CELEX: 62004CJ0289
Fellebbezés
Verseny
Kartell
Grafitelektródák
Az EK 81. cikk (1) bekezdése
Bírság
Bírságkiszabási iránymutatás
Engedékenységi közlemény
Ne bis in idem elve

Az Showa Denko KK (a továbbiakban: SDK) fellebbezésével az Elsőfokú Bíróságnak a T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01−T‑246/01.,
T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélete (EBHT 2004.,
II–1181. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri annyiban, amennyiben az az EK‑Szerződés 81. cikke
és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.490 „grafitelektródák”‑ügy) 2001. július
18‑án hozott 2002/271/EK bizottsági határozatban (HL 2002. L 100., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) a felperesre
kiszabott bírság összegét 10 440 000 euróban határozza meg.

Jogi háttér

A 17. rendelet
A Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.,
magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.; a továbbiakban: 17. rendelet) 15. cikke kimondja:
„(1) A Bizottság határozattal 100‑tól 5000 elszámolási egységig terjedő összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy
a vállalkozások társulásaira, ha szándékosan vagy gondatlanságból:
[…]
b) a 2. cikk szerinti kérelemben vagy a 4. és 5. cikk szerinti bejelentésben helytelen vagy félrevezető információt szolgáltatnak;
[…]
[…]
(2) A Bizottság határozattal 1000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat
ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes
vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a)      megsértik a Szerződés [81]. Cikkének (1) bekezdését vagy [82]. cikkét […]
[…]
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.
[…]”

A bírságkiszabási iránymutatás
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának
módszeréről szóló bizottsági iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.;
a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) preambulumában előírja, hogy:
„Az […] iránymutatás által felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság
előtt átláthatóak és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása
tekintetében az összforgalom 10%‑ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban
egységes és megkülönböztetéstől mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló
politikát kell követnie.
A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével
megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”

Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény hetedik kiegészítő
jegyzőkönyvének 4. cikke kimondja:
„ Kétszeres eljárás alá vonás vagy büntetés tilalma
1. Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen
felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény
miatt nem folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.
2. Az előző bekezdés rendelkezései nem képezik akadályát annak, hogy az adott állam büntető törvényeinek és büntető eljárási
törvényeinek megfelelően az eljárást újból megindítsák, ha új, vagy újólag feltárt tények, vagy az eljárás alapvető hibái
természetüknél fogva kihatással vannak a meghozott ítéletre.
3. A jelen Cikk rendelkezéseitől az Egyezmény 15. cikkére hivatkozással nem lehet eltérni.”

Az eljárás és a vitatott határozat alapjául szolgáló tényállás
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság az alábbiak szerint összegezte az előtte benyújtott kereset alapjául szolgáló
tényállást:
„1      A 2002/271/EK határozatával […] a Bizottság megállapította, hogy számos vállalkozás vett részt az EK 81. cikk (1) bekezdése
és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
52. kötet, 3. o.); a továbbiakban EGT‑megállapodás) 53. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt
magatartásokban a grafitelektróda ágazatban.
2      A grafitelektródákat alapvetően nyersacél elektromos íves kemencében történő termelésére használják. A nyersacél ilyen kemencében
történő előállítása alapvetően újrafeldolgozási folyamat, amely során az acélhulladékot új acéllá alakítják át, ellentétben
a klasszikus termelési folyamattal, amely során vasércből oxigén kohókban nyerik ki az acélt.  Az elektromos kemencében kilenc,
három oszlopba rendezett grafitelektródát használnak az acélhulladék olvasztására. Figyelemmel a fúziós folyamat intenzitására,
egy egység elektróda nagyjából nyolcóránként használódik el. Egy elektróda gyártási ideje körülbelül két hónap. A termelési
folyamat során a grafitelektródák semmilyen más termékkel nem helyettesíthetők.
3      A grafitelektródák iránti kereslet közvetlen kapcsolatban áll az elektromos íves kemencében történő acélgyártással. Az fő
vevők az acélgyártók, akik a kereslet körülbelül 85%‑át képviselik. 1998‑ban a világ bruttó acéltermelése elérte a 800 millió
tonnát, amelyből 280 millió tonnát elektromos íves kemencében állítottak elő […].
