CELEX: 62008CJ0310
Laisvas asmenų judėjimas
Trečiosios valstybės piliečio, valstybės narės piliečio sutuoktinio, ir jų vaikų, kurie yra valstybės narės piliečiai, teisė apsigyventi
Valstybės narės piliečio darbo pagal darbo sutartį nutraukimas ir išvykimas iš priimančiosios valstybės narės
Vaikų įrašymas į mokyklą
Pragyvenimo lėšų neturėjimas
Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68
12 straipsnis
Direktyva 2004/38/EB

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (
OL L 257, p. 2
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15), iš dalies pakeisto Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92 (
OL L 245, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 69; toliau – Reglamentas Nr. 1612/68), 12 straipsnio ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (
OL L 158, p. 77
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46.; klaidų ištaisymai:
OL L 229, 2004 m., p. 35
;
OL L 197, 2005 m., p. 34
ir
OL L 204, 2007 m., p. 28
), išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp
London Borough of Harrow
(Londono Harou savivaldybė) ir N. H. Ibrahim bei
Secretary of State for the Home Department
dėl N. H. Ibrahim prašymo suteikti būsto paramą atmetimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisės aktai
Pagal Reglamento Nr. 1612/68 penktąją konstatuojamąją dalį:
„kadangi norint, kad būtų galima pasinaudoti teise į judėjimo laisvę objektyviomis sąlygomis ir ja būtų galima laisvai ir garbingai naudotis, reikia, kad vienodų sąlygų taikymas visuose dalykuose, susijusiuose su pagal darbo sutartį dirbančio asmens veikla ir jo teise į būstą, būtų garantuotas ir faktiškai, ir įstatymais, taip pat būtų pašalintos kliūtys, trukdančios darbuotojams keltis iš vienos vietos į kitą, ypač dėl darbuotojų teisės gyventi kartu su savo šeima bei sąlygų tokioms šeimoms integruotis į juos priėmusios šalies gyvenimą.“
Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.   Asmenys, nepriklausomai nuo jų pilietybės, turi teisę gyventi kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu jie yra:
a)
jo sutuoktinis ir vaikai iki 21 metų arba jo išlaikytiniai;
b)
jo išlaikomi giminaičiai pagal kylančią tokio darbuotojo ir jo sutuoktinio genealogijos liniją.
2.   Valstybės narės turi stengtis priimti ir kitus 1 dalyje nenurodytus tokios šeimos narius, jeigu jie yra išlaikomi to darbuotojo arba gyvena jo namuose, esančiuose šalyje, iš kurios jis atvyko.
3.   Dėl 1 ir 2 dalyje nurodytų priežasčių, tas darbuotojas savo šeimą turi aprūpinti tokiu būstu, kokiame paprastai gyvena vietiniai darbuotojai to rajono, kuriame jis yra įsidarbinęs; tačiau dėl šios nuostatos neturi būti diskriminacijos tarp vietinių darbuotojų ir iš kitų valstybių narių atvykusių darbuotojų.“
Reglamento Nr. 1612/68 11 straipsnyje buvo nurodyta:
„Jeigu valstybės narės pilietis užsiima veikla kaip pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantis asmuo kitos valstybės narės teritorijoje, jo sutuoktinis ir vaikai iki 21 metų amžiaus arba jo išlaikytiniai, net ir nebūdami jokios valstybės narės piliečiai, turi teisę imtis bet kokios veiklos kaip pagal darbo sutartį dirbantys asmenys tos pačios valstybės narės teritorijoje.“
Reglamento Nr. 1612/68 10 ir 11 straipsniai panaikinti nuo 2006 m. balandžio 30 d. pagal Direktyvos 2004/38 38 straipsnio 1 dalį.
Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta:
„Valstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai turi būti priimti į tos šalies bendrojo lavinimo, amatų ir profesines mokyklas tomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai, jeigu vaikai gyvena toje šalyje.“
Direktyvos 2004/38 3 ir 16 konstatuojamosiose dalyse įtvirtinta:
„3)
Sąjungos pilietybė turėtų būti pagrindinis valstybių narių piliečių statusas, kai jie naudojasi savo teise laisvai judėti ir gyventi šalyje. Todėl būtina sisteminti ir persvarstyti esamus Bendrijos instrumentus, atskirai skirtus darbuotojams, savarankiškai dirbantiesiems asmenims ir studentams bei kitiems nedirbantiems asmenims, kad būtų supaprastinta ir sustiprinta visų Sąjungos piliečių laisvo judėjimo ir apsigyvenimo teisė.
