CELEX: 62005FJ0124
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Ieškinys dėl panaikinimo
Nereikalingumas priimti sprendimą
Ieškinys dėl atsakomybės
Priimtinumas
Privilegijos ir imunitetai
Imuniteto nuo teismų jurisdikcijos panaikinimas
OLAF tyrimų konfidencialumas
IDOC tyrimai
Teisė susipažinti su medicininiais dokumentais
Teisė susipažinti su asmens byla
Drausminė procedūra
Protingas terminas

Tarnautojų teismo kanceliarijai 2005 m. gruodžio 16 d. pateiktu ieškiniu, įregistruotu numeriu F-124/05, ieškovas prašo, viena
vertus, panaikinti 2005 m. vasario 28 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atmestas jo 2004 m. spalio 22 d. prašymas dėl jam 2004 m.
sausio 16 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas, arba sprendimas, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą)
iškeltos drausminės procedūros nutraukimo ir, kita vertus, priteisti iš Komisijos žalos atlyginimą.
2006 m. rugpjūčio 10 d. Tarnautojų teismo kanceliarijoje faksu gautu ieškiniu (originalas įteiktas 2006 m. rugpjūčio 17 d.),
įregistruotu numeriu F-96/06, tas pats ieškovas prašo priteisti iš Komisijos žalos atlyginimą dėl įvairių jos padarytų pažeidimų.

Teisinis pagrindas
I –
Nuostatos dėl privilegijų ir imuniteto
Pagal 1965 m. balandžio 8 d. Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų, pridedamo prie jungtinės Tarybos ir
jungtinės Komisijos steigimo sutarties (OL 152, 1967, toliau – Protokolas dėl privilegijų ir imunitetų arba Protokolas), 12 straipsnį:
„Bendrijų pareigūnams ir kitiems tarnautojams, neatsižvelgiant į jų pilietybę, kiekvienos valstybės narės teritorijoje:
a)      pagal Sutarčių nuostatas dėl pareigūnų ir kitų tarnautojų atsakomybės Bendrijoms ir dėl Teismo jurisdikcijos spręsti ginčus
tarp Bendrijų ir jų pareigūnų bei kitų tarnautojų suteikiamas imunitetas nuo jurisdikcijos dėl jų veiksmų, atliktų einant
pareigas, įskaitant pasakytas ar rašytines kalbas. Šis imunitetas lieka galioti ir jiems nustojus eiti pareigas;
b)      <…>“
Pagal Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų 18 straipsnį:
„Privilegijos, imunitetai ir lengvatos Bendrijų pareigūnams ir kitiems tarnautojams yra taikomos tiktai Bendrijos labui.
Kiekviena Bendrijų institucija privalo atšaukti savo pareigūno ar kito tarnautojo imunitetą, jei, šios institucijos nuomone,
tokio imuniteto atšaukimas neprieštarauja Bendrijų interesams.“
Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų 19 straipsnyje nustatyta:
„Taikydamos šį Protokolą, Bendrijų institucijos bendradarbiauja su atitinkamomis suinteresuotų valstybių narių valdžios institucijomis.“
Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų 23 straipsnio pirmos pastraipos pirmame sakinyje primenama, kad privilegijos
ir imunitetai, kuriais naudojasi pareigūnai, yra suderinti tik su Bendrijų interesais.
II –
Nuostatos dėl tyrimų, atliekamų kovojant su sukčiavimu
1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos
(OLAF) atliekamų tyrimų (OL L 136, 1999, p. 1) 10 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„kadangi šie tyrimai turi būti atliekami laikantis Sutarties, pirmiausia Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų,
taip pat Pareigūnų tarnybos nuostatų ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų <...> ir visapusiškai gerbiant
žmogaus teises ir pagrindines laisves, ypač sąžiningumo principą, atitinkamų asmenų teisei reikšti savo nuomonę apie su jais
susijusius faktus, ir principą, kad tyrimų išvados gali būti grindžiamos tik įrodomąją vertę turinčiais faktiniais duomenimis;
<...>“
Reglamento (EB) Nr. 1073/1999 8 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Vidaus tyrimų metu siunčiamai ar gautai bet kurios formos informacijai taikomi profesinės paslapties reikalavimai ir ji saugoma
atitinkamomis nuostatomis, kurios taikomos Europos Bendrijų institucijoms.
Tokia informacija gali būti perduota tik tiems asmenims, kurie dirba Europos Bendrijų institucijose arba valstybėse narėse
ir kurie pagal savo pareigas turi būti susipažinę su ja, ir ši informacija negali būti naudojama kitais, o ne kovos su sukčiavimu,
korupcija ar kita neteisėta veika tikslais.“
III –
Nuostatos dėl drausminių procedūrų
Pagal iki 2004 m. balandžio 30 d. galiojusios Tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktos pastraipos redakciją, jei pareigūnas
už tuos pačius veiksmus, dėl kurių jam pradėta drausminė procedūra, patraukiamas baudžiamojon atsakomybėn, galutinis sprendimas
priimamas tik tada, kai bylą išnagrinėjęs teismas priima galutinį sprendimą.
Tarnybos nuostatų IX priedo 25 straipsnyje pakartojamos iki 2004 m. balandžio 30 d. galiojusios 88 straipsnio penktos pastraipos
nuostatos.
2004 m. balandžio 28 d. Komisijos sprendimo, nustatančio bendrąsias vykdymo sąlygas, susijusias su administracinių tyrimų
ir drausminių procedūrų vykdymu (toliau – BVS, susijusios su administraciniais tyrimais ir drausminėmis procedūromis), 1 straipsnio
1 dalyje, pakartojančioje šiuo aspektu 2002 m. vasario 19 d. Komisijos sprendimą C(2002) 540, nustatyta, kad įsteigiama Komisijos
tyrimų ir drausmės tarnyba (IDOC).
BVS, susijusių su administraciniais tyrimais ir drausminėmis procedūromis, 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1. IDOC atlieka administracinius tyrimus. Šiose nuostatose „administraciniai tyrimai“ reiškia bet kokius veiksmus, kuriuos
atlieka įgaliotas pareigūnas ir kuriais siekiama išaiškinti aplinkybes ir prireikus nustatyti, ar buvo pažeistos prievolės,
kurių privalo laikytis Komisijos tarnautojai.
<…>
2. IDOC gali būti pavesta vykdyti ir kitokius tyrimus, kuriais siekiama patikrinti tam tikras aplinkybes, konkrečiai kalbant,
pagal nuostatų 24, 73 ir 90 straipsnius.“
IV –
Nuostatos dėl draudimo profesinių ligų ir nelaimingų atsitikimų atveju
Pagal nuostatų 73 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1. Nuo tarnybos pradžios pareigūnas yra apdraudžiamas profesinės ligos ir nelaimingų atsitikimų draudimu pagal taisykles,
priimtas Bendrijos institucijų bendru sutarimu, pasikonsultavus su Tarnybos nuostatų komitetu. <…>
2. Išmokos yra tokios:
a)      <…>
b)      visiškos negalios atveju:
pareigūnui išmokama vienkartinė išmoka, sudaranti jo aštuonias metines bazines algas, apskaičiuotas pagal mėnesinį atlyginimą,
gautą paskutinius 12 mėnesių iki nelaimingo atsitikimo;
c)      dalinio nuolatinio invalidumo atveju:
pareigūnui išmokama b papunktyje nurodytos išmokos dalis, apskaičiuota pagal 1 dalyje nurodytose taisyklėse nurodytą skaičiavimo
metodą.
<…>“
2005 m. gruodžio 13 d. Bendrijų institucijos priėmė bendras taisykles dėl Europos Bendrijų pareigūnų draudimo nuo nelaimingų
atsitikimų ir profesinių ligų, kurios įsigaliojo 2006 m. sausio 1 d. (toliau – draudimo taisyklės, arba naujosios draudimo
taisyklės). Iki minėtos datos buvo taikomos bendros Bendrijų pareigūnų draudimo nuo nelaimingų atsitikimų ir profesinių ligų
taisyklės su paskutiniu pakeitimu 1997 m. liepos 18 d. (toliau – ankstesnės draudimo taisyklės).
Naujųjų draudimo taisyklių 30 straipsnyje nustatytos tokios pereinamojo laikotarpio nuostatos:
„[Ankstesnės draudimo taisyklės] panaikinamos.
Tačiau jos ir toliau turi būti taikomos visiems sprendimo projektams, priimtiems pagal 20 straipsnio 1 dalį iki 2006 m. sausio
1 d. <…>.“
Naujųjų taisyklių 2 straipsnio 1 dalyje nelaimingas atsitikimas apibrėžiamas kaip bet koks fizinei ar psichinei apdraustojo
sveikatai žalą sukėlęs staigus įvykis, kurio priežastis ar viena iš priežasčių kyla ne iš nukentėjusiojo organizmo. Ankstesniųjų
taisyklių 2 straipsnio 1 dalyje nelaimingas atsitikimas apibrėžiamas kaip bet koks išorinis ir staigus ar šiurkštus arba neįprastas
įvykis ar faktorius, sukėlęs žalą pareigūno fizinei ar psichinei sveikatai.
Pagal naujųjų draudimo taisyklių 11 straipsnio 1 dalį nuolatinis ar dalinis invalidumas vertinamas pagal žalą fizinei ir psichinei
sveikatai (toliau – ŽFPS), kaip nurodyta Europos žalos fizinei ir psichinei sveikatai klasifikacijoje, pateiktoje minėtų taisyklių
priede.
Naujųjų draudimo taisyklių 11 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad nuolatinio apdraustojo invalidumo, kilusio dėl nelaimingo
atsitikimo ar profesinės ligos, atveju ŽFPS yra 100 %, ir apdraustajam sumokama Tarnybos nuostatų 73 straipsnio 2 dalies b punkte
nustatyta išmoka. Pagal naujųjų draudimo taisyklių 11 straipsnio 3 dalį nuolatinio dalinio apdraustojo invalidumo, kilusio
dėl nelaimingo atsitikimo ar profesinės ligos, atveju apdraustajam sumokama Tarnybos nuostatų 73 straipsnio 2 dalies b punkte
nustatyta išmoka, kurios dydis nustatytas Europos ŽFPS įvertinimo klasifikacijoje.
Naujųjų draudimo taisyklių 15 straipsnyje nustatyta, kad pareigūnas, nukentėjęs dėl nelaimingo atsitikimo, ar jo teisių perėmėjai
privalo pranešti apie nelaimingą atsitikimą institucijos, kurioje apdraustasis dirba, administracijai. Pranešime apie nelaimingą
atsitikimą turi būti detaliai nurodytos nelaimingo atsitikimo diena ir valanda, priežastys ir aplinkybės bei galimų liudininkų
ir trečiojo atsakingo asmens pavardės. Prie pranešimo turi būti pridėta medicinos pažyma, kurioje nurodomas sužeidimų pobūdis
ir tikėtinos nelaimingo atsitikimo pasekmės. Pranešimas turi būti pateiktas per dešimt darbo dienų nuo nelaimingo atsitikimo
dienos. Šioje nuostatoje iš esmės pakartojamas ankstesniųjų draudimo taisyklių 16 straipsnis.
Pagal naujųjų draudimo taisyklių 16 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmą sakinį pareigūnas, kuris prašo, kad jam būtų
pritaikytos minėtos taisyklės dėl profesinės ligos, per protingą terminą nuo ligos pradžios ar pirmosios medicininės diagnozės
momento turi pateikti pranešimą administracijai. Šioje nuostatoje pakartotas ankstesniųjų draudimo taisyklių 17 straipsnio
1 dalies pirmos pastraipos pirmas sakinys.
Pagal naujųjų draudimo taisyklių 16 straipsnio 2 dalį administracija atlieka tyrimą visai būtinai informacijai surinkti, kad
galėtų nustatyti ligos pobūdį, išsiaiškinti, ar ji kilo dėl apdraustojo profesijos, taip pat jos atsiradimo aplinkybes. Šioje
nuostatoje pakartojama ankstesniųjų draudimo taisyklių 17 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa.
Naujųjų taisyklių 18 straipsnyje nustatyta, kad sprendimus dėl įvykio pripažinimo nelaimingu atsitikimu ar dėl ligos pripažinimo
profesine liga bei sprendimus dėl nuolatinio invalidumo laipsnio nustatymo priima Paskyrimų tarnyba (toliau – Paskyrimų tarnyba)
pagal procedūrą, nustatytą šių taisyklių 20 straipsnyje, remdamasi institucijų paskirtų gydytojų pateiktomis išvadomis, ir
jei apdraustasis to reikalauja, po konsultacijų su minėtų taisyklių 22 straipsnyje nurodyta medikų komisija. Šioje nuostatoje
iš esmės pakartojamas ankstesniųjų draudimo taisyklių 19 straipsnis.
Naujųjų taisyklių 20 straipsnyje nustatyta:
„1. Prieš priimdama sprendimą pagal 18 straipsnį Paskyrimų tarnyba pateikia apdraustajam ar jo teisių perėmėjams sprendimo
projektą bei institucijų paskirtų gydytojų išvadas. Apdraustasis ar jo teisių perėmėjai gali reikalauti, kad visa medicininė
ataskaita būtų persiųsta pasirinktam gydytojui arba pateikta jiems.
2. Per šešiasdešimties dienų terminą apdraustasis ar jo teisių perėmėjai gali reikalauti, kad medikų komisija, nurodyta 22 straipsnyje,
pateiktų savo nuomonę. Prašyme kreiptis į medikų komisiją turi būti nurodytas apdraustajam ar jo teisių perėmėjams atstovaujančio
gydytojo pavardė bei pridėta šio gydytojo ataskaita su nurodytais ginčijamais institucijos paskirtų gydytojų medicinos klausimais
dėl šių taisyklių taikymo.
3. Jei pasibaigus šiam terminui nepateikiamas joks prašymas dėl kreipimosi į gydytojų komisiją, Paskyrimų tarnyba priima sprendimą,
atitinkantį jai pateiktą projektą.“
Pagal ankstesniųjų taisyklių 21 straipsnį pareigūnas galėjo reikalauti, kad visa medicininė ataskaita būtų perduota pasirinktam
gydytojui. Be to, skirtingai nei naujųjų draudimo taisyklių 20 straipsnyje, ankstesniųjų draudimo taisyklių 21 straipsnyje
nenumatyta galimybė pareigūnui reikalauti, kad medicininė ataskaita jam būtų pateikta tiesiogiai.
Naujųjų draudimo taisyklių 22 straipsnio 1 dalyje, kurioje dėl gydytojų komisijos sudarymo iš esmės pakartojama ankstesniųjų
draudimo taisyklių 23 straipsnio 1 dalis, nustatyta:
„1. Gydytojų komisiją sudaro trys paskirti gydytojai:
–        pirmąjį gydytoją skiria apdraustasis ar jo teisių perėmėjai,
–        antrąjį – Paskyrimų tarnyba,
–        trečiąjį gydytoją bendru sutarimu skiria du anksčiau nurodyti paskirti gydytojai.
<...>.“
Galiausiai pagal naujųjų draudimo taisyklių 19 straipsnio 3 dalį:
„Sprendimas, kuriuo nustatomas invalidumo laipsnis, priimamas įvertinus ir apibendrinus apdraustojo patirtus sužalojimus.
Nelaimingo atsitikimo ar profesinės ligos pasekmės yra apibendrinamos, kuomet jos stabilizuojasi arba yra žinoma, kad jų poveikis
mažės tik labai lėtai ar labai ribotai. <…>
Jei užbaigus medicininį gydymą invalidumo laipsnio negalima galutinai nustatyti, gydytojo ar gydytojų, nurodytų 18 straipsnyje,
nuomonėje arba atitinkamu atveju 22 straipsnyje nurodytos gydytojų komisijos ataskaitoje turi būti nurodyta data, kada vėliausiai
turi būti iš naujo išnagrinėta apdraustojo byla.“
V –
Nuostatos dėl išmokų invalidumo atveju
A –
Tarnybos nuostatai
Pagal Tarnybos nuostatų 53 straipsnį pareigūnas, kuriam Invalidumo komisija nusprendžia taikyti 78 straipsnio nuostatas, iš
karto atsistatydina paskutinę mėnesio, kurį Paskyrimų tarnyba jį pripažįsta pareigūnu, nuolat negalinčiu atlikti savo pareigų,
dieną.
Pagal Tarnybos nuostatų 59 straipsnio 4 dalį Paskyrimų tarnyba gali kreiptis į Invalidumo komitetą dėl bet kurio pareigūno,
kurio bendra laikinojo nedarbingumo atostogų trukmė per bet kurį trejų metų laikotarpį viršija 12 mėnesių.
Tarnybos nuostatų 78 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad:
„<…> jei dėl visiško nuolatinio invalidumo pareigūnas negali atlikti savo grupę ir postą atitinkančių pareigų, jis turi teisę
gauti invalidumo pašalpą.“
Pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio trečią pastraipą invalidumo pašalpa sudaro 70 % pareigūno paskutinio bazinio darbo užmokesčio.
Tarnybos nuostatų 78 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatyta, kad nuo invalidumo pašalpos atskaitomi pensijos įnašai apskaičiuojami
pagal tos pašalpos dydį.
Pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą, jeigu invalidumas atsirado pareigūnui dėl profesinės ligos, visą įmokų
pagal pensijų sistemą sumą moka institucija.
Pagal Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio 1 dalį:
„Atsižvelgiant į 1 straipsnio 1 dalį, 65 metų nesulaukęs pareigūnas, kuris bet kuriuo metu per laikotarpį, kuriuo jis įgyja
teisę į pensiją, Invalidumo komiteto sprendimu buvo pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio nedarbingumo, neleidžiančio
jam atlikti jo pareigybę atitinkančių pareigų, ir kuris dėl to yra priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose, turi teisę, kol
toks nedarbingumas egzistuoja, į invalidumo pašalpą, kaip numatyta Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje.“
B –
Tarnybos nuostatų redakcija, taikyta iki 2004 m. balandžio 30 d.
Tarnybos nuostatų 53 straipsnio iki 2004 m. balandžio 30 d. taikyta redakcija yra identiška Tarnybos nuostatų 53 straipsniui.
Tarnybos nuostatų 78 straipsnio pirmos pastraipos iki 2004 m. balandžio 30 d. taikytoje redakcijoje nustatyta:
„Jei dėl visiško nuolatinio invalidumo pareigūnas negali atlikti savo pareigybę atitinkančių pareigų, jis turi teisę gauti
invalidumo pašalpą“.
Pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio antros pastraipos iki 2004 m. balandžio 30 d. taikytą redakciją, jei pareigūnas tapo
invalidu dėl profesinės ligos, jo invalidumo pensija sudaro 70 % pareigūno bazinės algos.
Pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio trečios pastraipos iki 2004 m. balandžio 30 d. taikytą redakciją, jei pareigūnas tapo
invalidu dėl kokios nors kitos priežasties nei priežastys, nurodytos antroje minėto straipsnio dalyje, invalidumo pensija
yra lygi senatvės pensijai, į kurią pareigūnas būtų turėjęs teisę sukakus 65 metams, jei būtų iki tokio amžiaus išdirbęs tarnyboje.
VI –
Nuostatos dėl pareigūno asmens bylos
Pagal Tarnybos nuostatų 26 straipsnį:
„Pareigūno asmens bylą sudaro:
a)      visi dokumentai, susiję su jo administraciniu statusu, ir visos ataskaitos apie jo sugebėjimus, naudingumą ir elgesį;
b)      pareigūno pastabos dėl tų dokumentų.
Dokumentai registruojami, numeruojami ir klasifikuojami eilės tvarka; institucija negali naudoti arba remtis a punkte nurodytais
dokumentais prieš pareigūną, jeigu jie jam nebuvo perduoti prieš juos suklasifikuojant.
Bet kokio dokumento perdavimas pareigūnui patvirtinamas jo parašu arba, jei to negalima padaryti, tai atliekama registruotu
laišku, siunčiamu paskutiniu pareigūno praneštu adresu.
<...>
Kiekvienas pareigūnas turi tik vieną asmens bylą.
Net baigęs tarnybą, pareigūnas turi teisę sužinoti visą jo bylos dokumentuose nurodytą informaciją ir daryti jos kopijas.
Asmens byla yra konfidenciali ir pasižiūrėti ją galima tik administracijos biuruose arba saugiose elektroninėse laikmenose.
Tačiau ji siunčiama [Europos Sąjungos] Teisingumo Teismui, jei Teisme pareiškiamas ieškinys dėl pareigūno.“
Tarnybos nuostatų 26 a straipsnyje nustatyta:
„Pareigūnai turi teisę susipažinti su savo medicininėmis bylomis tokia tvarka, kurią turi nustatyti institucijos.“
VII –
Nuostatos dėl dokumentų viešumo
2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su
Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, p. 43) 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„2. Institucijos nesuteikia galimybės susipažinti su dokumentais, dėl kurių atskleidimo nukentėtų apsauga:
–        <…>
–        patikrinimo, tyrimo ir audito tikslų,
nebent atskleidimo reikalautų viršesnis viešasis interesas.“

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovas yra buvęs AD 15 lygio pareigūnas. Pradėjęs dirbti Komisijoje 1979 m., jis šioje institucijoje užėmė įvairias pareigas.
Nuo 1995 m. gruodžio 21 d. iki 1997 m. liepos mėnesio ieškovas vadovavo Komisijos narės É. Cresson kabinetui, šias pareigas
perėmęs iš F.Lamoureux.
Kadangi šio ginčo faktinės aplinkybės minėtu laikotarpiu susijusios su É. Cresson kabinetu, jas būtina trumpai priminti.
I –
Cresson bylos kontekstas
É. Cresson buvo Komisijos narė nuo 1995 m. sausio 24 d. iki 1999 m. rugsėjo 8 dienos. Tuomet Komisijai vadovavo J.Santer.
É. Cresson kompetencijai priklausė šios sritys: mokslas, mokslo tyrimai ir plėtra, žmogiškieji ištekliai, švietimas, mokymas
ir jaunimo reikalai, taip pat Jungtinis tyrimų centras (toliau – JTC).
É. Cresson pradėjus eiti pareigas jos kabinetas jau buvo suformuotas. Nepaisant to, É. Cresson pareiškė norą įdarbinti vieną
savo artimą pažįstamą R. Berthelot kaip „asmeninį patarėją“. Dėl savo amžiaus – faktinių bylos aplinkybių metu jam buvo 66
metai – R. Berthelot negalėjo būti įdarbintas kaip laikinasis tarnautojas dirbti Komisijos nario kabineto nariu. É. Cresson
kabineto vedėjas F. Lamoureux pranešė jai, kad, atsižvelgdamas į R. Berthelot amžių, jis nemato jokių galimybių įdarbinti
šį asmenį Komisijoje. Tuomet É. Cresson, kuri vis dėlto norėjo įdarbinti R. Berthelot kaip asmeninį patarėją, kreipėsi į administraciją,
prašydama išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis būtų galima įdarbinti interesantą. 1995 m. rugsėjo 1 d. R. Berthelot buvo įdarbintas
Mokslo tyrimų generaliniame direktorate kaip kviestinis mokslininkas pradiniam šešių mėnesių laikotarpiui. Vėliau šis laikotarpis
buvo pratęstas iki 1997 m. vasario pabaigos. Taikant kelių išmokų sutapimo vengimo taisyklę, nuo 1996 m. balandžio E. Berthelot
mėnesio atlyginimas, kurį jis gaudavo kaip kviestinis mokslininkas, buvo sumažintas atsižvelgiant į jo Prancūzijoje gaunamos
pensijos dydį. Netrukus po šio sumažinimo É. Cresson kabinete buvo išleista trylika įsakymų dėl E. Berthelot komandiruočių
į Châtellerault miestą laikotarpiu nuo 1996 m. gegužės 23 d. iki 1996 m. birželio 21 d., išmokant jam apie 6 900 EUR. Nuo
1996 m. rugsėjo 1 d. R. Berthelot buvo perkeltas iš II į I kviestinių mokslininkų grupę. Jo mėnesinis atlyginimas, tuo metu
buvęs apie 4 500 EUR, padidėjo apytikriai 1 000 EUR. Pasibaigus jo sutarčiai su Mokslo tyrimų generaliniu direktoratu, t. y.
1997 m. kovo 1 d., R. Berthelot buvo pasiūlyta kita kviestinio mokslininko sutartis su JTC vienų metų laikotarpiui iki 1998 m.
vasario pabaigos.
Po Europos Parlamento narių pareiškimų, kuriuose É. Cresson kaltinama favoritizmu įdarbinant ir proteguojant du savo pažįstamus,
įvairios institucijos atliko keletą tyrimų.
Nepriklausomų ekspertų komitetui, įsteigtam 1999 m. sausio 27 d. Europos Parlamento ir Komisijos iniciatyva, buvo pavesta
parengti pirminę ataskaitą siekiant nustatyti, kiek Komisija, kaip kolegiali institucija, arba vienas ar keli jos nariai buvo
atsakingi už parlamentinėse diskusijose minėtus nesenus sukčiavimo, netinkamo administravimo ar nepotizmo atvejus. Savo 1999 m.
kovo 15 d. ataskaitoje šis komitetas padarė išvadą dėl akivaizdaus favoritizmo atvejo, kiek tai susiję su R. Berthelot.
1999 m. kovo 16 d. Komisija pateikė bendrą atsistatydinimo pareiškimą, tačiau toliau ėjo pareigas iki tų pačių metų rugsėjo
8 dienos.
