CELEX: 61999CJ0179
Muutoksenhaku
Sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat
Eurooppalaiset teräspalkkituottajat

Tuomion perustelut
1 Eurofer ASBL on yhteisöjen tuomioistuimeen 14.5.1999 toimittamallaan valituksella hakenut muutosta EHTY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-136/94, Eurofer vastaan komissio, 11.3.1999 antamaan tuomioon (Kok. 1999, s. II-263; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla on hylätty valittajan kanne, jossa se vaati EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan soveltamisesta Euroopan teräspalkkituottajien sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin 16 päivänä helmikuuta 1994 tehdyn komission päätöksen 94/215/EHTY (EYVL L 116, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista osittain. Tällä päätöksellä komissio totesi valittajan rikkoneen EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa ja määräsi sen lopettamaan rikkomisen välittömästi.
Tosiseikat ja riidanalainen päätös
2 Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, että vuodesta 1974 lähtien Euroopan terästeollisuutta koetteli kriisi, johon liittyi ylitarjonta- ja ylikapasiteettiongelmiin johtanut kysynnän romahtaminen ja alhainen hintataso.
3 Komissio yritti hallita kriisiä yritysten vapaaehtoisin yksipuolisin sitoumuksin, jotka koskivat markkinoille saatetun teräksen määrää ja vähimmäishintoja (Simonet-ohjelma), tai ohje- ja vähimmäishinnoin (Davignon-ohjelma, Eurofer I -sopimus), minkä jälkeen vuonna 1980 se totesi EHTY:n perustamissopimuksen 58 artiklassa tarkoitetun ilmeisen kriisin olevan olemassa ja määräsi muun muassa teräspalkkien pakolliset tuotantokiintiöt. Tämä yhteisön järjestelmä päättyi 30.6.1988.
4 Jo ennen tätä päivämäärää komissio ilmoitti kiintiöjärjestelmän lopettamisesta useissa tiedonannoissa ja päätöksissä ja mainitsi, että tämän järjestelmän lopettaminen merkitsisi palaamista markkinoille, joilla yritykset kilpailevat keskenään vapaasti. Alalle oli kuitenkin edelleen tyypillistä tuotannon ylikapasiteetti, jota asiantuntijoiden mukaan oli vähennettävä riittävästi ja nopeasti, jotta yritykset voivat selviytyä maailmanlaajuisessa kilpailussa.
5 Heti kiintiöjärjestelmän lopettamisen jälkeen komissio perusti valvontajärjestelmän, johon sisältyi tilastojen kerääminen tuotannosta ja toimituksista, markkinoiden kehityksen seuranta sekä markkinatilannetta ja sen kehittymistä koskeva säännöllinen yhteydenpito yritysten kanssa. Alan yritykset, joista osa oli toimialajärjestö Euroferin jäseniä, olivat siten säännöllisesti yhteydessä pääosasto III:een (komission sisämarkkinoista ja teollisuusasioista vastaava pääosasto; jäljempänä PO III) yhteydenpitokokousten yhteydessä. Valvontajärjestelmä päättyi 30.6.1990, jolloin se korvattiin yksilöllisellä ja vapaaehtoisella ilmoitusjärjestelmällä.
6 Vuoden 1991 alussa komissio toimitti tarkastuksia muutaman terästeollisuusyrityksen ja tämän alan yritysten yhteenliittymän tiloissa. Komissio antoi 6.5.1992 näille yrityksille ja yhteenliittymille tiedoksi niitä vastaan esitetyt väitteet. Näitä yrityksiä kuultiin vuoden 1993 alussa.