[…]
5      A 80-as években a műszaki fejlesztések lehetővé tették az egy tonna acél előállítása során felhasznált elektródák mennyiségének
jelentős csökkentését. Az acélipar ugyanezen időszakban jelentős átalakítási folyamaton esett át. Az elektródák iránti kereslet
csökkenése az elektróda világipar átalakításához vezetett. Számos üzemet bezártak.
6      2001‑ben kilenc nyugati termelő látta el az európai piacot grafitelektródával […].
7      A 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdését alkalmazva […] a Bizottság tisztviselői 1997. június 5‑én egyidejű helyszíni vizsgálatot
tartottak [grafitelektróda‑gyártóknál].
8      Ugyanezen a napon a Federal Bureau of Investigation (FBI) ügynökei az Egyesült Államokban számos gyártó telephelyén házkutatást
tartottak. A házkutatások eredményeképpen büntetőeljárást indítottak az SDK ellen […] kartellbűncselekmény miatt. Minden vádlott
bűnösnek vallotta magát az ellenük felhozott vádakban és vállalta a bírság megfizetését, amelyet a hatóságok az SDK esetében
32,5 millió amerikai dollárban (USD) [rögzítettek].
[…]
10      A vevők egyik csoportja háromszoros kártérítés és a kamatok
(triple damages)
iránt polgári jogi eljárást indított az SGL […] ellen az Egyesült Államokban.
11      […] A kanadai acélgyártók 1998 júniusában polgári jogi eljárást indítottak az SDK ellen kartellbűncselekmény miatt.
12      A Bizottság 2000. január 24‑én kifogásközlést küldött az érintett vállalkozásoknak. A közigazgatási eljárás 2001. július 18‑án
a [vitatott] határozat meghozatalával végződött, amelyben a Bizottság a felperes vállalkozások terhére rótta, hogy az árakat
világszinten rögzítették, valamint hogy a nemzeti és regionális termékpiacokat a „hazai gyártó” elve alapján felosztották:
[...] az SGL [...] Japánért és a Távol‑Kelet [egy részéért felelt] […]
13      A [vitatott] határozat szerint a kartell alapelvei az alábbiak voltak:
–        a grafitelektródák árát világszinten rögzíteni kell;
–        az egyes vállalkozások által érvényesített árra vonatkozó döntéseket kizárólag az elnök vagy az igazgatók hozhattak;
–        a »hazai gyártónak« rögzítenie kellett a »területére« vonatkozó árat, amit a többi gyártó »követett«;
–        a »nem hazai piacok«, vagyis olyan piacok tekintetében, ahol nem volt jelen semmilyen »hazai« gyártó, az árakat egyhangúlag
kellett rögzíteni;
–        a »nem hazai« gyártók nem versenyezhettek agresszívan és ki kellett vonulniuk mások »hazai« piacáról;
–        a kapacitást nem szabadott növelni (a japán gyártóknak csökkenteniük kellett a kapacitásukat);
–        a kartellben közreműködő gyártók körén kívül tilos volt a technológiatranszfer.
14      A [vitatott] határozat ezt követően kifejti, hogy a hivatkozott alapelveket a több szinten megtartott kartelltalálkozókon,
így a vezetők találkozóján, „munka”-találkozókon, az európai gyártóknak (a japán gyártók nélküli) találkozóján, a nemzeti
vagy regionális találkozókon hajtották végre, amelyeket meghatározott piacoknak, valamint a vállalkozások közötti kétoldalú
megállapodások megkötésének szenteltek.
[…]
16      A vitatott határozatban megállapított tényállás és jogi értékelés alapján a Bizottság bírságot szabott ki az éintett vállalkozásokra,
amelynek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott
bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban […] és a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről
és a pénzbírságok csökkentéséről szóló közleményben […] szabályozott módszer szerint állapította meg [...]