1999 m. liepos 20 d. OLAF pradėjo vidaus tyrimą dėl R. Berthelot, kaip kviestinio mokslininko, įdarbinimo sąlygų. OLAF pateikė
savo ataskaitą 1999 m. lapkričio 23 d. Šioje ataskaitoje daroma išvada: „kadangi R. Berthelot parengtos ar pasirašytos ataskaitos
ir <...> komandiruotės gali būti kvalifikuojamos kaip klastojimas ir suklastotų dokumentų naudojimas, būtina [minėtą] ataskaitą
<...> perduoti jurisdikciją turinčioms teisminėms institucijoms pagal Reglamento Nr. 1073/99 10 straipsnio nuostatas“.
OLAF ataskaita buvo perduota Personalo ir administracijos generalinio direktorato generaliniam direktoriui, kad būtų galima
pradėti drausmines procedūras, bei Briuselio prokuratūros Karaliaus prokurorui. Šios ataskaitos pagrindu buvo pradėtos drausminės
procedūros keliems Komisijos pareigūnams ir tarnautojams bei R. Berthelot nepagrįstai išmokėtų sumų išieškojimo procedūra.
Šiame etape ieškovo atžvilgiu nebuvo pradėta jokia drausminė procedūra.
Personalo ir administracijos generalinis direktoratas (toliau – GD ADMIN), vėliau – IDOC, po jo įsteigimo 2002 m. vasario
19 d. sprendimu atliko du papildomus tyrimus dėl R. Berthelot, iš kurių vienas buvo susijęs su Mokslo tyrimų GD vaidmeniu,
o kitas – su JTC dalyvavimu. 2002 m. vasario 22 d. IDOC pateikė papildomo administracinio tyrimo ataskaitą dėl R. Berthelot,
kaip kviestinio mokslininko Mokslo tyrimų generaliniame direktorate ir JTC, darbo laikotarpio. IDOC ataskaitoje daroma išvada,
jog „atsižvelgiant į visus atitinkamų papildomų tyrimų metu surinktus įrodymus ir pareiškimus atrodo, kad R. Berthelot darbas
Komisijoje pridengė būtinybę atlyginti suinteresuotajam asmeniui už jo tiesioginę pagalbą, kurią iš jo, kaip asmeninio patarėjo,
tikėjosi gauti É. Cresson“.
2003 m. sausio 21 d. Komisijos narių kolegija nusprendė nusiųsti É. Cresson pranešimą apie jai pareikštus kaltinimus, svarstant
galimybę pradėti procedūrą pagal EB 213 straipsnio 2 dalį ir AE 126 straipsnio 2 dalį.
2003 m. kovo 18 d. ikiteisminio tyrimo teisėjas M. V. Briuselio pirmosios instancijos teisme pareiškė kaltinimus É. Cresson,
R. Berthelot bei dar aštuoniems Komisijos pareigūnams ir tarnautojams, tarp jų ir ieškovui, dėl dokumentų klastojimo, suklastotų
dokumentų naudojimo, sukčiavimo ar piktnaudžiavimo tarnybine padėtimi. 2003 m. rugsėjo 11 d. Komisija šioje byloje pareiškė
civilinį ieškinį baudžiamojoje byloje, nagrinėjamoje Belgijos teisme.
2004 m. birželio 30 d. nutartimi Briuselio pirmosios instancijos teismo uždaroji kolegija, išklausiusi valstybės prokuroro
kalbą ir atsižvelgusi į jo 2004 m. vasario 3 d. rašytinėse pastabose išdėstytus motyvus, nusprendė neperduoti bylos baudžiamajam
teismui. Sprendime nurodyta, kad tyrimų medžiaga neleidžia abejoti kaltinimais dėl klastojimo ir sukčiavimo, tačiau nėra jokių
konkrečių įrodymų kurio nors iš kaltinamųjų, dėl kurių buvo atliekamas tyrimas, atžvilgiu.
2004 m. spalio 7 d. Komisija savo ieškiniu prašė Teisingumo Teismo konstatuoti favoritizmo atvejį ar bent jau akivaizdų aplaidumą,
kuriuo É. Cresson pažeidė EB 213 straipsnyje, taip pat AE 126 straipsnyje numatytus įsipareigojimus, ir atimti iš É. Cresson
visą ar dalį pensijos ar kitas susijusias išmokas.
2006 m. liepos 11 d. Sprendimu
Komisija prieš Cresson
(C-432/04, Rink. p. I-6387, toliau – Sprendimas
Komisija prieš Cresson
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad É. Cresson pažeidė su savo, kaip Europos Bendrijų Komisijos narės, pareigomis susijusius
įsipareigojimus įdarbinant R. Berthelot ir nustatant jo darbo sąlygas. Tačiau dėl Komisijos pateikto prašymo atimti iš É. Cresson
pensiją Teisingumo Teismas nusprendė, kad pats pažeidimo konstatavimas yra tinkama sankcija ir dėl tos priežasties tikslinga
atleisti suinteresuotąjį asmenį nuo bausmės.
II –
Aplinkybės, susijusios su ieškovu
Ieškovas vadovavo É. Cresson kabinetui nuo 1995 m. gruodžio 21 d. iki 1997 m. liepos mėnesio. 1996 m. gruodžio mėnesį jis
buvo paskirtas į Mokslo tyrimų generalinio direktorato pirmojo patarėjo pareigas, į kurias buvo pateikęs savo kandidatūrą.
Jis norėjo palikti É. Cresson kabinetą dėl įtemptų santykių su ja nuo 1996 m. gegužės mėnesio. Tačiau iš tikrųjų kabinetą
jis paliko tik 1997 m. liepos mėnesį, kuomet É. Cresson priėmė jo atsistatydinimą, nes iki to laiko nebuvo atrinktas jį pakeisiantis
kandidatas.
1999 m. rugsėjo 15 d. ieškovas buvo neformaliai apklaustas atliekant OLAF tyrimą. 1999 m. lapkričio 17 d. jam buvo pranešta,
kad jo atžvilgiu pradėtas tyrimas. 1999 m. lapkričio 19 d. jis buvo formaliai apklaustas. 1999 m. lapkričio 23 d. OLAF ataskaitoje
dėl ieškovo nurodyta, jog remiantis iš dalies sutampančiais pareigūnų parodymais, tikėtina, kad ieškovo biure vyko susirinkimas,
kuriame aptarta galimybė perkelti R. Berthelot į I kviestinių mokslininkų grupę (OLAF ataskaitos 4.2.2 punktas). OLAF ataskaitos
pagrindu ieškovo atžvilgiu nebuvo pradėta jokia drausminė procedūra.
2000 m. gruodžio 27 d. Belgijos radijas ir televizija prancūzų kalba (RTBF) transliavo didelę auditoriją turinčią laidą „Įstatymo
vardu“, kuri buvo skirta „Cresson bylai“. Laidoje trumpai buvo paminėta ieškovo pavardė bei parodytas dokumentas, komentaruose
pristatytas kaip ieškovo apklausos OLAF protokolas.
2001 m. vasario 7 d. raštu Personalo ir administracijos generalinis direktoratas informavo ieškovą apie Komisijos sprendimą
panaikinti jo neliečiamybę, remiantis Briuselio pirmosios instancijos ikiteisminio tyrimo teisėjo M. V. prašymu, pateiktu
Komisijos pirmininkui.
2002 m. vasario 22 d. IDOC ataskaitoje dėl ieškovo nurodyta, kad tyrimo elementų analizė leidžia teigti, jog susirinkimas,
kuriame buvo aptariama galimybė perkelti R. Berthelot į I kviestinių mokslininkų grupę, vyko ieškovo biure laikotarpiu nuo
1996 m. lapkričio 21 d. iki 29 dienos (IDOC ataskaitos 4.4 punktas).
2003 m. kovo 18 d. (žr. 53 punktą) ieškovui pareikšti kaltinimai kaip organizatoriui ar bendrininkui, viena vertus, dėl dokumentų
klastojimo, būtent dėl to, kad jis parengė ar nurodė parengti trylika įsakymų dėl komandiruočių ir trylika komandiruotės išlaidų
ataskaitų, užrašydamas ar duodamas nurodymą užrašyti kiekviename iš jų neatitinkančius tikrovės faktus, kita vertus, dėl sukčiavimo
dėl komandiruotės išlaidų, nurodytų minėtame kaltinime, padengimo. 2003 m. balandžio 7 d. ieškovas gavo ikiteisminio tyrimo
teisėjo laišką, kuriuo pranešama apie jam pateikiamus kaltinimus.
Po šių kaltinimų ieškovas patyrė nervinę depresiją, dėl kurios kelis kartus buvo laikinai nedarbingas.
2003 m. liepos 25 d. ieškovas pateikė Komisijai „pranešimą dėl nelaimingo atsitikimo darbe / profesinės ligos“. Šiame pranešime,
su kuriuo buvo pateikta ir ieškovo gydytojo ataskaita, institucija nebuvo aiškiai kaltinama psichologiniu priekabiavimu.
2003 m. liepos 31 d. Komisija patvirtino, kad gavo ieškovo 2003 m. liepos 25 d. pranešimą, ir pranešė jam, kad bus atliekamas
tyrimas, siekiant nustatyti jo ligos pobūdį ir kilmę.
2003 m. rugsėjo mėnesį, savaitę po to, kuomet ieškovas grįžo į darbą po ligos, tyrimų programa, už kurią ieškovas buvo atsakingas,
tariamai buvo „sustabdyta“ Personalo ir administracijos generalinio direktorato reikalavimu. Dėl šio įvykio ieškovas vėl tapo
nedarbingas iki 2004 m. sausio mėnesio pradžios.
2004 m. sausio 16 d. Mokslo tyrimų generalinio direktorato generalinis direktorius ieškovui tariamai žodžiu pranešė, kad Paskyrimų
tarnyba ketina atleisti jį iš darbo gindama institucijos interesus pagal Tarnybos nuostatų 50 straipsnį. 2004 m. sausio 20 d.
šią informaciją ieškovui tariamai patvirtino Komisijos nario, atsakingo už mokslo tyrimus, kabineto vadovas, nors šis ketinimas
niekada nebuvo įgyvendintas. Po šio pranešimo buvo konstatuota, kad ieškovui paūmėjo depresija, dėl ko jis vėl tapo nedarbingas
nuo 2004 m. sausio 22 d. iki 2004 m. pabaigos.
2004 m. sausio 16 d. sprendimu Komisijos narys N. Kinnock, atsakingas už personalą ir administravimą, taigi atitinkamai ir
už tyrimus bei drausmines procedūras, Paskyrimų tarnybos vardu ieškovo atžvilgiu pradėjo drausminę procedūrą ir sustabdė ją
pagal iki 2004 m. balandžio 30 d. taikytų Tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktos pastraipos redakciją, kol Belgijos baudžiamojo
teismo nuosprendis taps galutinis. Šiame sprendime nurodyta, kad, be baudžiamųjų kaltinimų ieškovui, jis taip pat kaltinamas,
pirma, tuo, kad, kaip É. Cresson kabineto vadovas, suvaidino aktyvų vaidmenį neteisėtai  perkeliant R. Berthelot į I kviestinių
mokslininkų grupę ir, antra, kad šį įdarbino kviestiniu mokslininku JTC, o tai irgi laikoma neteisėtu elgesiu.
2004 m. vasario 3 d. valstybės prokuroro baigiamajame akte (žr. kaltinamojo akto 54 punktą) dėl kaltinimų ieškovui klastojimu
buvo nurodyta:
„Nors [ieškovas] buvo É. Cresson kabineto vadovas, jokie pareiškimai nėra susiję su juo nei tiesiogiai, nei netiesiogiai;
joks daiktinis įrodymas, kaip antai pastaba ar parašas, neleidžia nustatyti jo dalyvavimo; jis pats pateikė įrodymų dėl komandiruočių
įsakymų suklastojimo, pareikšdamas, kad antrasis kaltinamasis (R. Berthelot) antradieniais atvykdavo į Briuselį kartu su É. Cresson
jos automobiliu ir išvykdavo ketvirtadieniais į Châtellerault (Prancūzija), nors šios dienos tiksliai atitinka komandiruočių
į priešingą pusę dienas <...>.“
Valstybės prokuroro baigiamajame akte daroma išvada, kad nėra jokio kaltinimo ieškovui dėl klastojimo ir sukčiavimo.
2004 m. gegužės 25 d. laišku Komisijos skyriaus „Medicinos tarnyba (Briuselis)“ vadovas pranešė ieškovui, kad, atsižvelgdamas
į ieškovo nedarbingumo dėl ligos dienas, jis ketina kreiptis į Paskyrimų tarnybą su prašymu pradėti jo atžvilgiu invalidumo
procedūrą, ir klausė, ar ieškovas šiuo klausimu turi prieštaravimų.
2004 m. birželio 23 d. laišku ieškovas atsakė, kad neprieštarauja tokios procedūros pradžiai, su sąlyga, kad ji vyks išimtinai
pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą, susijusią su atveju, kuomet invalidumą sukelia profesinė liga.
2004 m. birželio 29 d. Komisijos skyriaus „Medicinos tarnyba (Briuselis)“ vadovas patvirtino ieškovui, kad gavo jo 2004 m.
birželio 23 d. laišką. Jis taip pat atkreipė ieškovo dėmesį į tai, kad neįmanoma iš anksto numatyti Invalidumo komisijos išvadų
dėl invalidumo profesinės kilmės, bet kad ši komisija tą klausimą turės nagrinėti.
2004 m. liepos 13 d. po Belgijos baudžiamojo teismo sprendimo, paskelbto 2004 m. birželio 30 d., nutraukti bylą ieškovo ir
kitų kaltinamųjų atžvilgiu (žr. 54 punktą) Komisija ieškovui išsiuntė tokį laišką:
„Kaip Jums yra žinoma, drausminė procedūra prieš Jus buvo sustabdyta, kol Komisijos narių kolegija priims sprendimą dėl É. Cresson.
<…>
Kai [Belgijos baudžiamojo teismo] nutarties nebebus galima apskųsti ir kai ją išnagrinės teisės skyrius, visi klausimai dėl
É. Cresson bus pateikti Komisijos narių kolegijai, kad ši priimtų sprendimą. Nedelsiant po to kitos bylos, įskaitant ir Jūsų
bylą, bus iš naujo išnagrinėtos, atsižvelgiant į priimtą sprendimą ir bus dar kartą pateiktos Paskyrimų tarnybai.“
Iš karto įsigaliojusiu 2004 m. liepos 20 d. sprendimu Paskyrimų tarnyba perkėlė ieškovą į naujai sukurtas Mokslo tyrimų generalinio
direktorato generalinio direktoriaus „pirmojo patarėjo, atsakingo už ekonominius klausimus“, pareigas (toliau – sprendimas
dėl perkėlimo). Šio sprendimo pirmoje pastraipoje nurodyta, kad juo įgyvendinama aukštesniųjų pareigūnų mobilumo politika
ir atsižvelgiama į tarnybos interesą.
2004 m. spalio 14 d. ieškovas pateikė Paskyrimų tarybai skundą, ginčydamas sprendimą dėl perkėlimo. 2005 m. kovo 15 d. sprendimu
Pakyrimų tarnyba atmetė minėtą skundą. Ieškovas šio sprendimo teismui neapskundė.
2004 m. spalio 22 d. ieškovas pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį pateikė prašymą nutraukti jo atžvilgiu pradėtą
drausminę procedūrą. Savo prašymui pagrįsti jis taip pat pateikė Belgijos baudžiamojo teismo sprendimą nutraukti bylą.
2004 m. spalio 25 d. ieškovas pateikė Komisijai naują „nelaimingo atsitikimo darbe / profesinės ligos pranešimą“, kuriame
nurodė, kad nervinė depresija, kuria jis serga, kilo dėl visų Komisijos prieš jį vykdytų priemonių, patvirtinančių siekį jam
pakenkti bei psichologiškai priekabiauti.
2004 m. spalio 29 d. Invalidumo komisija pateikė savo išvadas. Jose nurodyta, kad ieškovas turi nuolatinį invalidumą, kuris
laikytinas visišku, dėl kurio negali vykdyti jo kategoriją atitinkančių pareigų. Išvadose taip pat nurodyta, kad šiame etape
Invalidumo komisija negali daryti išvados dėl galimo ryšio tarp nustatyto invalidumo ir profesinės ieškovo veiklos, „kol nebus
prieinami reikiami duomenys iš
ad hoc
institucijų“.
2004 m. lapkričio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimu, įsigaliojusiu 2004 m. lapkričio 30 d., ieškovas buvo
ex officio
išleistas į pensiją pagal Tarnybos nuostatų 53 straipsnį ir jam buvo suteikta teisė į invalidumo pensiją, nustatytą pagal
Tarnybos nuostatų 78 straipsnio trečią pastraipą.
2004 m. lapkričio 25 d. Komisija patvirtino, jog gavo ieškovo 2004 m. spalio 25 d. laišką, ir jam nurodė, kad 2003 m. liepą
pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį pradėta byla bus greitai užbaigta. Komisija taip pat informavo ieškovą, kad todėl, jog
ieškovas pateikė teiginius dėl psichologinio priekabiavimo, prašymas pripažinti profesinį jo ligos pobūdį turėtų būti pateiktas
IDOC, kuri vienintelė kartu su OLAF turi teisę atlikti administracinius tyrimus.
2004 m. gruodžio 24 d. ieškovas išsiuntė Komisijai laišką, prašydamas peržiūrėti Komisijos sprendimą perduoti tyrimą IDOC.
Pagrįsdamas savo prašymą ieškovas nurodė, viena vertus, aplinkybę, kad toks tyrimas tik papildomai prailgintų procedūrą, kuri
tęsiasi jau beveik dvejus metus, ir, kita vertus, nurodė, kad ši tarnyba nėra nešališka. Minėtame laiške ieškovas Komisijos
taip pat prašė jam nurodyti, ar, pirma, dėl tokio sprendimo gali būti pateiktas skundas pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio
2 dalį, ir, antra, ar Komisija galutinai atmetė galimybę jį pripažinti nukentėjusiu nuo nelaimingo atsitikimo darbe.
2005 m. vasario 4 d. laišku Komisija ieškovui atsakė, kad sprendimo perduoti jo bylą IDOC apskųsti negalima ir kad abejojimas
šios tarnybos nešališkumu nėra priimtinas. Komisija ieškovui taip pat nurodė, kad jis nepateikė pranešimo apie nelaimingą
atsitikimą, nes savo 2003 m. liepos 25 d. pranešime aiškiai nurodė ankstesnių draudimo taisyklių 17 straipsnį (dėl pranešimo
apie profesinę ligą), o ne minėtų taisyklių 16 straipsnį (dėl pranešimo apie nelaimingą atsitikimą).
2005 m. vasario 28 d. sprendimu Paskyrimų tarnyba atmetė 2004 m. spalio 22 d. ieškovo prašymą nutraukti prieš jį drausminę
procedūrą. Paskyrimų tarnyba šį sprendimą grindė tuo, kad drausminė procedūra ir baudžiamoji byla viena nuo kitos nepriklauso,
ir faktas, kad baudžiamoji byla Belgijos teisme buvo nutraukta, nereiškia, jog turi būti nutraukta drausminė procedūra. Paskyrimų
tarnyba taip pat nurodė, kad drausminė procedūra ieškovo atžvilgiu turėjo būti sustabdyta dėl jos sąryšio su 2004 m. spalio
7 d. pradėta byla prieš É. Cresson. Drausminės procedūros ieškovo atžvilgiu sustabdymas buvo pagrįstas šitaip:
„Bet koks sprendimas iš esmės Jūsų byloje dėl bylos nutraukimo ar tęsimo yra susijęs su Teisingumo Teisme nagrinėjama byla
prieš É. Cresson ir galėtų būti vertinamas kaip neleistinas bandymas daryti įtaką.
Nors [Teisingumo Teisme nagrinėjama byla prieš É. Cresson] nėra baudžiamoji, vis dėlto galima taikyti teismų praktiką, susijusią
su drausminės procedūros sustabdymu vykstant baudžiamajam procesui pagal Tarnybos nuostatų IX priedo 25 straipsnį (pagal Tarnybos
nuostatų <...> 88 straipsnio [penktos pastraipos] [redakciją, taikytą iki 2004 m. balandžio 30 d.]). [Pirmosios instancijos
teismas] šiuo klausimu nusprendė, kad šio straipsnio tikslas taip pat yra „nesukurti atitinkamam pareigūnui, prieš kurį vykdomas
baudžiamasis persekiojimas, blogesnės padėties nei ta, kurioje jis galėtų būti, jei tokio administracinės institucijos sprendimo
nebūtų <...>“ (1998 m. [kovo] 19 d. Sprendimas
Tzoanos prieš Komisiją
, T-74/96, Rink. VT p. [I-A-129 ir ] II-343 <…>).“
2005 m. kovo 24 d. laišku ieškovas pateikė trečią „nelaimingo atsitikimo darbe / profesinės ligos pranešimą“.
2005 m. gegužės 12 d. laišku Komisija informavo ieškovą, kad jo naujasis pranešimas, kuriame nebuvo jokių esminių pakeitimų,
bus tiesiog pridėtas prie jo bylos. Be to, ieškovui šiame laiške buvo nurodyta, kad 2005 m. kovo 16 d. IDOC persiuntė „Individualių
išmokų administravimo ir mokėjimo“ biuro (Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro) „Draudimo ir profesinių ligų“
skyriui „medžiagą“, kuri leis užbaigti tyrimą, pradėtą pagal ankstesniųjų draudimo taisyklių 17 straipsnį (toliau – IDOC medžiaga).
2005 m. gegužės 19 d. laišku ieškovas pareikalavo, kad jam būtų pateikta minėta IDOC medžiaga.
2005 m. gegužės 20 d. ieškovas pateikė skundą dėl sprendimo, kuriuo atsisakyta jo prašymu nutraukti drausminę procedūrą.
2005 m. birželio 9 d. laišku Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro  „Draudimo ir profesinių ligų“ skyriaus
vadovas atsisakė perduoti ieškovui pagal ankstesnių draudimo taisyklių 17 straipsnį pradėto tyrimo IDOC medžiagos kopiją.
Tokį atsisakymą „iki vėlesnio sprendimo“ jis pagrindė dviem motyvais. Pirma, minėta medžiaga yra parengiamasis aktas, kurį
institucijos paskirtas gydytojas turi gauti nesibaimindamas, kad jo atskleidimas galėtų turėti įtakos ataskaitos išvadoms,
kurias jis privalėjo parengti. Antra, yra taikytina išimtis, numatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje
įtraukoje, leidžianti institucijoms atsisakyti leisti susipažinti su dokumentu, jeigu jo atskleidimas galėtų pažeisti inspekcijų,
tyrimų ir audito tikslų apsaugą.
2005 m. liepos 4 d. ieškovas 2005 m. birželio 29 d. laišku Paskyrimų tarnybai pateikė prašymą dėl visos žalos, kurią jis patyrė
dėl, jo teigimu, įvairių Komisijos padarytų pažeidimų, atlyginimo.
2005 m. gegužės 20 d. skundas buvo atmestas 2005 m. rugsėjo 26 d. Paskyrimų tarnybos sprendimu.
2005 m. birželio 29 d. prašymas buvo atmestas 2005 m. lapkričio 10 d. Paskyrimų tarnybos sprendimu. 2006 m. sausio 23 d. ieškovas
2006 m. sausio 19 d. laišku pateikė skundą dėl šio paskutinio sprendimo. Šis skundas buvo tariamai atmestas pagal Tarnybos
nuostatų 90 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą.
Priėmus 2005 m. rugsėjo 26 d. sprendimą, kuriuo buvo atmestas 2005 m. gegužės 20 d. skundas (žr. 88 ir 91 punktus), 2005 m.
gruodžio 16 d. ieškovas pateikė ieškinį, įregistruotą numeriu F-124/05.
Sprendimas
Komisija prieš Cresson
buvo paskelbtas 2006 m. liepos 11 dieną.
Tariamai atmetus 2006 m. sausio 19 d. skundą (žr. 92 punktą), 2006 m. rugpjūčio 10 d. ieškovas pateikė ieškinį, įregistruotą
numeriu F-96/06.
2006 m. spalio 16 d. Komisijos pirmininko pavaduotojas S. Kallas pranešė ieškovui, kad detaliai išnagrinėjęs Sprendimą
Komisija prieš Cresson
jis nusprendė nutraukti ieškovo atžvilgiu pradėtą drausminę procedūrą.
2007 m. kovo 16 d. Komisija pateikė ieškovui sprendimo projektą, kuriuo, atsižvelgiant į institucijos paskirto gydytojo išvadas,
atsisakoma pripažinti profesinį jo ligos pobūdį.
2007 m. gegužės 3 d. ieškovas pareikalavo sudaryti medicininę komisiją, numatytą draudimo taisyklių 22 straipsnyje.
2007 m. gruodžio 5 d. gydytojų komisija pateikė savo ataskaitą, kurioje vienbalsiai pripažino profesinį ieškovo ligos pobūdį.
Medicininės komisijos ataskaitos išvados buvo šios:
„1. Dėl psichologinio šoko, kurį patyrė 2003 m. [balandžio 7 d.] vykdydamas savo profesinę veiklą, [ieškovas] patyrė visiško
laikinojo nedarbingumo būklę nuo 2003 m. balandžio 10 d. iki mažiausiai 2003 m. rugpjūčio 31 dienos.
