CELEX: 62006TJ0223
Muutoksenhaku
Kannekirjelmä, jonka asianajaja on allekirjoittanut leimalla
Kanteen tutkimatta jättäminen

Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön liitteessä olevan 9 artiklan mukaisesti esittämällään valituksella parlamentti vaatii
kumottavaksi Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen asiassa F-102/05, Eistrup vastaan parlamentti, 13.7.2006 antamaa määräystä
(ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; jäljempänä valituksenalainen määräys), jolla virkamiestuomioistuin hylkäsi tutkimatta
jättämistä koskevan väitteen, jonka parlamentti oli esittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen, jota
Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta 2.11.2004 tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom (EUVL L
333, s. 7) 3 artiklan 4 kohdan nojalla sovelletaan mutatis mutandis virkamiestuomioistuimeen, 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen
alakohdan rikkomisen perusteella siitä syystä, että sen sijaan, että ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana olleen asianosaisen
asianajaja olisi allekirjoittanut kannekirjelmän käsin, siinä oli ainoastaan kyseisen asianajajan allekirjoituksen toisintava
leima.

Menettely ensimmäisessä oikeusasteessa
Eistrup vaati alun perin yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 20.10.2005 nostetulla kanteella yhtäältä kumottavaksi
13.12.2004 tehtyä päätöstä, jolla parlamentti oli määrittänyt kantajan mukaan liian pieneksi sen korvauksen määrän, joka kantajalle
oli suoritettava siitä syystä, että kantajan palaaminen työtehtäviin hänen henkilökohtaisista syistä myönnetyn virkavapaansa
päätyttyä oli viivästynyt, ja 12.7.2005 tehtyä päätöstä, jolla hylättiin 13.12.2004 tehdystä päätöksestä tehty valitus, ja
toisaalta parlamentin velvoittamista korvaamaan hänelle aiheutunut vahinko.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaajan todettua, että kannekirjelmässä oli leima, jolla toisinnettiin Eistrupin
asianajajan allekirjoitus, hän pyysi 25.10.2005 päivätyllä kirjeellä mainittua asianajajaa esittämään huomautuksensa siitä,
noudatettiinko asiassa työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan määräyksiä, joiden mukaan ”jokaisen oikeudenkäyntiasiakirjan
alkuperäiskappaleen on oltava asianosaisen asiamiehen tai asianajajan allekirjoittama”.
Eistrupin asianajaja vahvisti 5.11.2005 päivätyissä huomautuksissa olevansa kannekirjelmään merkityn allekirjoituksen tekijä.
Hän lisäsi myös, että asiassa tulee Tanskan oikeuden tavoin hyväksyä kyseisenlainen allekirjoitustapa.
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaaja antoi parlamentille tiedoksi kannekirjelmän ja kopion edellä
mainituista huomautuksista.
Parlamentti esitti erillisellä, 15.12.2005 jätetyllä asiakirjalla työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan nojalla oikeudenkäyntiväitteen.
Kantaja toimitti huomautuksensa tästä väitteestä 10.4.2006.
Päätöksen 2004/752 3 artiklan 3 kohdan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siirsi 15.12.2005 antamallaan määräyksellä
nyt esillä olevan asian virkamiestuomioistuimeen. Kanne kirjattiin virkamiestuomioistuimen kirjaamossa asianumerolla F-102/05.
Virkamiestuomioistuimen pyynnöstä Eistrupin asianajaja toimitti 16.6.2006 virkamiestuomioistuimen kirjaamoon kannekirjelmästä
omakätisesti allekirjoitetun version.
Tässä tilanteessa virkamiestuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella määräyksellä parlamentin esittämän oikeudenkäyntiväitteen.

Valituksenalainen määräys
Muistutettuaan ensin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asiassa T-37/98, FTA ym. vastaan neuvosto, 24.2.2000 antamassaan
määräyksessä (Kok. 2000, s. II-373; jäljempänä asiassa FTA annettu määräys) tulkinnut työjärjestyksensä 43 artiklan 1 kohdan
ensimmäistä alakohtaa siten, että siinä edellytetään kantajan asianajajan omakätistä allekirjoitusta, virkamiestuomioistuin
myönsi, että se, että Eistrupin asianajaja oli käyttänyt allekirjoituksensa toisintavaa leimaa, muodosti sääntöjenvastaisuuden.
Virkamiestuomioistuimen mukaan kannekirjelmän jättämisvaiheessa todettu tällainen sääntöjenvastaisuus ei kuitenkaan voinut
johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen, kun asian olosuhteet otettiin huomioon (valituksenalaisen määräyksen 22–24 kohta).
Tältä osin virkamiestuomioistuin katsoo valituksenalaisen määräyksen 25 kohdassa, että Eistrupin asianajajan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kirjaajan 25.10.2005 päivättyyn kirjeeseen antamassaan vastauksessa esittämät selvitykset eivät jättäneet pienintäkään
epäilystä siitä, että kyseinen asianajaja todella oli allekirjoittanut kannekirjelmän. Tältä osin virkamiestuomioistuin viittaa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-34/02, Le Levant 001 ym. vastaan komissio, 22.2.2006 antamaan tuomioon (Kok.