17      A [vitatott] határozat rendelkező részének 3. cikke az alábbi bírságokat állapítja meg:
[…]
az SDK: 17,4 millió euró;
[…]
18      A rendelkező rész 4. cikke arra kötelezi az érintett vállalkozásokat, hogy a [vitatott] határozat közlésétől számított három
hónapon belül fizessék meg a bírságot, nemteljesítés esetén 8,04% kamatot kötelesek fizetni.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
Az SDK és a vitatott határozat többi címzettje a hivatkozott határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtottak be az Elsőfokú
Bírósághoz.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság különösen a következőket állapította meg és mondta ki:
„[…]
4) A T‑245/01. sz. Showa Denko kontra Bizottság ügyben:
–        10 440 000 euróban állapítja meg a 2002/271 határozat 3. cikkében a felperesre kiszabott bírság összegét;
–        a kereset ezt meghaladó részében elutasítja;
–        […]”

A felek kérelmei a Bíróság előtt
Az SDK azt kéri, hogy a Bíróság:
–        részben helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        csökkentse a fellebbezőre kiszabott pénzbírságot 6 960 000 euróra vagy a Bíróság mérlegelése alapján megfelelőnek tekintett
összegre,
–        tegyen meg minden olyan intézkedést, amelyet a Bíróság megfelelőnek tekint;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A fellebbezésről
Az SDK fellebbezésének alátámasztása érdekében négy jogalapra hivatkozik, mégpedig a világméretű forgalomra alapított „elrettentési
szorzó” téves figyelembevételére, a „elrettentési szorzó” meghatározásával kapcsolatos kritériumok téves alkalmazására, a
felperesre a harmadik államokban kiszabott bírságok és kötelezettségek figyelembevételével kapcsolatos jogban való tévedésre
és az indokolási kötelezettség megszegésére, valamint a felperesnek a tisztességes eljáráshoz való alapvető joga megsértése.

A világméretű forgalmon alapuló „elrettentési szorzó” alkalmazására vonatkozó első jogalapról
A feles érvei
Az SDK előadja, hogy a vállalkozás méretét és világméretű forgalmát, nem pedig a kartellben résztvevők között létrejött megállapodások
tárgyát képező termék révén elért fogalmat vette a Bizottság figyelembe, amikor megállapította az érintett vállalkozásokra
kiszabandó bírságok alapösszegének három csoportját. Ezek a tényezők ezért nem indokolhatják a bírság további növelését. Másrészt,
a „elrettentési szorzót” csak a visszatartás miatt lehet alkalmazni.
Az SDK előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 241., 242. és 370. pontjában elmulasztotta annak kifejtését,
hogy miért a világméretű forgalmat és nem a vállalkozások között létrejött megállapodásokat kell figyelembe venni az „elrettentési
szorzó” kiszámításánál. Az Elsőfokú Bíróság számos olyan szempontot megállapított, amelyek nem szerepelnek a bírságkiszabási
iránymutatásban és ezek egyike sem tartalmaz az elrettentéssel kapcsolatos elemet.
A Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött úgy a megtámadott ítélet 241–242. pontjában, hogy a világméretű
forgalom alapul vehető a felperesre kiszabott bírság kiszámításánál.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy az Elsőfokú Bíróság kimondta, miszerint a nagyméretű vállalkozások általában nagyobb pénzügyi
forrásokkal és a versenyjogot illetően jobb ismeretekkel rendelkeznek, mint a kisebb méretű vállalkozások. Következésképpen
az Elsőfokú Bíróság arra a szabályra hivatkozott, amely szerint a jelentős pénzügyi forrásokkal rendelkező vállalkozás által
elkövetett jogsértést elvben arányaiban magasabb bírsággal lehet szankcionálni, mint abban az esetben, ha ugyanezt a jogsértést
olyan vállalkozás követi el, amelynek nem állnak rendelkezésére e források.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen ki kell emelni − amint azt a főtanácsnok az indítványának 24. és 34. pontjában kifejtette −, hogy a világméretű
forgalmat a Bizottság csak az „elrettentési szorzó” megállapítása során vette figyelembe. Ezzel szemben a bírság alapösszegének
megállapításánál a Bizottság csak a kartell tárgyát képező termékek révén elért világméretű forgalmat vette figyelembe.
Az „elrettentéssel” kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy ez az egyik olyan tényező, amelyet a bírság kiszabánál figyelembe
kell venni. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 1825. o.] 105. és 1106. pontját),
hogy az EK 81. cikk megsértése miatt és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírság célja az érintett
vállalkozások jogsértő magatartásának szankcionálása, valamint az érintett vállalkozások, csakúgy mint más gazdasági szereplők
elrettentése attól, hogy a jövőben megszegjék a közösségi versenyjog szabályait. Így a Bizottság a bírság összegének kiszámítása
során figyelembe veheti a kérdéses vállalkozás méretét és gazdasági erejét (lásd a már hivatkozott Musique diffusion française
és társai kontra Bizottság ítélet 119–121. pontját).