2. Vėliau [ieškovas] du kartus trumpai bandė vėl pradėti dirbti, tačiau nesėkmingai, kaskart patirdamas visiško laikinojo
nedarbingumo būklę, kuri akivaizdžiai susijusi su pradiniu patologiniu procesu.
3. Medicininės ekspertizės užbaigimo momentu [ieškovas] vis dar yra laikinai nedarbingas ir neatrodo, kad tai gali stabilizuotis.
4. Apytikriai po dvejų metų [ieškovas] turės būti vėl tikrinamas pagal rūpestingesnės šalies reikalavimą.
<...>.“
Be to, medicininės komisijos ataskaitos dalyje „diskusija“ nurodyta:
„Šiomis aplinkybėmis gydytojų komisija vienbalsiai mano, kad [ieškovo] psichologinė būklė turi būti vertinama kaip nuolatos
kintanti ir šiuo metu nėra stabili.
Atsižvelgdama į šiuos skirtingus elementus, gydytojų komisija vienbalsiai mano, kad yra tinkamas pagrindas nuo 2003 m. [kovo
18 d.] [ieškovą] pripažinti nedarbingu daugiau kaip 66 %.“
2008 m. kovo 28 d. Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro „Draudimo ir profesinių ligų“ skyriaus vadovas nusiuntė
ieškovui laišką, kuriame nurodė, kad, atsižvelgdamas į medicininės komisijos 2007 m. gruodžio 5 d. ataskaitą, jis gali pripažinti
profesinį ieškovo ligos pobūdį. Prie šio laiško buvo pridėta 2007 m. gruodžio 5 d. medicininės komisijos ataskaita.
2008 m. balandžio 8 d. ieškovas išsiuntė laišką Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro „Draudimo ir profesinių
ligų“ skyriaus vadovui, reikalaudamas nedelsiant priimti sprendimą dėl Tarnybos nuostatų 73 straipsnio 2 dalies b punkto taikymo.
2008 m. balandžio 28 d. Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro „Draudimo ir profesinių ligų“ skyriaus vadovas
ieškovui atsakė: kadangi 2007 m. gruodžio 5 d. medicininės komisijos ataskaitoje nurodyta, jog ieškovo būklė dar nėra „stabili“
ir turi būti iš naujo įvertinta po apytikriai dvejų metų, šiuo metu jis negali nuspręsti dėl Tarnybos nuostatų 73 straipsnio
2 dalies b punkto taikymo.
2008 m. birželio 9 d. Invalidumo komisija vėl susirinko ir, atsižvelgdama į medicininės komisijos 2007 m. gruodžio 5 d. ataskaitą,
nusprendė, kad ieškovo invalidumą lėmė profesinio pobūdžio liga.
2008 m. birželio 16 d. sprendimu, panaikinančiu ir pakeičiančiu 2004 m. lapkričio 8 d. sprendimą, Paskyrimų tarnyba, atsižvelgdama
į Invalidumo komisijos 2008 m. birželio 9 d. išvadas, skyrė ieškovui nustatyto dydžio invalidumo pensiją nuo ieškovo pripažinimo
invalidu dienos, t. y. nuo 2004 m. lapkričio 30 d., pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktos pastraipos nuostatas.
2009 m. vasario 18 d. ieškovas pateikė trečią ieškinį Tarnautojų teisme, įregistruotą numeriu F-12/09,
A prieš Komisiją
, kuriuo prašo, pirma, panaikinti Komisijos 2008 m. balandžio 28 d. sprendimą, kuriuo atsisakoma spręsti dėl Tarnybos nuostatų
73 straipsnio 2 dalies b punkto ir, antra, atlyginti žalą, kurią patyrė, jo teigimu, dėl visų Komisijos padarytų pažeidimų
vykdant jo ligos pripažinimo profesine liga procedūras.

Procesas
I –
Byloje F-124/05, prieš ją sujungiant su byla F-96/06
Atskiru aktu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2006 m. balandžio 12 d., Komisija pareiškė prieštaravimą dėl ieškinio
priimtinumo pagal Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį, kuris
mutatis mutandis
taikomas Tarnautojų teismui pagal 2004 m. lapkričio 2 d. Tarybos sprendimo 2004/752/EB, Euratomas, įsteigiančio Europos Sąjungos
tarnautojų teismą (OL L 333, p. 7), 3 straipsnio 4 dalį, kol įsigalios Tarnautojų teismo procedūros reglamentas.
Laiške, kurio faksimilę Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2008 m. sausio 21 d. (originalas gautas 2006 m. sausio 24 d.),
ieškovas pateikė pastabas dėl prieštaravimo dėl priimtinumo.
2006 m. birželio 29 d. nutartimi Tarnautojų teismas prijungė prieštaravimą dėl priimtinumo prie bylos pagrindo pagal Pirmosios
instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą.
Priėmus sprendimą, kuriuo buvo nutraukta drausminė procedūra ieškovo atžvilgiu, Komisija atskiru aktu, kurį Tarnautojų teismo
kanceliarija gavo 2006 m. spalio 18 d. faksu (originalas pateiktas 2006 m. spalio 19 d.), pateikė prašymą dėl nereikalingumo
priimti sprendimą remdamasi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi.
Aktu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2006 m. lapkričio 2 d. faksu (originalas pateiktas 2006 m. lapkričio 6 d.),
ieškovas pateikė savo pastabas dėl prašymo dėl nereikalingumo priimti sprendimą.
2006 m. lapkričio 22 d. nutartimi Tarnautojų teismas prijungė prašymą dėl nereikalingumo priimti sprendimą dėl esmės remdamasis
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa.
Komisija pateikė savo atsiliepimą į ieškinį 2007 m. sausio 8 d. faksu (originalas pateiktas 2007 m. sausio 11 d.).
2007 m. kovo 27 d. nutartimi Tarnautojų teismas sustabdė procesą bendru šalių prašymu, kol bus užbaigtas ieškovo pradėtas
procesas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, arba vėliausiai iki 2007 m. birželio 30 d. pagal Pirmosios instancijos teismo
procedūros reglamento 77 straipsnio c punktą. 2007 m. liepos 24 d. ir 2007 m. spalio 26 d. nutartimis procesas vėl sustabdytas
tuo pačiu pagrindu, bendru šalių prašymu, kol bus užbaigtas ieškovo pradėtas procesas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį,
arba vėliausiai iki atitinkamai 2007 m. spalio 31 d. ir 2008 m. kovo 1 dienos.
Įgyvendindamas proceso organizavimo priemones Tarnautojų teismas paprašė šalių atsakyti į tam tikrus raštu pateiktus klausimus
ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šis prašymas buvo šalių patenkintas per nustatytą laikotarpį.
2008 m. liepos 9 d. Tarnautojų teismas nusprendė perduoti bylą nagrinėti plenarinei sesijai.
II –
Byloje F-96/06, prieš ją sujungiant su byla F-124/05
Komisija pateikė savo atsiliepimą į ieškinį 2006 m. lapkričio 20 d. faksu (originalas pateiktas 2006 m. lapkričio 22 d.).
2007 m. kovo 27 d. nutartimi Tarnautojų teismas sustabdė procesą bendru šalių prašymu, kol bus užbaigtas ieškovo pradėtas
procesas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, arba vėliausiai iki 2007 m. birželio 30 d. pagal Pirmosios instancijos teismo
procedūros reglamento 77 straipsnio c punktą. 2007 m. liepos 24 d. ir 2007 m. spalio 26 d. nutartimis procesas vėl sustabdytas
tuo pačiu pagrindu, bendru šalių prašymu, kol bus užbaigtas ieškovo pradėtas procesas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį,
arba vėliausiai iki atitinkamai 2007 m. spalio 31 d. ir 2008 m. kovo 1 dienos.
Įgyvendindamas proceso organizavimo priemones Tarnautojų teismas paprašė šalių atsakyti į tam tikrus raštu pateiktus klausimus
ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šis prašymas buvo šalių patenkintas per nustatytą laikotarpį.
2008 m. liepos 9 d. Tarnautojų teismas nusprendė perduoti bylą nagrinėti plenarinei sesijai.
III –
Sujungtose bylose F-124/05 ir F-96/06
2009 m. sausio 22 d. Tarnautojų teismo pirmininko nutartimi bylos F-124/05 ir F-96/06 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas pagal procedūros reglamento 46 straipsnį.
Įgyvendindamas proceso organizavimo priemones Tarnautojų teismas paprašė šalių atsakyti į tam tikrus raštu pateiktus klausimus
ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šis prašymas buvo šalių patenkintas per nustatytą laikotarpį.

Šalių reikalavimai
I –
Byloje F-124/05
Ieškovas Tarnautojų teismo prašo:
–        panaikinti sprendimą, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą,
–        panaikinti 2005 m. rugsėjo 26 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atmetamas 2005 m. gegužės 20 d. ieškovo skundas,
–        nuspręsti, kad ieškovo 2004 m. spalio 22 d. reikalavimas turi būti nagrinėjamas ir yra pagrįstas,
–        pripažinti, kad priimdama sprendimą, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą, ir 2005 m. rugsėjo 26 d. sprendimą Komisija
padarė pažeidimus,
–        priteisti iš Komisijos ieškovo bei jo šeimos naudai 3 163 602 eurų,
–        nurodyti, kad pagal 1994 m. gegužės 3 d. Nurodymų Pirmosios instancijos teismo kancleriui 17 straipsnio 4 dalį jo tapatybė
nebūtų atskleista skelbiant bet kokią šio ginčo medžiagą,
–        nurodyti Komisijai padengti visas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Tarnautojų teismo prašo:
–        palikti ieškinį nenagrinėtą,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo – atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
–        nepatenkinus pirmųjų reikalavimų, pripažinti ieškinį nepagrįstu,
–        priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų arba atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą, kol bus priimtas
sprendimas byloje, įregistruotoje numeriu F-96/06.
II –
Byloje F-96/06
Ieškovas Tarnautojų teismo prašo:
–        pripažinti Komisiją kalta dėl jos padarytų pažeidimų,
–        priteisti iš Komisijos ieškovo bei jo šeimos naudai 3 163 602 eurų,
–        nurodyti, kad pagal 1994 m. gegužės 3 d. Nurodymų Pirmosios instancijos teismo kancleriui 17 straipsnio 4 dalį jo tapatybė
nebūtų atskleista skelbiant bet kokią šio ginčo medžiagą,
–        įpareigoti Komisiją apmokėti visas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Tarnautojų teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį iš dalies nepriimtinu arba bent jau nepagrįstu,
–        priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.

Dėl teisės
I –
Dėl ieškinio F-124/05
Pirmiausia būtina išnagrinėti Komisijos prašymą dėl nereikalingumo priimti sprendimą.
A –
Šalių argumentai
Komisija grindžia savo prašymą dėl nereikalingumo priimti sprendimą dviem argumentais. Pirma, nebėra ieškovo intereso reikalauti
panaikinti sprendimą, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą, nes dėl byloje
Komisija prieš Cresson
priimto sprendimo 2006 m. spalio 16 d. Paskyrimų tarnyba priėmė sprendimą, kuriuo minėta drausminė procedūra buvo nutraukta.
Antra, F-124/05 bylos reikalavimai atlyginti žalą yra iš esmės tapatūs F-96/06 ieškinio reikalavimams.
Ieškovas nurodo, jog neginčija, kad ieškinys neteko dalyko, kiek tai susiję su sprendimu, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę
procedūrą. Tačiau, ieškovo nuomone, jo reikalavimas atlyginti žalą visiškai neprarado svarbos. Jo nuomone, kadangi byla F-124/05
buvo pradėta anksčiau nei byla F-96/06, Tarnautojų teismas pirmiausia turėtų priimti sprendimą pirmojoje byloje ir paskui
į jį atsižvelgti priimant sprendimą antrojoje byloje.
B –
Tarnautojų teismo vertinimas
2004 m. spalio 22 d. ieškovo reikalavimo dalykas buvo drausminės procedūros jo atžvilgiu nutraukimas. 2006 m. spalio 16 d.
sprendimu Paskyrimų tarnyba nutraukė minėtą bylą. Taigi šis sprendimas užtikrino ieškovui jo siektą rezultatą.
Be to, ieškovas pats pripažįsta, kad Komisijai priėmus sprendimą, kuriuo nutraukiama drausminė procedūra jo atžvilgiu, reikalavimas
panaikinti sprendimą neteko dalyko. Toks pripažinimas gali būti aiškinamas kaip ieškovo minėtų reikalavimų atsisakymas.
Iš to, kas pasakyta, aišku, jog nėra reikalo priimti sprendimą dėl reikalavimų panaikinti sprendimą.
Tačiau ieškinio reikalavimai dėl žalos atlyginimo tebeturi savo dalyką.
Pirmiausia, būtina pabrėžti, kad aštuntajame ieškinio, įregistruoto numeriu F-96/06, pagrinde daroma nuoroda į visus argumentus,
nurodytus ieškinyje, įregistruotame numeriu F-124/05, ir, antra, kad ieškinio, įregistruoto numeriu F-96/06, reikalavimai
yra tapatūs reikalavimams atlyginti žalą, nurodytiems ieškinyje, įregistruotame numeriu F-124/05.
Taip pat būtina pabrėžti, kad jei ieškinyje šalys, dalykas ir argumentai sutampa su anksčiau pateikto ieškinio šalimis, dalyku
ir argumentais, pagal nusistovėjusią teismų praktiką (1973 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Perinciolo prieš Tarybą
, 58/72 ir 75/72, Rink. p. 511, 3–5 punktai; 1985 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Hoogovens Groep prieš Komisiją
, 172/83 ir 226/83, Rink. p. 2831, 9 punktas ir 1988 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Prancūzija prieš Parlamentą
, 358/85 ir 51/86, Rink. p. 4821, 12 punktas; 2006 m. rugsėjo 19 d. Tarnautojų teismo nutartis
Vienne ir kt. prieš Parlamentą
, F-22/06, Rink. VT p. I-A-1-101 ir II-A-1-377, 12 punktas) jis turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Tačiau, nepaisant to, kad ieškinys F-124/05 buvo įregistruotas anksčiau nei ieškinys F-96/06, atsižvelgiant į tai, jog bylos
F-124/05 ir F-96/06 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis sprendimas, Tarnautojų
teismo nuomone, siekiant gero teisingumo administravimo, tinkamiau spręsti dėl ieškovo reikalavimų atlyginti žalą ne nagrinėjant
ieškinį, įregistruotą numeriu F-124/05, o nagrinėjant ieškinį, įregistruotą numeriu F-96/06.
Todėl reikia visiškai patenkinti Komisijos prašymą dėl nereikalingumo priimti sprendimą.
II –
Dėl ieškinio F-96/06
A –
Dėl priimtinumo
1.     Šalių argumentai
Posėdyje Komisija nurodė, jog ieškinys dėl žalos atlyginimo yra per ankstyvas ir todėl nepriimtinas dėl ieškovo pradėto proceso,
kuriuo jis siekia, kad būtų pripažintas profesinis jo ligos pobūdis. Komisija remiasi 1999 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimu
Latino prieš Komisiją
(T-300/97, Rink. VT p. I-A-259 ir II-1263, 94 ir 95 punktai), kuriame buvo nuspręsta, kad pareigūno prašymas dėl moralinės
žalos atlyginimo, kilusios dėl jo profesinės ligos, yra per ankstyvas, nes ieškinio pateikimo metu nebuvo įmanoma įvertinti
teisės aktuose numatyto žalos atlyginimo tinkamumą, į kurį suinteresuotas asmuo turi teisę. Nagrinėjamu atveju Komisija atkreipė
dėmesį, jog medicininės komisijos ataskaitoje buvo nurodyta, kad neįmanoma nustatyti ieškovo invalidumo laipsnio, kol jo sveikatos
būklė nestabili, ir kad suinteresuoto asmens atvejis turi būti iš naujo išnagrinėtas po apytikriai dvejų metų. Komisijos nuomone,
nežinant pakartotino tyrimo rezultato neįmanoma nustatyti, kokią sumą ieškovas turi teisę gauti pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnio
2 dalį. Ši informacija yra būtina Tarnautojų teismui, siekiant nustatyti, ar pagal minėtą nuostatą ieškovo gaunamas žalos
atlyginimas yra pakankamas jo patirtai žalai atlyginti.
Ieškovas atsako, jog tam, kad Paskyrimų tarnyba galėtų priimti sprendimą pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnio 2 dalį, nėra
būtina, kad medicininė komisija nustatytų invalidumo laipsnį. Iš tiesų pagal naujųjų draudimo taisyklių 11 straipsnio 2 dalį
apdraustojo visiško nuolatinio invalidumo atveju, atsiradusio dėl nelaimingo atsitikimo ar profesinės ligos, ŽFPS yra 100 %
ir Tarnybos nuostatų 73 straipsnio 2 dalies b punkte nustatyta suma išmokama suinteresuotam asmeniui. Be to, 2004 m. spalio
29 d. Invalidumo komisija nustatė, kad ieškovas turi visišką nuolatinį invalidumą.
Ieškovas nurodo, jog, be kita ko, Pirmosios instancijos teismas 2008 m. gruodžio 10 d. Sprendime
Nardone prieš Komisiją
(T-57/99, Rink. VT p. I-A-2-83 ir II-A-2-505), nusprendė, kad taisyklė, nustatyta minėtame Sprendime
Latino prieš Komisiją
, pagal kurią galimas žalos, kilusios dėl institucijos kaltės, atlyginimas, tik papildo Tarnybos nuostatuose numatytą sumą
ir taikoma tik tuomet, jei nustatoma, kad šiuo pagrindu gautų sumų nepakanka, nėra taikytina visais atvejais. Ieškovo nuomone,
sprendimas, nurodytas minėtame Sprendime
Nardone prieš Komisiją
, turėtų būti taikomas jo atveju tiek, kiek pratęsus nepagrįstą procesą, pradėtą pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, toliau
tęstųsi situacijos, kurioje ieškovas yra jau kelerius metus, neapibrėžtumas ir tai trukdytų stabilizuotis jo sveikatos būklei.
Tačiau Komisija atsisako jam atlyginti žalą, kol jo sveikatos būklė nebus stabili. Ieškovo nuomone, taip dėl Komisijos veiksmų
jis patektų į „užburtą ratą“, „pragaro spiralę“, o tokią situaciją galima būtų nutraukti tik Tarnautojų teismui nusprendus,
kad institucija jam turi nedelsiant atlyginti žalą.
Komisija į šį argumentą atsako, kad nagrinėjamu atveju nėra tokių išimtinių aplinkybių, kuriomis buvo priimtas Sprendimas
Nardone prieš Komisiją
.
2.     Tarnautojų teismo vertinimas
Visų pirma Tarnautojų teismas pastebi, jog savo atsiliepime į ieškinį, pateiktame byloje F-96/06, Komisija nereikalavo, kad
ieškinys būtų pripažintas nepriimtinu kaip per ankstyvas, o rėmėsi šiuo argumentu, pirmiausia tik savo atsiliepime į ieškinį,
pateiktą byloje F-124/05, nurodydama, kad šis argumentas taip pat taikomas ir byloje F-96/06; vėliau šiuo argumentu ji rėmėsi
savo 2008 m. vasario 25 d. laiške, atsakydama į Tarnautojų teismo įgyvendinamą proceso organizavimo priemonę dėl dviejų bylų;
galiausiai šiuo argumentu Komisija rėmėsi bendrame abiejų bylų posėdyje.
Tačiau tai, kad Komisija nenurodė šio pagrindo dėl nepriimtinumo savo atsiliepime į ieškinį byloje F-96/06, nedraudžia Tarnautojų
teismui jo išnagrinėti, atsižvelgiant į pagal Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnius pateiktų ieškinių priimtinumo kriterijus
(2008 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Belgija ir Komisija prieš Genette
, T-90/07 P ir T-99/07 P, Rink. p. II-3859, 87 punktas ir nurodyta teismų praktika). Be to, nagrinėjamu atveju būtina atsižvelgti
į dvi sujungtas bylas (šiuo klausimu žr. 1980 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Forges de Thy-Marcinelle ir Monceau prieš Komisiją
, 26/79 ir 86/79, Rink. p. 1083, 4 punktą) ir į aplinkybę, kad šalys galėjo diskutuoti šiuo klausimu bendrame abiejų bylų
posėdyje.
Nagrinėjamu atveju ne visa ieškovo nurodyta žala kyla dėl žalos jo sveikatai ir negali būti
a priori
vertinama, kad ji turėtų būti visiškai atlyginta pradėjus procesą dėl profesinės jo ligos kilmės nustatymo. Kai kurie ieškovo
nurodyti pagrindai susiję su atvejais, kuomet pareigūnui gali būti padaryta moralinė žala, net nesant profesinės ligos.
Konkrečiai kalbant, daugelis ieškovo nurodytų teisės į gynybą pažeidimų galėjo jam sukelti moralinę žalą, kuri nesusijusi
su žala sveikatai ir kuri dėl to negali būti atlyginta išmokant sumą, nustatytą Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje.
Ieškovas taip pat reikalauja atlyginti moralinę žalą, kurią patyrė dėl per ilgos drausminės procedūros jo atžvilgiu trukmės.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad drausminė procedūra bet kuriam pareigūnui sukuria neapibrėžtumo dėl jo profesinės karjeros
situaciją, jam, be abejo, sukeldama tam tikrą stresą ir baimę. Jei šis neapibrėžtumas tęsiasi per ilgai, pareigūno streso
ir baimės lygis pakyla daugiau, nei tai būtų galima pateisinti. Taigi, jei drausminė procedūra yra per ilga, galima daryti
prielaidą, kad ji sukelia moralinę žalą suinteresuotam asmeniui.
Tokioje visiškai neapibrėžtoje situacijoje, kuri tęsiasi ilgau nei protingą laiką, žmonės elgiasi skirtingai, pavyzdžiui,
tai priklauso nuo jų psichologinio pažeidžiamumo. Taigi nepagrįstai ilga drausminės procedūros trukmė gali sukelti psichines
kančias arba sunkiausiais atvejais – tikrą psichinę ligą ar lemti jau buvusios psichinės ligos komplikacijas.
Taigi dėl moralinės žalos, kuri gali kilti dėl per ilgos drausminės procedūros, būtina atskirti, viena vertus, moralinę žalą,
sukeltą bet kuriam pareigūnui ar tarnautojui, kuri nepriklauso nuo galimos ligos, ir, kita vertus, žalą dėl galimos psichinės
ligos ar tokios ligos pasunkėjimo, kurią lemia per ilga minėtos bylos trukmė (pagal analogiją žr. 2007 m. gegužės 2 d. Tarnautojų
teismo sprendimo
Giraudy prieš Komisiją
, F-23/05, Rink. VT p. I-A-121 ir II-A-1-657, 197–202 punktus).
Todėl prašymas atlyginti pirmojo tipo žalą yra priimtinas neatsižvelgiant į tai, kokios stadijos yra pareigūno inicijuotas
procesas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį.
Priešingai, pagal teismų praktiką, pareigūno prašymas atlyginti žalą, kuriuo siekiama, kad būtų atlyginta turtinė ar moralinė
žala, kilusi dėl profesinės ligos, paprastai nėra priimtinas, kol nėra baigtas procesas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį.
Šiuo klausimu būtina pabrėžti, jog Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje nustatyta, kad išmoka žalai atlyginti nelaimingo atsitikimo
arba profesinės ligos atveju išmokama nereikalaujant, kad suinteresuotasis pareigūnas įrodytų institucijos klaidą. Taip pat
iš teismų praktikos aišku, kad tik tuo atveju, jeigu atsižvelgus į aplinkybes matyti, jog pagal Tarnybos nuostatus negalima
tinkamai atlyginti pareigūno patirtos žalos, jis turi teisę prašyti papildomos kompensacijos (šiuo klausimu žr. 1986 m. spalio
8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Leussink prieš Komisiją
, 169/83 ir 136/84, Rink. p. 2801, 13 punktą ir 1999 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
, C-257/98 P, Rink. p. I-5251, 22 punktą; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
, T-165/95, Rink. VT p. I-A-203 ir II-627, 71 punktą ir minėto Sprendimo
Latino prieš Komisiją
94 punktą).
Todėl buvo nuspręsta, kad prašymas, kuriuo pareigūnas prašo atlyginti žalą, jo teigimu, patirtą dėl profesinės ligos, ir kuris
buvo pateiktas anksčiau, nei buvo užbaigtas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį pradėtas procesas, yra per ankstyvas, nes
ieškinio pateikimo metu neįmanoma nustatyti, kokią atlygintinos žalos sumą ieškovas turi teisę gauti (minėto Sprendimo
Latino prieš Komisiją
94 ir 95 punktai).
Tačiau neseniai paskelbtame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog dėl neužbaigtos medicininės procedūros
negalima automatiškai daryti išvados, kad prašymas atlyginti žalą, tariamai kilusią dėl institucijos kaltės, yra per ankstyvas
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Nardone prieš Komisiją
56 punktą). Šiame sprendime nustatyta, jog nors dažniausiai pareigūnui yra greičiau ir pigiau įrodyti, kad jis turi teisę
į Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje nustatytą kompensaciją, nei įrodyti, kad yra visos aplinkybės, lemiančios Bendrijos deliktinės
atsakomybės atsiradimą, taip yra ne visuomet (Sprendimo
Nardone prieš Komisiją
56 punktas). Atsižvelgdamas į proceso ekonomijos principą, pagal kurį kiekvienu atskiru atveju turi būti įvertinti įvairūs
veiksniai, Pirmosios instancijos teismas savo minėtame Sprendime
Latino prieš Komisiją
nusprendė, kad ieškinio dėl žalos atlyginimo pagal bendrąją teisę priimtinumas priklauso nuo Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje
nustatytos kompensavimo procedūros priemonių išnaudojimo (minėto Sprendimo
Nardone prieš Komisiją
56 punktas).
