CELEX: 62009CJ0067
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
Abikava investeeringute tegemiseks Itaalia vähem soodsatesse piirkondadesse
Komisjoni otsus, millega tunnistatakse abikava ühisturuga kokkusobivaks
Selle otsuse vastuvõtmisega väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise nõue
Varem kehtinud kavalt sellele kavale ülemineku meetmed
Komisjoni otsuse, mitte esitada vastuväiteid varem kehtinud kavale, ajaline kohaldamisala
õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõtted

Apellatsioonkaebuses paluvad Nuova Agricast Srl (edaspidi „Nuova Agricast”) ja Cofra Srl (edaspidi „Cofra”) tühistada Euroopa
Ühenduste Esimese Astme Kohtu 2. detsembri 2008. aasta otsuse liidetud kohtuasjades T‑362/05 ja T‑363/05: Nuova Agricast ja
Cofra
vs
. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti rahuldamata apellantide nõue hüvitada kahju, mis neil tekkis
väidetavalt seoses Euroopa Ühenduste Komisjoni 12. juuli 2000. aasta otsusega mitte esitada vastuväiteid abikavale investeeringute
tegemiseks Itaalia vähem soodsatesse piirkondadesse (riigiabi N 715/99 – Itaalia) (edaspidi „vaidlusalune otsus”), mille kokkuvõte
avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas (EÜT C 278, lk 26), ja seoses komisjoni tegevusega nimetatud otsusele eelnenud menetluses.

Õiguslik raamistik

Kuni 31. detsembrini 1999 lubatud abikava investeeringute tegemiseks Itaalia vähem soodsatesse piirkondadesse
22. oktoobri 1992. aasta dekreetseadusega nr 415, mis puudutab Mezzogiornole antavat erakorralist abi käsitlevaid ühtseid
eeskirju sisaldava 1. märtsi 1986. aasta seaduse nr 64 taasrahastamist (rifinanziamento della legge 1° marzo 1986, n. 64,
recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno,
GURI
nr 249, 22.10.1992, lk 3), mis pärast 19. detsembri 1992. aasta seadusega nr 488 (
GURI
nr 299, 21.12.1992, lk 3, parandus:
GURI
nr 301, 23.12.1992, lk 40) sisseviidud muudatusi muudeti seaduseks, mida omakorda on muudetud 3. aprilli 1993. aasta dekreetseadusega
nr 96 (
GURI
nr 79, 5.4.1993, lk 5, edaspidi „seadus nr 488/1992”), on Itaalia seadusandja kehtestanud finantsmeetmed, mille eesmärk on
julgustada ettevõtjaid arendama teatavat tootmistegevust riigi vähem soodsates piirkondades.
1. märtsil 1995 ja 21. mail 1997 tegi komisjon kaks otsust mitte esitada vastuväiteid seadusel nr 488/1992 ja selle erinevatel
rakendussätetel põhinevatele järjestikustele abikavadele esiteks kuni 31. detsembrini 1996 ja seejärel kuni 31. detsembrini
1999 (riigiabid nr N 40/95 ja nr N 27/A/97). Nende otsuste kohta avaldati kokkuvõtlikud teated Euroopa Ühenduste Teatajas
18. juulil 1995 1. märtsi 1995. aasta otsuse kohta (EÜT 1995, C 184, lk 4) ja 8. augustil 1997 21. mai 1997. aasta otsuse
kohta (EÜT 1997, C 242, lk 4, edaspidi „1997. aasta otsus”).
1997. aasta otsusega heakskiidetud abikava (edaspidi „1997.–1999. aasta abikava”) rakendamise kord kehtestati esiteks Comitato
interministeriale per la programmazione economica (ministeeriumidevaheline majandusplaneerimise komitee) 27. aprilli 1995. aasta
otsusega (
GURI
nr 142, 20.6.1995, lk 17), mis kehtestas suunised toetuste andmiseks seaduse nr 488/1992 artikli 1 lõike 2 tähenduses (direttive
per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella
legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno), muudetud nimetatud
komitee 18. detsembri 1996. aasta otsusega (
GURI
nr 70, 25.3.1997, lk 35), teiseks Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato (tööstus-, kaubandus- ja käsitööministeerium,
edaspidi „MICA”) 20. oktoobri 1995. aasta dekreediga nr 527 (
GURI
nr 292, 15.12.1995, lk 3), millega võetakse vastu määrus riigi vähem soodsates piirkondades arendatava tootmistegevuse jaoks
ettenähtud toetuse andmise ja väljamaksmise korra ja menetluse kohta (regolamento recante le modalità e le procedure per la
concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese), muudetud
nimetatud ministeeriumi 31. juuli 1997. aasta dekreediga nr 319 (
GURI
nr 221, 22. 9.1997, lk 31), ning kolmandaks MICA 20. novembri 1997. aasta ringkirjaga nr 234363 (
GURI
nr 291 regulaarne lisa, 15.12.1997).
See kord näeb muu hulgas ette, et:
–        iga aasta jaoks ettenähtud rahalised vahendid jagati kahte võrdsesse ossa ja eraldati kahe taotluste esitamise kutse kaudu;
samas võis olenevalt vahendite olemasolust rahalisi vahendeid puudutaval aastal rahaliste vahendite jaotuskorda dekreediga
muuta, võimaldades eelkõige eraldada kõnealuseid rahalisi vahendeid üheainsa taotluste esitamise kutse kaudu;
–        taotluste esitamise kutse raames esitatud taotlusi vaatasid läbi pädevad pangad, kes andsid normatiivsete kriteeriumide alusel
nimetusega
indicatori
(edaspidi „indikaatorid”) taotlustele teatud arvu punkte;
–        pankadelt saadud informatsiooni alusel koostas MICA taotluste piirkondlikud pingeread, kus taotlused olid vastavalt saadud
punktidele järjestatud alanevas järjekorras, ja võttis vastu dekreedi abi eraldamise kohta taotlejatele alates esimesest taotlejast
kuni vastava kutsega seotud rahaliste vahendite ammendumiseni;
–        abikõlblikeks kuludeks olid kulud, mis olid tekkinud pärast taotluses viidatud kutsele eelneva kutse tähtpäeva, välja arvatud
inseneri- ja muudeks õpinguteks või ettevõtja maa omandamiseks ja arendamiseks tehtud kulutused, mis olid abikõlblikud taotluse
esitamise kuupäevale eelnenud 12. kuust alates;
–        ettevõtjad, kelle taotlused kanti piirkondlikku pingeritta, kuid kes toetust ei saanud, kuna kutsele vastavad ressursid olid
väiksemad kui taotletud abi kogusumma, võisid kas ühe korra esitada sama projekti uuesti sellele kutsele, mille raames nende
taotlus algselt oli esitatud, vahetult järgneva sobiva kutse alusel (taotluse „automaatse ülekandmise” moodus) ilma indikaatorite
poolt arvesse võetavaid elemente muutmata, või loobuda automaatsest ülekandmisest ja esitada sama projekti uuesti sellele
kutsele, mille raames nende taotlus algselt oli esitatud, järgneva esimese sobiva kutse alusel, muutes taotluse konkurentsivõime
suurendamiseks kõiki või osasid indikaatorite poolt arvestatavaid elemente, ilma et projekti olulisi elemente oleks siiski
muudetud (taotluse „ülevaatamise” moodus); mõlemal juhul kehtisid kulude abikõlblikkuse suhtes esialgsetele taotlustele ette
nähtud tingimused.