Hozzá kell tenni − amint azt az Elsőfokú Bíróság tette a megtámadott ítélet 239. pontjában −, hogy a Bíróság különösen kiemelte
a kartellben részt vevő egyes vállalkozások által elért világszintű forgalom figyelembe vételének relevanciáját a bírság összegének
megállapítása során (lásd e tekintetben a C‑291/98 P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet
[EBHT 2000., I‑9991. o.] 85. és 86. pontját, valamint a C‑57/02. P. sz., Acerinox kontra Bizottság ügyben 2005. július 15‑én
hozott ítélet [EBHT 2005., I–6689. o.] 74. és 75. pontját).
A fentiekre figyelemmel az Elsőfokú Bíróság megalapozottan mondta ki a megtámadott ítélet 241. pontjában, hogy a felperes
„hatalmas”, világméretű forgalma miatt a kartell többi tagjához képest könnyebben mozgósíthatta a bírság megfizetéséhez szükséges
forrásokat, ami az utóbbira nézve a megfelelő elrettentő hatás biztosítása érdekében indokolta a szorzó alkalmazását.
Így az SDK által előterjesztett első jogalapot el kell utasítani.

Az „elrettentési szorzó” alkalmazására vonatkozó második jogalapról
Az SDK előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem állapított meg semmilyen releváns szempontot az „elrettentési szorzónak” a felperes
tekintetében történő alkalmazási módja indokolására. A második jogalap négy részből áll.
Az első rész: a bírságok növelésének szempontjai
A felek érvei
Az SDK előadja, hogy a bírságokat csak visszafogottan lenne szabad elrettentés céljából növelni és kizárólag meghatározott,
releváns indokból. A jelen ügyben tulajdonképpen olyan sajátos körülmények álltak fenn, amelyek a kiszabottnál alacsonyabb
összegű bírságot indokoltak volna.
A Bizottság kiemeli, hogy a bírság elrettentő hatásának, valamint a szorzó alkalmazásának célja különösen a más társaságok
elrettentése attól, hogy a jövőben megsértsék a közösségi versenyjogot. Következésképpen a bírság elrettentő jellegét nem
csupán az érintett vállalkozás sajátos helyzetére tekintettel kell értékelni.
A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból, valamint a főtanácsnok indítványából következik (lásd
annak 53–55. pontját), hogy a vállalkozásra kiszabott bírság megállapítása során számolni lehet az elrettentési tényezővel,
amelyet nem csak az érintett vállalkozás helyzete, hanem számos tényező figyelembe vételével kell értékelni.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést a megtámadott ítélet 241–243. pontjában azon tényezők
értékelésével kapcsolatban, amelyek alapján a Bizottság a felperesre kiszabott bírságot módosító „elrettentési szorzót” meghatározta.
A jogalap első része tehát nem fogadható el.
Második rész: valamely vállalkozásnak az „elrettentés” céljára való „kiszemelése”
A felek érvei
Az SDK előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem állapította meg azon körülményeket, amelyek lehetővé tették a felperes kiszemelését
arra, hogy a rá kiszabott bírságot elrettentés céljából növeljék. Tulajdonképpen valamely vállalkozás ilyen célra való kiszemelését
a vállalkozás sajátos hozzáállása és nem mérete alapján kellene megtenni.
A Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen vette figyelembe a felperes egyedi körülményeit, amelyek alapján az
elrettentés céljából kiszabott bírság összegét meghatározták. A jelen ügyben az érintett vállalkozás mérete és gazdasági ereje
voltak a figyelembe veendő releváns tényezők.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 241–247. pontjaiban az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság
figyelembe vette a felperes körülményeit az elrettentés céljából kiszabott bírság összegének meghatározása során.
Azt is meg kell jegyezni − amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik −, hogy az érintett vállalkozás mérete egyike
azon tényezőknek, amelyet a bírság kiszámításánál, és így az „elrettentési szorzó” megállapításánál figyelembe lehet venni
(lásd különösen a fent hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ítéletet, valamint a C‑189/02. P.,
C‑202/02. P., C‑205/02. P.‑C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri A/S és társai kontra Európai Közösségek Bizottsága
egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I–5425. o.] 242–243. pontját).
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést azzal, hogy a megtámadott ítélet 242. pontjában
megállapította, hogy a felperes olyan feltételezett tényezőkre hivatkozott, amelyek túl bizonytalanok a vállalkozás tényleges
pénzügyi forrásainak értékeléséhez, azzal, hogy álláspontja szerint az igazságos bírság csak a szabad versenyben okozott kár
kiegyenlítésére törekedhet, és ebből a célból értékelni kell a kartell felfedezésének valószínűségét, valamint a tagjai által
elért hasznot.
