, másrészt pedig azért, mert az EJEE által biztosított alapjogról van szó, és ezért az EU 6. cikk (2) bekezdése, valamint
a közösségi bíróságok állandó ítélkezési gyakorlata (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95.,
T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries
CBR és társai kontra Bizottság ügyben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 713. pontja és fent hivatkozott
Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ítéletének 60. pontja) szerint a közösségi jog általános elvéről.
A felperesek hangsúlyozzák, hogy az ártatlanság vélelmét illetően az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, hogy egy eljárást
az elévülési idő lejárta miatt lezáró bírói határozat bármely olyan kitétele megsérti az EJEE 6. cikkének (2) bekezdését,
amely egyszerűen azt sugallja, hogy a terhelt jogellenesen járt el, és ezzel felróható cselekményt követett el (lásd az EJEB,
1982. március 26‑i Adolf‑ítéletet, A. sorozat, 49. szám, 38. §), vagy arra enged következtetni, hogy a bíró az érintettet
bűnösnek tartja (az EJEB, 1983. március 25‑i Minelli‑ítélet, A. sorozat, 62. szám, 37. §).
Ebből következőleg a felperesek szerint a Bizottság a jelen ügyben az ártatlanság vélelmének megsértése nélkül nem sugallhatta,
hogy a felperesek jogellenesen jártak el, és nem is fogadhatott el e jogellenességet megállapító határozatot.
Az alperes úgy véli, hogy a jelen rész csak az első jogalap első részét támogató kiegészítő érvnek tekinthető, és megalapozatlan.
Hangsúlyozza különösen, hogy a felperesek a jelek szerint azt feltételezik, hogy általános elvek alapján is ötéves elévülési
idő alkalmazandó, de nem magyarázzák meg sem azt, hogy miért kellene ennek így lennie, sem azt, hogy miért sértené olyan mértékben
a jogbiztonság elvét a jogos érdek védelmében a jogsértés után mintegy hét évvel meghozott megállapító határozat, hogy a Határozatot
meg kelljen semmisíteni. Hozzáteszi, hogy a felperesek érveléséből az következik, hogy azok a tagállamok, amelyek közigazgatási
határozatokra, illetve versenyjogi téren benyújtott polgári jogi keresetekre vonatkozó elévülési ideje hosszabb öt évnél,
megsértik a közösségi jog általános elveit.
Vitatja az Emberi Jogok Európai Bírósága felperesek által hivatkozott ítélkezési gyakorlatának relevanciáját, mert az olyan
ügyekre vonatkozott, ahol az elévülési idő alkalmazandósága nem volt vitatott, és mert nem nyújthat használható útmutatást
a közösségi jogban meghatározott elévülési idők alkalmazási körére nézve. Az ártatlanság vélelme az alperes szerint csak a
határozat elfogadása előtt irányadó (az Elsőfokú Bíróság T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án
hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.] 281. pontja), és nem határozathatja meg, hogy a jogbiztonság elvére és az elévülési
szabályokra tekintettel elfogadjanak‑e egy határozatot, vagy sem.
Válaszukban a felperesek megismételték, hogy „a közösségi jog általános elvei szerint a Bizottságnak a vitatott határozat
meghozatalára irányuló joga is elévült”. Rámutatnak, hogy nem azt állították, hogy a közösségi jog általános elvei a 2988/74/EGK
rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében szereplőhöz hasonló elévülési időt írnának elő, hanem azt „mutatták ki, hogy ez az elévülési
idő közvetlenül az EK‑Szerződésből következik, különösen az EK 85. cikk (2) bekezdéséből, összefüggésben a 17. rendelet 3. cikkének
(1) bekezdésével és 15. cikkének (2) bekezdésével, valamint a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke (1) bekezdésével, továbbá – ezzel
egyidejűleg – jogalapjául a jog egyes általános elvei szolgálnak, mint a jogbiztonság és a jó jogszolgáltatás elvei.”
Viszonválaszában az alperes azt hangsúlyozza, hogy a felperesek azon érvéből, miszerint a 2988/74/EGK rendelet a jog általános
elvein alapul, e rendelet hatálya tekintetében semmi nem következik. A közösségi jogalkotó feladata, hogy a tárgytól függő
korlátok között különböző eljárásokra nézve különböző elévülési időket állapítson meg. Ez a szankciókra vonatkozó különböző
eljárásokra is vonatkozik, amint az a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkéből magából látszik, és annál inkább azokra az intézkedésekre,
amelyek nem szankciót szabnak ki, bármi is legyen ez utóbbi kifejezés értelme. Egy jogsértést megállapító határozat esetében,
amely az alperes szerint nem tartozik az említett rendelet hatálya alá, semmi sem utal arra, hogy egy öt évvel és néhány héttel
a bizottsági vizsgálat megindítása előtt megszűnt jogsértést megállapító határozat elfogadása ellentétes lenne a jog általános
elveiből közvetlenül következő bármiféle elévülési szabállyal.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Tekintettel arra, hogy a felperesek által írásos beadványaikban e rész keretében kifejtett érvek nem teljesen egyértelműek,
az Elsőfokú Bíróság a tárgyaláson felhívta a felpereseket, hogy pontosítsák azokat. A felperesek ennek megfelelően elmondták,
hogy a közösségi jog egyes általános elveire azért hivatkoznak, hogy egyrészt alátámasszák a 2988/74/EGK rendeletnek a jelen
jogalap első része keretében általuk követett értelmezését, és másrészt hogy megindokolják azt az állításukat, hogy a Bizottság,
amikor rájuk vonatkozóan elfogadta a Határozatot, közvetlenül megsértette ezeket az elveket, függetlenül a 2988/74/EGK rendelet
állítólagos megsértésétől.