Šiuo atžvilgiu dėl žalos, kilusios dėl profesinės ligos, nustatymo ir įvertinimo, galima pabrėžti, kad Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje
nustatyta procedūra turi būti vertinama kaip
lex specialis
bendrosios deliktinės atsakomybės teisės atžvilgiu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Giraudy prieš Komisiją
193–196 punktus).
Daugeliu atvejų priežastiniam ryšiui tarp pareigų atlikimo sąlygų ir nagrinėjamos žalos nustatyti bei minėtai žalai įvertinti
būtina atlikti medicininę ekspertizę, todėl minėto ryšio ir minėtos žalos nustatymas Europos teisme anksčiau, nei bus baigta
Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje nustatyta procedūra, būtų beprasmis ar net neįmanomas.
Taip yra ir nagrinėjamu atveju, todėl minėto Sprendimo
Nardone prieš Komisiją
išvadų taikyti negalima.
Šis sprendimas buvo priimtas siekiant proceso ekonomijos „išimtinėmis [šios] bylos aplinkybėmis“ (minėto Sprendimo
Nardone prieš Komisiją
57 punktas). Iš tiesų šioje byloje medicininė ekspertizė nebuvo būtina siekiant įvertinti A. Nardone patirtą moralinę žalą
ir buvo remtasi tuo, kad A. Nardone dirbo dulkinoje ir nešvarioje aplinkoje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Nardone prieš Komisiją
98–123 punktus).
Tačiau nagrinėjamoje byloje, siekiant nustatyti fizinę ir psichologinę žalą, kilusią dėl ieškovo profesinės veiklos aplinkybių,
medicininė ekspertizė yra būtina.
Be to, kaip per posėdį nurodė Komisija, atrodo, kad ieškovo pradėta procedūra pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį bus greitai
baigta. Iš tiesų 2007 m. gruodžio 5 d. medicininės komisijos ataskaitoje nurodyta, kad apytikriai po dvejų metų ieškovas turės
būti vėl tikrinamas pagal anksčiausiai prašymą pateikusios šalies reikalavimą.
Be to, reikia priminti, kad draudimo taisyklių 19 straipsnio 3 dalies antroje  pastraipoje nustatyta, kad tuo atveju, jei
nutraukus medicininį gydymą invalidumo laipsnio dar neįmanoma galutinai nustatyti, medicininės komisijos ataskaitoje turi
būti nurodyta data, kada vėliausiai reikia iš naujo peržiūrėti apdraustojo bylą. Šią nuostatą būtina aiškinti siaurai. Iš
tiesų, jei medikų komisija galėtų keletą kartų nukelti datą, kada turi būti iš naujo peržiūrėta apdraustojo byla, kai kurie
apdraustieji būdami gyvi niekada negautų Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje nustatytos kompensacijos. Be to, plačiu šios nuostatos
aiškinimu nebūtų atsižvelgta į draudimo taisyklių 19 straipsnio 3 dalyje nustatytą konsolidavimo sąvoką, pagal kurią nelaimingo
atsitikimo ar profesinės ligos pasekmės yra konsoliduotos, kuomet jos stabilizuojasi arba mažėja tik labai lėtai ar labai
ribotai. Taigi, atsižvelgiant į konsolidavimo sąvoką, ji reiškia ne tai, kad paciento būklė gali visiškai nekisti, bet tai,
kad ji turi stabilizuotis arba tik labai lėtai kisti.
Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad nagrinėjamu atveju pagal proceso ekonomijos principą būtina užbaigti specialiąją
procedūrą, nustatytą Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje.
Todėl ieškovo prašymas, kiek jis susijęs su žalos, kilusios dėl jo profesinės ligos, atlyginimu, yra per ankstyvas ir todėl
turi būti atmestas kaip nepriimtinas, ir nėra būtinybės priimti sprendimo dėl ieškovo prieštaravimų dėl procedūros, pradėtos
pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, eigos, įskaitant šio sprendimo 139 punkte nurodytus prieštaravimus dėl naujųjų draudimo
taisyklių 11 straipsnio 2 dalies netaikymo. Tačiau ieškovo prašymas dėl žalos atlyginimo, kiek jis susijęs su moraline žala,
kuri nepriklauso nuo ieškovo ligos, yra priimtinas.
B –
Dėl esmės
Ieškovas teigia, kad Komisija padarė daug pažeidimų, kurie patvirtina psichologinį priekabiavimą jo atžvilgiu. Dėl šių įvairių
pažeidimų ieškovas susirgo nervine depresija, kuri keletą kartų atsinaujino, dėl ko jis pripažintas invalidu. Taigi jis dėl
to patyrė materialinę žalą, kurią sudaro skirtumas tarp pareigūno algos ir jo invalidumo pašalpos, bei ypač didelę moralinę
žalą.
Pirmiausia reikia pripažinti, kad savo pareiškime ieškovas prašė paskirti ekspertą, kuris nustatytų ieškovo patirtos materialinės
ir moralinės žalos dydį. Per posėdį ieškovas šio reikalavimo nebekėlė ir pateikė atnaujintą jo patirtos žalos įvertinimą,
nurodydamas 3 163 602 eurų sumą. Tai turėtų būti vertinama kaip ieškovo prašymo skirti ekspertą atsisakymas.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pareigūnui pateikus prašymą atlyginti žalą Bendrijos atsakomybė kyla tik kai yra įvykdytos
visos sąlygos, susijusios su institucijų veiksmų neteisėtumu, žalos realumu ir veiksmų bei nurodytos žalos priežastiniu ryšiu
(2008 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Girardot
, C-348/06 P, Rink. p. I-833, 52 punktas ir minėta teismų praktika; 2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
M prieš EMEA
, T-12/08 P, Rink. VT p. I-B-1-31 ir II-B-1-159, 98 punktas).
Pirmiausia būtina nustatyti, ar Komisija padarė pažeidimą, sukeliantį jos atsakomybę.
1.     Dėl pažeidimų, kuriais kaltinama Komisija
Ieškovas nurodo aštuonis pagrindus, grindžiančius prašymą dėl žalos atlyginimo. Iš esmės jis tvirtina, kad:
–        jam pareikšti kaltinimai byloje
Berthelot
buvo tariamai nepagrįsti (pirmasis pagrindas),
–        buvo įvairių administracinių tyrimų trūkumų ir teisės į gynybą pažeidimų (antrasis pagrindas),
–        buvo pažeistas OLAF tyrimų konfidencialumo principas (trečiasis pagrindas),
–        ieškovo imuniteto nuo teismo proceso atšaukimas buvo neteisėtas (ketvirtasis pagrindas),
–        ieškovo sprendimas dėl perkėlimo buvo neteisėtas (penktasis pagrindas),
–        buvo įvairių procedūros, susijusios su profesinės ieškovo ligos kilmės pripažinimu, pažeidimų (šeštasis pagrindas),
–        2004 m. spalio 29 d. Invalidumo komisijos nuomonė buvo neteisėta (septintasis pagrindas),
–        drausminės procedūros pradėjimas ir vykdymas ieškovo atžvilgiu buvo neteisėtas (aštuntasis pagrindas).
a)     Dėl pirmojo pagrindo, jog pareikšti kaltinimai ieškovui byloje
Berthelot
buvo tariamai nepagrįsti
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde ieškovas tvirtina, kad jam pareikšti kaltinimai byloje
Berthelot
tariamai visiškai nepagrįsti. Nesant jokių įrodymų, laikydama ieškovą pagrindiniu bylos
Berthelot
iniciatoriumi, „be jokio pagrindo pateikdama tokius sunkius kaltinimus [ieškovui], nuslėpdama nuo Belgijos teisminių institucijų
esmines [ieškovo pateiktas] pastabas, tokį ilgą laiką laikydamasi tų kaltinimų net nemėgindama jų patikrinti bent atlikdama
tyrimą ir net pradėdama drausminę procedūrą [ieškovo] atžvilgiu“ Komisija pažeidė savo rūpestingumo ir pagalbos suteikimo
pareigas, gero administravimo principą, taip pat suinteresuotojo asmens teisėtus lūkesčius bei Reglamento Nr. 1073/1999 10 konstatuojamąją
dalį, kurioje nustatyta, kad OLAF tyrimų išvados gali būti grindžiamos tik įrodomąją vertę turinčiais faktiniais duomenimis.
2005 m. lapkričio 10 d. sprendime, kuriuo buvo atmestas ieškovo prašymas, Paskyrimų tarnyba nurodė, kad ieškovo argumentus,
pateiktus šiame pirmajame pagrinde, reikia nagrinėti atsižvelgiant į drausminės procedūros esmę.
Atsakydamas į šį argumentą ieškovas savo ieškinyje nurodė, kad šis pagrindas yra platesnis nei aštuntasis ieškinio pagrindas,
susijęs su pažeidimais drausminėje byloje.
Tarnautojų teismo vertinimas
Kadangi šiame pagrinde nurodyti argumentai glaudžiai susiję su aštuntuoju pagrindu dėl drausminės bylos iškėlimo pagrįstumo,
šie argumentai bus išnagrinėti nagrinėjant šį pagrindą.
Kadangi nagrinėjamas pagrindas gali būti suprantamas kaip prieštaraujantis tam, jog OLAF ir IDOC tyrimai buvo pradėti ieškovo
atžvilgiu, būtina pabrėžti, kad institucija turi didelę diskreciją pradėti ir vykdyti administracinius tyrimus, jei yra pagrįstas
įtarimas, jog buvo padarytas drausmės pažeidimas.
Nagrinėjamu atveju ieškovas vadovavo Komisijos narės É. Cresson kabinetui tuo metu, kai R. Berthelot buvo neteisėtai priskirtas
prie lygio ir neteisėtai įdarbintas JTC. Be to, ieškovas buvo minimas kai kurių pareigūnų ir tarnautojų liudijimuose. Konkrečiai
kalbant, JTC asistentė T teigė siuntusi ieškovui jo aiškiu prašymu galimybių studiją dėl R. Berthelot priskyrimo prie lygio
ir dėl galimo jo įdarbinimo kviestiniu mokslininku JTC.
Taigi OLAF ir IDOC atlikdamos tyrimus teisėtai aiškinosi, ar ieškovas, kaip kabineto vadovas, dalyvavo nustatytuose pažeidimuose,
ir, jei taip, koks buvo jo vaidmuo.
Atsižvelgiant į bylos
Berthelot
elementus, dėl kurių galėjo kilti pagrįstų įtarimų ieškovo atžvilgiu, pagrindas, kiek jis susijęs su tyrimų ieškovo atžvilgiu
pradžia ir vykdymu, turi būti atmestas.
b)     Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo administracinių tyrimų trūkumais ir teisės į gynybą pažeidimais
Šalių argumentai
Antrąjį pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje pagrindo dalyje ieškovas kaltina dėl įvairių administracinių tyrimų trūkumų ir
teisės į gynybą pažeidimų. Antroje pagrindo dalyje ieškovas kaltina administracinius tyrimus vykdžiusias institucijas šališkumu.
Pirmoje pagrindo dalyje ieškovas pateikia toliau nurodytus argumentus.
Pirmiausia ieškovas buvo „išstumtas į scenos priekį“, nors kiti asmenys, net prisidėję prie R. Berthelot priskyrimo prie lygio
ir jo įdarbinimo JTC, nebuvo apkaltinti.
Antra, kai kurie ieškovo pateikti parodymai nesukėlė nė menkiausio tyrimus vykdančių atsakingų tarnybų susidomėjimo. Pirmiausia
OLAF atsisakė priimti darbo kalendorių, kurį ieškovas norėjo pateikti. Antra, Komisija, OLAF ir IDOC nesiekė patikrinti Mokslo
tyrimų generalinio direktorato personalo ir administravimo direktorato direktoriaus L pateikto atsakymo į klausimą, kodėl
trijų pareigūnų atėjimas į Breydel pastatą Briuselyje, į tariamai 1996 m. lapkričio mėnesį vykusį susirinkimą, nebuvo pažymėtas
ad hoc
registre. Trečia, tyrėjai iš viso neapklausė M, kuri nagrinėjamų įvykių metu buvo kabineto vadovo sekretoriato vedėja. Ketvirta,
nebuvo atsižvelgta į įvairių parodymų prieštaravimus ir nesutapimus.
Trečia, ieškovo teisės į gynybą buvo pažeistos, suteikus RTBF žurnalistų grupei teisę patekti į OLAF patalpas ir filmuoti
tiesiogiai ieškovą apkaltinančius konfidencialius dokumentus, siekiant juos parodyti 2000 m. gruodžio 27 d. didelę auditoriją
turinčioje laidoje „Įstatymo vardu“.
Ketvirta, 2002 m. kovo 18 d. ieškovo raštas, kuriame pateikiamos jo pastabos, nebuvo pridėtas prie 2002 m. vasario 22 d. papildomo
administracinio tyrimo ataskaitos.
Antroje pagrindo dalyje ieškovas atskleidžia už tyrimą atsakingos D požiūrį, kuri, pirma, nepridėjo suinteresuotojo asmens
apklausos ataskaitos prie 2001 m. kovo 27 d. rašto, antra, pateikė kaip įrodytus ieškovą kaltinančius faktus É. Cresson adresuotame
2001 m. lapkričio 23 d. laiške ir, trečia, nepridėjo jo 2002 m. kovo 18 d. rašto prie 2002 m. vasario 22 d. papildomo administracinio
tyrimo ataskaitos.
Pirmiausia Komisija primena, kad pareigūnų vienodo vertinimo principas negali būti aiškinamas taip, kad pareigūnas, nubaustas
už nuostatų pažeidimą ir siekdamas išvengti jam taikomos priemonės, gali remtis aplinkybe, jog kitas pareigūnas, pažeidęs
minėtas nuostatas, nebuvo nubaustas. Nagrinėjamu atveju šis principas turi būti taikomas
a fortiori
, nes ieškovas nebuvo nubaustas.
Antra, Komisija ginčija ieškovo argumentą, kad nebuvo atsižvelgta į jo pateiktus faktinius įrodymus. Iš tiesų tyrimų ataskaitos
parašytos hipotetiniais, o ne tvirtinančiais teiginiais, ir visi skirtumai tarp apklaustų pareigūnų pareiškimų yra paminėti.
Trečia, Komisija tvirtina, kad 2002 m. kovo 18 d. ieškovo rašte iš esmės pakartojami teiginiai, pateikti 2001 m. rugsėjo 12 d.
ieškovo ieškinyje, pridėtame prie IDOC tyrimo ataskaitos. Taigi ieškovui pastaboms pateiktas ataskaitos projektas dėl šio
rašto neturėjo būti pakeistas, nes į rašte buvusius elementus atsižvelgta jau rengiant minėtą ataskaitą.
Dėl antros pagrindo dalies Komisija atsako, kad É. Cresson adresuotame 2001 m. lapkričio 23 d. rašte D nereiškia savo nuomonės,
bet pakartoja liudijimus. Todėl šiame rašte nėra jokio pažeidimo, susijusio su šališkumu. Dėl 2002 m. kovo 18 d. ieškovo rašto
Komisija pateikia nuorodą į savo argumentus, pateiktus dėl pirmosios pagrindo dalies.
Tarnautojų teismo vertinimas
Pirmiausia dėl argumento, kad nebuvo pareikšti kaltinimai kitiems prie R. Berthelot priskyrimo prie lygio ir jo įdarbinimo
JTC prisidėjusiems asmenims, būtina pabrėžti, kad institucija turi didelę diskreciją pradėti ir vykdyti administracinius tyrimus,
jei yra pagrįstas įtarimas, kad buvo padarytas drausmės pažeidimas (žr. šio sprendimo173 punktą).
Pirma, atsižvelgiant į šią didelę diskreciją ir, antra, į elementus, dėl kurių gali kilti pagrįstų įtarimų ieškovo atžvilgiu
(žr. šio sprendimo 176 punktą), ieškovo argumentas, kad kai kuriems pareigūnams nebuvo iškeltos administracinės bylos, nėra
vertintinas kaip pirmajame pagrinde nurodytas teisių į gynybą trūkumas ar pažeidimas.
Antra, dėl ieškovo argumento, kad už tyrimą atsakingos tarnybos neatsižvelgė į kai kuriuos jo parodymus, pažymėtina, kad suinteresuotasis
asmuo neįrodė, jog minėtos tarnybos nepridėjo prie bylos ir nenagrinėjo įrodymų, kuriuos jis pateikė.
Trečia, dėl ieškovo argumento, kad 2002 m. kovo 18 d. raštas nebuvo pridėtas prie IDOC papildomo administracinio tyrimo ataskaitos,
būtina pabrėžti, kad atsižvelgiant į suinteresuotojo asmens parodymus, kurie buvo pridėti prie minėtos ataskaitos, šiame rašte
nebuvo pateikta jokių naujų faktinių elementų. Be to, pareigūno teisė reikšti savo nuomonę apie su juo susijusius faktus nesuponuoja
tyrėjų pareigos keisti ataskaitos išvadas, atsižvelgiant į apklausiamo pareigūno reikalavimus.
Galiausiai, ketvirta, ieškovo argumentai dėl tyrimus vykdžiusių institucijų šališkumo turi būti atmesti. Iš tiesų, pirma,
tai, kad už tyrimą atsakinga D prie savo 2001 m. kovo 27 d. rašto nepridėjo ieškovo apklausos ataskaitos, nėra tokio nešališkumo
įrodymas, nes minėta ataskaita buvo pridėta prie galutinės IDOC ataskaitos. Antra, kaip teisingai tvirtina Komisija, klaidinga
teigti, kad 2001 m. lapkričio 23 d. laiške, adresuotame É. Cresson, D pateikė kaip įrodytus ieškovą kaltinančius faktus. Iš
tiesų šiame laiške D tik prašė buvusio Komisijos nario paaiškinimų, konkrečiai kalbant, dėl JTC asistentės T parodymų. Trečia,
dėl argumento, kad 2002 m. kovo 18 d. raštas nebuvo pridėtas prie IDOC papildomo administracinio tyrimo ataskaitos, jau buvo
nurodyta, kad pareigūno teisė reikšti savo nuomonę apie su juo susijusius faktus nesuponuoja tyrėjų pareigos keisti ataskaitos
išvadas, atsižvelgiant į apklausiamo pareigūno reikalavimus.
Argumentas dėl tariamo leidimo, kurį Komisija suteikė RTBF žurnalistų grupei filmuoti konfidencialų dokumentą, susijusį su
ieškovu, bus išnagrinėtas nagrinėjant trečiąjį pagrindą dėl OLAF tyrimų konfidencialumo principo pažeidimo, kuriame pateikiami
tie patys faktai.
Todėl, išskyrus, kiek tai susiję su šiuo paskutiniu argumentu, kurį Tarnautojų teismas vertins nagrinėdamas trečiąjį pagrindą,
teisės į gynybą pažeidimai, kuriuos antrajame pagrinde kelia ieškovas, nėra pagrįsti.
c)     Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo OLAF tyrimų konfidencialumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Trečiasis pagrindas susijęs su OLAF tyrimų konfidencialumo principo pažeidimu. Ieškovas teigia, kad OLAF ir (arba) Komisija
suteikė leidimą RTBF 2000 metais patekti į OLAF patalpas, susipažinti su griežtai konfidencialiais su ieškovu susijusiais
dokumentais ir kai kuriuos jų nufilmuoti. Taip ieškovo apklausos OLAF protokolas, priskirtas prie „slaptų“ dokumentų, 2000 m.
gruodžio 27 d. buvo parodytas didelę auditoriją turinčioje laidoje „Įstatymo vardu“, viešai apkaltinant ieškovą.
Be to, Komisija tariamai pažeidė savo pareigą teikti ieškovui pagalbą, nes nesiėmė nė menkiausių veiksmų nustatyti už šio
dokumento parodymą atsakingus asmenis ir atkurti ieškovo reputaciją.
Komisija ginčija šio pagrindo priimtinumą, nes jį ieškovas jau buvo iškėlęs savo 2004 m. spalio 14 d. skunde, kuriame ginčijamas
sprendimas dėl perkėlimo. Komisija tvirtina, kad šis skundas buvo atmestas 2005 m. kovo 15 d. Paskyrimų tarnybos sprendimu,
kurio ieškovas neapskundė per Tarnybos nuostatų 91 straipsnyje nustatytą terminą.
Papildomai Komisija mano, kad šis pagrindas nėra pagrįstas, ir neigia davusi leidimą RTBF susipažinti su ieškovu susijusiais
dokumentais.
Visų pirma Komisija nurodo, kad OLAF pagal bendrąjį interesą informuoti visuomenę apie savo komunikacijos strategiją pateikia
audiovizualinei žiniasklaidai bendrus savo patalpų vaizdus vaizdų banko forma ir leidžia filmuoti bendrus vaizdus OLAF patalpose,
nesuteikdama galimybės susipažinti su dokumentais ar patekti į svarbias patalpas.
Antra, Komisija tvirtina, kad ieškovo apklausos OLAF protokolas buvo perduotas Belgijos teisminėms institucijoms ir kadangi
jį gavo Komisijai nepavaldžios institucijos, negalima teigti, jog Komisija leido RTBF žurnalistams susipažinti su šiuo dokumentu.
Taigi Komisija ginčija bet kokį ryšį tarp bendrų OLAF patalpų vaizdų ir nagrinėjamo konfidencialaus dokumento parodymo. Komisija
apgailestauja, kad informacija buvo paskleista, tačiau neigia, kad yra už tai atsakinga, ir pabrėžia, kad įrodinėjimo pareiga
tenka ieškovui.
Dėl tariamo pareigos padėti pažeidimo Komisija tvirtina, kad ieškovas jai nepateikė prašymo pagal Tarnybos nuostatų 24 straipsnį.
Tarnautojų teismo vertinimas
–       Dėl pagrindo priimtinumo
Tiesa, kad konfidencialių dokumentų paskelbimas 2000 m. gruodžio 27 d. televizijos laidoje buvo paminėtas ieškovo 2004 m.
spalio 14 d. skunde, kuris buvo atmestas Paskyrimų tarnybos sprendimu ir kurio ieškovas neapskundė pagal Tarnybos nuostatų
91 straipsnį. Šiame ieškinyje ieškovas vienu sakiniu paminėjo tariamai konfidencialių su juo susijusių dokumentų paskelbimą
laidoje „Įstatymo vardu“ tam, kad pademonstruotų „daugelį priekabiavimo priemonių“, nuo kurių jis nukentėjo, susijusių su
byla
Cresson
, o jo perkėlimas buvo tik vienas iš priekabiavimo aspektų.
Tačiau vienintelis šio skundo dalykas buvo prašymas atšaukti sprendimą dėl perkėlimo. Juo nebuvo siekiama atlyginti žalą suinteresuotajam
asmeniui dėl Komisijos tariamai įvykdytų pažeidimų.
Pareigūnas gali teisėtai remtis tuo pačiu pagrindu, tuo pačiu argumentu ar tuo pačiu faktu grįsdamas kelis reikalavimus, kurių
dalykas teisės požiūriu yra skirtingas (pagal analogiją žr. 2008 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Chassagne prieš Komisiją
, T-253/06 P, Rink. VT p. I-B-1-43 ir II-B-1-295, 149 punktą).
Todėl Komisijos prašymas dėl nepriimtinumo turi būti atmestas.
–       Dėl pagrindo pagrįstumo
Prieš analizuojant šio pagrindo pagrįstumą būtina trumpai apžvelgti ginčijamą laidos „Įstatymo vardu“ dalį.
Laidoje buvo trumpai paminėtas ieškovo vardas ir parodytas vaizdas, kuris komentuojant laidos vaizdus pristatytas kaip OLAF
vykdytos ieškovo apklausos protokolas.
Ieškovo vardas minimas vykstant pokalbiui su bendrovės H vadovu H. Ponas H aiškina, kad jis be kvietimo atvyko į É. Cresson
kabinetą, norėdamas paprašyti, kad É. Cresson biuras perimtų buto, kuriame gyvena R. Berthelot, nuomą, kurią iki šiol mokėjo
bendrovė H. Jis teigia nustebęs, kad kabineto vadovas buvo pasikeitęs ir naujasis vadovas, t. y. ieškovas, jį nemandagiai
išprašė lauk, klausdamas, ką reiškia šis pokštas. Paskui buvo parodyti keli OLAF patalpų vaizdai, tada ekrane trumpai parodytas
neįskaitomas dokumentas, kurį žurnalistas pristatė kaip OLAF vykdytos ieškovo apklausos protokolą, kuris buvo taip pakomentuotas:
„OLAF tyrimo ataskaitoje yra [ieškovo] apklausa. Ji patvirtina, kad lydimas pono H R. Berthelot buvo atvykęs į É. Cresson
sekretoriatą vieną ar du kartus.“
Toliau laidoje nagrinėjamas kitas bylos aspektas.