A második jogalap második részét ezért el kell utasítani.
Harmadik rész: az alkalmazott „elrettentési szorzó” önkényes és indokolatlan jellege
A felek érvei
Az SDK álláspontja szerint az elrettentés gazdasági elemzése alapján látható, hogy az alkalmazott „elrettentési szorzó” önkényes
és indokolatlan. Tulajdonképpen amennyiben nagyobb bírság indokolt az elrettentés céljából, az ilyen hatás elérésére megállapított
bírságot az alapján kell kiszámolni, hogy az érintett vállalkozás milyen előnyt vagy nyereséget érhetett volna el a jogsértés
révén, ha a jogsértő magatartás titokban maradt volna, valamint figyelembe kell venni a magatartás felfedésének valószínűségét.
Az SDK előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a több terméket gyártó nagyméretű társaságok
– függetlenül „pénzügyi erejük” nagyságától – nem kevésbé érzékenyek a bírságokra, mint az egy terméket gyártó társaságok.
A gazdasági elmélet azt jelzi, hogy a nagy vállalkozások legalább annyira figyelnek jogi felelősségük és egyéb költségeik
maximális csökkentésére, mint a kisebbek. Az „elrettentési szorzó” csak az érintett vállalkozás tényleges és bizonyított hozzáállására
tekintettel lehet indokolt. Az SDK nem vett aktívan részt a kartellben és nem fejlesztett ki stratégiát a versenynek az érintett
iparágban történő megszüntetésére.
A Bizottság előadja, hogy a felperes érvei nem relevánsak és a vállalkozás viselkedése olyan elem, amelyet a bírságok megállapításának
utolsó szakaszában vesz – súlyosító vagy enyhítő körülményként – figyelembe.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen mutatott rá arra, hogy a jogsértésből származó várható nyereség
és a jogsértés felfedésére vonatkozó tényező túlságosan bizonytalan és spekulatív körülmény ahhoz, hogy az „elrettentési szorzó”
megállapításának alapját képezhessék.
–       A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni az állandó ítélkezési gyakorlat alapján, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak
megválasztása tekintetében, hogy milyen tényezőket vesz figyelembe a bírság meghatározása során, egyebek között olyanokat,
mint az ügy különös körülményei, a háttér, a bírságok elrettentő hatása, anélkül, hogy kimerítő vagy kötelező felsorolása
lenne a mérlegelendő tényezőknek (lásd különösen a C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én
hozott végzés [EBHT 1996., I‑1611. o.] 54. pontját, valamint a C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997.
július 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontját).
Ami másrészt a felperes azon érvét illeti, amely szerint az „elrettentési szorzó” alkalmazása nem indokolt figyelemmel arra,
hogy az nem vett aktívan részt a kartellben, emlékeztetni kell arra − amint azt a főtanácsnok az indítványának 65. pontjában
helyesen megállapította −, hogy az ilyen körülményt, amennyiben az bizonyított, csak a bírság kiszabásának későbbi szakaszában
kell figyelembe venni, de önmagában nincs hatással a kartell tényleges súlyára.
Ebből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést a felperes helyzetére vonatkozó, a megtámadott
ítélet 242. és 243. pontjában szereplő értékelése során.
A második jogalap harmadik része tehát nem fogadható el.
Negyedik rész: a bírság növelésének aránytalansága
–       A felek érvei
Az SDK előadja, hogy a bírság növelésének mértéke aránytalan volt, tekintettel az EGT‑ben fennálló kis piaci részesedésére.
A bírság módosított alapösszegének elemzése továbbá azt is mutatja, hogy a rá kiszabott bírság aránytalan a kartell többi
tagjára kiszabottéhoz képest.
A Bizottság kifejti, hogy a felperes érvelése a bírság módosított alapösszegének és a többi résztvevőre kiszabott bírságnak,
valamint a felperesnek az EGT‑ben elért éves forgalma összehasonlításán alapul. Ezek az összehasonlítások nem relevánsak figyelemmel
arra, hogy az előadott számítások teljes egészében azon a téves feltételezésen alapulnak, hogy a felperes gazdasági erejét
az érintett termékpiacon az EGT‑ben elért forgalom alapján kellett volna értékelni.