<…>
16)
Tol, kol turintieji teisę gyventi šalyje netampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, jie neturėtų būti išsiunčiami iš šalies. Todėl išsiuntimo iš šalies priemonė neturėtų būti automatinė socialinės paramos sistemos regreso teisės pasekmė. Priimančioji valstybė narė turėtų išnagrinėti, ar tai nėra laikini sunkumai, ir atsižvelgti į gyvenimo joje trukmę, asmenines aplinkybes ir suteiktos paramos dydį, kad nuspręstų, ar asmuo tapo nepagrįsta našta jos socialinės paramos sistemai ir tęstų jo išsiuntimo iš šalies procedūrą. Išsiuntimo iš šalies priemonė jokiu būdu neturėtų būti taikoma darbuotojams, savarankiškai dirbantiesiems ar ieškantiems darbo, kaip apibrėžta Teisingumo Teismo, išskyrus valstybinės politikos ar visuomenės saugumo priežastis.“
Pagal šios direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.   Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [teritorijoje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie:
a)
yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje; arba
b)
turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje; arba
c)
—
yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal savo įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, įskaitant profesinį rengimą ir
—
turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jų pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai; arba
d)
yra Sąjungos pilietį, kuris atitinka a, b arba c punkto reikalavimus, lydintys ar kartu vykstantys [pas jį atvykstantys] šeimos nariai.
2.   Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta gyvenimo šalyje teisė taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar vykstantiems kartu su Sąjungos piliečiu [pas Sąjungos pilietį atvykstantiems] priimančiojoje valstybėje narėje, jei toks Sąjungos pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punkto reikalavimus.“
Direktyvos 2004/38 12 straipsnio „Gyvenimo šalyje teisės išlikimas šeimos nariams mirus arba išvykus Sąjungos piliečiui“ 3 dalyje nurodyta:
„Sąjungos piliečio išvykimas iš priimančiosios valstybės narės arba jo mirtis nereiškia teisės gyventi šalyje praradimo jo vaikams ar vienam iš tėvų, kuris faktiškai globoja vaikus, neatsižvelgiant į pilietybę, jei vaikai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje ir mokosi švietimo įstaigoje, iki jų mokslų užbaigimo.“
Šios direktyvos 24 straipsnio „Vienodas traktavimas“ 1 dalyje numatyta:
„Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. Ši teisė suteikiama ir šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi teisę gyventi šalyje arba nuolatinio gyvenimo šalyje teisę.“
Nacionalinės teisės aktai
Remiantis 2006 m. Imigracijos (iš Europos ekonominės erdvės) nutarimo (
Imigration (European Economic Area) Regulations 2006
) 6 straipsniu „reikalavimus atitinkantis asmuo“ šio nutarimo prasme yra Europos ekonominės erdvės pilietis, esantis Jungtinėje Karalystėje kaip darbo ieškantis asmuo, darbuotojas, savarankiškai dirbantis asmuo, pakankamų išteklių turintis asmuo ar studentas.
Pagal šio nutarimo 19 straipsnio 3 dalies a punktą asmuo gali būti išsiųstas iš Jungtinės Karalystės, jeigu praranda reikalavimus atitinkančio asmens statusą šio nutarimo prasme.
Vadovaudamasis 1996 m. Aktu dėl būsto paramos (
Housing Act 1996
) ir 2006 m. Nutarimu dėl būsto ir benamių paramos (tinkamumo reikalavimai) (
Allocation of Housing and Homelessness (Eligibility) Regulations 2006
), asmuo gali pateikti prašymą dėl būsto paramos, tik jeigu jis turi teisę gyventi Jungtinėje Karalystėje pagal Bendrijos teisę.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
N. H. Ibrahim yra Somalio pilietė, ištekėjusi už Danijos piliečio B. Yusuf.
B. Yusuf atvyko į Jungtinę Karalystę 2002 m. rudenį ir joje dirbo nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2003 m. gegužės mėnesio. Nuo 2003 m. birželio mėn. iki 2004 m. kovo mėn. jis gavo nedarbingumo pašalpą. Pripažinus jį darbingu šio laikotarpio pabaigoje B. Yusuf išvyko iš Jungtinės Karalystės ir į ją grįžo 2006 m. gruodžio mėnesį.