2006, s. II-267, 56 kohta), jossa oli kyse työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohdan b alakohdan mukaisesta valtuutuksesta, jonka
oikeushenkilön edustaja oli antanut asianajajalle kanteen nostamiseksi ja joka oli allekirjoitettu leimalla.
Riidanalaisen määräyksen 26 kohdassa virkamiestuomioistuin muistuttaa, että Eistrupin asianajajan esittämien selvitysten jälkeen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaaja antoi kannekirjelmän tiedoksi parlamentille. Virkamiestuomioistuin lisäsi
vielä määräyksen 27 kohdassa, että se oli vastaanottanut Eistrupilta kannekirjelmästä hänen asianajajansa omakätisesti allekirjoittaman
version.
Valituksenalaisen määräyksen 28 kohdassa virkamiestuomioistuin toteaa, ettei parlamentti ollut maininnut mitään seikkoja,
joilla osoitettaisiin, että puolustautumisoikeuksia loukataan, mikäli kanteen todettaisiin täyttävän työjärjestyksen 43 artiklan
1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaiset tutkittavaksi ottamista koskevat edellytykset.
Virkamiestuomioistuin katsoi esillä olevan asian olosuhteiden valossa täten, että kanteen tutkimatta jättäminen kyseessä olevan
kaltaisen menettelyllisen edellytyksen noudattamatta jättämisen johdosta, jolla ei ole merkittävää vaikutusta lainkäyttöön,
olisi omiaan loukkaamaan suhteettomasti perusoikeutta, joka koskee Eistrupilla olevaa oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn, erityisesti,
koska kyse on ensimmäisestä oikeusasteesta (valituksenalaisen määräyksen 29 kohta).
Valituksenalainen määräys annettiin parlamentille tiedoksi 17.7.2006.

Valitus

Menettely
Parlamentti esitti nyt käsiteltävänä olevan valituksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 23.8.2006 jättämällään
valituskirjelmällä.
Työjärjestyksen 146 artiklassa määrätään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi kirjelmien antamisen jälkeen esittelevän
tuomarin kertomuksen perusteella ja asianosaisia kuultuaan päättää ratkaista valituksen ilman suullista käsittelyä, jollei
joku asianosaisista esitä pyyntöä, jossa yksilöidään syyt siihen, miksi hän haluaa tulla kuulluksi. Tämä pyyntö on esitettävä
kuukauden kuluessa siitä, kun asianosaiselle on ilmoitettu kirjallisen käsittelyn päättymisestä.
Eistrup pyysi 10.11.2006 jättämässään vastineessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämään istunnon pitämisestä,
”kun otetaan huomioon se, että riidanalaisen muodollisuuden merkitys [Eistrupin] ja hänen parlamenttia vastaan nostamansa
kanteen kannalta [on] ratkaiseva”.
Tämä pyyntö on hylättävä yhtäältä, koska se on ennenaikainen työjärjestyksen 146 artiklan määräyksiin nähden, ja toisaalta,
koska siinä ei esitetä konkreettisesti ja täsmällisesti syitä siihen, miksi Eistrup halusi tulla kuulluksi.
Parlamentti pyysi 6.12.2006 päivätyllä kirjelmällä työjärjestyksen 143 artiklan mukaisesti lupaa toimittaa vastauskirjelmä.
Tämä pyyntö hylättiin 13.12.2006 tehdyllä päätöksellä. Kirjallinen menettely päätettiin samana päivänä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (valituksia käsittelevä jaosto) totesi esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella,
etteivät osapuolet olleet esittäneet pyyntöä istunnon pitämisestä kirjallisen käsittelyn päättymisen ilmoittamisesta alkavan
kuukauden määräajan kuluessa, ja päätti työjärjestyksen 146 artiklan mukaisesti ratkaista asian ilman suullista käsittelyä.

Asianosaisten vaatimukset
Parlamentti vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen määräyksen
–        ratkaisee asian lopullisesti todeten oikeudenkäyntiväitteen olevan perusteltu
–        jättää kanteen tutkimatta
–        määrää oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti.
Eistrup vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        ensisijaisesti hylkää valituksen
–        toissijaisesti palauttaa asian virkamiestuomioistuimeen
–        velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Asianosaisten lausumat
Parlamentti esittää valituksensa tueksi yhden valitusperusteen, joka koskee sitä, että virkamiestuomioistuin rikkoi yhteisön
oikeutta. Valitusperuste on kaksiosainen ja perustuu työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan rikkomiseen
ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen.
Valitusperusteen ensimmäisessä osassa parlamentti katsoo, että virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, koska
se ei ole jättänyt Eistrupin nostamaa kannetta tutkimatta työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan rikkomisen
johdosta, vaikka Eistrupin asianajaja ei ollut merkinnyt omakätistä allekirjoitusta kannekirjelmään.