–       A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni − amint azt a főtanácsnok az indítványának 68. pontjában kifejtette −, hogy a felperes érvelése azon a téves
feltételezésen nyugszik, hogy az „elrettentési szorzó” nem alapulhat az érintett vállalkozás világméretű forgalmán.
Hozzá kell tenni – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 198. pontjában helyesen megállapította −, hogy a felperes
előnyhöz jutott volna, ha a Bizottság a bírság alapösszegét az SDK által az EGT‑ben elért alacsony forgalom alapján állapította
volna meg, mivel a vállalkozás a kérdéses kartell keretében elfogadta, hogy nem versenyez az EGT piacán, ami lehetővé tette
a többi gyártó számára a piaci ár összehangolását.
Következésképpen e jogalap negyedik része sem fogadható el.
Ezért a második jogalapot teljes egészében el kell vetni.

A harmadik jogalapról, amely a felperesre harmadik államokban kiszabott kötelezettségek és bírságok figyelembe vételével kapcsolatos
jogban való tévedésre és az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik
A felek érvei
Az SDK előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el annak kimondásával, hogy a Bizottság egyrészt a
világméretű forgalmat vehette alapul a bírság alapösszegének és az „elrettentési szorzónak” a kiszámításánál, másrészt nem
kellett figyelembe vennie, hogy a felperes ellen már az Egyesült Államokban, Kanadában, valamint Japánban eljárást folytattak
és ezek az államok bírságot szabtak ki rá.
A felperes álláspontja szerint amennyiben a világméretű forgalom releváns lenne az elrettentés szempontjából, akkor a más
államokban fizetendő bírságokat figyelembe kellett volna venni a további közösségi bírság kiszámításánál a megfelelő elrettentés
érdekében. Tulajdonképpen az elrettentés a jogellenes magatartás teljes költségétől függ, ami nem csak az EGT‑ben, hanem a
máshol kiszabott bírságokat is magában foglalja.
Az SDK előadja, hogy ezért az Elsőfokú Bíróság jogban való tévedést követett el az olyan bírság helyben hagyásával, amely
kétszeres felelősségre vonást eredményez és minden indokolt elrettentő hatáshoz képest aránytalan.
A Bizottság megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a
ne bis in idem
elvét. Előadja, hogy a harmadik államok hatóságai a saját versenyjoguk megsértése miatt szabták ki a bírságokat és ez nincs
összeütközésben a Bizottságnak a közös piaci verseny korlátozása miatt bírság kiszabását lehetővé tévő hatáskörével. Tulajdonképpen
a Bizottság és az Elsőfokú Bíróság csak ezekkel a versenykorlátozásokkal kapcsolatban döntöttek, míg a harmadik államok területén
folytatott tevékenység a közösségi jog hatályán kívül esik.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a
ne bis in idem
elve, amelyet az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének
4. cikke is elismer, a közösségi jog alapvető jogelve, amelynek megtartását a bíróságok biztosítják (lásd különösen a 18/65.
és 35/65. sz., Gutmann kontra Euratom Bizottság ügyben 1966. május 5‑én hozott ítélet [EBHT 1966., 149. o.] 172. pontját és
a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij
és társai kontra Bizottság ügyben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o.] 59. pontját).
A fenti elv megsértésére hivatkozó jogalap megalapozottságának megvizsgálása érdekében meg kell állapítani, amint azt az Elsőfokú
Bíróság a megtámadott ítélet 140. pontjában helyesen kifejtette, hogy a Bíróság nem döntötte el azt a kérdést, hogy a Bizottság
köteles-e figyelembe venni a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha ezen intézmény
által és az említett hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak, miközben a Bíróság a Bizottság
és valamely harmadik állam hatóságai által vitatott tények azonosságát a fent meghatározott vizsgálat előfeltételéül szabta.
A
ne bis in idem
elvének hatályával kapcsolatban olyan esetben, amikor a harmadik állam hatóságai közbeléptek az adott állam területén hatályos
versenyjog szerinti büntetéskiszabási hatáskörükben eljárva, meg kell jegyezni, hogy a vitatott kartell nemzetközi összefüggések
között működött, amelyet többek között a területükön a harmadik országok jogrendjébe való beavatkozás jellemez.