Pripažinta, kad laikotarpiu tarp darbinės veiklos nutraukimo ir išvykimo iš Jungtinės Karalystės B. Yusuf prarado „reikalavimus atitinkančio asmens“ statusą pagal 2006 m. Imigracijos iš Europos ekonominės erdvės nutarimo 6 straipsnį. Grįžęs į Jungtinę Karalystę jis neatgavo „reikalavimus atitinkančio asmens“ statuso, suteikiančio teisę gyventi šioje šalyje pagal Sąjungos teisę.
2003 m. vasario mėn. N. H. Ibrahim, turėdama imigracijos institucijų išduotą leidimą, atvyko į Jungtinę Karalystę pas savo sutuoktinį.
Pora turi keturis vaikus, kurie yra Danijos piliečiai. Vyriausiajam vaikui yra 9, o jauniausiajam 1 metai. Trys vyresnieji vaikai atvyko į Jungtinę Karalystę kartu su motina, o ketvirtasis gimė Jungtinėje Karalystėje. Du vyresnieji vaikai mokosi valstybinėje mokykloje nuo jų atvykimo į šios valstybės narės teritoriją.
Po sutuoktinio išvykimo iš Jungtinės Karalystės 2004 m. N. H. Ibrahim gyvena nuo jo skyrium. Ji niekada nebuvo ekonomiškai nepriklausoma, nedirba ir gyvena tik iš socialinės paramos, leidžiančios padengti būtinas pragyvenimo ir būsto išlaidas. Ji neturi visaverčio sveikatos draudimo ir priklauso
National Health Service
(Nacionalinė sveikatos tarnyba) sistemai.
2007 m. sausio mėn. N. H. Ibrahim pateikė prašymą suteikti jai ir jos vaikams būsto paramą. 2007 m. vasario 1 d.
London Borough of Harrow
kompetentingas pareigūnas atmetė šį prašymą nuspręsdamas, kad nei N. H. Ibrahim, nei jos vyras negyveno Jungtinėje Karalystėje pagal Sąjungos teisę. Skundus dėl sprendimų nesuteikti būsto paramos nagrinėjanti pareigūnė patvirtino minėtą sprendimą.
N. H. Ibrahim apskundė šiuos sprendimus
Clerkenwell and Shoreditch County Court
(
Clerkenwell
ir
Shoreditch
pirmosios instancijos teismas), kuris 2007 m. spalio 18 d. Sprendimu ieškinį patenkino, remdamasis tuo, kad N. H. Ibrahim turi teisę gyventi Jungtinėje Karalystėje kaip faktiškai vaikus prižiūrinti motina pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį, nes vaikai mokosi mokykloje, o jos vyras yra Sąjungos pilietis, dirbęs šioje valstybėje narėje.
London Borough of Harrow
pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Šiomis aplinkybėmis Anglijos ir Velso apeliacinis teismas (civilinių bylų kolegija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„Jei
—
trečiosios valstybės pilietybę turinti sutuoktinė ir jos Sąjungos pilietybę turintys vaikai lydėjo Sąjungos pilietį, atvykusį į Jungtinę Karalystę,
—
Sąjungos pilietis Jungtinėje Karalystėje buvo kaip darbuotojas,
—
vėliau Sąjungos pilietis nustojo dirbti pagal darbo sutartį ir išvyko iš Jungtinės Karalystės,
—
Sąjungos pilietis, trečiosios valstybės pilietybę turinti sutuoktinė ir vaikai neturi pakankamų išteklių ir yra priklausomi nuo Jungtinės Karalystės socialinės paramos sistemos,
—
vaikai pradėjo mokytis Jungtinės Karalystės pradinėje mokykloje netrukus po to, kai atvyko į šią valstybę tuomet, kai Sąjungos pilietis buvo darbuotojas:
1)
ar sutuoktinė ir vaikai turi teisę gyventi Jungtinėje Karalystėje, tik jeigu jie atitinka Direktyvoje 2004/38 <…> nustatytus reikalavimus?
Arba
2)
a)
Ar jie naudojasi teise gyventi šalyje, kylančia iš <…> Reglamento Nr. 1612/68 <…> 12 straipsnio, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas, ir neprivalo atitikti Direktyvoje 2004/38 <…> nustatytų reikalavimų;
ir
b)
jei taip, ar jie privalo turėti pakankamų išteklių, kad per numatomą gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, ir visavertį sveikatos draudimą šioje valstybėje narėje?