Egyrészt a jelen jogalaprész felveti tehát annak kérdését, hogy az Elsőfokú Bíróság által a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke
(1) bekezdésének a jelen jogalap első része tekintetében elvégzett elemzés keretében követett értelmezés nem ütközik‑e a közösségi
jognak a felperesek által hivatkozott általános elveibe. Egy közösségi jogszabály szövegét, amennyire lehet, úgy kell értelmezni,
hogy összhangban legyen a Szerződés rendelkezéseivel és a közösségi jog általános elveivel (a Bíróság C‑314/89. sz. Rauh‑ügyben
1991. március 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑1647. o.] 17. pontja, C‑90/90. és C‑91/90. sz., Neu és társai ügyben
1991. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑3617. o.] 12. pontja és C‑98/91. sz. Herbrink‑ügyben 1994. január 27‑én
[EBHT 1994., I‑223. o.] 9. pontja).
Másrészt a jelen jogalaprész felveti azt a kérdést, hogy ezek az elvek nem akadályozzák‑e meg közvetlenül egy olyan, jogsértést
megállapító határozat a felperesek tekintetében történő elfogadását, amelyet a jogsértő magatartásuk állítólagos abbahagyása
után körülbelül hét és fél évvel, továbbá egy, az abbahagyás után körülbelül öt évvel és négy–öt hónappal indított vizsgálat
alapján hoznak meg.
Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy e két kérdést a jelen jogalaprész tekintetében a felperesek által hivatkozott elvek
mindegyikére tekintettel, egyenként kell megvizsgálni.
–       A jogbiztonság elve
A jogbiztonság elve a közösségi jog által szabályozott jogállapotok és jogviszonyok kiszámíthatóságának biztosítását szolgálja
(a Bíróság C‑63/93. sz., Duff és társai ügyben 1996. február 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑569. o.] 20. pontja és
az Elsőfokú Bíróság T‑206/00. sz., Hult kontra Bizottság ügyben 2002. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑A‑19.
és II‑81. o.] 38. pontja).
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az elévülési időket annak érdekében, hogy betöltsék a jogbiztonság biztosítására irányuló
funkciójukat, előre meg kell határozni, illetve tartamuk és alkalmazási feltételeik megállapítása a közösségi jogalkotó hatáskörébe
tartozik (a Bíróság fent hivatkozott ACF Chemiefarma kontra Bizottság ítéletének 19. és 20. pontja, fent hivatkozott Geigy
kontra Bizottság ítéletének 21. pontja, C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben
2002. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7869. o.] 139. pontja és C‑172/01. P., C‑175/01. P., C‑176/01. P.
és C‑180/01. P. sz., International Power és társai kontra NALOO ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑11421. o.]
106. pontja).
Az elévülés azáltal, hogy megakadályozza, hogy az idő folyása során megszilárdult helyzetek bármeddig megkérdőjelezhetőek
legyenek, elősegíti a jogbiztonságot, de egyben lehetővé teheti olyan helyzetek megszilárdulását is, amelyek – legalábbis
eredetileg – jogellenesek voltak. Az tehát, hogy mikor kell alkalmazni, a jogbiztonság és a jogszerűség követelményeinek az
adott korban a társadalmat meghatározó történelmi és szociális körülmények alapján történő mérlegelésétől függ. Ebből következőleg
kizárólag a jogalkotó döntésének van alávetve.
A közösségi jogalkotó tehát nem bújhat ki a közösségi bíróság felülvizsgálata alól az alapján, hogy milyen döntést hoz az
elévülési szabályok bevezetése, illetve az elévülési idők meghatározása során. Az, ha nincs előírva a közösségi jog megsértésének
megállapítását lehetővé tévő bizottsági jogkör elévülési ideje, önmagában tehát nem jogsértő a jogbiztonság elve tekintetében.
Nem ellentétes ezért a jogbiztonság elvével a 2988/74/EGK rendelet 1. cikke (1) bekezdésének a jelen jogalap első része vizsgálatának
keretében követett értelmezése, amely szerint az e cikkben előírt elévülés csak a pénzügyi szankciók kiszabására vonatkozó
jogra vonatkozik, és nem vonatkozik többek között a Bizottság megállapítási jogára.
Következésképpen a jelen jogalaprészt, amennyiben arra irányul, hogy a jogbiztonság elvének igénybevételével megerősítse az
említett cikknek azt az értelmezését, amelyet a felperesek a jelen jogalap első részének keretében kívántak követni, el kell
vetni.
Azzal kapcsolatban, hogy a felperesek úgy hivatkoznak a jogbiztonság elvére mint a Határozat jogszerűsége megítélésének a
2988/74/EGK rendelettől független szempontjára, azt kell hangsúlyozni, hogy a felperesek érvei lényegében azon az elképzelésen
alapulnak, hogy eljárást indítani és a felperesek tekintetében elfogadni a Határozatot ellentétes volna a felpereseknek felrótt
jogsértések abbahagyása óta eltelt idő egyszerű figyelembevételével. Ezen túlmenően a felperesek egyáltalán nem állítják,
hogy a Bizottság tudott, tudhatott volna, vagy tudnia kellett volna a szóban forgó jogsértő cselekményekről akkor, amikor
még indíthatott volna eljárást. A felperesek egyszerűen csak azt állítják, hogy a Bizottságnak az említett jogsértések megállapítására
irányuló eljárása, minthogy a H‑vitaminra és a folsavra vonatkozó felvilágosítás iránti első kérelmek elküldésével öt évvel
és négy–öt hónappal e jogsértések abbahagyása után indult, és az abbahagyás után körülbelül hét és fél évvel meghozott jogsértést
megállapító határozattal zárult, a jogbiztonság követelményeire tekintettel elkésett.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy nem a közösségi bíróság feladata egy jogsértő magatartással összefüggésben az elévülés
tartamát, hatályát, illetve alkalmazási feltételeit akár általános jelleggel, akár az előtte fekvő konkrét ügy tekintetében
megállapítani. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban az következik, hogy az elévülés jogszabályi előírásának hiánya nem
zárja ki, hogy a Bizottság eljárását a konkrét esetekben a jogbiztonság elvére tekintettel kelljen felülvizsgálni. A Bíróság
szerint elévülési határidőt megállapító jogszabály hiányában a jogbiztonság alapvető követelményének mondana ellent, ha a
Bizottság bármeddig késlekedhetne jogkörének gyakorlásával (a Bíróság fent hivatkozott Geigy kontra Bizottság ítéletének 21. pontja,
a fent hivatkozott Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ítéletének 140. pontja, a fent hivatkozott International
Power és társai kontra NALOO ítéletének 107. pontja, C‑372/97. sz. Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én
hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑3679. o.] 116. pontja és C‑298/00. P. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április
29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑4087. o.] 90. pontja).
