CELEX: 62005TJ0151
Konkurencija
Koncentracija
Gyvų, skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių pirkimo rinka
Sprendimas, skelbiantis koncentraciją suderinama su bendrąja rinka
Atitinkamos geografinės rinkos apibrėžimas
Rūpestingumo pareiga
Pareiga motyvuoti

Teisinis pagrindas
2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (
OL L 24, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 40) numatyta Komisijos vykdoma Bendrijos mastu veikiančių koncentracijų kontrolė, kaip jos įtvirtintos šio reglamento 1 ir 3 straipsniuose. Apie šias koncentracijas turi būti pranešta Komisijai prieš joms pradedant veikti (Reglamento Nr. 139/2004 4 straipsnis). Komisija tikrina jų suderinamumą su bendrąja rinka (Reglamento Nr. 139/2004 2 straipsnis).
Reglamento Nr. 139/2004 2 straipsnyje nustatyta:
„1.   Taikant šį reglamentą koncentracijos įvertinamos remiantis šio reglamento tikslais ir vadovaujantis nuostatomis siekiant nustatyti, ar jos suderinamos, ar nesuderinamos su bendrąja rinka.
<…>
2.   Koncentracija, kuri nesukuria ar nesustiprina dominuojančios padėties, ir dėl to nėra itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, laikoma suderinama su bendrąja rinka.
3.   Koncentracija, kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį, ir dėl to itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, yra laikoma nesuderinama su bendrąja rinka.
<…>“
Koncentracijų kontrolės procedūra organizuojama dviem etapais. Pirmasis etapas, kuriuo tik preliminariai tikrinamas koncentracijos projektas, baigiamas priimant sprendimą pagal Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnį.
Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
„1.   Komisija nagrinėja pranešimą, kai tik jį gauna.
a)
Nusprendusi, kad koncentracija, apie kurią pranešta, nepatenka į šio reglamento taikymo sritį, ji tai patvirtina sprendimu.
b)
Nustačiusi, kad nors koncentracija, apie kurią pranešama, patenka į šio reglamento taikymo sritį, tačiau nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija nusprendžia neprieštarauti ir paskelbia, kad ši koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka.
<…>
c)
<…> kai Komisija nustato, kad koncentracija, apie kurią pranešta, patenka į šio reglamento taikymo sritį ir kelia rimtų abejonių dėl savo suderinamumo su bendrąja rinka, nusprendžiama pradėti procedūrą.
<…>
3.   Komisija gali atšaukti sprendimą, kurį ji priėmė pagal 1 dalies a ir b punktus, kai:
a)
sprendimas remiasi neteisinga informacija, už kurią atsakinga viena iš įmonių, arba kai toks sprendimas gautas apgaulės būdu;
<…>“
Tik jeigu pirmame etape atliktas preliminarus tyrimas kelia rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija imasi išsamaus tyrimo (antrasis etapas) pagal Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies c punktą.
Komisijos įgaliojimai priimti sprendimus atliekant išsamų tyrimą apibrėžti Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsnyje, kuriame numatyta:
„1.   Kai Komisija nustato, kad koncentracija, apie kurią pranešta, atitinka 2 straipsnio 2 dalyje nustatytus kriterijus, <…> ji priima sprendimą, skelbiantį, kad koncentracija suderinama su bendrąja rinka.
<…>
2.   Kai Komisija nustato, kad po konkrečių įmonių padarytų pakeitimų koncentracija, apie kurią pranešta, atitinka 2 straipsnio 2 dalyje nustatytus kriterijus, <…> ji priima sprendimą skelbiantį, kad koncentracija suderinama su bendrąja rinka.
<…>
3.   Kai Komisija nustato, kad koncentracija, apie kurią pranešta, atitinka 2 straipsnio 3 dalyje išdėstytus kriterijus, <…> ji priima sprendimą skelbiantį, kad koncentracija nėra suderinama su bendrąja rinka.