7 Komissio teki 16.2.1994 riidanalaisen päätöksen, jossa se totesi 17 eurooppalaisen terästeollisuusyrityksen ja niiden yhden toimialajärjestön osallistuneen EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdan vastaisesti eräisiin sopimuksiin, päätöksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin hintojen vahvistamiseksi, markkinoiden jakamiseksi ja teräspalkkien markkinoita yhteisön alueella koskevien luottamuksellisten tietojen vaihtamiseksi. Tällä päätöksellä komissio määräsi 14:lle tämän alan yritykselle sakkoja 1.7.1988-31.12.1990 tehdyistä kilpailusääntöjen rikkomisista.
8 Valittajan osalta riidanalaisen päätöksen 317 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
"Toisin kuin eräät asianosaiset ovat käsiteltävänä olevassa asiassa väittäneet, yritysten yhteenliittymät voivat rikkoa EHTY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjä (48 artiklan 1 kohta). EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohta sisältää yritysten yhteenliittymien päätöksiin sovellettavan kiellon. Vaikka 65 artiklan 5 kohdassa määrätään yksinomaan, että sakkoja voidaan määrätä yrityksille, yritysten yhteenliittymään osalliset yritykset voivat saada sakkoja yhteenliittymän toteuttaman rikkomisen vuoksi. Ellei erityisistä olosuhteista johdu muuta, yritysten on vastattava valvomansa yhteenliittymän toiminnasta siinä suhteessa kuin ne käyttävät siinä määräysvaltaa.
Käsiteltävänä olevassa asiassa Eurofer on helpottanut jäsentensä EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan rikkomisia järjestämällä tiettyjen tarpeellisten luottamuksellisten tietojen vaihtoa. Kun otetaan huomioon se, että yhteenliittymän jäsenet saavat jo sakkoja näistä rikkomisista, joihin kuuluu hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskevien luottamuksellisten tietojen vaihto, komissio ei pidä tarpeellisena määrätä niille lisäsakkoja niiden yhteenliittymän toiminnasta."
9 Riidanalaisen päätöksen 2 ja 3 artiklassa todetaan seuraavaa:
"2 artikla
Eurofer rikkoi EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklaa järjestämällä luottamuksellisten tietojen vaihdon, joka liittyi sen jäsenten toteuttamiin 1 artiklassa lueteltuihin rikkomisiin.
3 artikla
1 ja 2 artiklassa tarkoitetut yritykset ja yritysten yhteenliittymät lopettavat välittömästi näissä artikloissa tarkoitetut rikkomiset, jos ne eivät ole sitä jo tehneet. Tässä yhteydessä yritykset ja yritysten yhteenliittymät pidättyvät toistamasta tai jatkamasta 1 tai 2 artiklassa mainittuja tekoja tai toimintaa ja pidättyvät toteuttamasta vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä."
Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
10 Valittaja nosti 1.4.1994 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista osittain.
11 Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kantajan nostaman kanteen.
Asianosaisten vaatimukset
12 Valittaja vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
- kumoaa valituksenalaisen tuomion
- kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan sekä tämän päätöksen 3 artiklan valittajaa koskevilta osin, kuten vaadittiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
13 Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
- hylkää valituksen
- velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valitusperusteet
14 Valittaja esittää valituksensa tueksi neljä valitusperustetta:
1) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa tulkitsemalla virheellisesti tässä määräyksessä käytettyä käsitettä "yritysten yhteenliittymien päätökset";
2) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 15 artiklan ensimmäistä kohtaa, koska perustelut, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa olevaa toteamusta, jonka mukaan valittaja on järjestänyt jäsentensä rikkomisiin liittyvän luottamuksellisten tietojen vaihdon, ovat virheellisiä, sisäisesti ristiriitaisia ja ylittävät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiallisen toimivallan;
3) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa ja ylittänyt asiallisen toimivaltansa tulkitsemalla edellytystä, joka seuraa ilmaisun "jotka ovat omiaan" käyttämisestä kyseisessä määräyksessä, virheellisellä tavalla soveltaessaan sitä niihin kilpailunvastaisiin seurauksiin, joita valittajan järjestämästä tietojenvaihdosta väitettiin aiheutuneen.
4) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 15 artiklan ensimmäistä kohtaa ja 65 artiklan 1 kohtaa tulkitsemalla viimeksi mainitussa määräyksessä mainittua edellytystä, joka koskee "tavanomaisen kilpailun estämistä, rajoittamista tai vääristämistä", virheellisellä tavalla ja perustelemalla tuomiotaan ristiriitaisesti soveltaessaan tätä edellytystä valittajan järjestämään tietojenvaihtoon.
15 Valituksenalaisen tuomion kohdat, joita kussakin valitusperusteessa arvostellaan, mainitaan kyseisen valitusperusteen käsittelyn yhteydessä.
Valitus
16 Aluksi on tutkittava ensimmäinen valitusperuste, tämän jälkeen toinen ja neljäs valitusperuste yhdessä ja lopuksi kolmas valitusperuste.
Ensimmäinen valitusperuste
17 Ensimmäinen valitusperuste koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa tulkitsemalla virheellisesti tässä määräyksessä käytettyä käsitettä "yritysten yhteenliittymien päätökset".
18 Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 109-120 kohdassa tehnyt virheen, kun se on katsonut, että on olemassa yritysten yhteenliittymän päätös, vaikkeivät valittajan elimet ole tehneet mitään muodollista päätöstä. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen tulkinnut väärin EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdassa esiintyvää "yritysten yhteenliittymän päätöksen" käsitettä, joka sisältää ainoastaan toimenpiteet, jotka sitovat myös yhteenliittymän jäseniä, jotka vastustivat niiden hyväksymistä, eivät ilmaisseet kantaansa tai eivät osallistuneet tähän hyväksymiseen. Tämä käsite on ainoastaan yritysten välisten sopimusten alaryhmä, joten silloin, kun on olemassa yritysten välinen sopimus, ei tarvitse tutkia, onko sen lisäksi olemassa yhteenliittymän päätös.
19 Valittaja katsoo lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen soveltaessaan valituksenalaisen tuomion 130 kohdassa EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa yritysten yhteenliittymän toimintaan ja todetessaan kyseisen tuomion 137-139 kohdassa, että komissiolla oli toimivalta hyväksyä riidanalaisen päätöksen 2 artikla, sillä valittajan mielestä yhteenliittymä voi rikkoa kartellikieltoa vain silloin, kun se käyttäytyy yrityksen tavoin.
20 Komissio katsoo, että ensimmäinen valitusperuste on perusteeton, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli valituksenalaisen tuomion 110-118 kohdassa tullut sellaisten tosiseikkojen perusteella, joiden olemassaoloa valittaja ei ole kiistänyt, siihen tulokseen, että oli olemassa valittajan tekemä päätös. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 112 ja 204 kohdassa todennut, että yritysten teräspalkkikomiteassa harjoittaman tietojenvaihdon ohella oli olemassa valittajan järjestämää tietojenvaihtoa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen ollut oikeassa todetessaan, että yritysten välisen sopimuksen lisäksi oli olemassa yhteenliittymän päätös. Komission mukaan EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklaa ei voida tulkita siten, että siinä kiellettäisiin yritysten yhteenliittymän päätös yksinomaan silloin, kun asiasta ei ole tehty yritysten välistä sopimusta, jolloin tässä määräyksessä tarkoitettuja yritysten yhteenliittymien päätöksiä voisivat olla ainoastaan päätökset, joita yhteenliittymän muodostavat yritykset eivät ole tehneet yksimielisesti.
21 Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa sovelletaan komission mukaan yritysten yhteenliittymille tyypilliseen toimintaan eikä pelkästään niiden yritystoimintaan, sillä muutoin olisi tarpeetonta, että tämä määräys koskee nimenomaisesti näitä yhteenliittymiä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
22 EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdassa kielletään nimenomaisesti yritysten yhteenliittymien päätökset, jotka ovat omiaan suoraan tai välillisesti estämään, rajoittamaan tai vääristämään tavanomaista kilpailua yhteismarkkinoilla.