Mitä tulee virkamiestuomioistuimen viittaukseen edellä mainitussa asiassa Le Levant 001 ym. vastaan komissio annettuun tuomioon,
parlamentti korostaa, että kyseisessä tuomiossa oli kyse työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohdan b alakohdasta eikä sen 43 artiklan
1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta. Parlamentin mukaan mainitun 44 artiklan 5 kohdan b alakohdan rikkominen on 44 artiklan
6 kohdan mukaan korjattavissa, kun taas korjaamisesta ei ole määrätty mitään siinä tilanteessa, että rikkominen kohdistuu
43 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen alakohtaan, joka koskee vaatimusta siitä, että osapuolen asianajajan on allekirjoitettava
alkuperäiset oikeudenkäyntiasiakirjat. Mainittu tuomio ei täten ole merkityksellinen nyt esillä olevassa asiassa.
Sikäli kuin virkamiestuomioistuin toteaa valituksenalaisen määräyksen 25 kohdassa, että ”kantajan asianajaja todella on kanteen
allekirjoittaja”, ja tällä toteamuksella annetaan ymmärtää, että asianajaja todella on kanteen allekirjoittaja, koska hän
on itse merkinnyt allekirjoitusta vastaavan leiman alkuperäiseen kannekirjelmään, parlamentti pohtii leiman käytön hyödyllisyyttä
kannekirjelmän omakätisen allekirjoituksen sijasta, mikäli kyseinen henkilö on tilanteessa läsnä. Joka tapauksessa jälkikäteen
on mahdotonta varmistua varmuudella siitä, että asianajaja kannekirjelmän lähettämishetkellä todella on vahvistanut olevansa
kannekirjelmän sisällön takana.
Valitusperusteen toisessa osassa parlamentti moittii virkamiestuomioistuinta siitä, että se on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta,
koska se on jättänyt noudattamatta työjärjestyksen määräyksiä, jotka koskevat kanteen tutkittavaksi ottamista. Missään yhteisön
oikeuden säännöksessä tai määräyksessä ei rajoiteta oikeutta vedota työjärjestyksen rikkomiseen ainoastaan niihin tilanteisiin,
joissa tällä rikkomisella on loukattu puolustautumisoikeuksia. Allekirjoitusta koskeva vaatimus on tutkittavaksi ottamisen
edellytys samalla tavoin kuin menettelyllisten määräaikojen noudattaminen ja täten virkamiestuomioistuin ei voi vedota suhteellisuusperiaatteeseen
ja asianosaisten oikeuteen saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa voidakseen olla soveltamatta työjärjestyksen 43 artiklan
1 kohdan ensimmäistä alakohtaa.
Eistrup toteaa vastauksena, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksessä tai siihen viittaavissa teksteissä
ei täsmennetä, kuinka ”allekirjoitus” on ymmärrettävä. Lisäksi asiassa FTA annetussa määräyksessä tai missään muussakaan tuomioistuinratkaisussa
ei esitetä selkeää määritelmää kyseisestä käsitteestä ja vielä vähemmän ”omakätisen allekirjoituksen” käsitteestä. Lisäksi
eräissä oikeusjärjestyksissä, kuten Tanskan oikeusjärjestyksessä, leiman käyttö on yleisesti hyväksyttyä oikeudenkäyntiasiakirjojen
yhteydessä. Joka tapauksessa asiassa on tapahtunut anteeksiannettava erehdys, ja täten kannetta ei voida jättää tutkimatta.
Tältä osin Eistrup väittää ensinnäkin, että työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdassa ei millään tavoin täsmennetä, onko kannekirjelmän
allekirjoituksen täytettävä tietyt muotovaatimukset. Hän lisää, että asianosaisille osoitettujen käytännön ohjeiden (EYVL
2002, L 87, s. 48) (I kohdan 2 alakohta) mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei sähköpostitse toimitettujen asiakirjojen
yhteydessä hyväksy ”tietokoneella luotua” allekirjoituksen näköiskappaletta. Sitä vastoin mainitulla kohdalla ei estetä käsin
luodun allekirjoituksen näköiskappaleen toimittamista. Mitä tulee 3.3.1994 annettujen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjaajan ohjeiden (EYVL L 78, s. 32), joita on muutettu viimeksi 5.6.2002 (EYVL L 160, s. 1), 6 artiklan 3 kohtaan, jonka
mukaan kirjaaja voi hyväksyä ainoastaan sellaiset asiakirjat, joissa on kyseisen asianosaisen asianajajan tai asiamiehen alkuperäinen
allekirjoitus, Eistrup katsoo, että mainitusta kohdasta ei saada mitään selkeää ajatusta siitä, kuinka ”allekirjoitus” tai
”alkuperäinen” allekirjoitus on ymmärrettävä.