Meg kell jegyezni ebben a tekintetben, hogy ezen államok hatóságai, amelyek feladata a szabad verseny védelme a területi illetékességük
körében, a hivatkozott államokban érvényes követelményeknek vannak alávetve. Ugyanis a más államok jogrendjét a versenyjog
területén megalapozó tényezők nem csak meghatározott célokat és célkitűzéseket tartalmaznak, hanem különös anyagi szabályok
elfogadásához, valamint a közigazgatási, büntetőjogi vagy polgári jogi területen teljesen eltérő jogkövetkezményekhez vezetnek,
amennyiben a hivatkozott államok hatóságai megállapították a versenyjog szabályainak megsértését.
Ezzel szemben teljesen más az a jogi helyzet, amelyben a versenyjog területén csak a közösségi jogot és egy vagy több tagállam
jogát kell alkalmazni valamely vállalkozás esetén, vagyis olyan helyzet, amelyben a kartell kizárólag az Európai Közösség
jogrendjének területi hatályán belül működik.
Ebből következik, hogy amikor a Bizottság valamely vállalkozás – akár nemzetközi jellegű kartellből származó − jogellenes
magatartását szankcionálja, a Bizottság célja a közös piacon belül a szabad verseny védelme, amely az EK 3. cikk (1) bekezdésének
g) pontja alapján a Közösség alapvető célkitűzése. Ugyanis a közösségi szinten védett jogtárgy sajátosságai miatt a Bizottságnak
az erre vonatkozó hatásköre alapján tett értékelése jelentősen különbözhet a harmadik államok hatóságai által végzett értékeléstől.
Ezért az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött úgy a megtámadott ítélet 134. pontjában, hogy a
ne bis in idem
elve nem alkalmazható olyan helyzetben, amikor a harmadik államok jogrendje és versenyhatóságai a saját jogkörükben eljárva
avatkoznak közbe.
Másrészt az Elsőfokú Bíróság azt is helyesen állapította meg, hogy nem volt más olyan jogelv, amely kötelezővé tette volna
a Bizottság számára azt, hogy a harmadik államokban a felperes ellen folytatott eljárásokat és kiszabott szankciókat figyelembe
vegye.
Ebben a tekintetben meg kell állapítani − amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 136. pontjában megjegyezte −,
hogy nincs olyan nemzetközi jogi elv, amely megtiltaná a különböző államokban hatáskörrel rendelkező hatóságok számára, hogy
valamely természetes vagy jogi személy ellen ugyanazon tények alapján eljárást folytassanak, amelyek alapján egy harmadik
államban már eljárást folytattak. Továbbá nincs olyan nemzetközi közjogi szerződés, amely alapján a Bizottság a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdése szerinti bírság kiszabása során köteles lenne valamely harmadik állam hatósága által, a versenyjog
területén ráruházott hatáskörében eljárva kiszabott bírságot figyelembe venni.
Fontos ehhez hozzátenni, hogy az Európai Közösségek és az Amerikai Egyesült Államok Kormánya között, versenyjogi szabályaik
végrehajtása során a nemzetközi udvariasság elvének alkalmazásáról szóló, 1991. szeptember 23‑án és 1998. június 4‑én kötött
megállapodások (HL L 95., 47. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 121. o. és HL L 173., 28. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 318. o.) csupán eljárásjogi gyakorlati kérdésekre korlátozódnak, mint a versenyhatóságok
közötti információcsere és együttműködés, és nem tartalmaznak semmilyen szabályt a fenti megállapodások részesei által kiszabott
bírságok figyelembe vételére vonatkozóan.
Végül a felperes által másodlagosan hivatkozott, az arányosság és méltányosság elvének az Elsőfokú Bíróság általi megsértését
illetően fontos megjegyezni, hogy a harmadik államok hatóságai által kiszabott bírságok a Bizottságnak a közösségi versenyjog
megsértése miatti bírság kiszabására vonatkozó hatáskörében biztosított mérlegelési jogköre során vehetők csupán figyelembe.
Következésképpen bár nem kizárt, hogy a Bizottság figyelembe vegye a harmadik államok hatóságai által korábban kiszabott bírságot,
mindenesetre erre nem köteles.