3)
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar būtų atsakyta kitaip, esant tokioms kaip šios bylos aplinkybėms, kai vaikai pradėjo lankyti pradinę mokyklą ir Sąjungos pilietybę turintis darbuotojas nustojo dirbti iki dienos, iki kurios valstybės narės turėjo įgyvendinti Direktyvą 2004/38 <…>?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pateikdamas du pirmuosius klausimus, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų gali naudotis teise gyventi priimančiojoje valstybėje narėje vien pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį ir neprivalo atitikti Direktyvoje 2004/38 nustatytų reikalavimų, ar teisė gyventi šalyje gali būti jiems pripažinta, tik jeigu jie atitinka šiuos reikalavimus. Tuo atveju, jei teisė gyventi šalyje būtų pagrįsta vien Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, ar vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų privalo turėti pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje.
Pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį valstybės narės piliečio, dirbančio arba dirbusio kitos valstybės narės teritorijoje, vaikai turi būti priimti į tos šalies bendrojo lavinimo, amatų ir profesines mokyklas tomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai, jeigu vaikai gyvena toje šalyje.
Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnyje buvo įtvirtinta valstybės narės piliečio, kuris dirba kitos valstybės narės teritorijoje, sutuoktinio ir vaikų teisė gyventi kartu su piliečiu šioje valstybėje.
Iš Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktų ir 2 dalies išplaukia, kad, neatsižvelgiant į pilietybę, Sąjungos piliečio, kuris gyvena kitos valstybės narės teritorijoje, tačiau nėra darbuotojas ar savarankiškai dirbantis asmuo, šeimos nariai turi teisę jį lydėti ar pas jį atvykti, jei šis turi pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje sau ir savo šeimos nariams.
Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, kad pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį Sąjungos piliečio vaikai, kurie apsigyveno vienoje iš valstybių narių, kai vienas iš tėvų naudojosi teise gyventi šioje valstybėje narėje kaip darbuotojas migrantas, turi teisę joje gyventi, kad lankytų bendrojo lavinimo mokyklas. Tai, kad šių vaikų tėvai per tą laiką santuoką nutraukė, kad vienas iš tėvų yra Sąjungos pilietis, tačiau nėra darbuotojas migrantas priimančiojoje valstybėje narėje, šiuo atžvilgiu neturi jokios reikšmės (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Baumbast ir R
, C-413/99, Rink. p. I-7091, 63 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad kai vaikai pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį turi teisę tęsti mokslus priimančiojoje valstybėje narėje, nors juos prižiūrintys tėvai gali netekti teisės gyventi šalyje, atsisakius tokiems tėvams suteikti galimybę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, kol jų vaikai mokosi, šie galėtų netekti Sąjungos teisės aktų leidėjo jiems pripažintos teisės (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Baumbast ir R
71 punktą).
Be to, šio sprendimo
Baumbast ir R
72 punkte priminęs, kad Reglamentą Nr. 1612/68 reikia aiškinti atsižvelgiant į 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnyje įtvirtintą reikalavimą gerbti šeimos gyvenimą, Teisingumo Teismas to paties sprendimo 73 punkte padarė išvadą, kad šio reglamento 12 straipsnyje įtvirtinta darbuotojo migranto vaiko teisė kuo geresnėmis sąlygomis tęsti mokslus priimančiojoje valstybėje narėje būtinai apima ir šio vaiko teisę būti lydimam faktiškai jį prižiūrinčio asmens, taigi ir pastarojo galimybę gyventi šioje valstybėje kartu su vaiku, kol šis mokosi.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori žinoti, ar minėtas sprendimas
Baumbast ir R
pagrįstas kartu taikomais Reglamento Nr. 1612/68 10 ir 12 straipsniais, ar tik 12 straipsniu. Tiksliau, šis teismas klausia, ar valstybės narės piliečio, dirbančio ar dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikų ir juos faktiškai prižiūrinčio kito iš tėvų teisė gyventi šioje valstybėje netiesiogiai išplaukia iš šio 12 straipsnio.