23 Tätä määräystä sovelletaan näin ollen yhteenliittymiin, jos niiden toiminnalla tai niihin kuuluvien yritysten toiminnalla pyritään saamaan aikaan siinä mainittuja vaikutuksia (asia 67/63, Sorema v. korkea viranomainen, tuomio 19.3.1964, Kok. 1964, s. 293, 317).
24 Tässä määräyksessä ei mainita, että siinä yritysten yhteenliittymille asetettua kieltoa sovellettaisiin ainoastaan toissijaisesti eli silloin kuin yritysten välistä sopimusta ei olisi voitu osoittaa.
25 EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdassa ei todeta, että se koskisi yritysten yhteenliittymän toimintaa ainoastaan siltä osin kuin tämä yhteenliittymä toimii kuten yritys. Joka tapauksessa jos yhteenliittymä toimisi kuten yritys, sitä pidettäisiin tätä määräystä sovellettaessa yrityksenä, mistä seuraisi se, että kyseisiä yhteenliittymiä nimenomaisesti koskeva kielto olisi tarpeeton.
26 Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toiminut oikein, kun se on valituksenalaisen tuomion 130-133 kohdassa todennut, että EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa voidaan soveltaa yritysten yhteenliittymään, ja kyseisen tuomion 137-139 kohdassa hylännyt valittajan väitteen, jonka mukaan komissiolla ei ollut toimivaltaa hyväksyä riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa.
27 Sen osalta, onko olemassa yritysten yhteenliittymän päätös, josta valittaja on vastuussa, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päätellyt näin tutkittuaan valituksenalaisessa tuomiossa valittajan säännöissä mainittuja tavoitteita (111 kohta) ja kyseessä olevien tietojen keräämis-, koostamis- ja jakelutoimintaa (112 kohta), pääteltyään henkilökunnan toiminnan perusteella, että asiassa päätösvaltaiset elimet olivat antaneet siihen luvan tai ainakin yhteenliittymän jäsenet olivat antaneet nimenomaisen tai hiljaisen suostumuksen (113 kohta) ja todettuaan, että riidanalaiseen tietojenvaihtoon osallistuneet yritykset olivat kantajan jäseniä (114 kohta).
28 Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetyt seikat, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 115 kohdassa, että komissio on voinut katsoa riidanalaisessa päätöksessä, ettei riidanalaisen tietojenvaihdon toteutus ole voinut olla mahdollinen ilman kantajan päätöstä.
29 Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on perusteeton.
Toinen ja neljäs valitusperuste
30 Toisen valitusperusteen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 15 artiklan ensimmäistä kohtaa, koska perustelut, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa olevaa toteamusta, jonka mukaan valittaja on järjestänyt jäsentensä rikkomisiin liittyvän luottamuksellisten tietojen vaihdon, ovat virheellisiä, sisäisesti ristiriitaisia ja ylittävät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiallisen toimivallan.
31 Neljännen valitusperusteen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 15 artiklan ensimmäistä kohtaa ja 65 artiklan 1 kohtaa tulkitsemalla viimeksi mainitussa määräyksessä mainittua edellytystä, joka koskee "tavanomaisen kilpailun estämistä, rajoittamista tai vääristämistä", virheellisellä tavalla ja perustelemalla tuomiotaan ristiriitaisesti soveltaessaan tätä edellytystä valittajan järjestämään tietojenvaihtoon.