Taigi aptariamoje laidoje ieškovo vardas ir OLAF vykdytos jo apklausos protokolo dalis buvo trumpai ir netiesiogiai paminėti,
ieškovo asmeniškai neapkaltinant.
Net jei ieškovas ir nebuvo asmeniškai apkaltintas, labai gaila, kad dokumentas, laidos vaizdo komentaruose pateiktas kaip
OLAF vykdytos ieškovo apklausos protokolas, buvo parodytas aptariamoje laidoje.
Pagal teismų praktiką, nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo, ieškovas turi įrodyti, kad buvo įvykdytos visos Europos Sąjungos
deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos. Vis dėlto ši taisyklė gali būti sušvelninta, jei aplinkybė, dėl kurios atsirado
žala, galėjo atsirasti dėl daugelio įvairių priežasčių ir jei atsakove esanti institucija nepateikė jokių įrodymų, leidžiančių
nustatyti, dėl kurių iš šių priežasčių ta aplinkybė galėjo atsirasti, nors ji buvo palankesnėje padėtyje pateikti įrodymų
šiuo klausimu, taip pripažįstant šiai institucijai atsakomybę dėl kilusio neaiškumo (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 8 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
, T-48/05, Rink. p. II-1585, 182 ir 183 punktus).
Tačiau nagrinėjamu atveju negalima teigti, kad Komisija buvo palankesnėje padėtyje pateikti įrodymų, kurie leistų nustatyti
informacijos paskleidimo priežastį. Todėl Komisijai negali būti pripažinta atsakomybė dėl šio informacijos paskleidimo neaiškumo.
Iš tiesų, kaip teisingai tvirtina Komisija, ji pati ir OLAF nebuvo vienintelės institucijos, kurios turėjo ieškovo OLAF apklausos
protokolą, nes jis buvo perduotas Belgijos nacionalinėms institucijoms, siekiant pradėti baudžiamąjį persekiojimą.
Be to, Komisija nurodo, kad OLAF pagal bendrąjį interesą informuoti visuomenę apie savo komunikacijos strategiją pateikia
audiovizualinei žiniasklaidai bendrus savo patalpų vaizdus vaizdų banko forma ir leidžia filmuoti bendrus vaizdus OLAF patalpose.
Taigi negalima nustatyti jokio ryšio tarp OLAF patalpų vaizdų ir laidoje parodyto dokumento, pateikto kaip ieškovo apklausos
protokolas, vaizdo.
Be to, dėl pagrindo, pagal kurį Komisija tariamai pažeidė savo pareigą padėti, būtina pabrėžti, kad ieškovas nepateikė pagalbos
prašymo pagal Tarnybos nuostatų 24 straipsnį. Taip pat, nesant išskirtinių aplinkybių, Komisija neprivalėjo ieškovui automatiškai
suteikti pagalbos. Iš tiesų tik minėtos aplinkybės gali įpareigoti instituciją imtis nustatytų pagalbos veiksmų savo iniciatyva,
be suinteresuotojo asmens prašymo (1986 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sommerlatte prieš Komisiją
, 229/84, Rink. p. 1805, 20 punktas; 2006 m. gegužės 31 d. Tarnautojų teismo nutarties
Frankin ir kt. prieš Komisiją
, F-91/05, Rink. VT p. I-A-1-25 ir II-A-1-83, 23 ir 24 punktai).
Taigi pagrindas dėl institucijos pareigos suteikti pagalbą pažeidimo turi būti atmestas.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
d)     Dėl ketvirtojo pagrindo, jog ieškovo imuniteto nuo teismų juridiskcijos panaikinimas buvo neteisėtas
Šalių argumentai
Šiame pagrinde ieškovas ginčija sprendimo, apie kurį jis buvo informuotas 2001 m. vasario 7 d., panaikinti jo imunitetą nuo
teismų jurisdikcijos teisėtumą.
Ieškovas teigia, kad sprendimas panaikinti pareigūno imunitetą yra rimta priemonė, todėl prieš priimant tokį sprendimą ieškovui
turėjo būti leista išsakyti savo nuomonę taip, kaip tai buvo padaryta Pramonės generalinio direktorato direktoriaus W atveju.
Ieškovas taip pat tvirtina, kad sprendimas panaikinti jo imunitetą nuo teismų jurisdikcijos, išsiųstas Belgijos ikiteisminio
tyrimo teisėjui, nebuvo jam pateiktas ir todėl jis negalėjo nustatyti, ar sprendimas buvo pakankamai motyvuotas.
Galiausiai ieškovas teigia, kad sprendimas panaikinti jo imunitetą nuo teismų jurisdikcijos jį diskriminuoja ir šiuo sprendimu
piktnaudžiaujama įgaliojimais, nes kai kuriems asmenims, susijusiems su byla
Berthelot
, imunitetas nebuvo panaikintas.
Komisija atsako, jog institucijos turi pareigą bendradarbiauti vykstant baudžiamajam procesui ir kad nagrinėjamu atveju joks
Bendrijų interesas nepateisintų atsisakymo panaikinti ieškovo imunitetą nuo teismų jurisdikcijos.
Komisija mano, kad pareigūno nuomonė neturi būti išklausoma prieš priimant sprendimą panaikinti jo imunitetą nuo teismų jurisdikcijos,
nes pareigūnas turi teisę į gynybą baudžiamajame procese, kuris prieš jį gali būti pradėtas panaikinus imunitetą. Komisija
teigia, kad net jei ieškovo teiginys dėl išankstinės Pramonės generalinio direktorato direktoriaus W apklausos yra teisingas,
šis atvejis nesukūrė precedento, įpareigojančio instituciją visada apklausti pareigūną prieš sprendžiant dėl baudžiamojo persekiojimo
institucijos pateikto prašymo panaikinti imunitetą. Šiuo klausimu institucija turi diskrecines galias.
Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pareigūnas, kuris per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus terminus neapskundė
Paskyrimų tarnybos sprendimo, dėl kurio patyrė žalą, neturi teisės remtis tariamu tokio sprendimo neteisėtumu ieškinyje dėl
žalos atlyginimo (1987 m. spalio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Schina prieš Komisiją
, 401/85, Rink. p. 3911, 9 punktas; 1991 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Valverde Mordt prieš Teisingumo Teismą
, T-156/89, Rink. p. II-407, 144 punktas).
Kadangi ieškovas per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus terminus neapskundė akto, kuriuo panaikintas jo imunitetas
nuo teismų jurisdikcijos ir apie kurį ieškovas buvo informuotas 2001 m. vasario 7 d. Personalo ir administracijos generalinio
direktorato laišku, būtina išnagrinėti šio akto prigimtį, siekiant nustatyti, ar jis yra asmens nenaudai priimtas aktas, ar
veiksmas, neturintis sprendžiamojo pobūdžio.
Šį klausimą Tarnautojų teismas turi išnagrinėti savo iniciatyva, nes jis susijęs su ikiteisminės procedūros ir ieškinio terminų
laikymusi.
Pareigūno nenaudai priimti aktai yra priemonės, sukeliančios privalomų teisinių pasekmių, kurios daro poveikį suinteresuotojo
asmens interesams, minėtu būdu pakeisdamos jo teisinę padėtį (1989 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bossi prieš Komisiją
, 346/87, Rink. p. 303, 23 punktas).
Buvo nuspręsta, jog nors Protokolu Europos Bendrijoms pripažįstamos privilegijos ir imunitetai yra tik funkcinio pobūdžio,
nes jais siekiama, kad nebūtų trukdoma Bendrijų funkcionavimui ir jų nepriklausomumui, vis dėlto jie buvo aiškiai suteikti
Bendrijos institucijų pareigūnams ir kitiems tarnautojams. Aplinkybė, jog privilegijos ir imunitetai yra numatyti Bendrijos
viešo intereso sumetimais, pateisina institucijoms suteiktą galią prireikus atšaukti imunitetą, tačiau nereiškia, kad šios
privilegijos ir imunitetai yra suteikti Bendrijai, o ne tiesiogiai jos pareigūnams ir kitiems tarnautojams. Taigi Protokolas
nurodytiems asmenims sukuria subjektinę teisę (žr. 2008 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mote prieš Parlamentą
, T-345/05, Rink. p. II-2849, 27 ir 28 punktus).
Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų 12 straipsnyje nustatytas imunitetas nuo teismo proceso saugo pareigūnus ir tarnautojus
nuo valstybių narių institucijų patraukimo atsakomybėn dėl veiksmų, atliktų einant pareigas. Todėl sprendimas panaikinti imunitetą,
vien dėl to, kad panaikinama ši apsauga, pakeičia pareigūno ar tarnautojo teisinę padėtį, atkurdamas jo, kaip asmens, kuriam
taikomos bendrosios valstybių narių teisės normos, statusą, ir dėl to šiomis bendromis teisės normomis nustatytos priemonės,
tarp jų sulaikymo ir patraukimo atsakomybėn priemonės, jam yra taikomos tiesiogiai, nepriimant jokių tarpinių taisyklių (pagal
analogiją žr. minėto Sprendimo
Mote prieš Parlamentą
34 punktą).
Nacionalinės valdžios institucijoms palikta diskrecija tęsti arba nutraukti pareigūno atžvilgiu pradėtą patraukimo atsakomybėn
procesą panaikinus jo imunitetą neturi reikšmės kalbant apie tiesioginį poveikį jo teisinei padėčiai, nes sprendimo panaikinti
imunitetą poveikis yra tik apsaugos, kuria jis naudojosi kaip pareigūnas ar tarnautojas, panaikinimas, neapimantis jokios
papildomos įgyvendinimo priemonės (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Mote prieš Parlamentą
35 punktą).
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad sprendimas, kuriuo Komisija panaikino ieškovo imunitetą nuo teismo proceso, yra asmens nenaudai
priimtas aktas.
Tačiau kadangi ieškovas per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus terminus neapskundė akto, kuriuo panaikintas
jo imunitetas nuo teismų jurisdikcijos, jis nebeturi teisės remtis šio sprendimo neteisėtumu ieškinyje dėl žalos atlyginimo.
Todėl ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
e)     Dėl penktojo pagrindo, grindžiamo ieškovo sprendimo dėl perkėlimo neteisėtumu
Šalių argumentai
Ieškovo teigimu, sprendimas dėl perkėlimo nebuvo pakankamai motyvuotas, priimtas pažeidžiant tarnybos interesus ir yra paslėpta
drausminė nuobauda.
Komisija ginčija šio pagrindo priimtinumą. Iš tiesų dėl sprendimo perkelti buvo pateiktas 2004 m. spalio 14 d. skundas, kurį
Paskyrimų tarnyba atmetė 2005 m. kovo 15 d. sprendimu. Ieškovas šio sprendimo neapskundė teismui per Tarnybos nuostatų 91 straipsnyje
nustatytą terminą.
Komisija papildomai teigia, kad sprendimas dėl perkėlimo yra pagrįstas tarnybos interesais ir primena, kad institucijos turi
didelę diskreciją, organizuodamos savo tarnybas.
Tarnautojų teismo vertinimas
Kaip buvo nurodyta nagrinėjant ketvirtąjį pagrindą, pareigūnas, kuris per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus
terminus neapskundė Paskyrimų tarnybos sprendimo, dėl kurio pareigūnas patyrė žalą, neturi teisės remtis tariamu tokio sprendimo
neteisėtumu ieškinyje dėl žalos atlyginimo.
Nagrinėjamu atveju 2004 m. spalio 19 d. ieškovas pateikė 2004 m. spalio 14 d. skundą pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnį,
ginčydamas sprendimą dėl perkėlimo, bet nepateikė ieškinio teismui pagal minėtų nuostatų 91 straipsnį dėl 2005 m. kovo 15 d.
Paskyrimų tarnybos sprendimo, kuriuo buvo atmestas jo skundas.
Taigi ieškovas negali remtis tariamu sprendimo dėl perkėlimo neteisėtumu šiame ieškinyje dėl žalos atlyginimo.
Todėl penktasis pagrindas turi būti atmestas.
f)     Dėl šeštojo pagrindo, grindžiamo procedūros, pradėtos pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, pažeidimais
Šį reikalavimą sudaro dvi dalys. Pirma pagrindo dalis pateikta dėl sprendimo, kuriuo atmetama galimybė, kad ieškovas galėjo
nukentėti nuo nelaimingo atsitikimo darbe. Antra pagrindo dalis pateikta dėl sprendimo nurodyti IDOC atlikti papildomą tyrimą.
Be to, laiškuose Tarnautojų teismui, o vėliau ir posėdyje, ieškovas nurodė įvairius procedūros, vykdytos pagal Tarnybos nuostatų
73 straipsnį, pažeidimus. Konkrečiai kalbant, ieškovas teigė, kad dėl Komisijos veiksmų jis pateko į „uždarą ratą“, „pragaro
spiralę“, nes, viena vertus, nepagrįstai pratęsus procedūrą pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį toliau tęstųsi situacijos,
kurioje ieškovas yra jau kelerius metus, neapibrėžtumas ir tai trukdytų stabilizuotis jo sveikatos būklei; kita vertus, Komisija
atsisakytų jam atlyginti, kol sveikatos būklė nebūtų stabili.
Reikia priminti, kad nors pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą,
taikomą
mutatis mutandis
, vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis
aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui, pagrindas, kuris išplečia anksčiau nurodytą pagrindą, bet kuriuo atveju
turi būti laikomas priimtinu (2007 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Alcon prieš OHMI
, C-412/05 P, Rink. p. I-3569, 38 punktas).
Nagrinėjamu atveju papildomi ieškovo pateikti kaltinimai nėra pagrįsti faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, kurios tapo
žinomos vykstant procesui, kadangi jos buvo paminėtos tik keliant klausimą dėl nepriimtinumo, susijusį su per ankstyvu prašymu
atlyginti žalą, kilusią dėl profesinės ligos, ir negali būti vertinami kaip išplečiantys dvi šeštojo pagrindo dalis ar kitus
anksčiau nurodytus pagrindus.
Be to, 2009 m. vasario 18 d. ieškovas pateikė trečią ieškinį Tarnautojų teisme, įregistruotą numeriu F-12/09, kuriuo prašė,
viena vertus, panaikinti 2008 m. balandžio 28 d. Komisijos sprendimą, kuriuo atsisakyta spręsti dėl Tarnybos nuostatų 73 straipsnio
2 dalies b punkto, ir, kita vertus, atlyginti žalą, kurią patyrė, jo teigimu, dėl visų Komisijos padarytų pažeidimų vykdant
jo ligos pripažinimo profesine liga procedūrą, tarp kurių – ir nepagrįstas procedūros pratęsimas.
Todėl minėti kaltinimai turi būti atmesti kaip nepriimtini šioje byloje, o Tarnautojų teismas privalo nagrinėti tik dvi ieškinyje
nurodytas pagrindo dalis.
Dėl pirmos pagrindo dalies, grindžiamos tariamai neteisėtu galimo nelaimingo atsitikimo darbe atmetimu
–       Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad jau 2003 m. liepos 25 d. savo pirmame ieškinyje, o vėliau nuolat per visą procedūrą tvirtino, kad serga
profesine liga ir (arba) patyrė nelaimingą atsitikimą darbe. Komisija netyrė, ar jis nukentėjo dėl nelaimingo atsitikimo darbe.
Komisija atsako, kad, atsižvelgdama į nagrinėjamos bylos aplinkybes ir paties ieškovo pareiškimus, ji teisingai pradėjo procedūrą
dėl profesinės ligos kilmės pripažinimo, o ne dėl nelaimingo atsitikimo.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Ankstesniųjų draudimo taisyklių 2 straipsnyje, taikytame tuo metu, kai ieškovas pateikė pareiškimus, nelaimingas atsitikimas
apibrėžiamas kaip bet koks išorinis ir staigus ar šiurkštus arba neįprastas įvykis ar faktorius, sukėlęs žalą pareigūno fizinei
ar psichinei sveikatai.
Pagal ankstesniųjų draudimo taisyklių 16 straipsnį pareigūnas, nukentėjęs dėl nelaimingo atsitikimo, ar jo teisių perėmėjai
privalo pranešti apie nelaimingą atsitikimą institucijos, kurioje apdraustasis dirba, administracijai. Pranešime apie nelaimingą
atsitikimą turi būti detaliai nurodyta nelaimingo atsitikimo diena ir valanda, priežastys ir aplinkybės bei galimų liudininkų
ir trečiojo atsakingo asmens pavardės. Prie pranešimo turi būti pridėta medicininė pažyma, kurioje nurodomas sužeidimų pobūdis
ir tikėtinos nelaimingo atsitikimo pasekmės. Pranešimas turi būti pateiktas per dešimt darbo dienų nuo nelaimingo atsitikimo
dienos.
Pagal ankstesniųjų draudimo taisyklių 17 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmą sakinį pareigūnas, kuris prašo, kad jam
būtų pritaikytos minėtos taisyklės dėl profesinės ligos, per protingą terminą nuo ligos pradžios ar pirmosios medicinos diagnozės
momento turi pateikti pranešimą administracijai.
2003 m. liepos 25 d. ieškovas nusiuntė Komisijai laišką, pavadintą „Nelaimingo atsitikimo darbe / profesinės ligos pranešimas
([ankstesniųjų draudimo taisyklių] 17 straipsnis)“, kuriame pareiškė, kad patyrė didelį depresijos priepuolį.
2004 m. spalio 25 d. ieškovas pateikė Komisijai naują pareiškimą, kad dėl psichologinio priekabiavimo jo atžvilgiu patyrė
gilią depresiją. Šio laiško tema pavadinta šitaip: „<…> Mano sveikatos būklės pripažinimas profesine liga ir (arba) nelaimingu
atsitikimu darbe — Pasekmės vykdant Tarnybos nuostatų 73 ir 78 straipsniuose numatytas procedūras <...>“.
Reikia konstatuoti, kad nors ieškovo 2003 m. liepos 25 d. pranešime minimos ir nelaimingo atsitikimo, ir profesinės ligos
sąvokos, aiškiai remiamasi tik ankstesniųjų draudimo taisyklių 17 straipsniu dėl procedūros, taikomos pripažįstant profesinę
ligos prigimtį, o ne minėtų taisyklių 16 straipsniu dėl įvykio pripažinimo nelaimingu atsitikimu. Šiame pranešime aprašoma
depresija, t. y. liga, kurią ieškovas patyrė.
Taip pat, nors kaip ieškovo 2004 m. spalio 25 d. pranešimo objektas nurodomos ir nelaimingo atsitikimo, ir profesinės ligos
sąvokos, šiame ieškinyje taip pat remiamasi depresija, kurią ieškovas patyrė.
Todėl atsižvelgdama į ieškovo pranešimus Komisija teisingai nusprendė, kad jais buvo siekiama ne pripažinti įvykį nelaimingu
atsitikimu, bet pripažinti ligos, kuria sirgo ieškovas, profesinę prigimtį, ir todėl pradėjo procedūrą dėl minėtos ligos pripažinimo
profesine liga.
Todėl pirma pagrindo dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl antros pagrindo dalies, susijusios su IDOC procedūros pažeidimais
–       Dėl tariamo kreipimosi į IDOC neteisėtumo
Ieškovas teigia, kad sprendimas kreiptis į IDOC yra neteisėtas, jei buvo priimtas pagal BVS, susijusių su administraciniais
tyrimais ir drausminėmis bylomis, 2 straipsnio 1 dalį arba pagal šio straipsnio 2 dalį. Dėl pirmojo atvejo ieškovas mano,
kad tyrimas, kuriuo siekiama nustatyti, ar Komisijos pareigūnas pažeidė savo pareigas, yra visiškai nenaudingas medicininiu
požiūriu nustatant profesinę pareigūno ligos prigimtį. Dėl antrojo atvejo ieškovas tvirtina, jog faktai, kuriuos jis nurodo,
siekdamas įrodyti, kad nukentėjo nuo psichologinio priekabiavimo, yra neginčijami ir dėl jų nereikėjo jokio papildomo tyrimo.
Komisija primena, kad sprendimas kreiptis į IDOC buvo priimtas pagal BVS, susijusių su administraciniais tyrimais ir drausminėmis
bylomis, 2 straipsnio 2 dalį, ieškovui 2004 m. spalio 25 d. laiške pareiškus, kad patyrė psichologinį priekabiavimą. Iš tiesų
pagal procedūrą, pradėtą pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, susijusią su profesinės ieškovo ligos prigimties pripažinimu,
reikėjo patikrinti, ar nebuvo institucijos kaltės.
Būtina priminti, kad pagal BVS, susijusių su administraciniais tyrimais ir drausminėmis bylomis, 2 straipsnio 2 dalį IDOC
gali būti pavesta atlikti tyrimus, įskaitant atliekamus pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį.
Teismų praktikoje nurodyta, kad administracinio tyrimo, vykdomo pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, tikslas yra objektyviai
surinkti visus įrodymus, leidžiančius nustatyti profesinę ligos prigimtį bei aplinkybes, dėl kurių ši liga kilo. Tuo atveju,
jei nustatant profesinę ligos prigimtį pagrindinis dėmesys turi būti skiriamas suinteresuotojo pareigūno darbo sąlygoms, tyrimo
metu reikia objektyviai tirti ir suinteresuotojo asmens darbo sąlygas, ir pačią jo ligą (žr. 2004 m. kovo 3 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
, T-48/01, Rink. VT p. I-A-51 ir II-197, 129 punktą).
Nagrinėjamu atveju, pirma, procedūra, kuria siekta pripažinti profesinę ieškovo nervinės depresijos prigimtį, buvo pradėta
2003 m. liepos 31 d. pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį po to, kai 2003 m. liepos 25 d. ieškovas pateikė pranešimą. Antra,
2004 m. spalio 25 d. ieškovas pateikė Komisijai naują pranešimą, kuriame nurodyta, kad jo nervinė depresija kilo dėl psichologinio
priekabiavimo.
Taigi institucija turėjo pagrindą atlikti išsamų tyrimą, susijusį ir su ieškovo liga, ir su jo darbo sąlygomis.
Gavusi 2004 m. spalio 25 d. ieškovo laišką Komisija teisingai pavedė IDOC atlikti administracinį tyrimą dėl ieškovo darbo
sąlygų, siekdama nustatyti, ar ieškovas iš tikrųjų nukentėjo nuo psichologinio priekabiavimo.
Todėl ieškovo argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
–       Dėl tariamo IDOC šališkumo
Ieškovas tvirtina, jog IDOC nebuvo nešališka ir nepriklausoma, kad galėtų atlikti administracinį tyrimą, nes kai kurie asmenys,
dirbantys IDOC, atliko veiksmus, kurie ieškovui atrodė kaip psichologinis priekabiavimas.
Komisija nurodo, kad ieškovo teiginiai neleidžia aiškiai nustatyti įvykių ir atsakingų asmenų.
Tarnautojų teismas mano, kad reikalavimą dėl IDOC šališkumo reikia atmesti kaip nepagrįstą, nes nėra pakankamai aiškių ieškovo
teiginių, susijusių su asmenimis, dėl kurių kiltų šios institucijos nešališkumo klausimas. Šiuo klausimu būtina konstatuoti,
kad faktas, jog ieškovas nesutinka su IDOC ataskaitos išvadomis, nėra savaime pakankamas pagrindas nustatyti šios tarnybos
nešališkumą.
–       Dėl atsisakymo ieškovui perduoti IDOC medžiagą
Ieškovas prieštarauja tam, kad Paskyrimų tarnyba remiasi 2005 m. kovo 16 d. IDOC medžiaga, nors 2005 m. birželio 9 d. laišku
buvo atsisakyta ją pateikti ieškovui.
Komisija atsako, kad atsisakymas pateikti IDOC medžiagą ieškovui yra pagrįstas dėl dviejų priežasčių. Pirma, minėta medžiaga
pagal draudimo taisyklių nustatytą procedūrą yra parengiamasis aktas, kurį institucijos paskirtas gydytojas turėjo gauti be
pavojaus, kad jo atskleidimas galėtų paveikti medicininės ataskaitos išvadas. Antra, taikant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio
2 dalies trečioje įtraukoje numatytą išimtį linstitucijos gali atsisakyti leisti susipažinti su dokumentu, jeigu jo atskleidimas
galėtų pažeisti inspekcijų, tyrimų ir audito tikslų apsaugą.
Pirmiausia, kiek tai svarbu, Tarnautojų teismas pažymi, kad argumentas dėl atsisakymo pateikti 2005 m. kovo 16 d. IDOC medžiagą,
jei būtų kvalifikuojamas kaip pažeidimas priimant Individualių išmokų administravimo ir mokėjimo biuro „Draudimo ir profesinių
ligų“ skyriaus vadovo 2005 m. birželio 9 d. sprendimą, kuriuo atsisakoma ieškovui pateikti minėtą medžiagą ir kuris yra suinteresuoto
asmens nenaudai priimtas aktas, turėtų būti atmestas kaip nepriimtinas. Iš tiesų, kaip buvo nurodyta nagrinėjant ketvirtąjį
pagrindą, pareigūnas, kuris per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus terminus neapskundė jo nenaudai priimto
akto, negali remtis tariamu šio sprendimo neteisėtumu ieškinyje dėl žalos atlyginimo.
Tačiau nagrinėjamu atveju ieškovas ginčija tai, jog Komisija visą laiką laikėsi pozicijos, kad gali neleisti ieškovui susipažinti
su minėtu dokumentu, nors pati juo rėmėsi ieškovo atžvilgiu. Taigi šis argumentas turi būti nagrinėjamas kaip ginčijantis
administracijos veiksmų teisėtumą. Todėl šis argumentas yra priimtinas kaip grindžiantis reikalavimus dėl žalos atlyginimo.