Ebből következőleg a közösségi bírónak a Bizottság által indított vizsgálat elkésettségére vonatkozó panasz vizsgálata során
nemcsak azt kell megállapítania, hogy nem létezik elévülési idő, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a Bizottság nem járt‑e
el túlzott késedelemmel (lásd ebben az értelemben
per analogiam
az Elsőfokú Bíróság T‑307/01. sz., François kontra Bizottság ügyben 2004. június 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1674. o.]
46. pontját).
A Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlatából azonban nem következik az, hogy a Bizottság által indított vizsgálat túlzottan
késedelmes voltát kizárólag az eljárás tárgyát képező tények és az eljárás megindítása között eltelt időre tekintettel kellene
megítélni. Ellenkezőleg, az ítélkezési gyakorlatból éppen az vezethető le, hogy az intézménynek felróható késedelem vagy más
gondatlanság hiányában nem minősíthető túlzottan késedelmesnek a bizottsági eljárás, és hogy figyelembe kell venni többek
között azt, hogy az intézmény mikor szerzett tudomást a jogsértő cselekményekről, valamint a közigazgatási eljárás időtartamának
ésszerűségét (lásd többek között a fent hivatkozott Geigy kontra Bizottság ítélet 21. pontját, amelyben a Bíróság azt vizsgálta,
hogy az intézmény „jelen ügyben tanúsított magatartása” tekinthető‑e úgy, mint amely „megakadályozza [bírságkiszabási] jogkörének
gyakorlását”; a fent hivatkozott Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ítélet – a 132. pont fényében olvasott –
144. pontját; a fent hivatkozott C‑372/97. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet 118.
és 119. pontját és a C‑298/00. P. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet 91. és 92. pontját;
lásd továbbá az Elsőfokú Bíróság T‑369/00. sz., Département du Loiret kontra Bizottság ügyben 2003. április 10‑én hozott ítéletének
[EBHT 2003., II‑1789. o.] 56. pontját és a fent hivatkozott François kontra Bizottság ítéletének 48–54. pontját).
A jelen ügyben márpedig nem arról van szó, hogy a Bizottság a közigazgatási eljárás megindítása vagy lefolytatása során gondatlanul
járt volna el, hanem olyan jogsértések abbahagyása óta egyszerűen és objektíve eltelt időről, amelyekről a felperesek nem
állítják, hogy a Bizottság tudott, vagy akár tudhatott volna, illetve tudnia kellett volna róluk akkor, amikor még korábban
indíthatta volna meg az eljárását. A Bizottság Határozatából egyébként kitűnik, hogy a Bizottság a szóban forgó jogsértésekre
vonatkozó információt 1999 folyamán szerezte, ez év során elküldte a felvilágosítás iránti kérelmeit, a kifogásközlést 2000.
július 6‑án fogadta el, és a határozatot 2001. november 21‑én hozta meg, ami semmiképpen sem utal az eljárás ésszerűtlen elhúzódására.
Minthogy az, ha a Bizottság egy nyilvánvaló okok miatt szándékosan titkolt megállapodást nem fedez fel, semmiképpen nem tekinthető
gondatlan magatartásnak a Szerződésben az intézményre bízott felügyeleti feladat vonatkozásában, úgy kell tekinteni, hogy
a jelen ügyben az, hogy a Bizottság csak öt évvel és néhány hónappal a szóban forgó jogsértések abbahagyásának időpontja után
indította meg az eljárást e jogsértésekkel kapcsolatban, és hogy a Határozatot csak hét és fél évvel ezen időpont után fogadta
el, nem jelenti a jogbiztonság elvének semmiféle sérelmét.
–       A tagállamok jogának közös elvei
A jelen jogalaprész e második alrésze keretében a felperesek egyes tagállamok jogából vett, az elévülésre vonatkozó szakirodalmi
idézetek és nemzeti bírósági határozatok sorát sorakoztatják fel, amelyek alapján lényegében azt kívánják megállapítani, hogy
a tagállamok jogszabályaiban megállapított elévülési idők céljából az következik, hogy ezen elévülési idők letelte nemcsak
a szankciók alkalmazását, hanem a jogsértések megállapítását is meggátolja.
A felperesek azonban távolról sem bizonyították azt, hogy a tagállamok jogában léteznének közös elévülési elvek.
A büntető‑, illetve polgári ügyekben érvényesülő elévülésre vonatkozó, a keresetben hivatkozott nemzeti szakirodalom és ítélkezési
gyakorlat a jogbiztonságon kívül más indokait is említi az elévülési idők meghatározásának: azt a követelményt, hogy megakadályozzák
azokat az eljárásokat, amelyeket elkésettségük miatt inkább az ártó szándék, mintsem az igazság indokol; a bizonyítékok elhalványulását;
azt a követelményt, hogy szankcionálják az eljárást indító fél gondosságának hiányát; a jogsértések elleni fellépéshez fűződő
társadalmi érdek bizonyos idő után történő eltűnését, és azt a követelményt, hogy a hatóságok tevékenysége aktuális kérdésekre
koncentráljon.
Magukból e hivatkozásokból is kiderül, hogy az elévülési szabályok meghatározása mögött különböző követelmények húzódhatnak
meg. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy minden jogalkotó maga döntheti el, hogy azokon a különböző területeken, amelyeken
jogalkotási hatásköre van, e követelmények közül egyik vagy másik megköveteli‑e elévülési határidők meghatározását, és az
ezen határidők bevezetésével érvényesíteni kívánt célok függvényében maga határozhatja meg a határidők hatályát és alkalmazási
feltételeit.