32 Nämä valitusperusteet on tutkittava yhdessä.
33 Toinen valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 169-208 kohtaa ja erityisesti 191 kohtaa, joka kuuluu seuraavasti:
"Se, että riidanalainen järjestelmä on otettu käyttöön viimeistään vuonna 1986 kantajan tuolloin hallinnoiman kiintiöjärjestelmän yhteydessä, osoittaa nimittäin sen, että järjestelmän tarkoituksena oli alun perin valvoa kullekin järjestelmään osallistuvalle yritykselle osoitettujen kiintiöiden noudattamista tilanteessa, jossa komissio noudatti vakiintuneen kaupankäynnin pysyttämisen politiikkaa - - . Se, että riidanalainen tietojenvaihto on jatkunut kiintiöjärjestelmän voimassaolon päättymisen 30.6.1988 jälkeen (ks. asiakirjat 3482 ja 3483), mahdollisti sen, että yritykset saattoivat valvoa, missä määrin kukin niistä noudatti edelleen kiintiöjärjestelmän perustana olleita vakiintuneita markkinoita. Tällainen tietojenvaihto oli jo laatunsa vuoksi omiaan ylläpitämään markkinoiden jakamista viittaamalla vakiintuneeseen kaupankäyntiin."
34 Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 191 kohdassa ylittänyt asiallisen toimivaltansa viittaamalla uusiin tosiseikkoihin ja erityisesti toteamalla, että valittajan jäsenet olivat jatkaneet kiintiöjärjestelmän soveltamista, vaikka se oli päättynyt 30.6.1988 ja vaikka tämä toteamus ei saa tukea riidanalaisessa päätöksessä eikä itse valituksenalaisessa tuomiossa todetuista tosiseikoista.
35 Valittaja väittää myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt ristiriitaisia toteamuksia, kun se on valituksenalaisen tuomion 179 ja 202 kohdassa todennut, että valittajan järjestämä tietojenvaihto oli erillinen rikkominen, ja kyseisen tuomion 191 kohdassa, että tietojenvaihdon tarkoituksena oli valvoa kiintiöiden noudattamista.
36 Neljännessä valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 185-196 kohtaa, valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 202 kohdassa luonnehtinut valittajan järjestämää tietojenvaihtoa erilliseksi rikkomiseksi mutta perustellut kilpailunrajoituksen olemassaoloa tuomion 191 kohdassa sillä, että tätä tietojenvaihtoa oli käytetty valvottaessa sopimusta kansallisten markkinoiden noudattamista, ja tunnustanut näin ollen tietojenvaihdon liitännäisen ja epäitsenäisen luonteen.
37 Valittaja kiistää lisäksi sen, että tietojenvaihtojärjestelmä olisi sellaisenaan voinut rajoittaa kilpailua. Valittajan mukaan vaihdetut tiedot eivät olleet tarpeeksi tuoreita eivätkä etenkään kyseessä olleiden tuotteiden ja asiakkaiden osalta niin yksityiskohtaisia, että ne olisivat voineet rajoittaa kyseessä olevien yritysten toimintavapautta.
38 Komissio toteaa ensinnäkin, että valittaja tulkitsee väärin valituksenalaisen tuomion 191 kohtaa, jossa ei todeta, että yritykset olisivat jatkaneet kiintiöjärjestelmän soveltamista 30.6.1988 jälkeen. Tässä kohdassa todetaan pelkästään, että yritykset ovat riidanalaisen tietojenvaihdon avulla kyenneet valvomaan, missä määrin kukin niistä noudatti edelleen kiintiöjärjestelmän perustana olleita vakiintuneita markkinoita.
39 Komissio väittää, että valittajan väitettä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen, kun se piti riidanalaista tietojenvaihtoa erillisenä rikkomisena, ei voida ottaa tutkittavaksi, koska siinä valittaja riitauttaa erityisesti tuotteiden homogeenisuutta koskevien tosiseikkojen toteamisen ja arvioinnin, joiden perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 185-194 kohdassa, että vaihdetut tiedot olivat omiaan vaikuttamaan osallistujien käyttäytymiseen tuntuvasti.