Vaidlusalune otsus ja 1. jaanuarist 2000 kuni 31. detsembrini 2006 lubatud abikava investeeringute tegemiseks Itaalia vähem
soodsatesse piirkondadesse
18. novembril 1999 esitasid Itaalia ametiasutused EÜ artikli 88 lõike 3 alusel komisjonile teate, mille komisjon registreeris
numbri N 715/99 all, abikava kohta, mida oli ette nähtud rakendada alates 1. jaanuarist 2000 ja mis põhines seadusel nr 488/1992.
Sellele teatele järgnes komisjoni ja Itaalia ametiasutuste kirjavahetus ning Itaalia valitsuse ja komisjoni teenistuste 16. mai
2000. aasta kohtumine.
Selle kirjavahetuse hulgas oli ka Itaalia ametiasutuste 3. aprilli 2000. aasta kiri. MICA andis selles teada, et kui komisjon
jääb oma seisukohale, et abikõlblikkuse põhimõte kulude suhtes, mis olid tekkinud alates eelneva taotluste esitamise kutse
tähtpäevale järgnevast päevast, on vastuolus riigiabi vajalikkuse põhimõttega, on eelnevalt kehtinud abikavasse tehtavat olulist
muudatust arvestades ilmtingimata vajalik, et nende kulude arvessevõtmiseks, mis tekkisid pärast eelneva taotluste esitamise
kutse tähtpäeva, kehtestataks tagasiulatuvalt üleminekumeede, mis kohalduks uue abikava esmakordsel rakendamisel.
Selle kirjavahetuse hulgas oli ka komisjoni 29. mai 2000. aasta kiri (edaspidi „29. mai 2000. aasta kiri”).
Selles kirjas viitas komisjon selle aasta 16. mai koosolekule, kus Itaalia ametiasutused tegid „ettepaneku sätestada asjassepuutuvasse
kavasse üleminekusäte, mis kohalduks selle kava esmakordsel rakendamisel ning mille alusel tunnustataks tagasiulatuvat nende
kulude abikõlblikkust, mis tekkisid pärast viimse kutse tähtpäeva möödumist”. Selle ettepaneku eesmärk oli „vältida reguleerimatust
varem kehtinud ja uue abikava vahepealsel ajal, peamiselt nende ettevõtjate (algatuste) õiguspärase ootuse tõttu, mida nimetatud
üleminekukord puudutas ja mis kuulusid kahte eri kategooriasse: a) need, kes esitasid taotluse eelmise sobiva kutse alusel
ja olid pädevatelt pankadelt saadud heakskiidu alusel kantud piirkondlikku pingeritta, kuid kes rahaliste vahendite vähesuse
tõttu ei olnud toetust saanud, ja b) need, kelle nimel abitaotlust ei olnud veel esitatud, kuigi projekti investeerimist oli
juba alustatud”.
Esimese, a) kategooria osas palus komisjon Itaalia ametiasutustel 29. mai 2000. aasta kirjas „vaadata läbi uue korra kohaldamise
esimeses etapis ainult taotlusi, mis esitati ja mida menetleti viimati avaldatud kutse alusel, nii nagu need oleksid saanud
heakskiidu ja kantud nimetatud pingeritta”. Teise, b) kategooria osas soovitas ta nendel ametiasutustel võtta tagasi ettepanek
investeerimisprojekti abikõlblikkuse kohta siis, kui enne abitaotluse esitamist oli projekt juba käivitatud, kuna see ettepanek
ei olnud kooskõlas regionaalabi suunistega (EÜT 1998, C 74, lk 9).
Itaalia ametiasutused muutsid seejärel abikava projekti.
Vaidlusaluses otsuses, millest Itaalia Vabariigile teatati 2. augustil 2000, otsustas komisjon sellele abikavale vastuväiteid
mitte esitada kuni 31. detsembrini 2006 (edaspidi „2000.–2006. aasta abikava”).
Vaidlusaluses otsuses on säte, mille spetsiifiline eesmärk on kiita heaks abikavas sisalduvad meetmed, mis tagavad ülemineku
1997.–1999. aasta abikavalt (edaspidi „üleminekusäte”). See säte on sõnastatud järgmiselt:
„Taotlusi, mis esitati [1997.–1999. aasta abikava] raames avaldatud viimase kutse alusel ja mis tunnistati abi saamiseks sobivaks,
kuid millele selle kutse jaoks eraldatud rahaliste vahendite vähesuse tõttu abi ei antud, peetakse erandkorras abikõlblikeks
vaid käesoleva kava esmakordsel rakendamisel, see tähendab selle kava alusel korraldatud esimese kutse raames ja tingimusel,
et abitaotlused on igal juhul esitatud enne investeerimisprojekti elluviimise alustamist.”
Pärast seda otsust võttis MICA vastu 14. juuli 2000. aasta dekreedi (
GURI
nr 166, 18.7.2000, lk 49), mis täpsustas seaduses nr 488/1992 viidatud riigi vähem soodsates piirkondades arendatava tootmistegevuse
jaoks ette nähtud toetuste maksimaalseid lubatud summasid Basilicata, Calabria, Campania, Apuulia, Sardiinia ja Sitsiilia
piirkondade jaoks (misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse
del Paese di cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania, Puglia, Sardegna e Sicilia), ja 14. juuli
2000. aasta ringkirja nr 9003 (
GURI
nr 175 regulaarne lisa, 28.7.2000), et täpsustada 2000.–2006. aasta abikava rakendamise korda.
Selle dekreedi ainsa artikli lõike 2 esimene lõik sätestab, et toetusmeetmeid võib eraldada „selliste kulude […] katmiseks,
mida peeti abikõlblikuks viimase sobiva kutsega seotud kavade raames, mida oli analüüsitud ja mis olid heaks kiidetud, kuid
mis rahaliste vahendite vähesuse tõttu ei olnud toetust saanud”.

Vaidluse taust
1997.–1999. aasta abikava raames avaldas MICA 1. detsembril 1997 kolmanda taotluste esitamise kutse tööstussektoris, mis vastas
1998. aasta esimesele poolaastale (edaspidi „kolmas kutse”).
Huvitatud ettevõtjatel oli abitaotluste esitamiseks aega 16. märtsini 1998. Nad võisid taotleda alates eelneva kutse (teine
kutse) alusel esitatud taotluste esitamise tähtaja lõppemisele järgnenud päevast, st alates 1. jaanuarist 1997 tehtavate kulude
rahastamist.