A felperesek különösen nem bizonyították azt, hogy létezne olyan, a tagállamok jogában közös jogi szabály, amely szerint ha
van elévülési idő, akkor azt ugyanúgy kell alkalmazni a jogsértés szankcionálására irányuló jogra, mint a megállapítására
irányulóra.
Egyébként még feltételezve is, hogy minden tagállam jogrendszerében megvan az a szabály, hogy egy és ugyanazon elévülési határidőt
kell alkalmazni a jogsértések megállapítására irányuló jogra, mint a szankciók kiszabására irányulóra, ez a szabály ettől
még nem alkalmazandó a közösségi jogban. Ehhez ugyanis az kellene, hogy e szabály a tagállami jogrendszerekben valódi általános
jogelvként, és nem csak a jogalkotó által tág mérlegelési jogkörének gyakorlása során elfogadott különös rendelkezések erejénél
fogva érvényesüljön.
Márpedig minthogy az elévülés önmagában nem általános jogelv (lásd a fenti 82. és 83. pontot), annál kevésbé ismerhető el
ez a rang olyan szabály esetében, amely szerint egy és ugyanazon elévülési határidőt kell alkalmazni a jogsértések megállapítására
irányuló jogra, mint a szankciók kiszabására irányulóra.
Ezt a szabályt ezért a közösségi jogalkotónak és közigazgatásnak nem kell a közösségi jog általános elveként alkalmaznia.
Ennélfogva a felperesek érvelését el kell vetni, mégpedig mind abban a tekintetben, amennyiben – a közösségi jog e jog általános
elveivel összhangban történő értelmezése követelményének nevében – a 2988/74/EGK rendelet a felperesek által a jelen jogalap
első részében is javasolt értelmezésének alátámasztására irányul, mind pedig abban, amennyiben célja annak megállapítása,
hogy a Bizottság azzal, hogy a felperesek tekintetében a tagállamok jogának ezen állítólagos közös szabályától eltérve fogadott
el határozatot, közvetlenül megsértette a közösségi jog általános elveit.
Egyébként amennyiben a felperesek erre az állítólagos közös szabályra hivatkoznak akár függetlenül is attól, hogy a közösségi
jog általános elve‑e, vagy sem, emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi jog azon rendelkezéseinek kifejezéseit, amelyek jelentésük
és hatályuk meghatározása érdekében nem utalnak kifejezetten a tagállamok jogára, az ítélkezési gyakorlat szerint általában
önállóan, a rendelkezés szövegösszefüggésére és a szóban forgó szabályozás céljára figyelemmel kell értelmezni (a Bíróság
327/82. sz. Ekro‑ügyben 1984. január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 107. o.] 11. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑41/89. sz.,
Schwedler kontra Parlament ügyben 1990. március 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., II‑79. o.] 27. pontja, T‑43/90. sz., Díaz
García kontra Parlament ügyben 1992. december 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑2619. o.] 36. pontja és T‑9/92. sz.,
Peugeot kontra Bizottság ügyben 1993. április 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑493. o.] 39. pontja).
Kifejezett utalás hiányában a közösségi jog alkalmazása adott esetben különösen akkor foglalhat magában a tagállami jogra
való utalást, amikor a közösségi bíróság a közösségi jogban, illetve a közösségi jog általános elveiben nem talál olyan elemet,
amely alapján önálló értelmezés útján megállapíthatná a közösségi jog tartalmát és hatályát (az Elsőfokú Bíróság T‑85/91. sz.,
Khouri kontra Bizottság ügyben 1992. december 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑2637. o.] 32. pontja és a fent hivatkozott
Díaz García kontra Parlament ítélet 36. pontja).
A jelen ügyben márpedig a jelen jogalap első részének vizsgálata során az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 2988/74/EGK
rendelet 1. cikke (1) bekezdésének tartalma és hatálya a felperesek által felvetett kérdések tekintetében e rendelkezés önálló,
szöveg szerinti, összefüggés szerinti, teleologikus és rendszertani értelmezése alapján megállapítható. Ebből következőleg
nincs szükség a tagállamok jogára utalni a rendelkezés értelmezéséhez.
–       Az ártatlanság vélelme
A felperesek ezenkívül az ártatlanság vélelmére hivatkoznak, ahogyan azt a Charta 48. cikkének (1) bekezdése és az EJEE 6. cikkének
(2) bekezdése tartalmazza.
E tekintetben először is hangsúlyozni kell, hogy az ártatlanság vélelme, amint az többek között az EJEE 6. cikkének (2) bekezdéséből
következik, azon alapvető jogok egyike, amelyek az EU 6. cikk (2) bekezdése és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint
a közösségi jogban védelmet élveznek (a Bíróság C‑199/92. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének
[EBHT 1999., I‑4287. o.] 149. pontja és C‑235/92. P. sz., Montecatini kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének
[EBHT 1999., I‑4539. o.] 175. pontja).
Az ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy az ártatlanság vélelme a vállalkozásokra irányadó versenyszabályok megsértésével
kapcsolatos és esetleg bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásával végződő eljárásokban is alkalmazandó (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ítélet 150. pontját, a fent hivatkozott Montecatini kontra Bizottság ítélet 176. pontját
és a fent hivatkozott Volkswagen kontra Bizottság ítélet 281. pontját).
Az ártatlanság vélelme azt jelenti, hogy minden gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét
a törvénynek megfelelően meg nem állapították. Ellentétes vele tehát egy eljárást befejező határozatban tett bármilyen olyan
formális megállapítás vagy bármilyen olyan utalás, amely egy adott jogsértéssel gyanúsított személy felelősségére vonatkozik,
ha ez a személy nem élhetett a szokásos módon lefolytatott és az ellenérvek megalapozottságáról hozott határozathoz vezető
eljárás keretében a védelemhez való jog gyakorlása érdekében általában biztosított összes garanciával.