Ugyanis a Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követendő elrettentési cél arra irányul, hogy biztosítsa,
hogy a vállalkozások a közös piacon végzett tevékenységük során tiszteletben tartsák az EK‑Szerződésben meghatározott versenyszabályokat
(lásd ebben az értelemben a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 1970.,
661. o.] 173–176. pontját). Ebből az következik, hogy a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő
erejének értékelése során a Bizottság nem köteles figyelembe venni a vállalkozásra valamely harmadik állam versenyszabályainak
megsértése miatt esetlegesen kiszabott szankciókat.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést azzal, hogy a megtámadott ítélet 144–148. pontjában
megállapította, miszerint a kiszabott bírság összegének megállapítása jogszerű volt.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

A felperesnek a tisztességes eljáráshoz való alapvető jogai megsértésére vonatkozó negyedik jogalapról
A felek érvei
Az SDK előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen és indokolás, illetve magyarázat nélkül vetette el az „elrettentési szorzó”
meghatározására vonatkozóan a bizottsági meghallgatás lehetőségével kapcsolatos érvét.
A Bizottság kiemeli, hogy az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a védelemhez való jogot és megfelelően indokolta az „elrettentési
szorzó” alkalmazásával kapcsolatos értékelését.
A Bizottság előadja, hogy a bírság felfelé történő módosítása az egyenértékű elrettentés biztosítása érdekében nem új politika
eredménye. Elfogadott, hogy a közösségi versenyjog szabályainak hatékony alkalmazása megkívánja, miszerint a Bizottság bármikor
e politikának megfelelően igazítani tudja a bírság szintjét a 17. rendelet szabta kereteken belül.
A Bizottság egyetért az Elsőfokú Bíróság álláspontjával, amely szerint a felperesnek lehetősége volt a vállalkozás méretével
és pénzügyi forrásaival kapcsolatos minden, a bírság elrettentő hatásának értékelésénél figyelembe veendő információt közölni.
A felperesnek elegendő információja volt annak felismerésére, hogy a bírság alapösszege a bírságkiszabási iránymutatásnak
megfelelően felfelé is módosítható.
A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság
vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet, a közösségi jog alapelvét képezi, amelyet a közigazgatási eljárás során is
biztosítani kell (lásd a 85/76. sz., Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1979.,
461. o.] 9. pontját).
Fontos hozzátenni, hogy az EK 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárás alá vont társaságok meghallgatásának kötelezettsége
teljesül azzal, ha a Bizottság a kifogásközlésben megállapítja, hogy megvizsgálja azt, van-e helye bírság kiszabásának az
érintett vállalkozások esetében, és amikor jelzi azokat a fő ténybeli és jogi kérdéseket, mint a kérdéses jogsértés időtartama
és súlya, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek (lásd különösen a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november
9‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.] 19. és 20. pontját).
Amint azt az Elsőfokú Bíróság megállapította, a Bizottság a kifogásközlésben leírta mindazokat a ténybeli és jogi elemeket,
amelyek a bírság összege megállapításának alapjául szolgálnak. Ezzel a Bizottság tiszteletben tartotta az érintett vállalkozások
meghallgatáshoz való jogát nem csak a büntetés, de minden olyan kérdés tekintetében, amelyet figyelembe kívánt venni a bírság
összegének megállapítása során.
Meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság a védelemhez való joggal kapcsolatos jogalap elvetésére vonatkozóan a megtámadott
ítélet 240. pontjában megállapította, hogy semmi nem gátolta a felperest abban, hogy a közigazgatási eljárás során hivatkozzon
a méretére és a pénzügyi helyzetére, valamint hogy kifejtse véleményét a Bizottság által a vele szemben kiszabandó bírság
elrettentő hatásával kapcsolatban.
Azt is meg kell jegyezni, hogy az a tény, miszerint a Bizottság szükségesnek találta az elrettentés figyelembe vételét a bírság
kiszabása során, nem olyan körülmény, amely indokolná a Bizottság előtt folyó közigazgatási eljárásban különleges intézkedések
megtételét.
Másrészt, amint az az Elsőfokú Bíróság megállapításaiból következik, a felperes tisztában volt azzal, hogy a Bizottság a kifogásközlésben
és a bírságkiszabási iránymutatásnak megfelelően jelezte, hogy kellően magas szintű bírságot szándékozik kiszabni a megfelelő
elrettentő hatás biztosítása céljából.
A fentiekből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a felperes védelemhez való jogát az ezzel kapcsolatos jogalap
elutasításával.
Az SDK által előterjesztett negyedik jogalapot így nem lehet elfogadni.
A fenti megfontolásokból következően az SDK fellebbezését teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban
is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az SDK-t,
mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A fellebbezést elutasítja.
2)
Az SDK‑t kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.