Nuova Agricast ja Cofra esitasid kumbki abitaotluse kolmanda kutse alusel. Ettenähtud kulude kogusumma oli vastavalt 9 516 000 000 ITL
ja 8 062 000 000 ITL. Mõlemad nimetatud summad hõlmasid kulusid, mis olid kantud enne asjassepuutuva abitaotluse esitamist,
kuid pärast eelmise kutse tähtpäeva saabumist.
Need taotlused, mis loeti abikõlblikuks, lisati MICA 14. augusti 1998. aasta dekreediga Apuulia piirkonna taotluste pingeritta.
Oma järjekoha tõttu nimetatud pingereas apellandid taotletud abi sellegipoolest ei saanud, kuna rahalisi vahendeid ei piisanud.
Nendes dekreetides on märgitud, et vastavalt 20. oktoobri 1995. aasta dekreedile nr 527/95, mida on muudetud 31. juuli 1997. aasta
dekreediga nr 319, kantakse taotlused, millele antud järjekoha tõttu kolmanda kutse alusel abi ei saada, automaatselt muutmata
kujul tööstussektoris 1998. aasta teise poolaasta abitaotluste esitamise neljanda kutse (edaspidi „neljas kutse”) pingeritta,
kusjuures kulude abikõlblikkuse seisukohast jäävad kehtima algse taotluse suhtes kehtinud tingimused. Nendes täpsustati ka,
et kuigi ettevõtja kulude abikõlblikkuse seisukohast jäävad kehtima algse taotluse suhtes kehtinud tingimused, peab ta juhul,
kui ta sõnastab abitaotluse ümber, sellest automaatsest ülekandmisest loobuma ja esitama taotluse viienda taotluste esitamise
kutse – mis vastab 1999. aasta esimesele poolaastale – tähtaja jooksul, mis määratakse kindlaks dekreediga.
Vahepeal avaldati neljas kutse. Nuova Agricast ja Cofra loobusid oma taotluse automaatsest ülekandmisest neljanda kutse pingeritta,
et saada võimalus esitada ümbersõnastatud taotlus uuesti sellele kutsele järgneva esimese sobiva kutse alusel.
Itaalia ametivõimud ei avaldanud aga ühtegi sobivat kutset enne 31. detsembrit 1999, mis oli 1997.–1999. aasta abikavale komisjoni
antud heakskiidu lõppemise kuupäev.
14. juulil 2000, s.o pärast 2000.–2006. aasta abikava jõustumist, avaldasid Itaalia ametivõimud kaheksanda taotluste esitamise
kutse tööstussektoris (edaspidi „kaheksas kutse”).
2000.–2006. aasta abikava raames kehtinud tingimusi arvestades leiti, et apellantide ümbersõnastatud taotlus, mille puhul
ei olnud võimalik tugineda vaidlusaluses otsuses olevale üleminekusättele, on vastuvõetamatu ning seda ei kantud kaheksanda
kutse alusel koostatud pingeritta.
Apellandid esitasid seejärel koos teiste samas olukorras olevate Itaalia ettevõtjatega Üldkohtule esimese hagi, nõudes vaidlusaluse
otsuse tühistamist. 15. juuni 2005. aasta määrusega kohtuasjas T‑98/04: SIMSA jt
vs
. komisjon, jättis Üldkohus hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjusel, et see oli esitatud pärast EÜ artikli 230
viiendas lõigus ette nähtud kahekuulise tähtaja möödumist.
Lisaks esitas Nuova Agricast kaebuse Tribunale ordinario di Romale, nõudes, et Ministero delle Attività Produttivet, kes võttis
üle MICA ülesanded, kohustataks hüvitama kahju, mida Nuova Agricast oli väidetavalt kandnud taotletud abi saamata jäämise
tõttu. Selles menetluses väitis ta eelkõige, et komisjoniga peetud läbirääkimistel abikava uuendamiseks pärast 31. detsembrit
1999 ei olnud Itaalia riik nõuetekohaselt hoolitsenud selliste ettevõtjate õiguste kestmajäämise eest, kes nagu temagi, olid
kolmanda kutse ajal loobunud automaatsest kandmisest pingeritta, mis koostati neljanda kutse alusel, et esitada ümbersõnastatud
taotlus sellele kutsele järgneva sobiva kutse alusel.
Selles menetluses esitas Tribunale ordinario di Roma 14. juuni 2006. aasta otsusega eelotsusetaotluse, mis puudutas vaidlusaluse
otsuse kehtivust võrdse kohtlemise ja põhjendamiskohustuse seisukohast. Euroopa Kohus vastas sellele eelotsusetaotlusele 15. aprilli
2008. aasta otsusega kohtuasjas C‑390/06: Nuova Agricast (EKL 2008, lk I‑2577), märkides, et esitatud küsimuse uurimisel ei
tõusetunud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada vaidlusaluse otsuse kehtivust.
Vaidlusaluse otsuse kehtivuse analüüsis võrdse kohtlemise seisukohast tuvastas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 62,
et komisjon pidi olema teadlik selliste ettevõtjate nagu Nuova Agricast olemasolust, kelle abitaotlus oli kantud kolmanda
kutse pingeritta, kuid kes rahaliste vahendite vähesuse tõttu ei olnud selle kutse alusel taotletud abi saanud ja kes olid
loobunud automaatsest ülekandmisest neljanda kutse alusel koostatud pingeritta, et esitada ümbersõnastatud taotlus sellele
kutsele järgneva sobiva kutse alusel (edaspidi „esimese kategooria ettevõtjad”), ja teadlik ka selliste ettevõtjate olemasolust,
kelle taotlus oli kantud neljanda kutse alusel koostatud pingeritta, kuid kes rahaliste vahendite vähesuse tõttu ei olnud
taotletud abi saanud (edaspidi „teise kategooria ettevõtjad”).
Euroopa Kohus järeldas aga nimetatud kohtuotsuse punktides 77 ja 78, et kiites heaks 2000.–2006. aasta abikava, mille kohaselt
said vaidlusaluses otsuses viidatud üleminekusättele tugineda üksnes teise kategooria ettevõtjad, ei rikkunud komisjon võrdse
kohtlemise põhimõtet, sest selle kategooria ja esimese kategooria ettevõtjad ei olnud sarnases olukorras.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Nuova Agricast ja Cofra esitasid 21. septembril 2005 Üldkohtu kantseleile eraldi hagiavaldused vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisega
komisjoni tekitatud kahju hüvitamise nõudes. Kaks kohtuasja liideti suulise menetluse ja kohtuotsuse huvides.
Üldkohus rahuldas 1. märtsi 2006. aasta otsusega komisjoni esitatud menetlust korraldava meetme võtmise taotluse osaliselt
ja palus tal kirjalikes nõuetes keskenduda esiteks hagiavalduse vastuvõetavuse küsimusele ja teiseks sellele institutsioonile
etteheidetud õigusvastase tegevuse esinemise, väidetavalt tekitatud kahju olemasolu ja laadi ning etteheidetud tegevuse ja
kahju põhjusliku seose küsimustele.