Tarnybos nuostatų 26 straipsnyje numatyta, kad kiekvieno pareigūno atžvilgiu sudaroma ir vedama asmens byla, kurioje yra visi
su administracine pareigūno padėtimi susiję dokumentai ir ataskaitos dėl jo gebėjimų, naudingumo ar elgesio bei pareigūno
pateiktos pastabos dėl minėtų dokumentų. Institucija negali naudotis arba remtis dokumentais pareigūno atžvilgiu, jei šie
dokumentai jam nebuvo perduoti prieš juos suklasifikuojant. Pagal teismų praktiką šiomis nuostatomis siekiama užtikrinti pareigūno
teisę į gynybą (žr. 1972 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Brasseur prieš Parlamentą
, 88/71, Rink. p. 499, 11 punktą; 1987 m. spalio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Strack prieš Komisiją
, 140/86, Rink. p. 3939, 7 punktą ir 1991 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
, C-283/90 P, Rink. p. I-4339, 20 ir 21 punktus).
Dėl prieigos prie medicininių dokumentų, susijusių su profesinės ligos pripažinimo procedūra, draudimo taisyklėse nustatyta
speciali procedūra, pagal kurią pateikus sprendimo projektą pagal draudimo taisyklių 21 straipsnį pareigūno prašymu jo pasirinktam
gydytojui galima pateikti visą medicinos ataskaitą, kuria remdamasi Paskyrimų tarnyba ketina priimti sprendimą, taip pat galima
kreiptis į gydytojų komisiją, kurios narys yra pareigūno pasirinktas gydytojas (žr. minėto Sprendimo
Strack prieš Komisiją
9 punktą bei minėto Sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
22 punktą).
Iš tiesų gerbiant pareigūno teises būtina sudaryti jam galimybę susipažinti su medicininio pobūdžio dokumentais (žr. minėto
Sprendimo
Strack prieš Komisiją
10 punktą). Tačiau ši pareigūno teisė turi būti derinama su medicininiu konfidencialumu, į kurį atsižvelgdamas kiekvienas
gydytojas gali spręsti dėl pranešimo jo gydomiems ar tiriamiems asmenims apie galimų jų ligų prigimtį (žr. minėto Sprendimo
Strack prieš Komisiją
11 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Draudimo taisyklėse nustatant netiesioginę prieigą prie dokumentų per pareigūno paskirtą
mediką, kuriuo pasitikima, suderinamos pareigūno teisės su medicininio konfidencialumo būtinybe (žr. minėto Sprendimo
Strack prieš Komisiją
12 punktą; minėto Sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
137 punktą).
Teismų praktikoje nurodyta, kad gerbiant pareigūno teises jam būtina suteikti prieigą ne tik prie medicininio pobūdžio dokumentų,
bet ir prie konstatuotų faktų, kuriais remiantis priimamas sprendimas pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį (žr. minėto Sprendimo
Strack prieš Komisiją
10 punktą). Taigi dokumentai, kuriais konstatuojami faktai, susiję su atsitikimu, įvykusiu darbo metu, ir kuriais gali būti
grindžiama procedūra, kuria pagal draudimo taisykles siekiama pripažinti nelaimingo atsitikimo darbe faktą ar profesinę ligą,
taip pat turi būti pripažįstami kaip medicininio pobūdžio dokumentai (žr. minėto Sprendimo
Strack prieš Komisiją
13 punktą; 1990 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
, T-154/89, Rink. p. II-445, 33 punktą ir minėto Sprendimo
Vainker prieš Parlamentą
136 punktą).
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, jog yra būtina, kad visapusiška medicinos ataskaita, kurią pateikti
gali prašyti pareigūnas jo pasirinktam gydytojui ir kuri būtų pateikta medicininės komisijos, nustatytos draudimo taisyklėse,
nariams, apimtų galimą administracinio tyrimo ataskaitą. Taigi atitinkamą prašymą pateikęs pareigūnas turi teisę pareikšti
nuomonę dėl tyrimo ataskaitos teiginių per gydytoją, kuriuo jis pasitiki, bei pasinaudoti galimybe prašyti, kad gydytojų komisija
pateiktų savo nuomonę (žr. minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
34 ir 35 punktus).
Be to, tai, kad kai kurių dokumentų pobūdis yra medicininis, nereiškia, kad kai kuriais atvejais šie dokumentai negali būti
susiję su administracine pareigūno padėtimi. Šiuo atveju minėti dokumentai turi būti pridėti prie suinteresuotojo asmens bylos
(žr. minėto Sprendimo
Strack prieš Komisiją
13 punktą; minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
36 punktą).
Taigi, viena vertus, byla, kuria remiasi institucijos paskirtas gydytojas ar gydytojų komisija, vertindami profesinį ligos
pobūdį, yra medicininio pobūdžio ir todėl su ja galima susipažinti tik netiesiogiai, per pareigūno paskirtą gydytoją, ir,
kita vertus, administracinio pobūdžio elementai, kurie gali būti šioje byloje ir kurie gali paveikti administracinę pareigūno
padėtį, taip pat turi būti asmens byloje ir pagal Tarnybos nuostatų 26 straipsnį pareigūnas su jais gali susipažinti tiesiogiai
(žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
24 punktą).
Taigi bendrai visiems institucijos paskirtam gydytojui ar medikų komisijai pateiktiems dokumentams taikomi draudimo taisyklių
reikalavimai. Reikalavimas kai kuriuos iš šių dokumentų pridėti prie pareigūno asmens bylos ir leisti pareigūnui susipažinti
su šiais dokumentais netaikomas, nebent jei administracija, kurioje pareigūnas dirba, naudoja šiuos dokumentus įvertindama
ar keisdama administracinę pareigūno padėtį (žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
25 punktą).
Nagrinėjamu atveju reikia pripažinti, jog tuo metu, kai ieškovas 2005 m. gegužės 19 d. laišku pateikė prašymą, kad jam būtų
pateikta IDOC medžiaga, Komisija jo dar nebuvo informavusi apie sprendimo, susijusio su ieškovo ligos pripažinimo profesine
liga prašymu, projektą. Iš tiesų tokį pranešimą ieškovas gavo tik 2007 m. kovo 16 d. Iki šios datos IDOC medžiagą buvo galima
vertinti kaip parengiamąjį aktą pagal draudimo taisykles.
Tačiau Paskyrimų tarnyba savo 2005 m. lapkričio 10 d. sprendime, kuriuo atmestas ieškovo prašymas dėl kompensacijos, grįsdama
savo argumentus, kuriais atmetamas minėtas prašymas, rėmėsi IDOC medžiaga.
Iš tiesų Paskyrimų tarnyba savo 2005 m. lapkričio 10 d. sprendime nurodo, kad „2005 m. kovo 16 d. IDOC, be kita ko, nusprendė,
kad nė vienas iš [ieškovo] nurodytų pagrindų, kuriais jis grindžia savo teiginius, objektyviai neatskleidžia piktnaudžiavimo,
kuriuo jis kaltina ir kuris yra vienas iš psichologinio priekabiavimo esminių požymių, kaip tai nustatyta Tarnybos nuostatų
12a straipsnyje“, ir kad „jo atžvilgiu sprendimai buvo priimti vadovaujantis institucijų interesais ir griežtai laikantis
teisės aktų“.
Kadangi Paskyrimų tarnyba priimdama aktą ieškovo nenaudai rėmėsi IDOC medžiaga, galima teigti, kad šis dokumentas yra susijęs
su suinteresuotojo asmens administracine padėtimi pagal Tarnybos nuostatų 26 straipsnį.
Todėl ieškovas turi teisę susipažinti su IDOC medžiaga pagal Tarnybos nuostatų 26 straipsnį (šiuo klausimu žr. minėto Teisingumo
Teismo sprendimo
Strack prieš Komisiją
13 punktą; minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
24 ir 25 punktus ir minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
36 punktą).
Atsisakydama pateikti ieškovui IDOC medžiagą, nors ji buvo susijusi su suinteresuotojo asmens administracine padėtimi, kaip
tai matyti iš 2005 m. lapkričio 10 d. Komisijos sprendimo, Komisija pažeidė Tarnybos nuostatų 26 straipsnį.
Šių išvadų nepaneigia Komisijos pateikti argumentai, kad, pirma, IDOC medžiaga yra medicininės procedūros parengiamasis aktas,
ir, antra, kad turėtų būti taikoma Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje numatyta išimtis, leidžianti
institucijoms atsisakyti leisti susipažinti su dokumentu, jeigu jo atskleidimas galėtų pažeisti inspekcijų, tyrimų ir audito
tikslų apsaugą.
Iš tiesų dėl pirmojo Komisijos pateikto argumento, atsižvelgiant į tai, kad Komisija nusprendė remtis IDOC medžiaga ne medicininėje
procedūroje, o priimdama sprendimą, susijusį su ieškovo administracine padėtimi, negalima teigti, kad minėtas dokumentas buvo
parengiamojo pobūdžio medicininėje procedūroje.
Dėl argumento, grindžiamo inspekcijų, tyrimų ir audito tikslų apsaugos pažeidimu, pažymėtina, jog iš paties Reglamento Nr. 1049/2001
pavadinimo aišku, kad jo taikymo sritis susijusi su galimybe visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos
dokumentais.
Pareigūno ar tarnautojo, kuris reikalauja, kad jam būtų leista susipažinti su jo administracine padėtimi susijusiu dokumentu,
teisės nėra tokios pačios kaip visuomenės nario, kuris prašo leidimo susipažinti su institucijos dokumentais, teisės.
Iš tiesų pareigūnų ir tarnautojų teisės šioje srityje išplaukia iš specialių Tarnybos nuostatų 26 straipsnio, kuriame nustatyti
specialūs įpareigojimai institucijoms, siekiant apsaugoti suinteresuotojo asmens teises į gynybą, kaip tai pabrėžiama teismų
praktikoje. Taigi pareigūnai turi specialias teises pagal Tarnybos nuostatų 26 straipsnį.
Be to, prireikus pareigūno prašymui turi būti taikomos specialios su viešąja tarnyba susijusios nuostatos dėl susipažinimo
su tam tikrais dokumentų tipais, pavyzdžiui, medicininio pobūdžio dokumentais.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad Komisijos nurodyta išimtis, numatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje
įtraukoje, nedraudžia taikyti Tarnybos nuostatų 26 straipsnio nuostatų. Taigi ši išimtis nesuteikė Komisijai teisės atsisakyti
pateikti ieškovui IDOC medžiagą.
Taigi Komisija, atsisakydama ieškovui leisti susipažinti su IDOC medžiaga, nors ji buvo susijusi su ieškovo administracine
padėtimi, padarė tarnybinį pažeidimą.
g)     Dėl septintojo pagrindo, grindžiamo 2004 m. spalio 29 d. Invalidumo komisijos nuomonės neteisėtumu
Šalių argumentai
Šiuo reikalavimu ieškovas ginčija Invalidumo komisijos 2004 m. spalio 29 d. nuomonės teisėtumą. Jis mano, kad Invalidumo komisija
turėjo pareikšti nuomonę dėl galimo ryšio tarp jos nustatyto ieškovo invalidumo ir ieškovo darbo sąlygų.
Ieškovo nuomone, Komisija pažeidė Tarnybos nuostatų 78 straipsnį, nurodydama, kad šiame straipsnyje apibrėžto tyrimo pradžia
priklauso nuo to, ar buvo prieš tai taikytos Tarnybos nuostatų 73 straipsnyje nustatytos procedūros. Ieškovas pabrėžia, jog
savo 2004 m. birželio 23 d. laiške jis prašė, kad pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą būtų nustatyta, kad
jo invalidumas atsirado atliekant savo pareigas. Grįsdamas savo argumentus ieškovas nurodo 1992 m. vasario 27 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimą
Plug prieš Komisiją
(T-165/89, Rink. p. II-367).
Komisija tvirtina, kad Invalidumo komisija vykdo savo įgaliojimus taip, kad spręsdama dėl ryšio tarp pareigūno invalidumo
ir jo profesinės veiklos ji turi tyrimo, vykdyto pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, rezultatus. Taigi Invalidumo komisijos
darbas suskirstytas į etapus. Pirmiausia Invalidumo komisija sprendžia tik dėl suinteresuotojo asmens invalidumo. Paskui ji
sustabdo savo darbą, kol jai pateikiami pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį atliekamo tyrimo rezultatai. Antrame etape Invalidumo
komisija vėl susirenka ir nusprendžia dėl ryšio tarp pareigūno profesinių pareigų atlikimo sąlygų ir jo invalidumo. Komisija
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas patvirtino tokią procedūros eigą minėtame Sprendime
Lucaccioni prieš Komisiją
.
Komisija pabrėžia, kad tokia procedūros tvarka nedraudžia ieškovui gauti invalidumo pašalpos pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio
trečią pastraipą, laukiant procedūros, vykdomos pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, rezultato. Vienintelis klausimas, kuris
kyla dėl tyrimo sustabdymo, susijęs su išmokomis pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą, konkrečiai kalbant,
su institucijos mokamomis įmokomis pagal pensijų sistemą. Savo pastabose Komisija pabrėžė, kad tuo atveju, jei būtų pripažįstama
profesinė ieškovo ligos prigimtis, Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penkta pastraipa būtų taikoma ieškovo naudai atgaline data,
nuo dienos, kurią buvo priimtas sprendimas, pripažįstantis ieškovo invalidumą. Priėmus 2008 m. kovo 28 d. sprendimą, kuriuo
pripažįstama profesinė ieškovo ligos prigimtis, pagal proceso organizavimo priemonę Komisija pateikė Tarnautojų teismui 2008 m.
birželio 16 d. sprendimą, kuriuo panaikinamas ir pakeičiamas 2004 m. lapkričio 8 d. sprendimas, kuriuo Paskyrimų tarnyba,
atsižvelgdama į 2008 m. birželio 9 d. Invalidumo komisijos išvadas, pripažino ieškovo teisę į invalidumo pašalpą pagal Tarnybos
nuostatų 78 straipsnio penktą pastraipą nuo dienos, kurią buvo pripažintas ieškovo invalidumas, t. y. nuo 2004 m. lapkričio
30 dienos.
Tarnautojų teismo vertinimas
Kaip buvo nurodyta nagrinėjant ketvirtąjį pagrindą, pareigūnas, kuris per Tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose nustatytus
terminus neapskundė jo nenaudai priimto Paskyrimų tarnybos sprendimo, neturi teisės remtis tariamu tokio sprendimo neteisėtumu
ieškinyje dėl žalos atlyginimo.
Kadangi ieškovas neapskundė 2004 m. lapkričio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimo dėl jo išėjimo į pensiją ir kuriuo buvo pripažinta
jo teisė į invalidumo pašalpą pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio trečią, o ne penktą minėtos nuostatos pastraipą, jis neturi
teisės remtis tariamu tokio sprendimo neteisėtumu šiame ieškinyje dėl žalos atlyginimo.
Tačiau šiuo reikalavimu ieškovas ne ginčija 2004 m. lapkričio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimo teisėtumą, bet apsiriboja
kritika dėl 2004 m. spalio 29 d. Invalidumo komisijos nuomonės dėl to, kad joje nebuvo kalbėta dėl galimo ryšio tarp nustatyto
ieškovo invalidumo ir jo profesinės veiklos, atsižvelgiant į jau pradėtą tyrimą pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį.
Būtina patikrinti, ar nagrinėjamu pagrindu dėl Invalidumo komisijos nuomonės teisėtumo ieškovas nesiekia išvengti, kad pagrindas,
kuris grindžiamas 2004 m. lapkričio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimo neteisėtumu, nebūtų pripažintas nepriimtinu, nesant
skundo ir teisminio ieškinio dėl šio sprendimo.
Šis su ikiteisminės procedūros ir ieškinio terminų laikymusi susijęs klausimas turi būti teismo išnagrinėtas savo iniciatyva.
Pagal teismų praktiką Invalidumo komisijos nuomonė turi būti vertinama kaip išėjimo į pensiją procedūros parengiamasis aktas
(žr. 1997 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
H prieš Komisiją
, T-196/95, Rink. VT p. I-A-133 ir II-403, 48 punktą; 2006 m. lapkričio 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Jiménez Martínez prieš Komisiją
, T-115/05, Rink. VT p. I-A-2-269 ir II-A-2-1409, 29 ir 30 punktus).
Nors negalima atmesti galimybės, kad parengiamasis aktas gali padaryti žalos pareigūnui, nepaisant galutinio sprendimo, kuris
rengiamas tokiu aktu, reikia pripažinti, kad nagrinėjamu atveju ieškovas neteigia, kad Invalidumo komisijos nuomonė jam padarė
atskirą žalą nuo žalos, kurią jam galėjo sukelti sprendimas, priimtas minėtos nuomonės pagrindu, t. y. 2004 m. lapkričio 8 d.
Paskyrimų tarnybos sprendimas.
Iš tiesų ieškovas tvirtina, kad Invalidumo komisijos nuomonė yra neteisėta, nes joje laukiant tyrimo pagal Tarnybos nuostatų
73 straipsnį duomenų nepareiškiama nuomonė dėl ieškovo invalidumo prigimties.
Tačiau būtent 2004 m. lapkričio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimas, kuriuo ieškovas buvo išleistas į pensiją ir jam pripažinta
teisė į invalidumo pašalpą pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio trečią, o ne pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio penktą
pastraipą, galėjo sukelti ieškovui žalą.
Kadangi pagrindas dėl Invalidumo komisijos nuomonės neteisėtumo susijęs su parengiamuoju aktu, o ieškovas nepaaiškino, kaip
minėta nuomonė jam sukėlė atskirą žalą nuo žalos, kurią galėjo sukelti galutinis sprendimas, ir kadangi ieškovas nereikalavo
panaikinti 2004 m. lapkričio 8 d. Paskyrimų tarnybos sprendimo bei nepateikė ieškinio dėl žalos atlyginimo per nustatytus
terminus ginčyti tokio sprendimo pasekmes, šis pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
h)     Dėl aštuntojo pagrindo, grindžiamo drausminės procedūros ieškovo atžvilgiu pradėjimo ir vykdymo neteisėtumu
Preliminari pastaba
Šiuo pagrindu ieškovas kaltina tuo, kad jo atžvilgiu buvo pradėtos ir vykdomos drausminės procedūros, nors, jo nuomone, niekada
nebuvo pateikti minėtas procedūras grindžiantys įrodymai. Šiuo pagrindu daroma nuoroda į visus pagrindus, pateiktus ieškinyje
F-124/05.
Pagal teismų praktiką ieškinyje daroma nuoroda į kitą ieškinį, kurį ieškovas pateikė kitoje byloje, neįtraukia į pirmąjį ieškinį
pagrindų, nurodytų antrajame (žr. 2006 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Angelidis prieš Parlamentą
, T-424/04, Rink. VT p. I-A-2-323 ir II-A-2-1649, 42 punktą).
Pirmiausia būtina išnagrinėti, ar pagrindas, kiek jame daroma nuoroda į visus ieškinyje F-124/05 pateiktus pagrindus, yra
priimtinas pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalies, taikytinos Tarnautojų teismui
mutatis mutandis
ieškinio pateikimo momentu, nuostatas.
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies tikslas yra leisti teismui spręsti dėl pakankamai
aiškiai suformuluotų pagrindų.
Tačiau šios nuostatos negalima aiškinti taip, kad ji šalis įpareigoja laikytis perdėto formalumo, kuris tik apsunkintų teisminį
procesą (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Othman prieš Tarybą ir Komisiją
, T-318/01, Rink. p. II-1627, 57 punktą).
Nagrinėjamu atveju ieškovo pateikta nuoroda siekiama, kad jam nereikėtų atsižvelgiant į bylų F-124/05 ir F-96/06 sąryšį pakartoti
ieškinyje, įregistruotame numeriu F-96/06, išdėstytų trisdešimties puslapių argumentų, jau pateiktų ieškinyje, įregistruotame
numeriu F-124/05, bei dar kartą pateikti kelių šimtų puslapių minėto ieškinio priedų.
Be to, bylos F-124/05 ir F-96/06 buvo sujungtos 2009 m. sausio 22 d. Tarnautojų teismo pirmininko nutartimi.
Esant tokioms aplinkybėms, todėl, kad aštuntajame pagrinde daroma nuoroda į visus ieškinyje F-124/05 pateiktus pagrindus,
šis pagrindas nėra nepriimtinas.
Toliau šiame sprendime iš eilės bus išnagrinėti šeši ieškinio F-124/05 pagrindai, kurių kiekvienas vertinamas kaip atskira
šio ieškinio aštuntojo pagrindo dalis. Ieškinio F-124/05 pagrindų dalys bus nagrinėjamos kaip šio ieškinio aštuntojo pagrindo
dalių sudedamosios dalys.
Be to, pirmasis ieškinio F-124/05 pagrindas dėl Paskyrimų tarnybos atsisakymo atsižvelgti į Belgijos teismo sprendimą nutraukti
bylą, nepaisant ryšio, kurį pati Paskyrimų tarnyba nustatė tarp baudžiamojo proceso ir drausminės procedūros, ir antrasis
šio ieškinio pagrindas dėl minėto sprendimo nutraukti bylą galutinio ir neskundžiamo pobūdžio pažeidimo turi būti nagrinėjami
kartu, nes jie abu susiję su Belgijos baudžiamojo teismo sprendimo pasekmėmis drausminei procedūrai.
Dėl pirmos ir antros pagrindo dalių, grindžiamomis tuo, kad nebuvo atsižvelgta į Belgijos teismo sprendimą nutraukti baudžiamąją
bylą
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad drausminė procedūra jo atžvilgiu buvo iškelta tik dėl Belgijos institucijų pradėto baudžiamojo persekiojimo.
Apie tai galima spręsti iš 2004 m. sausio 16 d. Paskyrimų tarnybos sprendimo jo atžvilgiu iškelti drausminę procedūrą, kuriuo
ši aiškiai siejama su baudžiamuoju procesu. Faktai, kuriais grindžiami baudžiamosios bylos ir drausminės procedūros kaltinimai,
yra visiškai tokie patys, skiriasi tik jų baudžiamasis ar drausminis kvalifikavimas. Be to, du procesai vienu metu nepalieka
abejonių dėl glaudaus jas siejančio ryšio. Todėl drausminė procedūra turėjo būti užbaigta siekiant atsižvelgti į galutinį
2004 m. birželio 30 d. Belgijos baudžiamojo teismo sprendimą nutraukti bylą, kuriame nuspręsta, kad faktai, kuriais grindžiamas
kaltinimas, nėra įrodyti. Jei būtų nuspręsta kitaip, būtų pažeistas galutinis ir neskundžiamas minėto sprendimo pobūdis bei
valstybių narių suverenitetas.
Komisija atsako, kad ieškovo argumentuose trūksta faktinių įrodymų, nes sprendime pradėti drausminę procedūrą aiškiai nurodyta,
jog, be baudžiamųjų kaltinimų, drausminė procedūra paremta ir ataskaita dėl 2002 m. vasario 22 d. papildomų IDOC administracinių
tyrimų. Komisija tvirtina, kad Belgijos baudžiamasis teismas turi kompetenciją spręsti tik dėl kaltinimų pagal Belgijos baudžiamąjį
kodeksą, ir drausminėje procedūroje kvalifikuodama faktus Paskyrimų tarnyba nėra saistoma baudžiamojo teismo atlikto kvalifikavimo
pagal kitas nuostatas. Bet kuriuo atveju pagrindai, grindžiami principo, pagal kurį baudžiamoji byla sustabdo drausminės procedūros
nagrinėjimą ir
res judicata
principo pažeidimais, yra nereikšmingi nagrinėjamu atveju, nesant galutinio sprendimo drausminėje procedūroje.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Kaip nurodyta Pirmosios instancijos teismo praktikoje, Tarnybos nuostatų 88 straipsnio penkta pastraipa, kokia ji buvo taikoma
iki 2004 m. balandžio 30 d., dabar – Tarnybos nuostatų IX priedo 25 straipsniu, siekiama dvejopo tikslo. Viena vertus, šiuo
straipsniu siekiama neapsunkinti baudžiamojon atsakomybėn patraukto pareigūno padėties dėl veiksmų, kurie taip pat yra drausminės
procedūros jo institucijoje objektas. Kita vertus, kai drausminė procedūra sustabdoma, kol bus baigtas baudžiamasis procesas,
tai leidžia ją atliekant atsižvelgti į nustatytus faktus, kuriais rėmėsi teisėjas, priimdamas galutinį sprendimą baudžiamojoje
byloje. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Tarnybos nuostatų IX priedo 25 straipsnyje įtvirtintas principas, jog „baudžiamasis
procesas sustabdo drausminę procedūrą“, o tai yra pateisinama, ypač dėl to, kad baudžiamąją bylą nagrinėjantys nacionaliniai
teismai turi gerokai didesnes galimybes atlikti tyrimą nei Paskyrimų tarnyba. Taigi tuo atveju, kai tie patys faktai gali
turėti baudžiamojo pažeidimo ir tarnybinių pareigūno pareigų pažeidimo sudėties požymių, administracija privalo remtis vykstant
baudžiamajam procesui bylą nagrinėjusio teismo nustatytais faktais. Šiam nustačius bylos faktus, administracija gali juos
teisiškai vertinti iš drausmės pažeidimo pozicijų, tikrindama, ar jie laikytini tarnybinių pareigų pažeidimu (žr. 2004 m.
birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
François prieš Komisiją
, T-307/01, Rink. p. II-1669, 75 punktą).
