CELEX: 62007CJ0068
Määrus (EÜ) nr 2201/2003
Artiklid 3, 6 ja 7
Kohtualluvus
Abieluasjade ja vanemliku vastutusega seotud kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine
Kohtualluvus abielulahutuse asjades
Kostja, kes on kolmanda riigi kodanik ja kes elab kolmandas riigis
Liikmesriigi kohtualluvuseeskirjad, mis näevad ette üleliigse kohtualluvuse

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (
ELT L 338, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243), ja mida on muudetud nõukogu . aasta määrusega (EÜ) nr 2116/2004 Püha Tooliga sõlmitud lepingute osas (
ELT L 367, lk 1
; edaspidi „määrus nr 2201/2003”), artiklite 3, 6 ja 7 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati Sundelind Lopezi poolt Lopez Lizazo vastu algatatud abielulahutuse menetluse raames.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta (
EÜT L 160, lk 19
; ELT eriväljaanne 19/01, lk 209), mis on alates tunnistatud kehtetuks määrusega nr 2201/2003, põhjendused 4, 8 ja 12 sätestavad:
„(4)
Kohtualluvust ja kohtuotsuste täitmist käsitlevate siseriiklike eeskirjade erinevused raskendavad isikute vaba liikumist ning siseturu ladusat toimimist. Seega on põhjendatud normide kehtestamine abieluasjade ning vanemliku vastutusega seotud asjade kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamiseks, et lihtsustada kohtuotsuste kiire ja automaatse tunnustamise ning täitmisega seotud formaalsusi.
[…]
(8)
Määrusega ettenähtud meetmed peaksid olema järjepidevad ja ühtsed, et võimaldada inimeste võimalikult ulatuslikku liikumist. Seetõttu tuleks määrust kohaldada ka selliste kolmandate riikide kodanike suhtes, kel on piisavalt tihedad sidemed liikmesriigi territooriumiga, järgides määruses ettenähtud kohtualluvuse kriteeriume.
[…]
(12)
Määruses tunnustatud kohtualluvuse põhimõtted rajanevad eeskirjal, et asjaomase poole ning kohtualluvust teostava liikmesriigi vahel peab olema tegelik side; teatavate põhimõtete kaasamise otsus lähtub asjaolust, et need on eri riikide õigussüsteemides olemas ning teised liikmesriigid tunnustavad neid.”
Määruse nr 2201/2003 artikli 3, pealkirjaga „Üldine kohtualluvus”, lõige 1 sätestab:
„1.   Abielulahutuse, lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamisega seotud asjad on selle liikmesriigi kohtu alluvuses,
a)
kelle territooriumil:
—
on abikaasade alaline elukoht, või
—
oli abikaasade viimane alaline elukoht, kui üks neist veel elab seal, või
—
on kostja alaline elukoht, või
—
on ühistaotluse puhul ühe abikaasa alaline elukoht, või
—
on hageja alaline elukoht, kui ta on seal elanud vähemalt aasta vahetult enne taotluse esitamist, või
—
on hageja alaline elukoht, kui ta on seal elanud vähemalt kuus kuud vahetult enne taotluse esitamist ja ta on kõnealuse liikmesriigi kodanik või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kui seal on tema alaline asukoht;
b)
kelle kodanikud mõlemad abikaasad on või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kus on mõlema abikaasa alaline asukoht.”
Kõnealuse määruse artiklid 4 ja 5 näevad ette kohtualluvuse normid vastavalt vastuhagi ja lahuselu abielulahutuseks muutmise jaoks.
Sama määruse artikkel 6, pealkirjaga „Artiklite 3, 4 ja 5 kohane erandlik kohtualluvus”, sätestab:
„Abikaasat:
a)
kelle alaline elukoht asub liikmesriigi territooriumil; või
b)
kes on liikmesriigi kodanik või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kelle alaline asukoht on ühes viimati nimetatud liikmesriikidest,
võib teises liikmesriigis kohtusse kaevata üksnes kooskõlas artiklitega 3, 4 ja 5”.
Määruse nr 2201/2003 artikli 7, pealkirjaga „Kohtualluvus muudel juhtudel”, kohaselt:
„1.   Kui liikmesriigi ükski kohus ei ole artiklite 3, 4 ja 5 kohaselt pädev, määratakse kohtualluvus igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel.
2.   Liikmesriigi kodanik, kelle alaline elukoht on teise liikmesriigi territooriumil, võib sellise kostja suhtes, kelle alaline elukoht ei ole liikmesriigis ja kes ei ole liikmesriigi kodanik või, Ühendkuningriigi ja Iirimaa puhul, kelle alaline asukoht ei ole ühes viimati nimetatud liikmesriikidest, tugineda oma alalise elukoha riigis kohaldatavatele kohtualluvuseeskirjadele samamoodi kui selle riigi kodanikud.”
Nimetatud määruse artikkel 17, pealkirjaga „Kohtualluvuse kontrollimine”, näeb ette:
„Kui liikmesriigi kohtule esitatud hagi käsitleb asja, mis käesoleva määruse kohaselt ei ole tema alluvuses ning mis on selle määruse põhjal mõne teise liikmesriigi kohtu alluvuses, teatab ta omal algatusel, et asi ei allu sellele kohtule.”