Vaidlustatud kohtuotsuses jättis Üldkohus hagiavalduse rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja hagejatelt.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48–51 tunnistas Üldkohus kõigepealt vastuvõetamatuks komisjoni nõude, et väljend
falso ideologico
(kuritegelik valeandmete esitamine), mida hagejad kasutavad 29. mai 2000. aasta kirja kirjeldamisel, kustutataks nende menetlusdokumentidest.
Üldkohus märkis, et hagejad väidavad sisuliselt, et komisjon on teadlikult jätnud selles kirjas välja toomata asjaolu, et
Itaalia ametiasutused soovisid kaitsta mitte ainult nende ettevõtjate olukorda, kes esitasid taotlusi neljanda kutse alusel,
vaid ka nende ettevõtja olukorda, kes esitasid taotlusi kolmanda kutse alusel. Üldkohus leidis, et kirjas sisalduvat „valeandmete
esitamist”, millele hagejad viitavad, ei ole toime pandud, sest selles eristatakse Itaalia ametiasutuste kavandatud üleminekumeetme
laia kohaldamisala ja komisjoni poolt nendele ametiasutustele esitatud palvet meetme kohaldamisala kitsendada, rakendades
seda vaid viimase kutse alusel taotluse esitanud ettevõtjatele. Üldkohus leidis aga, et tema ülesanne ei ole piirata kohtuasja
poolte sõnavabadust, kui jäädakse kutsetegevuseeskirjade nõuete piiresse; seda piiri aga käesolevas asjas ületatud ei ole,
sest hagejad on sõnaselgelt märkinud, et nad ei väida, et komisjon on toime pannud kuritegeliku valeandmete esitamise Itaalia
karistusõiguse tähenduses.
Edasi, mis puudutab kahju hüvitamise nõuet, siis pärast seda, kui Üldkohus oli tuvastanud, et kõigepealt tuleb hagiavaldus
läbi vaadata sisuliselt, mitte uurida komisjoni vaidlustatud hagiavalduse vastuvõetavust, uuris ta vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 76–96, kas täidetud on tingimused, mille alusel võib institutsiooni tegevuse õigusvastaseks tunnistada.
Hagejate peamine argumentatsioon, millega sooviti tõendada, et komisjon on toime pannud mitmeid õigusvastaseid tegusid seetõttu,
et ta palus 29. mai 2000. aasta kirjas Itaalia ametiasutustel muuta üleminekumeetme projekti ja et ta võttis vastu vaidlusaluse
otsuse, lükati vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–84 tagasi järgmises sõnastuses:
„80      Mis puutub hagejate […] peamisesse argumentatsiooni, siis põhineb see sisuliselt eeldusel, et 1997. aasta otsusega otsustas
komisjon mitte esitada vastuväiteid hagejate teistkordsesse osalemisse seaduse nr [488/1992] rakendamisel korraldatud kutsemenetluses,
mis algatatakse pärast 31. detsembrit 1999. Tuleb meenutada, et EÜ artikli 87 lõikest 1 tuleneva üldpõhimõtte kohaselt on
riigiabi andmine keelatud. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb erandit sellest reeglist tõlgendada kitsalt (Üldkohtu
14. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑109/01: Fleuren Compost
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑127, punkt 75). Selleks et kindlaks teha, kas abi kuulub abikavale vastuväidete esitamata jätmise
otsuse ajalisse kohaldamisalasse, tuleb uurida, kas seda abi saab pidada antuks enne selle otsuse kehtivuse tähtpäeva möödumist;
selle kindlakstegemise kriteeriumiks on sellise õiguslikult siduva akti vastuvõtmine, millega pädev siseriiklik ametiasutus
võtab endale kohustuse abi anda (vt selle kohta [eespool viidatud] kohtuotsus, punktid 68 ja 71–74). Järelikult puudutab abikavale
vastuväidete esitamata jätmise otsus ainult selles kavas ettenähtud abi tegelikku andmist, kuna asjakohane siseriiklik ametiasutus
on kohustatud seda abi andma enne selle otsuse kehtivuse lõppemist.
81      Järelikult, kuigi käesolevas asjas ei ole komisjon 1997. aasta otsuses vastu sellele, et [1997.–1999.] aasta abikava lubab
hagejatele esitada ümbersõnastatud abitaotluse neljandast kutsest hilisema sobiva kutse alusel, pidi selleks, et see otsus
kohaldatav oleks, esiteks teine taotlus olema esitatud enne nimetatud otsusega antud heakskiidu kehtivuse lõppemist ja teiseks
Itaalia ametiasutused olema võtnud endale kohustuse anda selle teise taotluse alusel taotletud abi samuti enne nimetatud heakskiidu
kehtivuse lõppemist. On tuvastatav, et 1997. aasta otsusega otsustas komisjon mitte esitada vastuväiteid [1997.–1999.] aasta
abikavale kuni 31. detsembrini 1999. Samuti on tuvastatav, et enne 1. jaanuari 2000 ei avaldatud ühtki kutset, mis oleks võimaldanud
hagejatel oma taotlus esitada, ja et enne seda kuupäeva ei võtnud Itaalia ametiasutused vastu ühtki siduvat akti, milles nad
võtaksid endale kohustuse hagejatele taotletud abi anda.
82      Nagu märgib õigesti ka komisjon, on lisaks välistatud, et puhtalt võimalus osaleda teist korda kutsemenetluses, mille tulemusel
võidakse otsustada abi andmine, võiks anda alust järeldada, et taotletud abi ka antakse, kui see võimalus avaneb. Nii 1997. aasta
otsuse sõnastusega kui ka EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud riigiabi keelu erandite kitsa tõlgendamise nõudega on vastuolus
heakskiidetud abikava ajalise kohaldamisala selline laiendamine. Lisaks on tuvastatav, et hagejatel puudub igasugune kindlus
selles, kas ümbersõnastatud taotluse esitamisel neile taotletud abi antakse.
83      Järelikult oli 1997. aasta otsuses ette nähtud hageja viidatud „ümbersõnastamise õigus” – kui eeldada, et see on olemas –
kohaldatav ainult juhul, kui seda õigust teostati enne 1. jaanuari 2000 ja kui Itaalia ametiasutused olid enne seda kuupäeva
võtnud kohustuse anda hagejatele abi, mida nad teist korda taotlesid. Nagu juba eespool märgitud, on tuvastatud, et seda ei
olnud tehtud.
84      Kuna 1997. aasta otsust ei saa tõlgendada nii, et see andis hagejatele õiguse esitada ümbersõnastatud abitaotlus pärast selle
otsuse kehtivuse lõppemist avaldatud kutse alusel, on hagejate argumentatsiooni aluseks olev eeldus väär. Seega tuleb põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata kõik sellele eeldusele tuginevad hagejate argumendid.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 85–87 lisab Üldkohus, et seda järeldust ei muuda Euroopa Kohtu 22. juuni 2006. aasta otsuses
liidetud kohtuasjades C‑182/03 ja C‑217/03: Belgia ja Forum 187
vs
. komisjon (EKL 2006, lk I‑5479) esitatud lahend, millele hagejad viitasid, kuna nende kahe kohtuasja asjaolud on väga erinevad.