Eistrupin mukaan näin ollen on pohdittava fyysisen allekirjoituksen merkitystä. Tällä pyritään takaamaan allekirjoitetun asiakirjan
sisällön autenttisuus, eheys ja kiistaton luonne ja erityisesti vakuuttamaan vastaanottaja siitä seikasta, että allekirjoituksen
on merkinnyt määrätty henkilö eli allekirjoitusta vastaava henkilö. Eistrup katsoo tämän johdosta, että leiman käytön on katsottava
– ainakin Tanskassa – täyttävän nämä edellytykset ja täten sitä on pidettävä vastaavanlaisena kuin kuulakärki- tai mustekynällä
tehtyä omakätistä allekirjoitusta. Lisäksi myös sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) pitää
allekirjoituksen näköiskappaleen käyttöä hyväksyttävänä allekirjoitustapana (asia T-6/05, DEF-TEC Defense Technology v. SMHV
– Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), tuomio 6.9.2006, 3 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tällaisen leiman väärinkäytösvaaraa koskeva ongelma on Tanskan oikeudessa ratkaistu siten, että allekirjoituksen näköiskappaleen
käyttäjälle on asetettu velvollisuus todistaa, että väärinkäytös tietyssä tapauksessa on tapahtunut. Täten leimalla merkittyyn
allekirjoitukseen sovelletaan alkuperäisolettamaa. Toisin sanottuna allekirjoituksen näköiskappaleen käyttäjä kantaa leiman
käyttöön liittyvän vastuun. Lisäksi vaara allekirjoituksen väärentämisestä ei koske ainoastaan leiman käyttöä vaan myös kuulakärkikynällä
tehtyjä allekirjoituksia.
Tässä yhteydessä Eistrup korostaa, ettei parlamentti ole missään vaiheessa kiistänyt sitä, että Eistrupin asianajaja oli saanut
valtuutuksen Eistrupin edustamiseksi, että kyseinen asianajaja todella oli laatinut kannekirjelmän tai että samainen asianajaja
oli merkinnyt allekirjoituksen näköiskappaleen.
Toiseksi Eistrup kiistää parlamentin väitteen, jonka mukaan edellä mainitussa asiassa Le Levant 001 ym. vastaan komissio annettuun
tuomioon ei voitaisi vedota, koska siinä oli kyse asiakirjasta, jonka puutteellisuudet voitiin – toisin kuin nyt esillä olevassa
asiassa – työjärjestyksen 44 artiklan 6 kohdan nojalla korjata. Eistrup korostaa, että mainitussa asiassa ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ei suinkaan pitänyt korjaamista tarpeellisena vaan katsoi, että työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohtaa ei ollut
rikottu, koska leimalla merkitty allekirjoitus valtuutuksessa, jonka asiakas oli antanut asianajajalleen, oli täysin pätevä.
Kyseinen tuomio on merkityksellinen nyt esillä olevan asian kannalta, koska kirjaajan ohjeiden 7 artiklan 3 kohdasta ilmenee
selvästi, että työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti esitettäviin asiakirjoihin on sisällytettävä
asianajajalle annettu valtakirja, jonka on ”allekirjoittanut” kyseisen oikeushenkilön edustaja. Jotta kyseinen valtakirja
olisi pätevä, sen on täten täytettävä allekirjoitusta koskeva edellytys. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin
edellä mainitussa asiassa Le Levant 001 ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa hyväksynyt leiman käytön.
Asiassa FTA annetun määräyksen osalta Eistrup väittää, että kyseiseen määräykseen johtaneessa asiassa ratkaiseva kysymys oli
sen selvittäminen, saattoiko muu henkilö kuin kantajien asianajaja pätevästi allekirjoittaa kannekirjelmän hänen nimissään,
eikä sen ratkaiseminen, kuinka mainittu allekirjoitus oli kannekirjelmään merkittävä. Kyse on täten sivuhuomautuksesta sikäli
kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohtaa siten, että siinä edellytetään
”omakätistä allekirjoitusta” Lisäksi jättämällä täsmentämättä, miten ”omakätinen allekirjoitus” oli ymmärrettävä, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt ratkaisematta kysymyksen siitä, voitiinko leiman käyttöä pitää pätevänä allekirjoitustapana.
Kolmanneksi Eistrup väittää, että leiman käyttöä on ainakin Tanskassa pidettävä pätevänä fyysisenä allekirjoituksena ja musteella
kirjoitettuun allekirjoitukseen verrattavana. Tilanne on näin esimerkiksi esitettäessä oikeudenkäyntiasiakirjoja tanskalaisissa
tuomioistuimissa.
Neljänneksi Eistrup väittää, että joka tapauksessa leiman käyttöä hänen asianajajansa toimesta on pidettävä anteeksiannettavana
erehdyksenä. Tältä osin hän vetoaa seuraaviin seikkoihin:
–        yhteisön oikeudessa ei ole selvästi määritelty käsitettä ”allekirjoitus” eikä käsitettä ”alkuperäinen” allekirjoitus
–        käytännön ohjeissa asianosaisille kielletään ainoastaan tietokoneella luodun allekirjoituksen näköiskappaleen käyttö
–        yhteisön oikeuskäytännön mukaan oikeudenkäyntiasiakirjat voidaan allekirjoittaa leimalla, kunhan asiassa ei ole mitään epäilystä
siitä, että tekijä on vahvistanut olevansa kannekirjelmän sisällön takana ja että hänellä on pätevä valtuutus
–        nyt esillä olevassa asiassa ei ole mitään epäilystä kannekirjelmän laatijan henkilöllisyydestä
–        allekirjoituksen toisintavan leiman käyttö on Tanskassa sallittua
–        esillä olevan kanteen tutkimatta jättäminen olisi äärimmäisen vakava toimi.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Valituksellaan parlamentti moittii virkamiestuomioistuinta siitä, että se on tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan työjärjestyksen
43 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa, sellaisena kuin sitä tulkitaan oikeusvarmuuden periaatteeseen nähden.