Nagrinėjamu atveju iš sprendimo, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą, motyvuojamosios dalies aišku, kad drausminės
procedūros ieškovo atžvilgiu pradėjimas buvo pagrįstas ne tik Belgijoje pradėtu baudžiamuoju persekiojimu dėl dokumentų klastojimo
ir sukčiavimo, susijusių su komandiruočių įsakymais ir R. Berthelot išlaidų ataskaitomis, bet ir aktyviu ieškovo vaidmeniu
neteisėtai perkeliant R. Berthelot ir jį įdarbinant JTC.
Valstybės prokuroro kaltinamajame akte nurodyta, kad jokiame pareiškime ieškovas nebuvo minimas nei tiesiogiai, nei netiesiogiai,
kad jokie daiktiniai įrodymai neleido teigti, jog suinteresuotasis asmuo dalyvavo inkriminuojamose veikose ir kad jis pats
pateikė įrodymus, įrodančius komandiruočių įsakymų falsifikavimą. Sprendime nutraukti bylą, kuris nukreipia į valstybės prokuroro
baigiamąjį raštą, nurodyta, kad tyrimo medžiaga leidžia neabejoti kaltinimų dėl klastojimo ir sukčiavimo buvimu, bet niekas
neleidžia pagrįstai apkaltinti kurio nors iš kaltinamųjų, dėl kurių buvo atliekamas tyrimas.
Taigi sprendimu nutraukti bylą tik draudžiama drausmės priežiūros organams kaltinti ieškovą dėl klastojimo ir sukčiavimo,
susijusių su R. Berthelot komandiruočių įsakymais ir išlaidomis, už kuriuos baudžiama pagal Belgijos baudžiamąją teisę. Minėtas
sprendimas nedraudžia drausmės priežiūros organams kaltinti suinteresuotąjį asmenį dėl galimų drausmės pažeidimų, susijusių
su R. Berthelot priskyrimu prie lygio ir įdarbinimu JTC.
Todėl dvi pirmos aštuntojo pagrindo dalys turi būti atmestos kaip nepagrįstos.
Dėl trečios pagrindo dalies, susijusios su tariamai nepagrįstu ryšiu tarp drausminės procedūros ieškovo atžvilgiu ir proceso
prieš buvusį Komisijos narį
–       Šalių argumentai
Papildomai ieškovas tvirtina, kad sprendimas, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą, yra neteisėtas dėl to, kad
juo minėta procedūra lieka sustabdyta, neteisėtai siejant šį sustabdymą su tuo metu Teisingumo Teisme nagrinėtos É. Cresson
bylos baigtimi.
Ieškovas ypač prieštarauja dėl analogijos su Tarnybos nuostatų IX priedo 25 straipsniu, kuriuo rėmėsi Paskyrimų tarnyba grįsdama
ginčijamą sprendimą, ir nurodo, kad minėtas Sprendimas
Tzoanos prieš Komisiją
nėra taikytinas nagrinėjamu atveju, nes jis susijęs su atveju, kuomet pareigūno atžvilgiu vykdomos dvi procedūros, baudžiamoji
ir drausminė, o nagrinėjamu atveju yra dvi procedūros, susijusios su dviem skirtingais asmenimis. Ieškovas teigia, jog Paskyrimų
tarnybos pateiktas aiškinimas yra prieštaringas, nes jame nurodyta, kad Tarnybos nuostatų IX priedo 25 straipsniu siekiama
neapsunkinti pareigūno padėties, priimant drausminės procedūros sprendimą anksčiau nei užbaigiamas baudžiamasis procesas,
o nagrinėjamu atveju ginčijamu sprendimu jis būtų nubaustas, užuot apsaugojus jo interesus.
Galiausiai ieškovas kaltina tuo, jog ginčijamo sprendimo motyvuojamoji dalis nesuprantama, nes joje nurodyta, kad „bet koks
sprendimas dėl esmės Jūsų byloje, nesvarbu, ar byla būtų baigta, ar toliau tęsiama, nėra nesusijęs su É. Cresson byla Teisingumo
Teisme ir todėl galėtų būti vertinamas kaip mėginimas daryti netinkamą įtaką“. Ieškovas nurodo, kad jis nesupranta, kam gali
būti padaryta įtaka: pačiai Paskyrimų tarnybai, Teisingumo Teismui, Tarnautojų teismui? Pateikdama šį argumentą Paskyrimų
tarnyba pažeidė pareigą motyvuoti pagal Tarnybos nuostatų 25 straipsnio antrą pastraipą, todėl ginčijamas sprendimas yra neteisėtas.
Komisija iš esmės atsako į ieškovo argumentus, nurodydama, kad jokia nuostata neįpareigoja Paskyrimų tarnybos sustabdyti procedūros,
tačiau ji negalėjo pagrįstai patraukti pareigūną atsakomybėn prieš tai nebaigusi nagrinėti asmens, kurio naudai pareigūnas
tariamai veikė, atvejo. Ji taip pat pabrėžia, kad sprendimas sustabdyti procedūrą nebūtų pažeidęs ieškovo interesų, bet, priešingai,
šie interesai minėtu sprendimu būtų apsaugoti. Tai įrodo aplinkybė, kad, atsižvelgdama į tai, jog Teisingumo Teismas neskyrė
jokios bausmės buvusiai Komisijos narei, institucija atsakovė nusprendė užbaigti drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Ieškovo teigimu, viena vertus, dėl nenuoseklumo sprendimas, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą, pažeidžia Tarnybos
nuostatų 25 straipsnyje nustatytą reikalavimą pagrįsti sprendimus, kita vertus, minėtame sprendime padaryta teisės klaida.
Pirmiausia reikia priminti, kad motyvai turi suteikti galimybę teismui vykdyti ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę ir pateikti
suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kad būtų aišku, ar šis sprendimas yra tinkamai pagrįstas, ar jis turi trūkumą,
dėl kurio gali būti ginčijamas jo teisėtumas (2002 m. balandžio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Campolargo prieš Komisiją
, T-372/00, Rink. VT p. I-A-49 ir II-223, 49 punktas ir 2006 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo sprendimo
Bonnet prieš Teisingumo Teismą
, T-406/04, Rink. VT p. I-A-2-213 ir II-A-2-1097, 67 punktas).
Pagrindinis ieškovo pateiktas argumentas siekiant pateisinti prašymą dėl drausminės procedūros jo atžvilgiu užbaigimo yra
Belgijos baudžiamojo teismo sprendimas nutraukti bylą.
Sprendime, kuriuo atsisakoma nutraukti drausminę procedūrą, nurodoma, kad drausminiai ir baudžiamieji procesai yra atskiri
ir nepriklausomi vienas nuo kito. Briuselio pirmosios instancijos teismas kvalifikavo faktus tik pagal Belgijos baudžiamąją
teisę, o ne pagal Komisijos pateiktus kaltinimus dėl įsipareigojimų Bendrijai. Todėl Belgijos teismo proceso baigtis nedaro
įtakos drausminei procedūrai ir tai, kad Belgijos baudžiamasis procesas baigėsi sprendimu nutraukti bylą, nereiškia, kad turi
būti užbaigta drausminė procedūra.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad ginčijamame sprendime ieškovui pateikiama pakankamai informacijos, jog būtų aišku, ar šis
sprendimas yra tinkamai pagrįstas motyvais, dėl kurių jo prašymas užbaigti drausminę procedūrą buvo atmestas, ir buvo suteikta
galimybė teismui vykdyti sprendimo teisėtumo kontrolę.
Be to, neatsižvelgiant į atsakymą į ieškovo prašymą užbaigti procedūrą, ginčijamame sprendime nurodyta, kad drausminė procedūra
suinteresuotojo asmens atžvilgiu turi likti sustabdyta.
Paskyrimų tarnyba grindė tolesnį procedūros sustabdymą ryšiu tarp drausminės procedūros ieškovo atžvilgiu ir Teisingumo Teismo
pradėto proceso prieš É. Cresson.
Toks motyvavimas, nepaisant pateiktos neaiškios nuorodos dėl „netinkamo bandymo paveikti“, ieškovui pateikia pakankamai informacijos,
kad būtų aišku, ar šis sprendimas yra tinkamai pagrįstas motyvais, grindžiančiais tolesnį drausminės procedūros sustabdymą,
bei suteikia galimybę Tarnautojų teismui vykdyti sprendimo teisėtumo kontrolę.
Todėl pagrindas dėl nepakankamo ginčijamo sprendimo motyvavimo turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Kalbant apie pagrindą dėl teisės klaidos, nors jokia nuostata neįpareigojo Paskyrimų tarnyba sustabdyti procedūros, laukiant,
kol bus priimtas sprendimas byloje
Komisija prieš Cresson
, ieškovo atvejis buvo susijęs su É. Cresson atveju, nes ieškovas buvo É. Cresson kabineto vadovas tuo metu, kai įvyko dalis
sukčiavimo veikų, kuriomis kaltinamas suinteresuotasis asmuo, ir ši sąsaja yra aplinkybė, į kurią Komisija turėjo teisę atsižvelgti.
Todėl, nepaisant aplinkybės, kad dėl tokio sustabdymo pailgėja drausminės procedūros trukmė, pats sprendimas nepatraukti ieškovo
atsakomybėn iki tol, kol bus išspręstas buvusios Komisijos narės atvejis, buvo teisėtas ir pagrįstas.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog aštuntojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl ketvirtos pagrindo dalies, jog nepakako įrodymų, kurių pagrindu buvo pradėta drausminė procedūra
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad drausminė procedūra jo atžvilgiu buvo pradėta, nors ją grindžiantys faktai „niekada nebuvo įrodyti ir
net buvo paskelbti nepagrįstais [Briuselio pirmosios instancijos teismo nutartyje]“.
Komisija teigia, kad sprendimas pradėti drausminę procedūrą gali būti pripažintas neteisėtais tarnybiniais veiksmais tik išimtiniu
atveju, jei siekiama pakenkti situacijoje, kai sprendimo priėmimo momentu ieškovo atžvilgiu nėra jokių įtarimų. Nagrinėjamu
atveju buvo kitaip, nes ieškovui buvo pareikšti rimti kaltinimai dėl jo dalyvavimo darant sunkius pažeidimus.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Ši pagrindo dalis susijusi su sprendimo pradėti drausminę procedūrą neteisėtumu.
Iš šalių pateiktų argumentų išplaukia, kad šalys nesutaria dėl institucijos diskrecijos, susijusios su sprendimu pradėti drausminę
procedūrą, ribų ir atitinkamai dėl tokio sprendimo teisėtumo kontrolės, kurią vykdo Europos teismas, griežtumo.
Iš tiesų, ieškovo manymu, sprendimas pradėti drausminę procedūrą yra neteisėtas, nes kaltinimai, kurių pagrindu pradėta minėta
procedūra, nėra įrodyti, o tai suponuoja, kad teismas turi vykdyti įprastą minėto sprendimo kontrolę. Tačiau, Komisijos nuomone,
toks sprendimas gali būti pripažintas neteisėtais tarnybiniais veiksmais tik išimtiniu atveju, kai siekiama pakenkti, ir todėl
teismo kontrolė turėtų apsiriboti piktnaudžiavimo įgaliojimais patikrinimu.
Taigi prieš nagrinėjant ar šiuo atveju sprendimas, kuriuo Komisija pradėjo drausminę procedūrą, ieškovo atžvilgiu buvo teisėtas,
pirmiausia būtina nustatyti Paskyrimų tarnybos diskreciją priimant sprendimą pradėti drausminę procedūrą ir iš to išplaukiančią
teismo kontrolę.
Prieš aptariant šiuos klausimus būtina pateikti dvi pastabas.
Pirma, ginčijamo akto teisėtumas turi būti vertinamas neatsižvelgiant į faktines ir teisines aplinkybes, buvusias priimant
aktą (žr. 1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktą). Drausminės procedūros tyrimo metu po sprendimo pradėti minėtą procedūrą priėmimo
nustatyti elementai nedaro įtakos minėto sprendimo teisėtumui, nes tyrimu siekta nustatyti, ar pradiniai įtarimai buvo pagrįsti
(pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Giraudy prieš Komisiją
145 punktą).
Antra, aplinkybė, kad drausminė procedūra buvo užbaigta nepritaikius jokios drausminės nuobaudos atitinkamam pareigūnui, nedraudžia
teismui vykdyti sprendimo, kuriuo pradėta drausminė procedūra suinteresuotojo asmens atžvilgiu, teisėtumo kontrolės.
Iš tiesų kiltų šališkumo pavojus, jei būtų pripažinta, kad Paskyrimų tarnyba turi absoliučią ir neribotą galią pradėti drausminę
procedūrą pareigūno atžvilgiu, paskui ją užbaigti nepritaikius jokios sankcijos ir nesuteikiant galimybės minėtam pareigūnui
tinkamu momentu ginčyti minėtos procedūros pradėjimą, nes nebuvo pritaikyta sankcija, dėl kurios jis galėtų pateikti ieškinį.
Taigi turi būti teisinės Paskyrimų tarnybos diskrecijos ribos, kuomet ji priima sprendimą pradėti drausminę procedūrą. Tokį
ribojimą turėtų kontroliuoti teismas.
Beje, Komisijos argumentai neprieštarauja tokiai pozicijai. Iš tiesų institucija teigia ne tai, kad neturėtų būti jokios sprendimo
pradėti drausminę procedūrą teisminės kontrolės, bet tai, kad tokia kontrolė turėtų apsiriboti piktnaudžiavimu įgaliojimais.
Reikia priminti, kad pagal Tarnybos nuostatų 86 straipsnio 1 dalies redakciją, taikytą iki 2004 m. balandžio 30 d., pagal
kurią buvo priimtas sprendimas pradėti drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu, pareigūnui, tyčia ar dėl aplaidumo nesilaikiusiam
įsipareigojimų, gali būti taikoma drausminė nuobauda.
Minėtos nuostatos tekste pasirinktas žodžių junginys „gali būti taikoma“ reiškia, kad jei pareigūnas nesilaikė kurio nors
iš įsipareigojimų, jis nebūtinai visada ir privalomai turi būti baudžiamas, o tik gali būti baudžiamas.
Taigi Tarnybos nuostatų 86 straipsnio 1 dalies nuostatos redakcija, taikyta iki 2004 m. balandžio 30 d., neišvengiamai suponuoja
didelę Paskyrimų tarnybos diskreciją tiek dėl galimybės pradėti drausminę procedūrą, tiek dėl galimybės taikyti galimą pasirinktą
nuobaudą užbaigus šią procedūrą.
Kaip nurodyta Pirmosios instancijos teismo praktikoje, sprendimu pradėti drausminę procedūrą pareigūno atžvilgiu siekiama
sudaryti galimybę Paskyrimų tarnybai išnagrinėti kaltinimų atitinkamo pareigūno atžvilgiu tikrumą ir rimtumą bei išklausyti
šį pareigūną atitinkamu klausimu, siekiant susidaryti nuomonę, viena vertus, dėl galimybės visiškai užbaigti drausminę procedūrą
arba paskirti drausminę nuobaudą pareigūnui ir, kita vertus, atitinkamu atveju prieš paskiriant nuobaudą dėl būtinybės nurodyti
pareigūnui kreiptis į drausmės komisiją pagal Tarnybos nuostatų IX priede nustatytą procedūrą (žr. 2003 m. kovo 13 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Pessoa e Costa prieš Komisiją
, T-166/02, Rink. VT p. I-A-89 ir II-471, 36 punktą ir 2005 m. spalio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Rasmussen prieš Komisiją
, T-203/03, Rink. VT p. I-A-279 ir II-1287, 41 punktą).
Taigi, atsižvelgiant į drausminės procedūros objektą ir tikslą, kaip jie apibrėžti Pirmosios instancijos teismo praktikoje,
tam, kad būtų galima teisėtai pradėti drausminę procedūrą, nebūtina, priešingai nei teigia ieškovas, kad suinteresuotajam
asmeniui pateikti kaltinimai būtų „įrodyti“. Būtent drausmine procedūra siekiama išsiaiškinti faktus, kuriais kaltinamas suinteresuotasis
asmuo.
Todėl ieškovo argumentui, kad jo atžvilgiu buvo pradėta ir nenutraukta drausminė procedūra, nors ją grindžiantys įrodymai
nebuvo „pateikti“, negalima pritarti.
Kita vertus, būtina išnagrinėti Komisijos argumentą, kad sprendimas pradėti drausminę procedūrą pareigūno atžvilgiu gali būti
neteisėtas tik piktnaudžiavimo įgaliojimais atveju.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką piktnaudžiavimo įgaliojimais sąvokos taikymo sritis labai aiški ir apima atvejus, kuomet
administracinė institucija naudojasi įgaliojimais siekdama kitų tikslų nei tų, dėl kurių jai buvo suteikti šie įgaliojimai.
Sprendimas tik tuomet laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais, jei remiantis objektyviais, svarbiais ir nuosekliais
duomenimis paaiškėja, kad jis buvo priimtas tik ar bent jau iš esmės siekiant kitų nei nurodytieji tikslų (žr. 1996 m. birželio
11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Anacoreta Correia prieš Komisiją
, T-118/95, Rink. VT p. I-A-283 ir II-835, 25 punktą ir 1999 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Séché prieš Komisiją
, T-112/96 ir T-115/96, Rink. VT p. I-A-115 ir II-623, 139 punktą).
Taigi piktnaudžiavimas įgaliojimais susijęs su ypač sunkiais neteisėtumo atvejais.
Be to, išliktų šališkumo pavojus, jei būtų pripažinta, kad sprendimo pradėti drausminę procedūrą pareigūno atžvilgiu neteisėtumo
atvejai apima tik piktnaudžiavimo įgaliojimais atvejus. Iš tiesų tuomet Paskyrimų tarnybos rimtas aplaidumas nebūtų baudžiamas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir siekiant apginti nagrinėjamo pareigūno teises Paskyrimų tarnyba turi būti vertinama
kaip neteisėtai vykdanti įgaliojimus ne tik įrodžius piktnaudžiavimą įgaliojimais, bet ir tuo atveju, jei nėra pakankamai
tikslių ir svarbių įrodymų, kad suinteresuotasis asmuo įvykdė drausminį pažeidimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
352 punktą).
Atsižvelgiant į didelę Paskyrimų tarnybos diskreciją ir šiai diskrecijai priskirtinas ribas, teismo kontrolė turi būti apribota
materialinių faktų, į kuriuos atsižvelgė administracija, pradėdama drausminę procedūrą, tikslumo patikrinimu, t. y. ar nėra
akivaizdžios įrodymų vertinimo klaidos bei ar nebuvo piktnaudžiaujama įgaliojimais (pagal analogiją dėl drausminės nuobaudos
žr. 1997 m. gegužės 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
N prieš Komisiją,
T-273/94, Rink. VT p. I-A-97 ir II-289, 125 punktą ir 2000 m. gegužės 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tzikis prieš Komisiją
, T-203/98, Rink. VT p. I-A-91 ir II-393, 50 punktą).
Nagrinėjamu atveju reikia pripažinti, kad OLAF ir IDOC ataskaitose nebuvo atmesta galimybė, jog ieškovas dalyvavo neteisėtai
R. Berthelot priskiriant prie lygio.
Iš tiesų 1999 m. lapkričio 23 d. OLAF ataskaitoje, remiantis iš dalies sutampančiais pareigūnų parodymais, minima tikimybė,
kad ieškovo kabinete įvyko susirinkimas, kuriame buvo aptariama galimybė perkvalifikuoti R. Berthelot į I kviestinių mokslininkų
grupę. 2002 m. vasario 22 d. IDOC ataskaitoje nurodyta, kad tyrimo elementų analizė leidžia manyti, kad toks susirinkimas
tikrai įvyko tarp 1996 m. lapkričio 21 ir 29 dienos.
Taigi yra pakankamai svarių įrodymų, kad ieškovas aktyviai dalyvavo bent jau R. Berthelot priskiriant prie lygio, kuris priimant
sprendimą pradėti drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu tariamai buvo neteisėtas, net neturint jokio rašytinio įrodymo, pagrindžiančio
įvairius pareigūnų parodymus, ir nepaisant to, kad ieškovas ginčijo kai kurių liudijimų tikrumą. Taigi sprendimas pradėti
drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu buvo pagrįstas pakankamai tiksliais ir svarbiais faktais.
Esant tokioms aplinkybėms Paskyrimų tarnyba nepažeidė savo diskrecijos ribų, pradėdama drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad aštuntojo pagrindo ketvirta dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl penktos pagrindo dalies, grindžiamos rūpestingumo pareigos, įpareigojimo suteikti pagalbą ir teisėtų lūkesčių apsaugos
principo pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovas kaltina Komisiją, kad ji pradėjo ir tęsė drausminę procedūrą, „kuri buvo vykdoma šališkai ir per kurią Paskyrimų
tarnyba nepadarė visko, kas buvo jos galioje, kad suprastų tikrą įvykių eigą“. Tuo Komisija tariamai pažeidė savo rūpestingumo
pareigą, pareigą suteikti pagalbą bei teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Grįsdamas šį motyvą ieškovas primena daugelį teisės
į gynybą trūkumų ir pažeidimų vykstant įvairiems administraciniams tyrimams, dėl kurių tokiu pagrindu pradėta drausminė procedūra
yra bevertė.
Komisija neigia pažeidusi savo rūpestingumo pareigą bei pareigą suteikti pagalbą. Ji pabrėžia, viena vertus, kad tuo atveju,
jei yra svarios aplinkybės, sukeliančios įtarimą, kad pareigūnas pažeidė savo tarnybines pareigas, rūpestingumo pareiga niekaip
nedraudžia Paskyrimų tarnybai pradėti drausminę procedūrą suinteresuotojo asmens atžvilgiu, ir, kita vertus, negalima teigti,
kad institucija nesiėmė visų būtinų priemonių nustatyti, ar ieškovui pateikti kaltinimai yra pagrįsti.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Būtina išnagrinėti, ar pradėdama ir tęsdama drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu Komisija pažeidė savo rūpestingumo pareigą,
pareigą suteikti pagalbą ir teisėtų lūkesčių apsaugos principą.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką rūpestingumo pareiga atspindi abipusių teisių ir pareigų, kurias Tarnybos nuostatai nustato
reguliuojant valdžios institucijos ir viešosios tarnybos tarnautojų santykius, pusiausvyrą. Ši pareiga suponuoja, kad spręsdama
dėl pareigūno padėties Paskyrimų tarnyba turi atsižvelgti į visas aplinkybes, kurios gali lemti jos sprendimą, ir ne tik į
tarnybos, bet ir į atitinkamo pareigūno interesus (žr. 1990 m. birželio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Burban prieš Parlamentą
, T-133/89, Rink. p. II-245, 27 punktą ir minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Séché prieš Komisiją
147 punktą).
Patys reikalavimai, susiję su rūpestingumo pareiga, negali būti vertinami kaip draudžiantys Paskyrimų tarnybai pradėti drausminę
procedūrą pareigūno atžvilgiu. Iš tiesų toks sprendimas priimamas pirmiausia vadovaujantis institucijos interesu, kad galimi
pareigūno tarnybinių pareigų pažeidimai būtų nustatyti, ir, jei būtina, jis būtų nubaustas.
Todėl Komisijos negalima kaltinti jokiu rūpestingumo pareigos pažeidimu vien dėl to, kad ji pradėjo drausminę procedūrą ieškovo
atžvilgiu.
Dėl kitų ieškovo kaltinimų, susijusių su drausminės procedūros jo atžvilgiu pradėjimu ir tęsimu, pažymėtina, kad, viena vertus,
jie buvo atmesti nagrinėjant kitas aštuntojo pagrindo dalis ir, kita vertus, konkretus pagrindas dėl nepagrįstos minėtos procedūros
trukmės bus nagrinėjamas toliau.
Antra, pagal nusistovėjusią teismų praktiką Tarnybos nuostatų 24 straipsnyje nustatyta pareiga suteikti pagalbą siekiama,
kad institucija apsaugotų pareigūnus nuo trečiųjų asmenų, kolegų ir jų vadovų veiksmų, o ne nuo pačios institucijos veiksmų,
kurie kontroliuojami pagal kitas Tarnybos nuostatų normas (žr. 1993 m. vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mc Avoy prieš Parlamentą
, T-45/91, Rink. p. II-83, 60 punktą ir 1995 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Saby prieš Komisiją
, T-44/93, Rink. VT p. I-A-175 ir II-541, 54 punktą).
Būtina pabrėžti, kad OLAF, Personalo ir administracijos generalinis direktoratas ir IDOC, kurių tyrimus ieškovas skundžia,
nėra tretieji asmenys institucijos atžvilgiu. Be to, ieškovas nepateikia jokių įrodymų dėl kolegų ar ieškovo vadovų veiksmų,
kurie pateisintų institucijos pagalbą.
Todėl ieškovo nurodytas pareigos suteikti pagalbą pažeidimas nėra pagrįstas.