Kui Üldkohus oli seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 88–95 tagasi lükanud hagejate poolt teise võimalusena esitatud
argumendid, järeldas ta lõpuks kohtuotsuse punktides 96 ja 97, et hagejad ei ole tõendanud, et komisjon on toime pannud piisavalt
selge rikkumise, mille alusel tekiks Euroopa Ühenduse lepinguväline vastutus, ning seetõttu tuleb hagiavaldused jätta rahuldamata.

Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Nuova Agricast ja Cofra paluvad Euroopa Kohtul esiteks:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles leiti, et 29. mai 2000. aasta kirjas ei ole esitatud valeandmeid, ning jätta
seega rahuldamata komisjoni vastuhagi väljendi
falso ideologico
kustutamise nõudes;
–        lahendada Üldkohtu 1. märtsi 2006. aasta otsusega võetud menetlust korraldavate meetmete esemeks olevad küsimused ja tuvastada,
et esimeses astmes esitatud hagides kirjeldatud tegevusega on komisjon raskelt ja ilmselgelt rikkunud liidu õigust ja põhjustanud
sellega apellantidele varalist kahju;
–        saata kohtuasi tagasi Üldkohtule nende küsimuste lahendamiseks, mis ei olnud menetlust korraldavate meetmete esemeks,
–        ja kohtukulude osas:
i)      kui Euroopa Kohus teeb asjas lõpliku otsuse – vähemalt Üldkohtu 1. märtsi 2006. aasta otsusega võetud menetlust korraldavate
meetmete esemeks olevates küsimustes –, siis mõista mõlema astme kohtukulud välja komisjonilt, või
ii)      kui kohtuotsusega ei saa olenemata sellest, et lahendatakse kõik menetlust korraldavate meetmete esemeks olevad küsimused,
teha lõplikku otsust, sest igal juhul tuleb asi suunata tagasi otsustamiseks Üldkohtule, et lahendada need küsimused, mis
menetlust korraldavate meetmete esemeks ei olnud, siis otsustada kohtukulude jaotus hiljem.
Nuova Agricast ja Cofra nõuavad teise võimalusena, et kohtuasi suunataks tagasi Üldkohtule otsustamiseks, kui Euroopa Kohtu
hinnangul ei saa kohtuasjas teha lõplikku kohtuotsust.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata;
–        teise võimalusena jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        alternatiivne nõue: jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata esimeses astmes esitatud kahju hüvitamise nõue;
–        teise võimalusena suunata kohtuasi tagasi Üldkohtule otsustamiseks vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 61, ja
–        mõista kohtukulud välja apellantidelt.

Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse põhjenduses tuginevad apellandid kolmele väitele. Esimeses ja teises väites leiavad nad, et Üldkohus on
vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–84 vääralt tagasi lükanud nende argumentatsiooni aluseks oleva peamise eelduse, et 1997. aasta
otsust tuleb tõlgendada kui nende olukorras olevatele ettevõtjatele antud luba esitada ümbersõnastatud taotlus ka pärast 31. detsembrit
1999 avaldatud kutse alusel. Kolmas väide põhineb argumendil, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50 ja 51 moonutanud
29. mai 2000. aasta kirja sisu.

Vastuvõetavus
–       Poolte argumendid
Komisjon väidab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, sest kõik kolm väidet, millele apellandid tuginevad, on vastuvõetamatud.
Esimene ja teine väide on vastuvõetamatud seetõttu, et neis ei ole piisavalt täpselt märgitud, millised on vaidlustatud kohtuotsuse
osad, mida kritiseeritakse. Kõik väited on vastuvõetamatud ka seetõttu, et need ei puuduta liidu õiguse rikkumist, vaid Itaalia
õigust või vähemalt Itaalia ametiasutuste tegevust. Üldkohtu võimalik viga siseriikliku õiguse tõlgendamisel ei ole liidu
õiguse rikkumine, vaid samastatav faktiveaga, millele apellatsioonimenetluses ei saa tugineda, välja arvatud siis, kui fakte
on moonutatud.
Kolmas väide on vastuvõetamatu seetõttu, et selle esemeks on otsus, mille peale ei saa apellatsioonkaebust esitada, ja seetõttu,
et vaidlustatakse Üldkohtu hinnanguid faktilistele asjaoludele. Lisaks puudub apellantidel apellatsioonkaebuse esitamise huvi,
sest nende nõuet ei jäetud selles osas rahuldamata.
Apellandid leiavad, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav ja selgitavad muu hulgas, et esimeses ja teises väites vaidlustatakse
1997. aasta otsusele antud Üldkohtu väär tõlgendus ja eriti nende punktide tõlgendus, millest nähtub selle otsusega 1997.–1999. aasta
abikavale antud heakskiidu tähtaeg.
–       Euroopa Kohtu hinnang
EÜ artikli 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 51 esimese lõigu ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 esimese lõigu
punkti c kohaselt peab apellatsioonkaebuses olema selgelt märgitud kohtuotsuse, mille tühistamist nõutakse, vaidlustatud osad
ning õiguslikud argumendid, mis konkreetselt seda nõuet toetavad, vastasel juhul võidakse apellatsioonkaebus või vastav väide
vastuvõetamatuks tunnistada (vt 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punkt 34; 8. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑248/99 P: Prantsusmaa
vs
. Monsanto ja komisjon, EKL 2002, lk I‑1, punkt 68, ja 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 426).
Tuleb märkida, et kuigi on tõsi, et apellantide esimese ja teise väite argumentatsiooni mõned osad ei ole hästi mõistetavad,
on see argumentatsioon tervikuna siiski piisavalt selge, et vajaliku täpsusega kindlaks teha, millised on vaidlustatud kohtuotsuse
kritiseeritavad osad ja millised on seda kriitikat toetavad õiguslikud argumendid, mis võimaldavad Euroopa Kohtul teostada
õiguspärasuse kontrolli.
Teise vastuvõetamatuse vastuväite kohta, mille kohaselt palutakse apellatsioonkaebuse esimeses ja teises väites, et tuvastataks
Üldkohtu viga siseriikliku õigusnormi, st 1997.–1999. aasta abikava tõlgendamisel, tuleb märkida, et nii see ei ole. Nagu
toonitasid ka apellandid, viitavad nad nendes väidetes 1997. aasta otsuse ajalise kohaldamisala väärale tõlgendamisele ja
järelikult komisjoni aktile.
Eeltoodust järeldub, et apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide on vastuvõetavad. Seega ilma, et praeguses staadiumis tuleks
uurida kolmanda väite vastuvõetavuse argumenti, tuleb komisjoni poolt apellatsioonkaebuse suhtes esitatud vastuvõetamatuse
vastuväide tervikuna tagasi lükata.