40 Komissio toteaa lisäksi, että valittaja arvostelee perustelujen ristiriitaisuutta ainoastaan valituksenalaisen tuomion 191 kohdan osalta, jota se tulkitsee väärin. Hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskevan sopimuksen olemassaolosta riippumatta tietojenvaihtojärjestelmä oli komission mukaan sellaisenaan omiaan vaikuttamaan yritysten markkinakäyttäytymiseen tuntuvasti.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
41 Traktorimarkkinoihin liittyvän oikeuskäytännön mukaan (asia T-34/92, Fiatagri ja New Holland Ford v. komissio, tuomio 27.10.1994, Kok. 1994, s. II-905; asia T-35/92, Deere v. komissio, tuomio 27.10.1994, Kok. 1994, s. II-957, Kok. Ep. XVI, s. II-131; asia C-7/95 P, Deere v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok. 1998, s. I-3111 ja asia C-8/95 P, New Holland Ford v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok. 1998, s. I-3175), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja yhteisöjen tuomioistuin tarkastelivat ensimmäistä kertaa tietojenvaihtosopimusta EY:n perustamissopimuksen valossa ja jossa esitettyjä yleisiä huomioita voidaan soveltaa myös EHTY:n perustamissopimuksen soveltamisen yhteydessä, tällainen sopimus on kilpailusääntöjen vastainen, jos se alentaa kyseessä olevien markkinoiden toimintaan liittyvän epävarmuuden astetta tai poistaa tämän epävarmuuden kokonaan, minkä seurauksena yritysten välinen kilpailu rajoittuu (ks. em. asia Deere v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion 90 kohta).
42 Yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaoloa osoittavat menettelytapojen yhteensovittamisen ja yhteistyön kriteerit eivät suinkaan täyttyäkseen edellytä todellisten yhteisten "suunnitelmien" laadintaa, vaan niitä on tarkasteltava sellaisesta EY:n ja EHTY:n perustamissopimuksen kilpailua koskeville määräyksille ominaisesta näkökulmasta, jonka mukaan jokaisen yrityksen on itsenäisesti määrättävä yhteismarkkinoilla noudatettavaksi aikomastaan toimintalinjasta ja niistä sopimusehdoista, joita se aikoo tarjota asiakaskunnalleen (ks. em. asia Deere v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43 Vaikka tämä itsenäisyysvaatimus ei suljekaan pois yritysten oikeutta sopeutua tehokkaasti kilpailijoidensa todettuun tai odotettuun käyttäytymiseen, sen kanssa on kuitenkin ehdottomasti ristiriidassa, että tällaiset yritykset olisivat keskenään minkäänlaisessa suorassa tai epäsuorassa yhteydessä, jonka tarkoituksena tai vaikutuksena olisi sellaisten kilpailuolosuhteiden muodostuminen, jotka eivät vastaisi tavanomaisia olosuhteita kyseisillä markkinoilla, kun otetaan huomioon tarjottujen tuotteiden tai palveluiden luonne, yritysten merkittävyys ja lukumäärä sekä kyseisten markkinoiden laajuus (em. asia Deere v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44 Arvioidessaan sitä, oliko valittajan käsiteltävänä olevassa asiassa järjestämän tietojenvaihtojärjestelmän seurauksena kilpailun rajoittuminen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki useita seikkoja. Se totesi valituksenalaisessa tuomiossa, että välitetyt tiedot olivat luottamuksellisia (186 kohta), ne välitettiin ainoastaan tietyille tuottajille (187 kohta), kyseessä olevat tuotteet olivat homogeenisiä (188 kohta), markkinoiden rakenne oli oligopolistinen (189 kohta), riidanalaisten tietojen avulla kunkin kilpailijan markkinaosuudet oli mahdollista tietää tarkasti (190 kohta) ja näin ollen niiden toimintaa oli mahdollista valvoa (191 kohta), näiden tietojen pohjalta keskusteltiin ja esitettiin arvostelua (192 kohta) ja välitetyt tiedot olivat yksityiskohtaisia (194 kohta).