Ebből kiderül, hogy az ártatlanság vélelme nem akadályozza meg ezzel szemben azt, hogy egy adott jogsértéssel gyanúsított
személy felelősségét egy olyan, teljes mértékben az előírások szerint lefolytatott eljárás végén állapítsák meg, amelyben
a védelemhez való jog teljes mértékben gyakorolható volt, még akkor sem, ha a jogsértés elkövetőjére már nem szabható ki szankció
az illetékes hatóság szankció kiszabására irányuló jogának elévülése miatt.
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának a felperesek által hivatkozott ítélkezési gyakorlata (lásd a fenti 70. pontot), feltéve
hogy alkalmazandó a jelen ügyben, csak megerősíti a fenti 106–107. pontban kifejtetteket.
Ebből következőleg egyrészt meg kell állapítani, hogy a 2988/74/EGK rendeletnek az Elsőfokú Bíróság által a jelen jogalap
első részének vizsgálata során adott értelmezése nem sérti az ártatlanság vélelmét. Ebből az értelmezésből semmiképpen sem
következik, hogy a Bizottság megállapíthatna jogsértést olyan határozattal, amely a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében
előírt elévülési idő lejárta miatt idő előtt fejezné be a 17. rendelet által előírt eljárást. E szerint az értelmezés szerint
a 2988/74/EGK rendelettel, minthogy az nem érinti a Bizottság jogsértés megállapítására irányuló jogát, nem ellentétes, ha
a Bizottság, mikor észleli, hogy alkalmazni kell a rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülést, ennek ellenére
folytatja az eljárást kizárólag a jogsértés megállapítása érdekében a szokásos módon és a védelemhez való jog teljes gyakorlásának
biztosítását szolgáló garanciák tiszteletben tartása mellett.
Másrészt úgy tűnik, hogy a Bizottság az ügyben nem sértette meg az ártatlanság vélelmét. A Határozat nem fejezte be a felperesekkel
szemben indított eljárást az elévülési határidő lejárta miatt, hanem azt az olyan, szokásos módon lefolytatott eljárás végén
hozták meg, amelynek keretében – amit az is megerősít, hogy ezt nem is vitatták – a felperesek minden olyan eljárási garanciával
élhettek, amelyek megilletik a vállalkozásokat, mielőtt rájuk vonatkozóan a versenyszabályok megsértését megállapító határozatot
hoznának.
Ilyen körülmények között a felperesek nem hivatkozhatnak eredményesen az ártatlanság vélelmére a jelen ügyben.
Az eddig kifejtettek fényében úgy kell dönteni, hogy a jelen jogalaprész, akárcsak az első, megalapozatlan, és ebből következőleg
az első jogalapot egészében el kell utasítani.
2.
A második, a Bizottság hatáskörének hiányára alapított jogalapról

A felek érvei
A felperesek azzal érvelnek, hogy a Bizottságnak nem volt hatásköre arra, hogy olyan határozatot fogadjon el, amely megállapítja,
hogy megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését. Sem a 17. rendelet 3. cikke, sem más rendelkezés nem jogosítja fel a Bizottságot
arra, hogy a 2988/74/EGK rendelet 1. cikkében előírt elévülési határidő letelte után jogsértést megállapító határozatot hozzon,
amikor e jogsértés már véget ért.
Hangsúlyozzák, hogy az EK‑Szerződés és a 17. rendelet előírásai a Bizottságot kifejezetten csak a fennálló jogsértés megszüntetésére
irányuló intézkedések megtételére, valamint a bírság, illetve kényszerítő bírság kiszabására vonatkozó hatáskörrel ruházzák
fel. Sem az EK‑Szerződés, sem a 17. rendelet nem tér ki arra, hogy a Bizottságnak joga volna határozattal megállapítani, hogy
egy vállalkozás a múltban megsértette a Szerződés versenyszabályait, ha e jogsértés nyilvánvalóan megszűnt a határozat meghozatala,
vagy akár már a bizottsági vizsgálat megindítása előtt.
A felperesek elismerik, hogy a Bíróság a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítéletében úgy döntött, hogy a Bizottság azon
hatásköre, hogy az általa megállapított jogsértés abbahagyására kötelezheti a vállalkozásokat, és jogsértés esetén bírságot,
illetve kényszerítő bírságot szabhat ki, szükségképpen magában foglalja a jogsértés megállapítására irányuló hatáskört. Megjegyzik
azonban, hogy a Bíróság ebben az ítéletében arra is rámutatott, hogy egy olyan határozat meghozatalához, amely csak megállapít
egy már megszűnt jogsértést, a Bizottságnak ki kell mutatnia az ilyen határozat meghozatalához fűződő „jogos érdek” fennállását,
és különösen a szóban forgó magatartás megismétlésének valós veszélyét, ezáltal indokolva a jogi helyzet alaki határozattal
való egyértelművé tételét.
A Bizottság viszont, noha a Határozat elfogadását megelőző joggyakorlatában elismerte, hogy egy megszűnt jogsértést megállapító
határozat meghozatalához jogos érdekre van szükség, valamint hogy a felpereseknek a jelen ügyben felrótt állítólagos jogsértések
már 1994‑ben egyértelműen megszűntek, nem mutatott ki olyan jogos érdeket, amely ahhoz fűződött volna, hogy a Határozat megállapítsa,
hogy a felperesek megsértették az EK 81. cikket.
Hangsúlyozva, hogy a jogos érdek fennállásának követelményét megszorítóan kell értelmezni (Reischl főtanácsnok fent hivatkozott
GVL kontra Bizottság ítélethez előterjesztett indítványának 512–521. pontja), a felperesek hangsúlyozzák, hogy a közigazgatási
eljárás során nem vetettek fel olyan jogi kérdést, amelyet a Bizottság alaki határozatával kellett volna tisztázni, hanem
egyszerűen csak a tények alapján tagadták részvételüket az állítólagos megállapodásokban.
A felperesek szerint ezért az ügyben velük kapcsolatban a jogellenes magatartás megismétlésének semmilyen valós veszélye nem
állt fenn, minthogy az több mint öt évvel a Határozat előtt megszűnt, és az alperes nem állapított meg a részükről semmiféle
visszaesést, illetve semmi olyan okot, amely más eseteknél valószínűbbé tenné a visszaesést.