Liikmesriigi õigusnormid
Seaduse abielu ja eestkostega seotud rahvusvaheliste õigussuhete kohta (Lag (1904:26, lk 1) om vissa internationella rättsförhållande rörande äktenskap och förmynderskap,
SFS
2005, nr 431) 3. peatüki artikli 2 lõige 2 sätestab, et Rootsi kohtusse võib esitada abieluasju puudutava hagi, kui hageja on Rootsi kodanik ja kui tema alaline elukoht on Rootsis või kui ta on mis tahes ajahetkel pärast 18-aastaseks saamist Rootsis elanud.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Sundelind Lopez, Rootsi kodanik, on abielus Lopez Lizazoga, kes on Kuuba kodanik. Oma kooselu ajal elasid abikaasad Prantsusmaal. Praegu elab Sundelind Lopez endiselt Prantsusmaal, samas kui tema abikaasa elab Kuubas.
Sundelind Lopez esitas Rootsi seadusele tuginedes abielulahutuse taotluse Stockholms tingsrätt’i (Stockholmi esimese astme kohus). Tema taotlus lükati 2. detsembri 2005. aasta otsusega tagasi põhjusel, et määruse nr 2201/2003 artikli 3 kohaselt allub see asi üksnes Prantsuse kohtutele ning et seetõttu ei võimalda selle määruse artikkel 7 kohaldada Rootsi kohtualluvuseeskirju.
7. märtsi 2006. aasta otsusega jättis Svea hovrätt (Svea apellatsioonikohus) selle otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse rahuldamata.
Sundelind Lopez esitas selle otsuse peale Högsta domstolen’ile (Ülemkohus) kassatsioonkaebuse. Oma kassatsioonkaebuses väidab ta, et määruse nr 2201/2003 artikkel 6, mis kehtestab artiklite 3–5 kohase liikmesriikide kohtute erandliku pädevuse juhul, kui kostja alaline elukoht on liikmesriigis või kui ta on liikmesriigi kodanik, viitab sellele, et nende kohtute erandlikku pädevust ei kohaldata juhtudel, kui kostjal ei ole ühtegi nendest tunnustest. Seetõttu on liikmesriigi õigus käesoleval juhul kohane alus Rootsi kohtute pädevuse kindlaksmääramiseks.
Oma eelotsusetaotluses märgib Högsta domstolen, et käesolevas asjas ei saa Rootsi kohtud erinevalt Prantsuse kohtutest rajada oma pädevust määruse nr 2201/2003 artiklile 3, vaid üksnes oma siseriiklikule õigusele. Nimetatud määruse artikli 7 tõlgendamine mõjutab seega otseselt põhikohtuasja tulemust. Samas ei ole Euroopa Kohus neid sätteid veel tõlgendanud.
Neil asjaoludel otsustas Högsta domstolen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Abielulahutuse kohtuasjas kostjaks oleva isiku alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis ning ta ei ole liikmesriigi kodanik. Kas hagi on vastuvõetav selle liikmesriigi kohtu poolt, kelle alluvusse asjaomane kohtuasi määruse [nr 2201/2003] artikli 3 kohaselt ei kuulu, olgugi et see asi võib mõne kõnealuses artiklis 3 kehtestatud kohtualluvuseeskirja põhjal kuuluda teise liikmesriigi kohtu alluvusse?”
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas määruse nr 2201/2003 artikleid 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui abielulahutuse kohtuasjas kostjaks oleva isiku alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis ning ta ei ole ühegi liikmesriigi kodanik, võivad liikmesriigi kohtud rajada oma pädevust selle asja lahendamiseks siseriiklikule õigusele, isegi kui nimetatud määruse artikli 3 kohaselt alluks asi mõne teise liikmesriigi kohtutele.
Põhikohtuasjas ei ole vaidlustatud seda, et määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkt a kohaselt allub hageja nõue Prantsuse kohtutele kas selle sätte teise taande alusel, lähtuvalt abikaasade viimasest elukohast, kuna hageja elab endiselt Prantsusmaal, või sama sätte viienda taande alusel lähtuvalt hageja alalisest elukohast, kuna ta on Prantsusmaal elanud vähemalt ühe aasta vahetult enne abielulahutuse taotluse esitamist.
Samas on määruse nr 2201/2003 artikli 7 lõikes 1 selgelt öeldud, et üksnes juhul, kui ükski liikmesriigi kohus ei ole artiklite 3, 4 ja 5 kohaselt pädev, määratakse kohtualluvus igas liikmesriigis kindlaks selle riigi õigusaktide alusel.
Lisaks tuleneb määruse nr 2201/2003 artiklist 17, mille sõnastuses ei ole samuti mitmetimõistetavusi, et kui liikmesriigi kohtule esitatud hagi käsitleb asja, mis käesoleva määruse kohaselt ei ole tema alluvuses, ning mis on selle määruse põhjal mõne teise liikmesriigi kohtu alluvuses, peab ta omal algatusel teatama, et asi ei allu sellele kohtule.