45 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi näiden seikkojen perusteella valituksenalaisen tuomion 195 kohdassa, että yritysten tietojenvaihtojärjestelmän välityksellä saamat tiedot olivat omiaan vaikuttamaan tuntuvasti niiden käyttäytymiseen.
46 On todettava, että valituksenalaisen tuomion 186-195 kohdassa esitetyt arvioinnit ovat tosiseikkojen arviointia, jonka laillisuutta yhteisöjen tuomioistuin ei valvo muutoksenhakumenettelyssä. On huomautettava, että kuten HT 32 d artiklan 1 kohdasta ja EHTY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklasta seuraa, muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin. Näin ollen ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä arvioimaan todistusaineistoa, paitsi jos tämä tosiseikasto ja todistusaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti asia C-136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994, Kok. 1994, s. I-1981, 49 ja 66 kohta; yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I-8375, 194 kohta ja asia C-312/00 P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I-11355, 69 kohta).
47 Kun otetaan huomioon tämä tosiseikaston arviointi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 196 kohdassa, että riidanalainen tietojenvaihtojärjestelmä oli omiaan estämään, rajoittamaan tai vääristämään tavanomaista kilpailua perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuin tavoin, sillä näiden järjestelmien avulla niihin osallistuvat tuottajat voivat korvata kilpailun normaalit riskit keskinäisellä käytännön yhteistyöllä.
48 Valituksenalaisen tuomion 191 kohdasta ei voida päätellä, toisin kuin valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi siinä todennut, että kiintiöjärjestelmän soveltamista on jatkettu 30.6.1988 jälkeen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kyseisessä kohdassa ainoastaan, että yritykset voivat riidanalaisen tietojenvaihdon avulla valvoa toisiaan ja että tällainen tietojenvaihto oli jo laatunsa vuoksi omiaan ylläpitämään markkinoiden jakamista viittaamalla vakiintuneeseen kaupankäyntiin.
49 Koska kyseisessä kohdassa ei lainkaan mainita kiintiöihin liittyvää sopimusta ja käsitellään ainoastaan itse tietojenvaihdon vaikutuksia, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole esittänyt ristiriitaisia toteamuksia, kun se on valituksenalaisen tuomion 202 kohdassa todennut, että tietojenvaihto on erillinen rikkominen.
50 Edellä esitetystä seuraa, että osittain toista ja neljättä valitusperustetta ei voida ottaa tutkittavaksi ja osittain ne ovat perusteettomia.
Kolmas valitusperuste
51 Kolmannen valitusperusteen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa ja ylittänyt asiallisen toimivaltansa tulkitsemalla edellytystä, joka seuraa ilmaisun "jotka ovat omiaan" käyttämisestä kyseisessä määräyksessä, virheellisellä tavalla soveltaessaan sitä niihin kilpailunvastaisiin seurauksiin, joita valittajan järjestämästä tietojenvaihdosta väitettiin aiheutuneen.
52 Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ottanut huomioon tietojenvaihdon vaikutukset kilpailuun (valituksenalaisen tuomion 191, 195 ja 196 kohta), vaikka EHTY:n perustamissopimuksen 65 artikla koskee ainoastaan sopimuksia, jotka "ovat omiaan" rajoittamaan kilpailua, mikä sekä perustamissopimuksen saksankielisessä ("abzielen") että sen ranskankielisessä ("tendraient - - à") toisinnossa edellyttää tietyn tarkoituksen tavoittelua. Toimimalla näin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa.
53 Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi ylittänyt asiallisen toimivaltansa korvaamalla riidanalaisen päätöksen 283 perustelukappaleessa käytetyn tietojenvaihdon "vaikutuksen" käsitteen käsitteellä, jonka mukaan tietojenvaihto "oli omiaan" vaikuttamaan tavanomaiseen kilpailuun ja korjaamalla näin ollen oikeudellista luonnehdintaa.