Az alperes megjegyzi, hogy a felpereseknek el kell ismerniük, hogy implicit hatásköre van arra, hogy a versenyszabályok megsértését
megállapító határozatot hozzon, amikor a jogsértés már megszűnt, és nem történt bírságkiszabás. Elismeri, hogy e hatáskör
gyakorlásához jogos érdekének kell fűződnie ahhoz, hogy így járjon el.
Az alperes szerint semmi ok e bizottsági hatáskör gyakorlásának feltételeit megszorítóan értelmezni. Különösen azt nem bizonyítja
semmi, hogy a Bíróság a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítéletben a Bizottság jogsértést megállapító határozatainak
elfogadását a felrótt magatartás jogszerűsége tekintetében bizonytalan helyzetekre kívánta volna korlátozni. Egyébként a Bíróság
ugyanebben az ítéletben a vitatott implicit hatáskör fennállását illetően például nem követte Reischl főtanácsnok indítványát,
így ezen ítélet hatályának értelmezése során hiba lenne a főtanácsnok érveire támaszkodni.
Az alperes véleménye szerint sincs semmi ok annak feltételezésére, hogy az implicit hatáskör eleve kivételes. A versenyjog
alkalmazásához fűződő jogos érdek alapján jogsértést megállapító határozat meghozatalára irányuló hatáskör semmiben nem tér
el a 17. rendelet által a Bizottságra ruházott hatásköröktől, csak kiegészíti azokat. A Bizottság kifejezett hatáskörei azon
a többek között az EK 83. cikk (2) bekezdésének d) pontjában és az EK 85. cikkben megfogalmazott elven alapulnak, hogy biztosítsa
a versenyszabályok vállalkozások által történő alkalmazását, és adott esetben megállapítsa, hogy e szabályokat megsértették
(a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet 22. pontja). Helytelen volna ezért eleve állást foglalni arról a kérdésről,
hogy a Bizottság implicit hatáskörét megszorítóan vagy széleskörűen kell‑e értelmezni. A lényeg az, hogy fennálljanak azok
a körülmények, amelyek szükségessé teszik a jogsértés megállapítását annak érdekében, hogy biztosítva legyen a versenyszabályok
vállalkozások által történő alkalmazása. Ez a benne rejlő követelmény fejeződik ki a jogos érdek ismérvében.
Ennek megfelelően egy megszűnt jogsértést megállapító határozat meghozatalát a jogi helyzet egyértelművé tételén kívül más
jogos érdekek is indokolhatják, úgy mint:
–        az ahhoz fűződő érdek, hogy ösztönözzék a vállalkozások példamutató magatartását azáltal, hogy az ártatlanság vélelmét és
a védelemhez való jogot teljes tiszteletben tartásával lefolytatott közigazgatási eljárás eredményeképpen hozott határozatban
feltárják a különösen súlyos jogsértéseket, különösen akkor, amikor – amint azt a felperesek a jelen ügyben tették – a vállalkozások
az eljárás során vitatják a tényállást és a jogsértést;
–        az ahhoz fűződő érdek, hogy a vállalkozásokat visszatartsák a visszaeséstől, minthogy a jogsértést megállapító határozat alapján
a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése szerint (HL 1998., C 9., 3. o.)
a visszaesés miatt növelhető a vállalkozásra kiszabandó bírság, ha a későbbi jogsértés ugyanolyan típusú;
–        az ahhoz fűződő érdek, hogy lehetővé tegyék a perindítást a sérelmet szenvedett felek számára a nemzeti polgári bíróságok
előtt, amelyek a Bizottság rendelkezésére álló, közösségi szintű bizonyítékszerzési hatáskör hiányában nem feltétlenül lennének
képesek minden bizonyítékot beszerezni egy olyan, nagy földrajzi kiterjedésű jogsértés esetében, amelyben a jogsértésért felelős
vállalkozások vitatják a tényállást.
Többek között a felpereseknek felrótt jogsértések nagyon súlyos jellegére, valamint arra tekintettel, hogy a felperesek vitatják
a tényállást, e három jogos érdek a jelen ügyben fennáll. E tekintetben az alperes hangsúlyozza, hogy a felperesek kétségkívül
egy nemzeti eljárásban is vitatnák a nekik felrótt tényeket, nagyon is lehetséges, hogy visszaesés következne be, ha a megállapított
jogsértő magatartások nyilvános elítélésére nem kerülne sor, valamint egy, az árak megállapítására és információk cseréjére
irányuló megállapodás olyan nagyon súlyos jogsértés, amely nem hagyható figyelmen kívül azon bírság megállapítása során, amelyet
visszaesés esetében kell kiszabni.
Válaszukban a felperesek arra hivatkoznak, hogy az alperes által hivatkozott érdekek nem indokolhatják a Határozat elfogadását
velük szemben.
Ami az ahhoz fűződő érdeket illeti, hogy ösztönözzék a vállalkozások példamutató magatartását, és visszatartsák a vállalkozásokat
a visszaeséstől, a felperesek azzal érvelnek, hogy a kifogásközlésnek már volt visszatartó hatása rájuk, így nem volt szükség
arra, hogy e célból elfogadják velük szemben a Határozatot, amely jogi szempontból lényegében megismételte a kifogásközlés
tartalmát. Ami az általános megelőzést illeti, a felperesek szerint ehhez az a határozat is elegendő volt, amelyet az el nem
évült megállapodásokban részes vállalkozásokkal szemben hoztak. Ezen túlmenően rámutatnak, hogy a visszaeséstől való visszatartáshoz
fűződő érdek feltételezése akkor, amikor nincs valós veszélye az érintett magatartás megismétlésének, azt jelentené, hogy
a Bizottság bármikor elfogadhatna jogsértést megállapító határozatot, függetlenül az ügy körülményeitől és a jogsértés elkövetésének
időpontjától.