Seetõttu, kuna määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punktis a esitatud tingimuste põhjal on põhikohtuasjas esitatud nõue Prantsuse kohtute alluvuses, ei saa Rootsi kohtud oma pädevuse osas selle nõude üle otsustamiseks tugineda oma riigi õigusaktidega kehtestatud eeskirjadele nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 alusel, vaid nad peavad selle määruse artikli 17 kohaselt omal algatusel teatama, et asi ei allu neile, vaid Prantsuse kohtutele.
Seda tõlgendust ei sea vastupidi Itaalia valitsuse väidetele kahtluse alla määruse nr 2201/2003 artiklis 6 sätestatu.
On tõsi, et see säte, mis näeb ette, et kostjat, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, või kes on liikmesriigi kodanik, võib määruse nr 2201/2003 artiklites 3–5 määratletud kohtualluvuse erandlikkust silmas pidades teises liikmesriigis kohtusse kaevata üksnes nimetatud artiklite alusel, ei keela seetõttu – välja arvatud liikmesriigi õigusega ettenähtud juhtudel –, et kostjat, kelle alaline elukoht ei ole mõnes liikmesriigis ning kes ei ole mõne liikmesriigi kodanik, võidaks kaevata liikmesriigi kohtusse selle liikmesriigi õigusega kehtestatud kohtualluvuseeskirjade alusel.
Vastavalt määruse nr 2201/2003 artikli 7 lõikele 1 võib olla sellise juhtumiga tegu siis, kui liikmesriigi ükski kohus ei ole selle määruse artiklite 3–5 kohaselt pädev, sest nimetatud määruse artikli 7 lõige 2 näeb sellise olukorra puhul ette, et kui hageja on mõne liikmesriigi kodanik ja kui tema alaline elukoht on mõnes teises liikmesriigis, võib ta sellise kostja suhtes tugineda oma alalise elukoha riigis kohaldatavatele kohtualluvuseeskirjadele samamoodi kui selle riigi kodanikud.
Sellegipoolest ei saa eelnevast järeldada, et määruse nr 2201/2003 artikkel 6 kehtestab üldreegli, mille kohaselt tuleks liikmesriigi kohtute pädevus sellise kostja suhtes algatatud abielulahutuse asjade puhul, kelle alaline elukoht ei ole liikmesriigis ning kes ei ole liikmesriigi kodanik, kindlaks määrata liikmesriigi õiguse põhjal, sealhulgas juhul, kui asi allub mõnele liikmesriigi kohtule selle määruse artiklite 3–5 alusel.
Niisugune tõlgendus eiraks määruse nr 2201/2003 artikli 7 lõike 1 ja artikli 17 selget sõnastust, mille kohaldamine nähtuvalt käesoleva otsuse eespool olevatest punktidest 18–20 ei sõltu kostja tunnustest, vaid üksnes küsimusest, kas asi allub mõnele liikmesriigi kohtule määruse nr 2201/2003 artiklite 3–5 alusel.
Lisaks oleks selline tõlgendus vastuolus nimetatud määruse eesmärgiga. Määruse nr 1347/2000, mille abielulahutusega seotud küsimuste lahendamise pädevust käsitlevad sätted on sisuliselt üle võetud määrusesse nr 2201/2003, põhjendustest 4 ja 8 tuleneb, et määruse eesmärk on abielulahutuse asjade kohtualluvuse eeskirjade ühtlustamine, et lubada inimeste võimalikult ulatuslikku liikumist. Seetõttu on määrus nr 2201/2003 kohaldatav ka selliste kolmandate riikide kodanike suhtes, kel on piisavalt tihedad sidemed liikmesriigi territooriumiga, järgides määruses ettenähtud kohtualluvuse kriteeriume, mis määruse nr 1347/2000 põhjenduse 12 kohaselt rajanevad põhimõttel, et asjaomase poole ning kohtualluvust teostava liikmesriigi vahel peab olema tegelik side.
Põhikohtuasjas tuleneb määruse nr 2201/2003 artikli 3 lõike 1 punkti a sätete kohaldamisest, et selline side on olemas Prantsusmaaga, mitte Rootsiga.
Seetõttu peab esitatud küsimusele vastama, et määruse nr 2201/2003 artikleid 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui abielulahutuse menetluse raames ei ole kostja alaline elukoht liikmesriigis ja kui ta ei ole liikmesriigi kodanik, ei või liikmesriigi kohtud rajada oma pädevust selle asja lahendamiseks siseriiklikule õigusele, kui nimetatud määruse artikli 3 kohaselt allub asi mõne teise liikmesriigi kohtutele.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotamise siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, ja mida on muudetud nõukogu . aasta määrusega (EÜ) nr 2116/2004 Püha Tooliga sõlmitud lepingute osas, artikleid 6 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et juhul kui abielulahutuse menetluse raames ei ole kostja alaline elukoht liikmesriigis ja kui ta ei ole liikmesriigi kodanik, ei või liikmesriigi kohtud rajada oma pädevust selle asja lahendamiseks siseriiklikule õigusele, kui nimetatud määruse artikli 3 kohaselt allub asi mõne teise liikmesriigi kohtutele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rootsi.