Pirma, darbuotojų migrantų vaikų teisė į vienodą požiūrį, kiek tai susiję su teise lankyti švietimo įstaigą pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį, suteikiama tik vaikams, kurie „gyvena“ valstybės narės teritorijoje, kurioje vienas iš tėvų dirba arba dirbo.
Taigi teisę lankyti švietimo įstaigą lemia vaiko apsigyvenimas priimančiojoje valstybėje narėje.
Pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį, kaip jį išaiškino Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Baumbast ir R
, vaikui pripažįstama atskira teisė gyventi šalyje, susijusi su jo teise lankyti švietimo įstaigą. Patikslinant reikia nurodyti, kad teisei lankyti švietimo įstaigą įgyvendinti nebuvo taikoma sąlyga, kad vaikas per visą mokymosi laikotarpį išsaugotų specifinę teisę gyventi šalyje pagal šio reglamento 10 straipsnio 1 dalies a punktą, kai šis dar galiojo.
1995 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Gaal
(
C-7/94, Rink. p. I-1031
) 21–24 punktuose Teisingumo Teismas aiškiai atmetė Vokietijos vyriausybės argumentą, jog egzistuoja glaudus ryšys tarp Reglamento Nr. 1612/68 10, 11 straipsnių ir 12 straipsnio ta prasme, kad pagal pastarąjį teisė į vienodą požiūrį, kiek tai susiję su teise lankyti švietimo įstaigą, priimančiojoje valstybėje narėje suteikiama tik 10 ir 11 straipsniuose nustatytus reikalavimus atitinkantiems vaikams. Sprendimo
Gaal
23 straipsnyje Teisingumo Teismas aiškiai pripažino, kad Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnyje nėra jokios nuorodos į 10 ir 11 straipsnius.
Iš esmės, jeigu teisei lankyti švietimo įstaigą įgyvendinti būtų taikoma sąlyga, kad vaikas turėtų atskirą teisę gyventi šalyje, vertinamą atsižvelgiant į kitas šio reglamento nuostatas, tai prieštarautų Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio kontekstui ir šiuo straipsniu siekiamiems tikslams (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Gaal
25 punktą).
Iš to darytina išvada, kad kai vaikas įgyja teisę lankyti švietimo įstaigą pagal šio reglamento 12 straipsnį dėl apsigyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje, jis išsaugo teisę gyventi šalyje, kuri negali būti užginčyta dėl to, kad jis neatitinka šio reglamento 10 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų.
Antra, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio formuluotės, teisę į vienodą požiūrį, kiek tai susiję su teise lankyti švietimo įstaigą, turi net tik darbuotojų migrantų vaikai. Ji taip pat taikoma buvusių darbuotojų migrantų vaikams.
Be to, teisė, kuri vaikams suteikiama pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį, nepriklauso nuo tėvų teisės gyventi priimančiojoje valstybėje narėje. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką 12 straipsnyje tik reikalaujama, kad vaikas būtų gyvenęs su tėvais ar vienu iš jų valstybėje narėje tuo metu, kai bent vienas iš tėvų joje gyveno kaip darbuotojas (1988 m. birželio 21 d. Sprendimo
Brown
, 197/86, Rink. p. 3205, 30 punktas ir minėto sprendimo
Gaal
27 punktas).
Buvusių darbuotojų migrantų vaikų galimybės tęsti mokslus priimančiojoje valstybėje narėje, nors jų tėvai joje nebegyvena, pripažinimas prilygsta šių vaikų teisės gyventi šalyje, nesusijusios su jų tėvams suteikta teise gyventi šalyje, pripažinimui, nes ši teisė pagrįsta minėtu 12 straipsniu.
Taigi Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį reikia taikyti atskirai nuo kitų Sąjungos teisės nuostatų, reglamentuojančių teisės gyventi kitoje valstybėje narėje įgyvendinimo sąlygas. Tokiu 12 straipsnio savarankišku pobūdžiu šio reglamento 10 straipsnio atžvilgiu buvo grindžiama šio sprendimo 29–31 straipsniuose priminta Teisingumo Teismo praktika. Jis išlieka ir kalbant apie ryšį su Direktyvos 2004/38 nuostatomis.