Ami az ahhoz fűződő érdeket illeti, hogy lehetővé tegyék a perindítást a sérelmet szenvedett felek számára a nemzeti polgári
bíróságok előtt, a felperesek úgy ítélik meg, hogy ez nem tekinthető jogos érdeknek. Az alperest sem az EK‑Szerződés, sem
a 17. rendelet nem ruházza fel a perindítást lehetővé tévő funkcióval.
Az alperes viszonválaszában kijelenti, hogy a jelen ügyben előterjesztett védekezése nem olyan általános állításon alapul,
amely szerint minden ügyben fennáll a jogsértést megállapító határozat elfogadásához fűződő jogos érdek. Hangsúlyozza, hogy
a visszaesés közérdekbe ütköző veszélye különösen súlyos a legkomolyabb megállapodások esetében, és különösen akkor, amikor
természetük szerint titkos jogsértésekről van szó, amelyeket ezért a Bizottság nehezebben derít fel. A címzett vállalkozások
és a közérdek közötti egyensúly ezért szükségképpen más a nagyon komoly múltbéli jogsértések, illetve a kisebb jogsértések
esetében.
A perindítás lehetővé tételéhez fűződő érdek tekintetében az alperes ismételten hangsúlyozza, hogy a sérelmet szenvedett felek
mennyire nehezen tudnák bebizonyítani egy ilyen széles földrajzi kiterjedésű jogsértés megtörténtét, valamint hogy milyen
fontos a Bizottság azon jogkörének gyakorlása, hogy a titkos megállapodásokra vonatkozó vizsgálatok során bizonyítékokat szerezhet
be. Hangsúlyozza, hogy nem úgy hivatkozott a szóban forgó érdekre, mint amely rendszeresen igazolná jogsértést megállapító
határozatok elfogadását, hanem mint a visszaeséstől való visszatartáshoz fűződő érdeket a különösen súlyos jogsértések tekintetében.
Egyébként hozzáteszi, hogy a polgári jogi kártérítési igény érvényesíthetősége szintén közérdek, amennyiben ez az igény visszatarthat
a versenyszabályok megsértésétől. A közösségi jogban ez az igény létfontosságú az EK 81. és EK 82.  cikk teljes alkalmazásához
(a Bíróság C‑453/99. sz., Courage és Crehan ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélete [EBHT 2001., I‑6297. o.]).

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottságnak nem volt hatásköre arra, hogy meghozza velük szemben a Határozatot, mivel nincs
olyan rendelkezés, amely feljogosítaná arra, hogy határozattal állapítson meg már megszűnt jogsértést, különösen ha a 2988/74/EGK
rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülési határidő lejárt, és nem mutatott ki olyan jogos érdeket, amely indokolná
e Határozat velük szemben történő meghozatalát.
A felpereseknek a fenti 113. és 114. pontban ismertetett érveit illetően a jelen ítélet 37. pontjában már említésre került,
hogy az, hogy a versenyszabályok megsértését abbahagyják a Bizottság határozatának meghozatala előtt, önmagában nem akadályozza
meg, hogy a Bizottság gyakorolja azon hatáskörét, hogy megállapítsa e jogsértést, minthogy a Bíróság már kimondta, hogy a
Bizottság hozhat olyan határozatot, amelyben egy, a vállalkozás által már abbahagyott jogsértést állapít meg, feltéve hogy
az intézménynek ehhez jogos érdeke fűződik (a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet 24. pontja).
Egyébként a fenti 63. pont megállapította, hogy noha a 17. rendelet által létrehozott rendszerből a Bizottságnak a jogsértés
megállapítására irányuló jogköre csak implicite levezethető, azaz annyiban, amennyiben a jogsértés abbahagyására kötelezés
és a bírságkiszabás explicit jogából következik (a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet 23. pontja), ez az implicit
jogkör ettől még nem ezen explicit jogkörök gyakorlásának függvénye. Ebből következőleg az, hogy a Bizottság a 2988/74/EGK
rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülési határidő eltelte miatt már nem szabhat ki bírságot a jogsértés elkövetőire,
önmagában nem akadályozza meg egy olyan határozat elfogadását, amely megállapítja, hogy ezt a múltbéli jogsértést elkövették.
Ami a felpereseknek a fenti 115–118. pontban ismertetett érveit illeti, az általuk felvetett kérdés valójában nem az, hogy
a Bizottságnak van‑e hatásköre arra, hogy határozattal megállapítsa a felpereseknek felrótt múltbéli jogsértéseket, hanem
az, hogy a Bizottságnak a jelen ügyben fűződött‑e jogos érdeke ahhoz, hogy e jogsértéseket megállapító határozatot hozzon
(lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság ítélet 24. pontját). Ezekkel az érvekkel tehát a felperesek
lényegében e hatáskör jelen ügyben történt gyakorlásának módját kifogásolják.
Az Elsőfokú Bíróságnak meg kell állapítania, hogy a Határozatban semmi nem utal arra, hogy a Bizottság ténylegesen megvizsgálta
volna, hogy van‑e ilyen érdeke.
Amikor a tárgyaláson erről kérdezték, az alperes a Határozat (651) preambulumbekezdésére hivatkozott, amely a Bizottság azon
megállapítását tartalmazza, hogy a felperesek tekintetében jogsértést megállapító határozatot célszerű elfogadni, és amely
véleménye szerint lényegében arra utal, hogy ehhez jogos érdek fűződött.
Meg kell azonban állapítani, hogy a Bizottság, amikor e preambulumbekezdésben megállapította, hogy „[a]z elévülés szabályai
kizárólag a bírságok kiszabására, illetve szankciók alkalmazására vonatkoznak”, és hogy „[n]incsenek kihatással a Bizottság
azon jogára, hogy felderítse a megállapodásokkal kapcsolatos ügyeket, és adott esetben tiltó határozatot hozzon”, csak a felperesek
azon érvét kívánta megcáfolni, miszerint a szóban forgó jogsértések tekintetében, ha bizonyítottnak is lennének tekinthetők,
elévülés miatt már nem hozható határozat. E megállapításból nem lehet arra következtetni, hogy a Bizottság azt is megvizsgálta
volna, hogy fűződött‑e jogos érdeke a felperesek által már abbahagyott jogsértések határozattal történő megállapításához.