Mainitun oikeudenkäyntimenettelyä sääntelevän määräyksen mukaan ”jokaisen oikeudenkäyntiasiakirjan alkuperäiskappaleen on
oltava [kyseisen] asianosaisen asiamiehen tai asianajajan allekirjoittama”.
Tätä määräystä on tulkittava siten, että siinä edellytetään, että alkuperäisessä kannekirjelmässä on oltava kantajan valtuuttaman
asianajajan omakätinen allekirjoitus (asiassa FTA annetun määräyksen 23, 26 ja 27 kohta). Tällainen tulkinta on omaksuttu
kirjaajan ohjeissa, joiden 6 artiklan 3 kohdassa velvoitetaan kirjaaja hyväksymään ainoastaan asiakirjat, joissa on ”asianajajan
– – alkuperäinen allekirjoitus”.
Virkamiestuomioistuin on täten perustellusti katsonut valituksenalaisen määräyksen 24 ja 25 kohdassa, että se, että Eistrupin
asianajaja käytti allekirjoituksensa toisintavaa leimaa kannekirjelmää jätettäessä, muodosti sääntöjenvastaisuuden, koska
kyseisellä leimalla tehty allekirjoitus ei ollut välittömästi merkitty allekirjoitus, kuten työjärjestyksen 43 artiklan 1
kohdan ensimmäisessä alakohdassa edellytetään. Vaikka kyseessä olevalla leimalla nimittäin on toisinnettu asianajajan allekirjoituksen
muoto, tästä huolimatta tällainen allekirjoitustapa on luonteeltaan välillinen ja kannekirjelmässä ei ollut asianajajan alkuperäistä
allekirjoitusta.
Mikään Eistrupin esittämistä väitteistä ei ole sen luonteinen, että sillä horjutettaisiin tätä johtopäätöstä.
Niinpä ensimmäiseksi on hylättävä pätemättömänä Eistrupin väite, joka perustuu edellä mainitussa asiassa Le Levant 001 ym.
vastaan komissio annettuun tuomioon ja jossa hän esittää, että koska kyseisessä tuomiossa hyväksyttiin kanteen nostamiseksi
asianajajalle työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohdan b alakohdan mukaisesti annettuun valtuutukseen merkityn allekirjoituksen
näköiskappale, tuomiossa määriteltiin kirjaajan ohjeiden 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu käsite ”allekirjoitus”, ja että
tällä määritelmällä on merkitystä nyt esillä olevan asian kannalta (ks. edellä 34 kohta).
Tältä osin riittää, kun todetaan, että työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohdan b alakohdassa edellytetään ainoastaan ”selvitystä
siitä, että asianajajalle annettu valtuutus [on annettu asianmukaisesti]”. Tällaisen selvityksen ei välttämättä ole oltava
asiakirja, jossa on valtuuttajan omakätinen allekirjoitus. Vaikka kirjaajan ohjeiden 7 artiklan 3 kohdassa edellytetään ”valtakirjaa,
jonka on allekirjoittanut – – oikeushenkilön edustaja”, tätä kohtaa ei voida tulkita siten, että sillä muutetaan työjärjestyksen
44 artiklan 5 kohdan b alakohdassa olevaa määräystä – jota ei edes voitaisi muuttaa kirjaajan ohjeilla – vaan se on paremminkin
ymmärrettävä siten, että siinä viitataan tällaisen valtuutuksen tavanomaisimpaan muotoon sulkematta kuitenkaan pois mitään
muuta mahdollisuutta osoittaa, että valtuutus on annettu asianmukaisesti. Sitä vastoin työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan
ensimmäisen alakohdan sanamuoto ei salli allekirjoittamattoman kannekirjelmän hyväksymistä, vaikka osoitettaisiinkin, että
asianajaja tai asiamies, jonka nimissä kannekirjelmä on jätetty, on hyväksynyt sen muun muotoisesti kuin merkitsemällä omakätisen
allekirjoituksen.
Toiseksi, kun otetaan huomioon työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa esitetty muodollinen vaatimus,
vetoaminen edellä mainitussa asiassa FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR annettuun tuomioon, jossa viitataan SMHV:n sisäiseen
päätökseen, jonka mukaan asiasta vastaavien virkailijoiden allekirjoituksen näköiskappaleen käyttö viraston päätöksissä, tiedoksiannoissa
ja ilmoituksissa on mahdollista, on merkityksetön nyt esillä olevassa asiassa. Yleisesti ottaen sillä seikalla, että faksin,
teleksin, sähkeen tai sähköpostin käyttö on hyväksyttyä aloilla, joihin ei sovelleta yhtä ankaria muotoedellytyksiä, kuten
tiedonannot yhteisön tavaramerkkiä koskevissa asioissa (yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94
täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen 55 ja 79–82 sääntö (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1)), ei ole merkitystä
asian kannalta.