Põhiküsimus
Esimene ja teine väide
–       Poolte argumendid
Esimeses väites leiavad apellandid, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, tõlgendades 1997. aasta otsust vastuolus õiguskindluse,
õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõttega. Nad on seisukohal, et kui 1997. aasta otsust tõlgendada nii –
nagu seda tegi Üldkohus –, et see ei sisalda luba
ad hoc
abitaotluste esitamise kutse avaldamiseks pärast 31. detsembrit 1999, mis oleks suunatud ettevõtjatele, kellele 1997.–1999. aasta
abikava alusel tagati, et nad saavad osaleda uuesti kas automaatse ülekandmise või taotluse ümbersõnastamise kaudu hilisemas
kutsemenetluses, siis on see otsus õigusvastane osas, milles kiidetakse heaks neid põhimõtteid rikkuv abikava. Nimelt ohverdatakse
abikavaga – kui tõlgendada selle kehtivuse aega nii nagu Üldkohus – soodsad õiguslikud positsioonid, mis on antud üldkorras
lubatud meetmetega.
Apellandid viitavad selles küsimuses hüpoteetilisele olukorrale, kus abitaotluste esitamise kutse oleks avaldatud 1999. aasta
teises pooles. Ettevõtjatele, kes vastasid sellele kutsele ja kellele anti selline järjekoht, mis abi saamist ei võimaldanud,
oleks tagatud nagu ka ettevõtjatele, kes vastasid eelmisele kutsele, võimalus osaleda kutsemenetluses teist korda kas automaatse
ülekandmise või taotluse ümbersõnastamise kaudu. Oleks olnud võimatu, et see teine osalemine oleks saanud toimuda enne 31. detsembrit
1999.
Apellandid järeldavad, et abikava, millega antakse täpseid tagatisi selle kohta, et ettevõtja võib abitaotluse uuesti esitada,
kuid mida tõlgendatakse ja kohaldatakse nii, et see uuesti esitamine muutub võimatuks, ei saa pidada õiguskindluse ja õiguspärase
ootuse põhimõttega kooskõlas olevaks. Samuti rikub selline abikava võrdse kohtlemise põhimõtet, sest teatud ettevõtjad – nimelt
need, kes vastasid esimesele kutsele, mis avaldati 1999. aasta teises pooles – ei saanud enam teist korda menetluses osaleda.
Lõpuks märgivad apellandid, et eespool viidatud kohtuotsuse Nuova Agricast punktides 50 ja 51 lükkas Euroopa Kohus juba kaudselt
tagasi komisjoni argumendi, et abikava reguleerivate siseriiklike sätetega ohtu seatud ootust ei saa talle omistada; Euroopa
Kohus otsustas, et komisjon ei saa kuulutada ühisturuga kokkusobivaks abi, mille rakendamise korraga rikutakse Euroopa Liidu
õiguse üldpõhimõtteid. Kord, millele Euroopa Kohus viitab, on vaieldamatult kehtestatud seda abikava reguleerivas siseriiklikus
õiguses. Neid sätteid lubades peab komisjon endale võtma sellest võimalikult tuleneva vastutuse.
Teises väites leiavad apellandid, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi sellega, et ta rikkus kohustust eelistada 1997. aasta
otsuse niisugust tõlgendust, mis oleks kooskõlas õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõttega.
Nende arvates on see otsus piisavalt abstraktne, et sellele anda nende endi väljapakutud tõlgendus, mis on ainus nende põhimõtetega
kooskõlas olev tõlgendus.
Apellandid leiavad, et ainult asjaolu, et otsuses on ilma täiendavate täpsustusteta märgitud, et 1997.–1999. aasta abikavale
antud heakskiidu tähtaeg lõppeb 31. detsembril 1999, ei ole selle kava spetsiifilist konteksti arvestades piisav, et hajutada
mitmeti mõistetavus küsimuses, kas ettevõtjad, kellele selle kava alusel tagati võimalus esitada automaatse ülekandmise või
ümbersõnastamise kaudu abitaotlus teist korda, võisid seda õigust teostada ka pärast seda kuupäeva avaldatud kutsemenetluses,
kui ühtegi sobivat kutset varem ei avaldata. Otsust riigiabi kavale vastuväidete esitamata jätmise kohta tuleb lugeda koos
asjassepuutuva abikava täitmiseks kehtestatud spetsiaalse rakendamise korraga. Kui nimetatud rakendamise korras on ette nähtud
teistkordse osalemise õigus nendel kulude abikõlblikkuse tingimustel, mis kehtisid esimeses kutsemenetluses, ilma et täpsustataks
lõpptähtaega nagu käesolevas asjas, tuleks selle otsuse ajalise kohaldamisala tõlgendamisel seda asjaolu arvesse võtta.
Hagejad väidavad, et 15. septembri 2006. aasta kirjas, vastates komisjoni täpsustavale küsimusele abikava kohta, mis hakkas
kehtima alates 1997. aastast ja millele heakskiitu sooviti, käsitles Itaalia valitsus ka apellantide seisukohta, et esimene
abitaotlus määrab kindlaks teise taotluse suhtes kohaldatava menetluse ja eeskirjad ning viimase taotlusega vaid jätkatakse
esimese taotlusega algatatud menetlust. Komisjon sellele seisukohale vastu ei väitnud ja kiitis abikava heaks.
Komisjon leiab, et esimene ja teine väide on põhjendamata.
Ta leiab, et kuigi Üldkohus ei maininud uurimise käigus apellantide esitatud eeldust, pidi ta asja lahendama eespool viidatud
kohtuotsust Nuova Agricast arvestades. Kuigi Euroopa Kohus uuris
ex professo
vaid võrdse kohtlemise ja põhjendamiskohustuse väidetavat rikkumist, põhineb selle kohtuotsuse punktides 66–78 esitatud arutluskäik
sellest otsusest tuleneval 1997. aasta otsuse tõlgendusel ja 1997.–1999. aasta abikava heakskiidul. Euroopa Kohus leidis,
et ainult teise kategooriasse kuuluvatel ettevõtjatel oli absoluutne õigus nõuda, et nende taotlus kantaks automaatselt üle
järgmisesse kutsemenetlusse. Seega oli komisjon ainult nendele ettevõtjatele kohustatud üleminekumeetmena lubama esimeses
järgmises kutsemenetluses osalemist, isegi kui see algatati pärast 31. detsembrit 1999, mis oli 1997. aasta otsusega antud
heakskiidu tähtaeg.