54 Komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 191 ja 196 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut aikaisemmin todettuja tosiseikkoja.
55 Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole soveltanut virheellisesti EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohtaa, jossa käytetty ilmaisu "olla omiaan" (ranskankielisessä toisinnossa "tendre à") vastaa EY:n perustamissopimuksen 85 artiklassa (josta on tullut EY 81 artikla) käytettyä ilmaisua "olla tarkoituksena tai seurata" (ranskankielisessä toisinnossa "ont pour objet ou pour effet"). Komission mukaan ranskankielisellä ilmaisulla "tendre à" on myös merkitykset "avoir tendance à" (olla taipumus) tai "évoluer de façon à" (kehittyä tiettyyn suuntaan). Näin ollen EHTY:n perustamissopimuksen tämän määräyksen soveltamiseksi on riittävää, että toiminta on objektiivisesti ollut omiaan rajoittamaan kilpailua.
56 Komission mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, ettei se ole tyytynyt toteamaan, että riidanalainen tietojenvaihto oli pelkästään voinut vaikuttaa yritysten käyttäytymiseen tuntuvasti, vaan se on mennyt arvioinnissaan pidemmälle ja päätellyt todettujen tosiseikkojen perusteella, että tietojenvaihto oli nimenomaisesti ollut omiaan jakamaan markkinat (valituksenalaisen tuomion 191 kohta) ja yleisesti estämään, rajoittamaan tai vääristämään tavanomaista kilpailua (valituksenalaisen tuomion 196 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
57 Kuten valituksenalaisen tuomion 145 kohdasta ilmenee, valittaja on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa katsonut, että moititun yritysten yhteenliittymän päätöksen tarkoituksena on ollut markkinoiden läpinäkyvyyden parantaminen tietojenvaihdon avulla ja ettei tätä tarkoitusta voida pitää kilpailunvastaisena.
58 On kuitenkin todettava, että valittajan ehdottama EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdassa käytetyn käsitteen "olla omiaan" määritelmä on liian rajoittava. Sekä kyseistä ranskankielistä ilmaisua että tämän määräyksen saksankielisessä toisinnossa käytettyä ilmaisua voidaan käyttää ilmaisemaan tietyn tarkoituksen tavoittelua mutta myös kuvaamaan tiettyä seikkaa koskevaa objektiivista tilannetta, joka kehittyy tiettyyn suuntaan, olipa se tavoitteena tai ei.
59 Kuten tämän tuomion 41 ja 42 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, väitetty markkinoiden läpinäkyvyyden parantamisen tarkoitus ei estä luonnehtimasta toimintaa objektiivisesti kilpailunvastaiseksi, jos moitittu toiminta alentaa kyseessä olevien markkinoiden toimintaan liittyvän epävarmuuden astetta tai poistaa tämän epävarmuuden kokonaan ja luo tilanteen, jossa talouden toimija ei itsenäisesti määrää markkinoilla noudatettavaksi aikomastaan toimintalinjasta.
60 Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti ja ylittämättä toimivaltaansa tutkinut valituksenalaisen tuomion 191 ja 195 kohdassa kyseessä olevan tietojenvaihdon vaikutuksia tähän järjestelmään osallistuneiden talouden toimijoiden toimintaan ja todennut valituksenalaisen tuomion 196 kohdassa, että tämä tietojenvaihtojärjestelmä oli omiaan estämään, rajoittamaan tai vääristämään tavanomaista kilpailua perustamissopimuksen 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuin tavoin.
61 Tämän vuoksi kolmas valitusperuste on perusteeton.
62 Edellä esitetyn perusteella valitus on hylättävä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
63 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 118 artiklan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska valittaja on hävinnyt asian kaikkien valitusperusteiden osalta, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1) Valitus hylätään.
2) Eurofer ASBL velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.