Az eddigiekből az következik, hogy mivel a Határozat elfogadása során nem vizsgálta meg, hogy a jogsértések felperesek tekintetében
történő megállapítását indokolta‑e jogos érdek, a Bizottság jogi hibát követett el, amely a felpereseket érintő részében megalapozza
a Határozat megsemmisítését.
Ráadásul az alperes az Elsőfokú Bíróság előtt nem bizonyította, hogy az ügyben fennállna jogos érdek. Az alperes kétségtelenül
utalt arra az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy a jogi helyzet egyértelművé tételéhez fűződő, a fent hivatkozott GVL kontra Bizottság
ügyben jogosnak ítélt érdeken kívül a jelen ügyben más érdekek indokolhatják a Határozat elfogadását a felperesekkel szemben,
mégpedig a vállalkozások példamutató magatartása ösztönzésének szükségessége, a visszaeséstől való visszatartáshoz fűződő
érdek tekintettel a szóban forgó jogsértések különösen súlyos voltára, valamint az ahhoz fűződő érdek, hogy lehetővé tegyék
a perindítást a sérelmet szenvedett felek számára a nemzeti polgári bíróságok előtt.
Meg kell azonban állapítani, hogy a felperes mindössze általánosságban hivatkozik három feltételezésre, de nem mutatja ki
az ügynek a felpereseknek felrótt nagyon súlyos és nagyon széles körű jogsértésekkel kapcsolatos körülményei alapján, hogy
e feltételezések a jelen esetben megvalósultak, és ezáltal igazolják az ahhoz fűződő jogos érdekét, hogy az említett jogsértéseket
a felperesek tekintetében megállapító határozatot hozzon. A Bizottság nem magyarázta meg konkrétan az Elsőfokú Bíróságnak,
hogy a szóban forgó jogsértő cselekmények súlyossága és földrajzi kiterjedése mennyiben teszik szükségessé a felperesek egyedi
ügyében azt, hogy a Határozat megállapítsa a megszűnt jogsértéseket. Nem terjesztett elő semmit azzal kapcsolatban sem, hogy
mi utalna a felperesek visszaesésének veszélyére. Az alperes azokról a perekről sem nyújtott semmilyen, az ügy körülményeinek
megfelelő tájékoztatást, amelyeket a jogsértő cselekmények miatt sérelmet szenvedett harmadik felek indítottak, vagy akár
indíthatnának.
Ezenkívül a felperesek vitatták az alperes által az Elsőfokú Bíróság előtt említett érdekek jogosságát, azzal érvelve, hogy
a tekintetükben a kifogásközlés kellően visszatartó hatású volt, semmilyen valós veszélye nem áll fenn annak, hogy megismétlik
a szóban forgó versenyellenes magatartást, és a nemzeti bíróságok előtti perindítás lehetővé tételére való törekvés önmagában
is vitatható. Az alperes nem tett olyan részletes ellenvetést ezekre a kifogásokra, amely alapján megállapítható lenne az
állítólagos érdek.
A második jogalapnak ezért helyt kell adni.

A felperesek arra irányuló kérelméről, hogy egyes adatokat töröljenek a jelen ügyekre vonatkozó, közzétett iratokból
A felperesek keresetükben azt kérték az Elsőfokú Bíróságtól, hogy tekintettel a tárgyukat, töröljön a jelen ügyekre vonatkozó,
általa közzétett iratokból minden utalást a Határozatban nekik felrótt jogsértéssel érintett árukra és időszakokra.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperesek által a válaszbeadványukban az ügy irataihoz csatolt iratokból kiderül,
hogy a jelen kereset benyújtása után a felperesek és a Bizottság komoly megbeszéléseket folytattak a Határozat közzétételéről.
A felperesek azt kérték a Bizottságtól, hogy a Határozat közzétenni kívánt változatából töröljön minden utalást a társaság
nevére, azokra a vitamintermékekre, amelyek tekintetében jogsértést rótt fel nekik, és azokra az egyéb adatokra, amelyek alapján
azonosítani lehet őket mint a jogellenes megállapodásban részt vevő vállalkozásokat.
A Bizottság azonban végül elutasította ezeket az igényeket, és a Határozat nem bizalmas, az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
2003. január 10‑i számában közzétett változata egyértelműen megemlíti azokat az adatokat, amelyekre a felpereseknek a fenti
141. pontban említett kérelme irányult (lásd nevezetesen a Határozat 1. cikkét).
Mivel az, hogy ezek az információk a jelen kereset benyújtása után ezáltal nyilvánossá váltak, kizárja a bizalmas kezelést
(az Elsőfokú Bíróság kibővített második tanácsa elnöke T‑7/93. sz., Langnese Iglo kontra Bizottság ügyben 1994. november 9‑én
hozott végzésének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 11. pontja, az Elsőfokú Bíróság kibővített ötödik tanácsa elnöke T‑102/96. sz.,
Gencor kontra Bizottság ügyben 1997. június 3‑án hozott végzésének [EBHT 1997., II‑879. o.] 29. pontja és az Elsőfokú Bíróság
kibővített második tanácsa elnöke T‑143/96. sz., Volkswagen és Volkswagen Sachsen kontra Bizottság ügyben 1998. július 3‑án
hozott végzésének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 20. pontja), a felperesek által előterjesztett kérelmet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének (2) bekezdése szerint a pervesztes felet kötelezik a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Mivel az alperes pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően a felperest a költségek viselésére kell
kötelezni.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített negyedik tanács)
a következőképpen határozott :
1)
Az EK 81. cikket és az EGT‑megállapodás 53. cikkét alkalmazó eljárásban (COMP/E‑1/37.512 – „vitaminok”‑ügy) hozott 2001. november
21‑i 2003/2/EK bizottsági határozatot megsemmisíti a felpereseket érintő részében.
2)
Az alperest kötelezi a költségek viselésére.
Legal   Lindh   Mengozzi
Wiszniewska-Białecka           Vadapalas
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. október 6‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon            H. Legal
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.