Viidates selle kohtuotsuse punktile 75, väidab komisjon ka, et esimese kategooria ettevõtjate – nagu apellandid – taotluste
vastuvõtmine uue korra alusel korraldatavas esimeses kutsemenetluses oleks neile andnud suurema võimaluse taotletud abi saada
kui oli alles esimest korda konkureerivatel ettevõtjatel, kelle abi vajadus ei olnud kindel. Sellise aktsepteerimatu olukorra
vältimiseks oleks komisjon, lähtudes vajalikkuse põhimõttest, olnud kohustatud tunnistama uue abikava kokkusobimatuks, kui
sellega oleks lubatud vastu võtta kolmandas kutsemenetluses osalenud ettevõtjate ümbersõnastatud taotlusi. Samast kohtuotsusest
tuleneb ka, et apellantidele ei oleks igal juhul saanud anda õigust osaleda uue kava alusel korraldatud kutsemenetluses. õiguslikult kohustuslik lahendus ei saa samaaegselt olla õigusvastane, mis välistab komisjoni vastutuse tekkimise.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Esimeses ja teises väites leiavad apellandid sisuliselt, et Üldkohus oli selleks, et järgida õiguskindluse, õiguspärase ootuse
kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kohustatud 1997. aasta otsust tõlgendama nii, et selles anti luba
ad hoc
abitaotluste esitamise kutse avaldamiseks pärast 31. detsembrit 1999, st pärast selle otsusega 1997.–1999. aasta abikavale
antud heakskiidu tähtaja lõppemist, mis oleks suunatud esimese ja teise kategooria ettevõtjatele nii, et apellantidele oleks
antud õigus esitada ümbersõnastatud taotlus 2000.–2006. aasta abikava alusel korraldatud esimeses sobivas kutsemenetluses,
st kaheksandas kutsemenetluses.
Nende väidete põhjendatuse hindamiseks tuleb uurida, kas 1997. aasta otsus, kui seda tõlgendada nii, et selles ei anta luba
sellise
ad hoc
kutse avaldamiseks, rikub neid viidatud põhimõtteid, nagu väidavad apellandid.
Uurimisel on oluline arvesse võtta nii otsuse enda teksti, mille kokkuvõte avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas, kui ka 1997.–1999. aasta
abikava, nagu see teatavaks tehti (vt selle kohta 20. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑138/09: Todaro Nunziatina & C., kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punkt 31).
Siinkohal tuleb meenutada, et komisjon ei saa kuulutada ühisturuga kokkusobivaks riigiabi, mille rakendamise korraga rikutakse
Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtteid, nagu õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse kohtlemise põhimõtted (vt eespool
viidatud kohtuotsus Nuova Agricast, punkt 51).
Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei tulene 1997. aasta otsuse ja 1997.–1999. aasta abikava kooskõla nende põhimõtetega
eespool viidatud kohtuotsusest Nuova Agricast.
Nimelt, kuigi Euroopa Kohus otsustas nimetatud kohtuotsuses, et vaidlusalune otsus, millega lubati kehtestada 2000.–2006. aasta
abikavas üleminekumeetmed, ei riku võrdse kohtlemise põhimõtet sellega, et selles koheldakse erinevalt esimese ja teise kategooria
ettevõtjaid, ei võtnud ta mingit seisukohta küsimuses, kas see otsus või 1997. aasta otsus on kooskõlas muude põhimõtetega,
nagu õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtted. Vastupidi, ta toonitas selle kohtuotsuse punktis 44, et kuigi
Nuova Agricast on põhikohtuasjas välja toonud ka teisi vaidlusaluse otsuse kehtetuse põhjuseid, ei tule selle otsuse kehtivuse
kontrolli laiendada nendele teistele kehtetuse põhjustele, mida eelotsusetaotluses ei ole märgitud.
Lisaks, Euroopa Kohtu poolt eespool viidatud kohtuotsuse Nuova Agricast punktides 67–78 tuvastatu, et esimese ja teise kategooria
ettevõtjad ei olnud riigiabi vajalikkuse nõude seisukohast sarnases olukorras, ei ole iseenesest vastuolus komisjoni võimaliku
kohustusega lubada kehtestada üleminekusätteid ka esimese kategooria ettevõtjate suhtes, et järgida just nimelt õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtet.
Seega, kuivõrd esimese kategooria ettevõtjad võivad tõesti sellele põhimõttele tugineda, võib nende üleminekumeetmete kehtestamise
lubamine olla vajalik olenemata sellest, et need ettevõtjad ei ole teise kategooria ettevõtjatega sarnases olukorras. Euroopa
Kohus on nimelt juba otsustanud, et ülekaaluka avaliku huvi puudumise korral rikkus komisjon kõrgemalseisvat õigusnormi, kui
ta teatavaid õigusnorme kehtetuks muutes ei kehtestanud üleminekumeetmeid, kaitsmaks ettevõtja õiguspärast ootust liidu õigusnormide
suhtes (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187
vs
. komisjon, punkt 149 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti tuleb meenutada, et Euroopa Kohus tuvastas, et komisjon pidi olema teadlik nii esimese kui teise kategooria ettevõtjate
olemasolust (eespool viidatud kohtuotsus Nuova Agricast, punkt 62).
Mis puudutab 1997. aasta otsuse ja 1997.–1999. aasta abikava kooskõla õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega, siis on Euroopa
Kohus korduvalt otsustanud, et sellele põhimõttele on õigus tugineda igal õigussubjektil, kelles liidu institutsioon on tekitanud
põhjendatud lootusi. Isik ei saa aga nimetatud põhimõtte rikkumisele tugineda, kui institutsioon ei ole talle andnud täpseid
tagatisi. Samuti, kui hoolikal ja teavitatud ettevõtjal on olnud võimalik ette näha tema huve mõjutada võiva ühenduse meetme
vastuvõtmist, ei saa ta sellele põhimõttele tugineda, kui see meede vastu võetakse (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Belgia ja Forum 187
vs
. komisjon, punkt 147 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑519/07 P: komisjon
vs
. Koninklijke FrieslandCampina, EKL 2009, lk I‑8495, punkt 84).
Käesolevas asjas on 1997. aasta otsuse, nagu see on avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas, punktis „Kestus” märgitud tähtaeg
31. detsember 1999.
Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, võis hoolikas ja teavitatud ettevõtja, kes pidi otsusest teadlik olema, sellest
tähtajast järeldada, et võimalus osaleda vastavalt 1997.–1999. aasta abikava rakendamise korrale kas automaatse ülekandmise
või taotluse ümbersõnastamise kaudu hilisemas kutsemenetluses, kui see, mille raames ta oli abitaotluse esitanud, oli piiratud
sellele kavale antud heakskiidu kestusega.
Muu hulgas tuleb märkida, et arvestades asjaolu, et 1997. aasta otsus, mis selle kava heaks kiitis, on erand EÜ artikli 87
lõikes 1 kehtestatud riigiabi ühisturuga kokkusobimatuse üldpõhimõttest, ei saanud see ettevõtja mõistlikult eeldada, et see
otsus lubab – vastupidi põhimõttele, et niisugust erandit tuleb tõlgendada kitsalt – anda abi ka pärast selles otsuses märgitud
tähtaega (vt 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑277/00: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑3925, punkt 20, ja 23. veebruari 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑346/03 ja C‑529/03:
Atzeni jt, EKL 2006, lk I‑1875, punkt 79).