Padarius kitą išvadą būtų pažeistas darbuotojo šeimos integracijos į priimančiosios valstybės narės gyvenimą tikslas, numatytas Reglamento Nr. 1612/68 penktoje konstatuojamojoje dalyje. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kad ši integracija būtų sėkminga, būtina, kad darbuotojo, kuris yra valstybės narės pilietis, vaikas turėtų galimybę mokytis ir studijuoti priimančiojoje valstybėje narėje ir prireikus baigti mokymąsi ar studijas (šiuo klausimu žr. 1989 m. kovo 15 d. Sprendimo
Echternach ir Moritz
, 389/87 ir 390/87, Rink. p. 723, 21 punktą bei minėto sprendimo
Baumbast ir R
69 punktą).
London Borough of Harrow
, Jungtinės Karalystės bei Danijos vyriausybės ir Airija teigia, kad Direktyva 2004/38 nuo jos įsigaliojimo yra vienintelis Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės gyventi valstybėse narėse įgyvendinimo sąlygų pagrindas, todėl dabar šios teisės negalima pagrįsti Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu.
Šiuo klausimu nėra jokių aplinkybių leidžiančių manyti, kad priimdamas Direktyvą 2004/38 Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino pakeisti 12 straipsnio, kaip jį buvo išaiškinęs Teisingumo Teismas, taikymo sritį, kad nuo šiol apribotų jo norminį turinį vien teise lankyti švietimo įstaigą.
Mąstant ta pačia linkme reikia nurodyti, jog, priešingai nei Reglamento Nr. 1612/68 10 ir 11 straipsnių atžvilgiu, Direktyva 2004/38 nebuvo panaikintas šio reglamento 12 straipsnis. Atsižvelgiant į tokį pasirinkimą galima tik patvirtinti Sąjungos teisės aktų leidėjo siekį neriboti šio straipsnio taikymo srities, kaip ją aiškino Teisingumo Teismas,.
Pirmesniame punkte pateiktą aiškinimą patvirtina aplinkybė, kad iš Direktyvos 2004/38 parengiamųjų dokumentų matyti, jog ji buvo rengiama, kad atitiktų minėtą sprendimą
Baumbast ir R
[COM(2003) 199, galutinis, p. 7].
Jei Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu būtų siekiama tik suteikti teisę į vienodą požiūrį, kiek tai susiję su teise lankyti švietimo įstaigą, darbuotojų migrantų vaikams nenumatant jokios teisės gyventi šalyje, įsigaliojus Direktyvai 2004/38 jis taptų nereikalingas. Iš esmės šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad visiems Sąjungos piliečiams, gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. Neabejojama, kad teisė lankyti švietimo įstaigą patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį (be kita ko, žr. 1985 m. vasario 13 d. Sprendimo
Gravier
, 293/83, Rink. p. 593, 19 punktą).
Be to, pagal Direktyvos 2004/38 3 konstatuojamąją dalį ja siekiama supaprastinti ir sustiprinti visų Sąjungos piliečių laisvo judėjimo ir apsigyvenimo teisę (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo
Metock ir kt.
, C-127/08, Rink. p. I-6241, 59 punktą). Tačiau Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnio ir Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktų bei 2 straipsnio taikymo darbuotojų migrantų vaikams pasekmė būtų ta, kad šių vaikų teisei gyventi priimančiojoje valstybėje narėje siekiant pradėti ar tęsti mokslus būtų taikomos griežtesnės sąlygos nei tos, kurios buvo taikomos prieš įsigaliojant Direktyvai 2004/38.
Darytina išvada, kad valstybės narės piliečio, dirbančio ar dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų gali naudotis teise gyventi šioje valstybėje vien pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį ir jie neprivalo atitikti Direktyvoje 2004/38 nustatytų reikalavimų.
Lieka nustatyti, ar šiai teisei gyventi šalyje įgyvendinti taikoma sąlyga, kad suinteresuotieji asmenys turėtų pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje.
Pirmiausia reikia patikslinti, kad šios sąlygos nėra Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnyje, ir, kaip jau buvo nusprendęs Teisingumo Teismas, šis straipsnis negali būti aiškinamas siaurai ir bet kuriuo atveju neturi prarasti savo veiksmingumo (minėto sprendimo
Baumbast ir R
74 punktas).
Reikalavimas valstybės narės piliečio darbuotojo šeimos nariams būti ekonomiškai nepriklausomiems ir reikalavimas, kad jiems šioje priimančiojoje valstybėje narėje būtų taikoma apsauga ligos atveju, taip pat neišplaukia iš Teisingumo Teismo praktikos.