Kolmanneksi sama pätee väitteeseen, jonka mukaan asianosaisille osoitettujen käytännön ohjeiden I kohdan 2 alakohdasta on
a contrario pääteltävä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyy sähköpostia käytettäessä käsin luodun allekirjoituksen
näköiskappaleen (ks. edellä 30 kohta). Mainituissa ohjeissa on kyse ainoastaan teknisten tiedonsiirtovälineiden käytöstä sellaisina
kuin niitä tarkoitetaan työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohdassa. Tämän johdosta näillä ohjeilla ei ole merkitystä kyseisen
artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan tulkinnan kannalta.
Virkamiestuomioistuin on kuitenkin katsonut, että kun otetaan huomioon asian olosuhteet, se, että Eistrupin asianajaja oli
rikkonut työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa, ei voinut johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen. Virkamiestuomioistuin
katsoi täten, että omakätistä allekirjoitusta koskevaa vaatimusta voidaan olla soveltamatta, mikäli asian olosuhteet sitä
edellyttävät.
Tältä osin on muistutettava, että se, että valtuutuksen saanut asianajaja ei ole omakätisesti allekirjoittanut kannekirjelmää,
ei kuulu niihin muotovirheisiin, jotka voidaan korjata yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan toisen kohdan, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 6 kohdan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaajan ohjeiden
6 artiklan 1, 4 ja 5 kohdan mukaisesti.
Lisäksi, vaikka työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohdassa, työjärjestykseen 6.12.2000 tehtyjen muutosten jälkeen (EYVL L 322,
s. 4), sallitaankin faksin ja sähköpostin käyttö, tietojen välittäminen pätevästi näillä teknisillä välineillä edellyttää,
että ”asiakirjan allekirjoitettu alkuperäiskappale” toimitetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon viimeistään
kymmenen päivän kuluessa. Lisäksi, vaikka työjärjestyksen 43 artiklan 7 kohdassa, työjärjestykseen 12.10.2005 tehtyjen muutosten
jälkeen (EYVL L 298, s. 1), mahdollistetaan se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi Euroopan unionin virallisessa
lehdessä julkaistavalla päätöksellä määrittää edellytykset, joiden täyttyessä kirjaamoon sähköisesti toimitettua oikeudenkäyntiasiakirjaa
”pidetään kyseisen asiakirjan alkuperäiskappaleena”, on kuitenkin todettava, että tällaista päätöstä ei ole vielä tehty.
Tämän johdosta yhteisön oikeudenkäyntimenettelyä sääntelevien määräysten nykytilassa asianajajan omakätisesti kannekirjelmän
alkuperäiskappaleeseen merkitsemä allekirjoitus on ainoa keino varmistua siitä, että vastuun kyseisen asiakirjan laatimisesta
ja sisällöstä kantaa henkilö, jolla on oikeus edustaa kantajaa yhteisöjen tuomioistuimissa (ks. vastaavasti asiassa FTA annetun
määräyksen 25 ja 26 kohta).
Työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisen omakätistä allekirjoitusta koskevan vaatimuksen tarkoituksena
on täten oikeusvarmuuteen pyrkien varmistaa kannekirjelmän autenttisuus ja sulkea pois vaara siitä, että kannekirjelmää ei
tosiasiassa ole laatinut sitä varten valtuutettu henkilö. Tätä vaatimusta on näin ollen pidettävä olennaisena muotomääräyksenä,
ja sitä on tulkittava tiukasti, joten sen noudattamatta jättäminen johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen.
Mitä tulee kantajan valtuuttaman asianajajan allekirjoituksen toisintavan leiman merkitsemiseen kannekirjelmään, tältä osin
on todettava, että tällainen välillinen ja mekaaninen tapa ”allekirjoittaa” ei itsessään mahdollista sen toteamista, että
asianajaja itse on välttämättä allekirjoittanut kyseessä olevan oikeudenkäyntiasiakirjan.
Virkamiestuomioistuimen valituksenalaisen määräyksen 25 kohdassa esittämän sen toteamuksen osalta, jonka mukaan Eistrupin
asianajajan esittämät selvitykset eivät jättäneet pienintäkään epäilystä siitä, että kyseinen asianajaja todella oli allekirjoittanut
kannekirjelmän, on huomautettava, että kannekirjelmää, joka sen jättämishetkellä sisältää olennaisen virheen, ei voida korjata
pelkällä jälkikäteisellä ja varsinaisesta oikeudenkäyntiasiakirjasta erillisellä ilmoituksella, koska vaatimus omakätisestä
allekirjoituksesta ei kuulu niiden muotomääräysten joukkoon, jotka voidaan korjata oikeudenkäynnin kuluessa (ks. edellä 48
kohta). Lisäksi tällainen ilmoitus ei myöskään ole itsessään riittävä, jotta sillä tehtäisiin päteviksi sähköpostit tai faksit,
mikäli niiden lisäksi ei ole toimitettu ”asiakirjan allekirjoitettua alkuperäiskappaletta”.