Igal juhul ei saa seda, et 1997. aasta otsuses oli 1997.–1999. aasta abikava heakskiidule antud lõpptähtaeg, pidada komisjoni
poolt apellantidele antud täpseks tagatiseks, et nad saavad ümbersõnastatud taotluse esitada pärast seda kuupäeva avaldatud
kutse alusel. Samuti ei saanud apellandid õiguspäraselt loota, et komisjon annaks pärast seda tähtaega uue heakskiidu riigiabi
kavale, millel on sama rakendamise kord kui 1997.–1999. aasta abikaval.
Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et isegi kui abikava rakendamise korda reguleerivad siseriiklikud õigusnormid
ja kolmanda kutse raames vastuvõetud aktid ei näinud sõnaselgelt ette tähtaega uue osalemise võimaluse kasutamiseks hilisemas
kutsemenetluses kas automaatse ülekandmise või ümbersõnastamise kaudu, ei saa apellantidel tekkida õiguspärast ootust, et
nad saavad seda võimalust kasutada pärast 31. detsembrit 1999.
Edasi, mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, siis nõuab see, et liidu õigus oleks kindlaks määratud ja et selle kohaldamine
oleks puudutatud isikutele ette nähtav (15. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 325/85: Iirimaa
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 5041, punkt 18, 15. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑63/93: Duff jt, EKL 1996, lk I‑569,
punkt 20, ning eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187
vs
. komisjon, punkt 69). Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 73–75, oli seetõttu, et 1997. aasta otsuses oli ette nähtud
lõpptähtaeg, 1997.–1999. aasta abikavast võimalikult abi saavatele ettevõtjatele ette nähtav, et pärast seda kuupäeva ei saa
selle kava alusel enam ühtegi abitaotluste esitamise kutset avaldada.
Lõpuks, mis puudutab 1997. aasta otsuse ja 1997.–1999. aasta abikava kooskõla võrdse kohtlemise põhimõttega, siis tuleb meenutada,
et selle põhimõttega on vastuolus eelkõige see, kui sarnaseid olukordi käsitletaks erinevalt, välja arvatud juhul, kui selline
kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt eelkõige 17. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑413/08 P: Lafarge
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas väidavad apellandid, et kui 1997. aasta otsust tõlgendada nii, et see ei luba pärast 31. detsembrit 1999
avaldada
ad hoc
abitaotluste esitamise kutset, mis oleks suunatud ettevõtjatele, kes 1997.–1999. aasta abikava alusel rahaliste vahendite
puudumise tõttu abi ei saanud ja kes enne seda kuupäeva ei saanud ka osaleda hilisemas kutsemenetluses kas automaatse ülekandmise
või taotluse ümbersõnastamise kaudu, siis rikub nimetatud kava võrdse kohtlemise põhimõtet, sest nii annab see ühtedele ettevõtjatele
teistkordse osalemise võimaluse, kuid teistel ettevõtjatel seda võimalust ei tekigi.
Tuleb märkida, et nende ettevõtjate, kes said seda võimalust kasutada enne 1997. aasta otsusega määratletud heakskiidu tähtaja
möödumist, ja nende ettevõtjate, kellel seda võimalust enam ei olnud, ebavõrdne kohtlemine on objektiivselt õigustatud. Nimelt,
kuna EÜ artikli 87 lõike 3 alusel vastu võetud komisjoni otsus riigiabi kavale vastuväidete esitamata jätmise kohta on erand
üldpõhimõttest, et niisugune abi on ühisturuga kokkusobimatu, peab selle kehtivus olema ajaliselt piiratud. Mis tahes kindla
tähtajaga heakskiit tähendab juba iseenesest ebavõrdset kohtlemist selle alusel, kas situatsioon jääb või mitte nimetatud
heakskiitva otsuse ajalisse kohaldamisalasse.
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus ei ole rikkunud õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse ja võrdse
kohtlemise põhimõtet, otsustades, et 1997. aasta otsust ei saa tõlgendada nii, et see andis hagejatele õiguse esitada ümbersõnastatud
abitaotlus pärast selle otsuse kehtivuse lõppemist avaldatud abitaotluste esitamise kutse alusel.
Seega tuleb esimene ja teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
–       Poolte argumendid
Kolmandas väites leiavad apellandid, et Üldkohus on moonutanud 29. mai 2000. aasta kirja sisu, välistades vaidlustatud kohtuotsuse
punktides 50 ja 51 võimaluse, et see sisaldab valeandmeid.
Apellandid on nimelt seisukohal, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 12, millele nimetatud punkt 50 viitab, selle
kirja teksti valesti esitanud. Ei ole õige väita, et komisjon eristas kirjas kaht kategooriat ettevõtjaid, mida üleminekumeetmed
puudutasid. Tingivat kõneviisi kasutades omistas ta Itaalia ametiasutustele vaid üleminekumeetmete projektis viidatud kahe
ettevõtjate kategooria identifitseerimise.
Üldkohus on seega teinud vea, märkides, et selles kirjas oli komisjon seisukohal, et Itaalia ametiasutused esitasid talle
laia kohaldamisalaga üleminekumeetme projekti, mis hõlmas ka esimese kategooria ettevõtjaid. Vastupidi, komisjon koostas teadlikult
29. mai 2000. aasta kirja nii, et ta saaks asuda seisukohale, et Itaalia ametiasutused tõid välja vaid kaks ettevõtjate kategooriat,
mis olid esitatud selle kirja alapunktides a ja b, et varjatult vältida esimese kategooria ettevõtjate olemasolu.
Apellandid leiavad, et neil jääb alles vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise nõude esitamise huvi ka sellest aspektist, arvestades,
et teatud argumendid, millel nende apellatsioonkaebus põhineb, puudutavad kuritegelikku valeandmete esitamist komisjoni poolt.
Seega juhul, kui apellatsioonkaebus rahuldatakse, võib olla vajalik uurida, kas 29. mai 2000. aasta kiri neid valeandmeid
sisaldas.
Komisjon on seisukohal, et kolmas väide on vastuvõetamatu või vähemalt põhjendamatu.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva kohtuotsuse punktis 86 kokkuvõtlikult esitatud apellantide argumentatsioonist tuleneb, et neil on huvi nõuda nende
tuvastatud asjaolude ümberlükkamist, mille alusel Üldkohus järeldas, et 29. mai 2000. aasta kiri valeandmeid ei sisaldanud,
ainult siis, kui apellatsioonkaebus rahuldatakse.
Arvestades, et esimene ja teine väide lükati tagasi ja ainult kolmandast väitest – isegi kui see oleks põhjendatud – vaidlustatud
kohtuotsuse tühistamiseks ei piisa, sest see on esitatud põhjenduste kohta, mis selle kohtuotsuse resolutsiooni ei mõjuta,
tuleb asuda seisukohale, et see väide on igal juhul tulemusetu ja järelikult tuleb see tagasi lükata, ilma et tuleks uurida
selle vastuvõetavuse küsimust.
Seega tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud
ja apellatsioonkaebuse esitaja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Nuova Agricast Srl‑ilt ja Cofra Srl‑ilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.