Trečia, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nors teisė reikalauti apsaugoti teisėtus lūkesčius taikoma bet kuriam privačiam
asmeniui, esančiam situacijoje, iš kurios išplaukia, kad administracija suteikė jam pagrįstų lūkesčių, joks pareigūnas negali
remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, jei administracija nesuteikė jam konkrečių garantijų (žr. 1990 m. kovo
27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Chomel prieš Komisiją
, T-123/89, Rink. p. II-131, 26 punktą ir minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Séché prieš Komisiją
160 punktą).
Nagrinėjamu atveju administracija ieškovui nesuteikė jokios konkrečios garantijos, kuria ieškovas galėtų remtis. Taigi Komisijos
negalima kaltinti jokiu teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad pagrindo penkta dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Dėl šeštos pagrindo dalies, jog pažeista drausmės priežiūros institucijos pareiga veikti per protingą terminą
–       Šalių argumentai
Ieškovas teigia, kad pagrįstas terminas, per kurį Paskyrimų tarnyba turėjo priimti sprendimą, buvo viršytas. Ieškovas remiasi
minėtu Sprendimu
François prieš Komisiją
, kuriame buvo nuspręsta, kad net jei nėra senaties termino, drausmės įstaigos privalo veikti taip, kad procedūra, kuria siekiama
skirti nuobaudą, būtų pradėta per protingą terminą; nagrinėjamu atveju ieškovas nurodo, kad ginčijami įvykiai vyko nuo 1995
iki 1997 metų ir administracija sužinojo apie juos ir veikas, kurios galėjo būti pripažintos tarnybinių pareigų pažeidimais,
1999 m. lapkričio mėnesį pateikus OLAF ataskaitą arba bent jau nuo 2002 metų. O Paskyrimų tarnyba pradėjo drausminę procedūrą
ieškovo atžvilgiu tik 2004 m. sausio 16 d. 2004 m. birželio 30 d. Belgijos teismui priėmus sprendimą nutraukti bylą, principas,
kad baudžiamoji byla sustabdo drausmės bylos nagrinėjimą, nebebuvo taikytinas, tačiau daugiau jokie drausminės procedūros
tyrimo veiksmai nebuvo atlikti. Taip buvo pažeistas principas, kuris įpareigoja Paskyrimų tarnybą priimti sprendimą per protingą
terminą.
Komisijos nuomone, nagrinėjamo atvejo aplinkybės buvo labai specifinės. Byla
Berthelot
buvo susijusi su daugiau atliktų tyrimų, kuriais siekta nustatyti, kiek Komisija, kaip kolegiali institucija, arba kai kurie
jos nariai individualiai yra atsakingi už sukčiavimą, blogą valdymą ar nepotizmą. Tokio masto tyrimai negalėjo būti atlikti
laikantis drausminėms byloms įprastai taikomų terminų. Iš viso buvo atlikti trys administraciniai tyrimai ir pradėtas vienas
baudžiamasis procesas, kurie parodo nagrinėjamų aplinkybių sudėtingumą.
Be to, Komisija mano, kad vertinant drausminės procedūros trukmę neturėtų būti atsižvelgiama į leistinus drausminės procedūros
sustabdymo laikotarpius, nes institucija nekontroliuoja proceso trukmės teisme.
Galiausiai Komisija pabrėžia, kad Teisingumo Teismas atmetė É. Cresson pateiktą argumentą dėl per ilgos procedūros trukmės
byloje, kurioje priimtas Sprendimas
Komisija prieš Cresson
, šio sprendimo 90–92 punktuose.
–       Tarnautojų teismo vertinimas
Iš gero administravimo principo išplaukia, kad drausmės priežiūros institucijos privalo vykdyti drausminę procedūrą rūpestingai
ir veikti taip, kad kiekvienas tyrimo veiksmas būtų vykdomas per pagrįstą terminą po ankstesnio veiksmo (minėto Sprendimo
François prieš Komisiją
47 punktas; 2007 m. lapkričio 8 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Andreasen prieš Komisiją
, F-40/05, Rink. VT p. I-A-1-337 ir II-A-1-1859, 194 punktas ir nurodyta teismų praktika; Europos Sąjungos Bendrajame Teisme
nagrinėjamas dėl šio sprendimo pateiktas apeliacinis skundas, byla T-17/08 P).
Ši rūpestingumo ir pagrįstų terminų laikymosi pareiga taip pat taikoma drausminės procedūros pradžiai, konkrečiai kalbant,
tuo atveju ir nuo to momento, kada administracija sužino apie įvykius ir veiksmus, kurie gali būti pripažinti pareigūno tarnybinių
pareigų pažeidimu. Iš tiesų, net jei nėra senaties termino, drausmės priežiūros institucijos privalo veikti taip, kad procedūra,
kuria siekiama skirti nuobaudą, būtų pradėta per protingą terminą (minėto Sprendimo
François prieš Komisiją
48 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Taigi nepagrįstą drausminės procedūros trukmę gali lemti ir išankstinių administracinių tyrimų eiga, ir pačios drausminės
procedūros eiga. Laikotarpis, į kurį reikia atsižvelgti įvertinant drausminės procedūros trukmės pagrįstumą, yra ne tik laikotarpis,
kuris prasideda nuo sprendimo pradėti minėtą procedūrą, momento. Atsakymui į klausimą, ar drausminė procedūra po to, kai buvo
pradėta, buvo vykdoma, kaip reikalaujama, rūpestingai, daro įtaką aplinkybė, kad nuo tariamo drausmės pažeidimo įvykdymo momento
iki sprendimo pradėti drausminę procedūrą praeina daugiau ar mažiau ilgas laikotarpis.
Protingas procedūros trukmės pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes, būtent į
ginčo svarbą suinteresuotam asmeniui, bylos sudėtingumą bei ieškovo ir kompetenciją turinčių institucijų veiksmus (šiuo klausimu
žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C-185/95 P, Rink. p. I-8417, 29 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Joks konkretus kriterijus nėra lemiamas. Būtina atskirai išnagrinėti kiekvieną jų ir įvertinti bendrą poveikį. Kai kurie teiginiai
dėl vėlavimo, kuriais kaltinama Paskyrimų tarnyba, gali atrodyti pagrįsti, jei vertinami atskirai, tačiau jie gali atrodyti
nepagrįsti, jei vertinami kartu. Reikalavimai, susiję su procedūros vykdymu rūpestingai, neviršija reikalavimų, suderinamų
su gero administravimo principu.
Kai dėl Paskyrimų tarnybos priimtų sprendimų procedūra viršija trukmę, kuri įprastai būtų pripažįstama kaip pagrįsta, būtent
ši institucija turi įrodyti, kad buvo ypatingos aplinkybės, pagrindžiančios tokią ilgesnę trukmę (pagal analogiją dėl darbo
įvertinimų žr. 1983 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ditterich prieš Komisiją
, 207/81, Rink. p. 1359, 26 punktą).
Atsižvelgiant į šiuos principus, būtina nustatyti, ar drausminės procedūros vykdymo trukmė buvo pagrįsta. Dėl to prieš nagrinėjant,
ar objektyviai nustatyta trukmė gali būti pripažįstama kaip pagrįsta, pirmiausia būtina priminti pagrindinius įvykius, kurie
lėmė minėtos procedūros pradžią, bei pagrindinius šios procedūros etapus.
2004 m. sausio 16 d. sprendime, kuriuo pradėta drausminė procedūra ieškovo atžvilgiu, jis kaltinamas tuo, kad aktyviai dalyvavo
priskiriant R. Berthelot prie lygio ir jį įdarbinant JTC.
R. Berthelot buvo perkvalifikuotas nuo 1996 m. rugsėjo 1 d. ir jam buvo pasiūlytas kviestinio mokslininko postas nuo 1997 m.
kovo 1 d. Taigi sprendimas pradėti drausminę procedūrą buvo priimtas praėjus daugiau nei septyneriems metams nuo įvykių, dėl
kurių kaltinamas ieškovas. Pareigūno drausminei procedūrai tokia trukmė savaime yra neginčijamai neįprastai ilga.
1999 m. lapkričio 23 d. OLAF užbaigė savo tyrimo ataskaitą dėl R. Berthelot kaip kviestinio mokslininko darbo sąlygų Komisijoje,
o 2002 m. vasario 22 d. IDOC užbaigė savo papildomo administracinio tyrimo ataskaitą dėl R. Berthelot kaip kviestinio mokslininko
Mokslo tyrimų generaliniame direktorate, darbo laikotarpio. Laikotarpiu tarp pastarosios ataskaitos atidavimo ir drausminės
procedūros pradžios nebuvo vykdomas joks papildomas tyrimas. Taigi sprendimas pradėti drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu
buvo priimtas apytikriai praėjus dvejiems metams nuo paskutinės administracinio tyrimo ataskaitos. Ši drausminės procedūros
pareigūno atžvilgiu trukmė taip pat neįprastai ilga.
Pateikus paskutinę tyrimo ataskaitą vienintelis įvykis, kurį galima vertinti kaip svarbų drausminei procedūrai, yra 2003 m.
kovo 18 d. Belgijos baudžiamųjų institucijų kaltinimai ieškovui. Tačiau buvo praėję dešimt mėnesių nuo šio įvykio ir drausminės
procedūros pradžios, o tokia trukmė taip pat yra neįprastai ilga.
2004 m. sausio 16 d. Paskyrimų tarnybos sprendimu buvo pradėta ir iš karto sustabdyta drausminė procedūra pagal Tarnybos nuostatų
88 straipsnio penktos pastraipos redakciją, taikytą iki 2004 m. balandžio 30 d., kurioje numatyta, kad jei pareigūnas už tuos
pačius veiksmus patraukiamas baudžiamojon atsakomybėn, galutinis sprendimas priimamas tik tada, kai bylą išnagrinėjęs teismas
priima galutinį nuosprendį. 2004 m. birželio 30 d. Belgijos baudžiamajam teismui paskelbus sprendimą nutraukti bylą, Komisija
2004 m. liepos 13 d. laišku informavo ieškovą, kad drausminė procedūra prieš jį yra sustabdyta, laukiant Komisijos narių kolegijos
sprendimo dėl É. Cresson.
Drausminė procedūra galiausiai buvo užbaigta 2006 m. spalio 16 d. sprendimu, t. y. praėjus beveik dešimčiai metų po įvykių,
dėl kurių ieškovas kaltinamas.
Taigi, antra, būtina išnagrinėti, ar Komisija pateikė įrodymų, leidžiančių pripažinti, kad ši objektyviai ilga trukmė vis
dėlto gali būti vertinama kaip pagrįsta nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis.
Būtina iš anksto priminti, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas
Komisija prieš Cresson
, É. Cresson pateikė panašų argumentą, kokį ieškovas pateikia nagrinėjamoje byloje. Iš tiesų É. Cresson teigė, kad, atsižvelgiant
į įvairių ataskaitų apie inkriminuojamus faktus prieinamumą ilgą laiką ir į bylos nesudėtingumą, faktas, kad drausminė procedūra
buvo iškelta pateikiant kaltinimus 2003 m. sausio 21 d., t. y. praėjus daugiau kaip septyneriems metams po Komisijos atskleistų
aplinkybių, yra nepriimtinas (žr. Sprendimo
Komisija prieš Cresson
78 punktą).
Teisingumo Teismas atmetė šį argumentą nuspręsdamas, jog, atsižvelgiant į tai, kad EB 213 straipsnio 2 dalimi dar niekuomet
nebuvo remiamasi keliant bylą Komisijos nariui dėl jo elgesio kadencijos metu, institucija galėjo manyti esant būtina užtikrinti
ypatingą budrumą.
Jei, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, Komisija galėjo teisėtai manyti, kad būtina užtikrinti ypatingą budrumą pradedant
procedūrą prieš É. Cresson, ši aplinkybė neatleidžia institucijos nuo jos pareigos atlikti per protingą terminą galimą drausminę
procedūrą ieškovo atžvilgiu.
Be abejonės, ieškovo atvejis buvo susijęs su É. Cresson atveju, nes suinteresuotasis asmuo buvo É. Cresson kabineto vadovas
tuo laikotarpiu, kai buvo padaryta dalis É. Cresson inkriminuojamų sukčiavimo veikų. Kaip Tarnautojų teismas jau nusprendė
nagrinėdamas trečią šio pagrindo dalį (žr. šio sprendimo 341 ir 342 punktus), šis ryšys yra aplinkybė, į kurią Komisija turėjo
teisę atsižvelgti.
Tačiau tarp dviejų bylų buvo esminių skirtumų, kurie neleido atsakove esančiai institucijai automatiškai ir vienodai taikyti
ieškovui sprendimus, priimtus dėl buvusios Komisijos narės.
Pirmiausia ieškovo, kaip pareigūno, tarnybinė padėtis buvo kitokia nei É. Cresson. Iš tiesų É. Cresson, kaip Komisijos narė,
politiniu pagrindu gavusi ribotos trukmės mandatą, buvo, viena vertus, politiškai atsakinga už savo bei asmenų, kurie veikė
jos naudai ir pagal jos nurodymus, veiksmus ir, kita vertus, jai buvo taikoma speciali procedūra pagal EB 213 straipsnį ir
AE 126 straipsnį. Ji paliko savo postą praėjus daugiau nei trejiems metams po to, kai prieš ją buvo pradėta procedūra pagal
minėtus straipsnius. O ieškovui, kaip pareigūnui, pagal Tarnybos nuostatus buvo taikoma lojalumo Europos Bendrijoms pareiga
ir jis turėjo likti dirbti Komisijoje. Tačiau sunku tikėtis, kad pareigūnas tęstų įprastą darbą ir išlaikytų Tarnybos nuostatų
reikalaujamą lojalumą Bendrijoms, jei bėgant metams dėl jo veiklos tarnyboje iš eilės atliekami tyrimai ir gresia, kad jo
atžvilgiu bus vykdomos drausminės procedūros.
Antra, nors tam tikrą laiką ieškovas buvo É. Cresson kabineto vadovas, įvykių, kurių pagrindu pateikti kaltinimai É. Cresson,
chronologijoje jis nevaidino esminio vaidmens. Iš tiesų, kuomet 1995 m. gruodžio 21 d. ieškovas buvo paskirtas É. Cresson
kabineto vadovu, neteisėtas R. Berthelot įdarbinimas jau buvo įvykęs, nes R. Berthelot užėmė kviestinio mokslininko postą
Mokslo tyrimų generaliniame direktorate nuo 1995 m. rugsėjo 1 dienos.
Tiesa, kad ieškovas yra kaltinamas dėl dalyvavimo priskiriant R. Berthelot prie lygio ir neteisėtai jį įdarbinant JTC, tačiau
aplinkybė, kad R. Berthelot jau buvo priimtas į darbą pas É. Cresson, kuomet ieškovas pradėjo dirbti jos kabinete, rodo, kad
galimas ieškovo vaidmuo nustatytose neteisėtose veikose negalėjo būti esminis ir buvo daugiausia pagalbinis. Per posėdį pati
Komisija nurodė, kad „yra klaidinga teigti, jog [ieškovas] buvo pagrindinis veiksmų kurstytojas“.
Šie reikšmingi skirtumai tarp buvusios Komisijos narės ir ieškovo padėties yra lemiami veiksniai vertinant, ar neįprastai
ilga, iš pirmo žvilgsnio – per ilga (žr. šio sprendimo 398–402 punktus), šios procedūros trukmė gali vis dėlto būti pripažinta
pagrįsta.
Be abejonės, konkrečių kaltinimų ieškovui tikrasis pagrindas buvo tas pats svarbus bendrasis interesas, t. y. visuomenės pasitikėjimas
tinkamu aukščiausio lygmens Europos institucijų funkcionavimu bei tuo, kad nėra naudojimosi įtaka ar tokio naudojimosi slėpimo.
Šiuo atžvilgiu ieškovo atvejis drausmės požiūriu buvo ne atskiras įvykis, o bendresnės situacijos dalis, kuri atskleidus jos
problemas gerokai viršijo suinteresuotojo asmens situaciją.
Tačiau konkrečiomis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, įvertinant visas minėtas aplinkybes ir ypač lemiamus skirtumus tarp ieškovo
ir buvusios Komisijos narės atvejų, bei atsižvelgiant į atitinkamą platesnį viešąjį interesą, būtina nuspręsti, kad Komisija
neįrodė, jog neįprastai ilga laikotarpio iki drausminės procedūros pradžios trukmė bei pačios procedūros trukmė galėtų vis
dėlto būti pripažintos pagrįstomis.
Iš viso to, kas išdėstyta, aišku, jog Komisija padarė tarnybinius pažeidimus, viena vertus, nepateikdama ieškovui IDOC medžiagos
ir, kita vertus, pradėdama ir tęsdama drausminę procedūrą, taip pažeisdama savo rūpestingumo pareigą.
2.     Dėl žalos ir priežastinio ryšio
Pirmiausia Komisijos atsisakymas pateikti ieškovui IDOC medžiagą gali būti vertinamas kaip sukėlęs ieškovui moralinę žalą,
kylančią dėl jausmo, kad susiduriama su neskaidriu požiūriu į esminį dokumentą ieškovo teisei į gynybą įgyvendinti (dėl moralinės
žalos, kilusios dėl teisės į gynybą pažeidimo, žr. 2008 m. rugsėjo 11 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Bui Van prieš Komisiją
, F-51/07, Rink. VT p. I-A-1-289 ir II-A-1-1533, 93 ir 94 punktus; Europos Sąjungos Bendrajame Teisme nagrinėjamas dėl šio
sprendimo pateiktas apeliacinis skundas, byla T-491/08 P).
Tarnautojų teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes ir vertindamas patirtą žalą
ex aequo et bono
, mano, jog 5 000 EUR suma yra tinkama kompensacija ieškovui.
Antra, dėl institucijos pareigos veikti per protingą terminą pradedant ir vykdant drausminę procedūrą pažeidimo ieškovas ilgą
laiką patyrė neapibrėžtumą, kuris sukelia atlygintiną moralinę žalą. Atsižvelgiant į tai, kad, viena vertus, sprendimas pradėti
drausminę procedūrą buvo priimtas praėjus daugiau nei septyneriems metams nuo inkriminuojamų įvykių, ir, kita vertus, į tai,
kad pradėta procedūra buvo vykdoma beveik trejus metus, dėl ko bendrai praėjo beveik dešimt metų tarp inkriminuojamų įvykių
ir drausminės procedūros užbaigimo, reikia
ex aequo et bono
nustatyti 25 000 EUR ieškovo žalos atlyginimo sumą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovo naudai iš Komisijos turi būti priteista 30 000 EUR moralinei žalai atlyginti,
kilusiai dėl Komisijos pažeidimų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Tarnautojų teismo procedūros reglamento 122 straipsnį šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatos dėl bylinėjimosi
išlaidų ir teismo išlaidų taikomos tik Tarnautojų teismo po šio reglamento įsigaliojimo dienos, tai yra 2007 m. lapkričio
1 d., gautose bylose. Su nagrinėjama sritimi susijusios Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento nuostatos ir toliau
taikomos
mutatis mutandis
byloms, kurių Tarnautojų teismas nebaigė nagrinėti iki šios dienos.
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Tačiau pagal to paties reglamento 88 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų
institucijos padengia savo išlaidas.
Be to, pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies
dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, arba remdamasis išimtiniais motyvais Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti
išlaidas šalims ar nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Galiausiai pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 6 dalį, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Pirmosios instancijos
teismas bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.
Dėl reikalavimų panaikinti Komisijos sprendimą, išreikštų ieškinyje, įregistruotame numeriu F-124/05, Tarnautojų teismas pabrėžia,
kad tie reikalavimai nebeturi objekto priėmus 2006 m. spalio 16 d. sprendimą užbaigti drausminę procedūrą ieškovo atžvilgiu,
kuriuo institucija atsakovė užtikrino suinteresuotajam asmeniui rezultatą, jo siektą minėtais ieškinio reikalavimais.
Tačiau dėl ieškinių, įregistruotų numeriais F-124/05 ir F-96/06, reikalavimų atlyginti žalą būtina pabrėžti, kad buvo nuspręsta,
jog tik du iš daugelio ieškovo nurodytų pažeidimų buvo įrodyti ir ieškovas prisiteisė kur kas mažesnį žalos atlyginimą, nei
prašė.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, Tarnautojų teismas nusprendžia, kad tinkamai įvertins bylos aplinkybes nuspręsdamas,
jog Komisija, be savo pačios bylinėjimosi išlaidų, padengs pusę ieškovo bylinėjimosi išlaidų. Ieškovas padengia pusę savo
bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
TARNAUTOJŲ TEISMAS (plenarinė sesija)
nusprendžia:
1.
Nebėra pagrindo spręsti dėl ieškovo reikalavimų, pateiktų ieškinyje, įregistruotame numeriu F-124/05,
A prieš Komisiją
.
2.
Priteisti iš Europos Komisijos sumokėti ieškovui 30 000 EUR kompensaciją jo patirtai moralinei žalai atlyginti.
3.
Europos Komisija padengia savo ir pusę ieškovo bylinėjimosi išlaidų, susijusių su ieškiniais, įregistruotais numeriu F-124/05,
A prieš Komisiją
, ir numeriu F-96/06,
G prieš Komisiją
.
4.
Ieškovas padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų, susijusių su ieškiniais, įregistruotais numeriu F-124/05,
A prieš Komisiją
, ir numeriu F-96/06,
G prieš Komisiją
.
Mahoney

Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Van Raepenbusch
Paskelbta 2010 m. sausio 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kanclerė

Pirmininkas
W. Hakenberg

P. Mahoney
Turinys
Teisinis pagrindas
I —  Nuostatos dėl privilegijų ir imuniteto
II —  Nuostatos dėl tyrimų, atliekamų kovojant su sukčiavimu
III —  Nuostatos dėl drausminių procedūrų
IV —  Nuostatos dėl draudimo profesinių ligų ir nelaimingų atsitikimų atveju
V —  Nuostatos dėl išmokų invalidumo atveju
A —  Tarnybos nuostatai
B —  Tarnybos nuostatų redakcija, taikyta iki 2004 m. balandžio 30 d.
VI —  Nuostatos dėl pareigūno asmens bylos
VII —  Nuostatos dėl dokumentų viešumo
Faktinės bylos aplinkybės
I —  Cresson bylos kontekstas
II —  Aplinkybės, susijusios su ieškovu
Procesas
I —  Byloje F-124/05, prieš ją sujungiant su byla F-96/06
II —  Byloje F-96/06, prieš ją sujungiant su byla F-124/05
III —  Sujungtose bylose F-124/05 ir F-96/06
Šalių reikalavimai
I —  Byloje F-124/05
II —  Byloje F-96/06
Dėl teisės
I —  Dėl ieškinio F-124/05
A —  Šalių argumentai
B —  Tarnautojų teismo vertinimas
II —  Dėl ieškinio F-96/06
A —  Dėl priimtinumo
1.  Šalių argumentai
2.  Tarnautojų teismo vertinimas
B —  Dėl esmės
1.  Dėl pažeidimų, kuriais kaltinama Komisija
a)  Dėl pirmojo pagrindo, jog pareikšti kaltinimai ieškovui byloje Berthelot buvo tariamai nepagrįsti
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
b)  Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo administracinių tyrimų trūkumais ir teisės į gynybą pažeidimais
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
c)  Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo OLAF tyrimų konfidencialumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
—  Dėl pagrindo priimtinumo
—  Dėl pagrindo pagrįstumo
d)  Dėl ketvirtojo pagrindo, jog ieškovo imuniteto nuo teismų juridiskcijos panaikinimas buvo neteisėtas
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
e)  Dėl penktojo pagrindo, grindžiamo ieškovo sprendimo dėl perkėlimo neteisėtumu
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
f)  Dėl šeštojo pagrindo, grindžiamo procedūros, pradėtos pagal Tarnybos nuostatų 73 straipsnį, pažeidimais
Dėl pirmos pagrindo dalies, grindžiamos tariamai neteisėtu galimo nelaimingo atsitikimo darbe atmetimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl antros pagrindo dalies, susijusios su IDOC procedūros pažeidimais
—  Dėl tariamo kreipimosi į IDOC neteisėtumo
—  Dėl tariamo IDOC šališkumo
—  Dėl atsisakymo ieškovui perduoti IDOC medžiagą
g)  Dėl septintojo pagrindo, grindžiamo 2004 m. spalio 29 d. Invalidumo komisijos nuomonės neteisėtumu
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
h)  Dėl aštuntojo pagrindo, grindžiamo drausminės procedūros ieškovo atžvilgiu pradėjimo ir vykdymo neteisėtumu
Preliminari pastaba
Dėl pirmos ir antros pagrindo dalių, grindžiamomis tuo, kad nebuvo atsižvelgta į Belgijos teismo sprendimą nutraukti baudžiamąją
bylą
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl trečios pagrindo dalies, susijusios su tariamai nepagrįstu ryšiu tarp drausminės procedūros ieškovo atžvilgiu ir proceso
prieš buvusį Komisijos narį
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl ketvirtos pagrindo dalies, jog nepakako įrodymų, kurių pagrindu buvo pradėta drausminė procedūra
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl penktos pagrindo dalies, grindžiamos rūpestingumo pareigos, įpareigojimo suteikti pagalbą ir teisėtų lūkesčių apsaugos
principo pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl šeštos pagrindo dalies, jog pažeista drausmės priežiūros institucijos pareiga veikti per protingą terminą
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
2.  Dėl žalos ir priežastinio ryšio
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.