On lisättävä, että vaikka Eistrup on vahvistanut, että hänen asianajajansa oli henkilökohtaisesti allekirjoittanut kannekirjelmän
asianajajan allekirjoituksen toisintavalla leimalla (valituksenalaisen määräyksen 20 kohta), tästä huolimatta on todettava,
että kannekirjelmän allekirjoitustapa kuuluu puhtaasti kyseessä olevan asianajotoimiston sisäisen toiminnan piiriin eikä sitä
tavanomaisesti voida saattaa sen paremmin vastapuolen kuin tuomioistuimenkaan valvonnan alaiseksi. Kyse ei täten ole olosuhteesta,
joka objektiivisesti on sen luonteinen, että sen ansiosta voidaan varmistua epäilyksettä siitä, että vastuun kyseisen asiakirjan
laatimisesta ja sisällöstä on kantanut Eistrupin asianajaja.
Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-229/05 P, PKK ja KNK vastaan neuvosto, 18.1.2007 antamalla tuomiolla (ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa) ei estetä tähän johtopäätökseen päätymistä. Tuossa tuomiossa, jossa oli kyse kantajan asianajajan
lausumista, joilla pyrittiin legitimoimaan kantajan hänelle antama valtuutus, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että nämä lausumat,
jotka on antanut jäsenvaltion asianajajayhteisön jäsen, jota tämän johdosta sitovat ammattieettiset säännöt, riittävät tuon
asian erityisolosuhteissa sen toteen näyttämiseen, että kantaja on kelpoinen valtuuttamaan asianajajia. Kyseisen tuomion erityispiirteen
muodosti kuitenkin se seikka, että kantajana oli järjestö, joka ei ollut oikeushenkilö, minkä johdosta yhteisöjen tuomioistuin
korosti, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön, yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen tai ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen työjärjestyksen määräyksiä ei ollut luotu siinä tarkoituksessa, että kyseisen kaltaiset järjestöt voisivat
nostaa kanteita. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tässä poikkeuksellisessa tilanteessa oli asianmukaista välttää liiallista
muodollisuutta ja hyväksyä se, että kantajana oleva järjestö voi millä tahansa keinolla näyttää toteen, että sillä oli oikeus
valtuuttaa asianajajat.
Sitä vastoin nyt esillä olevassa asiassa ei ole kyse tällaisesta poikkeuksellisesta tilanteesta, koska omakätistä allekirjoitusta
koskeva vaatimus, joka on olennainen menettelymääräys (ks. edellä 51 kohta), on nimenomaisesti vahvistettu ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan määräyksissä, sellaisina kuin niitä on tulkittu
edellä mainitussa oikeuskäytännössä.
Tätä päätelmää ei horjuteta myöskään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-158/99, Thermenhotel Stoiser Franz
ym. vastaan komissio, 13.1.2004 antamalla tuomiolla (Kok. 2004, s. II-1, 42–45 kohta), koska mainittuun tuomioon johtaneessa
asiassa kannekirjelmä todella sisälsi kantajan asianajajan omakätisen allekirjoituksen ja koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
saattoi varmistaa kyseisen allekirjoituksen autenttisuuden vertaamalla sitä kyseisen asianajajan muihin allekirjoituksiin,
eli objektiivisten seikkojen perusteella eikä ainoastaan asianajajan jälkikäteisen ja kyseessä oleviin asiakirjoihin nähden
ulkopuolisen lausuman perusteella.
Edellä esitetyistä syistä omakätisen allekirjoituksen puuttumista ei voida myöskään katsoa korjatuksi siitä syystä, että Eistrupin
kannekirjelmä oli annettu vastaajalle tiedoksi tai että virkamiestuomioistuin oli vastaanottanut Eistrupilta kannekirjelmästä
hänen asianajajansa omakätisesti allekirjoittaman version (valituksenalaisen määräyksen 27 kohta). Kanne ei nimittäin luonnollisestikaan
voi tulla sellaiseksi, että se voidaan ottaa tutkittavaksi, pelkästään siitä syystä, että se annetaan tiedoksi vastapuolelle.
Eistrupin uuden kannekirjelmän toimittamisen osalta riittää, kun todetaan, että se on jätetty virkamiestuomioistuimeen vasta
16.6.2006. Kuten parlamentti on perustellusti todennut, tämä jättäminen on tapahtunut kanteelle asetetun määräajan päätyttyä.
Lopuksi on muistutettava, että virkamiestuomioistuin katsoi, ettei parlamentti ollut osoittanut, että puolustautumisoikeuksia
loukattaisiin, jos kanne otettaisiin tutkittavaksi, kun taas kanteen jättäminen tutkimatta sellaisen menettelyllisen edellytyksen
noudattamatta jättämisen vuoksi, jolla ei ole merkittävää vaikutusta lainkäyttöön, loukkaisi suhteettomasti perusoikeutta,
joka koskee oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn (valituksenalaisen määräyksen 28 ja 29 kohta). Tältä osin on korostettava, että
työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu omakätistä allekirjoitusta koskeva vaatimus on
olennainen menettelymääräys (ks. edellä 51 kohta). Olennaisen menettelymääräyksen rikkominen puolestaan johtaa kanteen tutkimatta
jättämiseen (ks. vastaavasti asia T-101/92, Stagakis v. parlamentti, määräys 8.2.1993, Kok. 1993, s. II-63, 8 kohta) ilman,
että on tarpeen tutkia tällaisen rikkomisen vaikutuksia tai esimerkiksi selvittää, onko omakätisen allekirjoituksen puuttuminen
kannekirjelmästä aiheuttanut vahinkoa vastapuolelle (ks. vastaavasti asia C-286/95 P, komissio v. ICI, tuomio 6.4.2000, Kok.