Teisingumo Teismas, kurio buvo paprašyta atsakyti į klausimą, ar vaikai, gyvenę valstybėje narėje, kurioje jų tėvas, kitos valstybės narės pilietis, dirbo pagal darbo sutartį prieš grįždamas į savo kilmės valstybę, pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį turėjo teisę į valstybės paramą mokslo, savo ir juos prižiūrinčių tėvų išlaikymo bei sveikatos draudimo išlaidoms padengti, nepareikšdamas nuomonės dėl nagrinėjamų studentų ekonominės padėties, nusprendė, kad darbuotojo, kuris yra valstybės narės pilietis, vaiko statusas Reglamento Nr. 1612/68 prasme būtent reiškia, jog pagal Sąjungos teisę tokiems vaikams turi būti suteikta valstybinė studijų parama, kad jie galėtų integruotis į priimančiosios šalies socialinį gyvenimą. Toks reikalavimas taikomas
a fortiori
, kai asmenys, kuriems taikomos šio reglamento nuostatos, yra studentai, atvykę į šią šalį net nesulaukę mokyklinio amžiaus (minėto sprendimo
Echternach ir Moritz
35 punktas).
Minėtame sprendime
Baumbast ir R
W. Baumbast vaikų, kurių teisė gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsnį buvo nagrinėjama, tėvas turėjo išteklių, leidžiančių jam ir šeimai nebūti priklausomiems nuo socialinės paramos sistemos. Vis dėlto atsakymai į prejudicinius klausimus, susijusius su vaikų ir juos prižiūrinčios motinos teise gyventi šalyje, buvo pagrįsti ne jų ekonominiu nepriklausomumu, o tuo, kad Reglamento Nr. 1612/68 tikslas – laisvas darbuotojų judėjimas – reikalauja geriausių įmanomų darbuotojo integracijos į priimančiąją valstybę sąlygų ir kad atsisakius vaikus prižiūrintiems tėvams suteikti galimybę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, kol jų vaikai mokosi, šie galėtų netekti Sąjungos teisės aktų leidėjo jiems suteiktos teisės (minėto sprendimo
Baumbast ir R
50 ir 71 punktai).
Be to, tam tikrais atvejais Direktyvoje 2004/38 besimokantiems vaikams ir juos faktiškai prižiūrinčio vieno iš tėvų teisei gyventi priimančiojoje valstybėje narėje nekeliamas reikalavimas turėti pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą.
Aiškinimas, kuriuo remiantis besimokančių vaikų ir juos faktiškai prižiūrinčio vieno iš tėvų teisei gyventi priimančiojoje valstybėje narėje netaikomas reikalavimas, kad šie turėtų pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą, patvirtintas Direktyvos 2004/38 12 straipsnio 3 dalimi, kurioje numatyta, kad Sąjungos piliečio išvykimas iš priimančiosios valstybės narės arba jo mirtis nereiškia teisės gyventi šalyje praradimo jo vaikams ar vienam iš tėvų, kuris faktiškai globoja vaikus, neatsižvelgiant į pilietybę, jei vaikai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje ir mokosi švietimo įstaigoje iki jos užbaigimo.
Ši nuostata, nors ir netaikoma pagrindinėje byloje, parodo ypatingą svarbą, kuri Direktyvoje 2004/38 teikiama vaikų, besimokančių priimančiojoje valstybėje narėje, ir juos prižiūrinčių tėvų situacijai.
Atsižvelgiant į nurodytus argumentus, į du pirmuosius prejudicinius klausimus reikia atsakyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, valstybės narės piliečio, dirbančio ar dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų gali naudotis teise gyventi šioje valstybėje remdamiesi vien Reglamento Nr. 1612/68 12 straipsniu, ir šiai teisei netaikomas reikalavimas turėti pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą šioje valstybėje.
Dėl trečiojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymus, pateiktus į du pirmuosius prejudicinius klausimus, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, valstybės narės piliečio, dirbančio ar dirbusio priimančiojoje valstybėje narėje, vaikai ir juos faktiškai prižiūrintis vienas iš tėvų gali naudotis teise gyventi šioje valstybėje remdamiesi vien 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje, iš dalies pakeisto Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92, 12 straipsniu, ir šiai teisei netaikomas reikalavimas turėti pakankamų išteklių ir visavertį sveikatos draudimą šioje valstybėje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.