2000, s. I-2341, 42 ja 52 kohta).
Tämän johdosta se, että kantajan valtuuttama asianajaja merkitsee kannekirjelmään allekirjoituksensa toisintavan leiman, johtaa
kanteen tutkimatta jättämiseen riippumatta niistä olosuhteista, jotka valituksenalaisessa määräyksessä on otettu huomioon.
Edellä esitetyillä perusteilla virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että todettu menettelysääntöjen
rikkominen ei voinut johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen, kun otettiin huomioon asian olosuhteet.
On kuitenkin muistutettava, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen esittämät perustelut olisivatkin yhteisön oikeuden vastaisia,
valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on esitetty sellaisia muita perusteluita, että siitä ilmenevä lopputulos
on perusteltu (ks. asia C-30/91 P, Lestelle v. komissio, tuomio 9.6.1992, Kok. 1992, s. I-3755, 28 kohta; ks. vastaavasti
myös asia C-294/95 P, Ojha v. komissio, tuomio 12.11.1996, Kok. 1996, s. I-5863, 52 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa Eistrup on vedonnut tapahtuneen erehdyksen anteeksiannettavaan luonteeseen.
Tältä osin on todettava, että anteeksiannettava erehdys ei voi johtaa siihen, että sen johdosta voitaisiin ottaa tutkittavaksi
kanne, josta puuttuu omakätinen allekirjoitus, vaan siihen, että kanteelle asetettu määräaika ei asianosaisen osalta kulu
ja täten kannekirjelmän sääntöjenmukaisesti allekirjoitettua versiota, joka jätettiin virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 16.6.2006,
ei olisi jätetty liian myöhään.
Riittää kuitenkin, kun todetaan, että Eistrup ei ole vedonnut poikkeuksellisiin olosuhteisiin, jotka olisivat estäneet hänen
asianajajaansa merkitsemästä omakätistä allekirjoitusta kannekirjelmään, eikä osoittanut, että hänen asianajajansa on allekirjoitusleimaa
käyttäessään noudattanut kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaisella tavalla asioista perillä olevalta henkilöltä
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-33/89 ja T-74/89, Blackman v. parlamentti, tuomio 16.3.1993, Kok. 1993, s. II-249, 34
kohta ja asia T-63/96, Fichtner v. komissio, tuomio 9.7.1997, Kok. H. 1997, s. I-A-189 ja II-563, 25 kohta). Merkityksellisten
tekstien ja erityisesti kirjaajan ohjeiden 6 artiklan 3 kohdan ja asiassa FTA annetun määräyksen sisällön tarkastelun olisi
tullut johtaa siihen, että kyseinen asianajaja, huolellisena ja asioista perillä olevana ammattilaisena allekirjoittaa kannekirjelmän
omakätisesti.
Tästä syystä esillä olevassa asiassa ei voida pätevästi vedota anteeksiannettavan erehdyksen käsitteeseen.
Tästä syystä valituksenalainen määräys on kumottava.

Oikeudenkäyntiväite
Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön liitteessä olevan 13 artiklan 1 kohdan mukaan, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi, mikäli se kumoaa virkamiestuomioistuimen päätöksen, ratkaista asian itse, jos se
on ratkaisukelpoinen. Nyt esillä olevassa asiassa tilanne on näin.
Edellä olevista 38–67 kohdasta ilmenee, että parlamentin virkamiestuomioistuimessa esittämä oikeudenkäyntiväite on hyväksyttävä.
Tämän seurauksena Eistrupin kanne on jätettävä tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 148 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on
perusteltu ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaisee itse riidan, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa, jota sovelletaan valitukseen kyseisen työjärjestyksen
144 artiklan nojalla, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli
on sitä vaatinut.
Kuitenkin mainitun työjärjestyksen 88 artiklan mukaan, jota sovelletaan toimielinten työjärjestyksen 144 artiklan ja 148 artiklan
toisen kohdan nojalla tekemiin valituksiin, yhteisöjen ja niiden henkilöstön välisissä riita-asioissa toimielinten on lähtökohtaisesti
vastattava omista kustannuksistaan.
Näin ollen kukin osapuoli vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (valituksia käsittelevä jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen asiassa F-102/05, Eistrup vastaan parlamentti, 13.7.2006 antama määräys kumotaan.
2)
Eistrupin virkamiestuomioistuimessa asiassa F-102/05 nostama kanne jätetään tutkimatta.
3)
Kumpikin asianosainen vastaa sekä menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa että valituksesta aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Vesterdorf
Jaeger
Pirrung
Vilaras

Legal
Julistettiin Luxemburgissa 23 päivänä toukokuuta 2007.
E. Coulon

B. Vesterdorf
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: tanska.