<…>
6.   Komisija gali atšaukti sprendimą, kurį ji priėmė pagal 1 ir 2 dalis, kai:
a)
paskelbimas dėl suderinamumo remiasi neteisinga informacija, už kurią atsakinga viena iš įmonių, arba kai toks sprendimas gautas apgaulės būdu <…>“
Reglamento Nr. 139/2004 14 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.   Komisija gali savo sprendimu skirti <…> įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas, neviršijančias 1% bendros konkrečios įmonės arba įmonių asociacijos apyvartos, <…> kai tyčia arba dėl neatsargumo:
a)
<…> jos pateikia neteisingą arba klaidinančią informaciją pateiktame dokumente, patvirtinime, pranešime arba jų papildymuose <…>;
<…>“
Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „tiek, kiek Komisija ar valstybių narių kompetentingos institucijos laiko, kad tai būtina, jos taip pat gali išklausyti ir kitus fizinius arba juridinius asmenis“ ir kad „pakankamai suinteresuotiems fiziniams arba juridiniams asmenims <…> jų prašymu taip pat suteikiama teisė būti išklausytais“.
Pagal 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 802/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (
OL L 133, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 88), 5 konstatuojamąją dalį „pranešančiųjų šalių reikalas yra visiškai ir sąžiningai informuoti Komisiją apie faktus ir aplinkybes, kurios būtų svarbios priimant sprendimą dėl koncentracijos, apie kurią pranešta“. Šiuo klausimu šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Pranešimuose pateikiama informacija, įskaitant reikalaujamus dokumentus, pateikiamus pagal prieduose aprašytas tam tikslui taikomas formas. Informacija turi būti teisinga ir išsami.
<…>“
Reglamento Nr. 802/2004 6 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Šio reglamento <…> 4 straipsnis <…>
mutatis mutandis
[taikomas] pranešimų papildymams <…>“
Reglamento Nr. 802/2004 16 straipsnyje „Trečiųjų asmenų išklausymas“ nustatyta:
„1.   Jei tretieji asmenys kreipiasi su prašymu būti išklausyti pagal Reglamento <…> Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalies antrąjį sakinį, Komisija raštu praneša jiems apie tvarkos pobūdį ir klausimo esmę bei nustato terminą, per kurį jie gali pareikšti savo nuomones.
2.   1 dalyje nurodyti tretieji asmenys savo nuomones pareiškia raštu per nustatytą terminą. Komisija tam tikrais atvejais gali suteikti galimybę dalyvauti išklausymų procese toms trečiosioms šalims, kurios to prašė savo nuomonėse raštu. Kitais atvejais Komisija gali suteikti tokioms trečiosioms šalims galimybę pareikšti savo nuomones žodžiu.
3.   Komisija panašiai gali kviesti bet kuriuos kitus fizinius ar juridinius asmenis pareikšti savo nuomones ir raštu, ir žodžiu, įskaitant išklausymų procesą.“
Ginčo aplinkybės
I —
Procedūros šalys ir koncentracija
Šį ieškinį kartu pareiškė
Nederlandse Vakbond Varkenshouders
(
NVV
), Marius Schep ir
Nederlandse Bond van Handelaren in Vee
(
NBHV
) (toliau visi kartu – ieškovai).
NVV
– tai Nyderlandų profesinė sąjunga, įsteigta atstovauti kiaulių augintojų interesams bei jiems ginti. Joje yra apie 3000 narių ir ji atstovauja apie 50% visų Nyderlandų kiaulių augintojų.
M. Schep yra kiaulių augintojas ir
NVV
narys.
NBHV
– tai gyvulių, įskaitant kiaulių, prekybininkų interesams atstovaujanti bei juos ginanti asociacija. Jos nariai yra provincijų gyvulių prekybininkų asociacijos. Ji atstovauja apie 70% Nyderlanduose registruotų kiaulių prekybininkų.
Sovion NV
– tai Nyderlandų įmonė, veikianti galvijų ir kiaulių skerdimo, mėsos produktų gamybos, apdorojimo ir pardavimo bei gyvulinės kilmės subproduktų sektoriuose.
Hendrix Meat Group (HMG)
– tai daugiausia Nyderlanduose verslą plėtojanti įmonė, taip pat veikianti kiaulių skerdimo bei mėsos produktų gamybos, apdorojimo ir pardavimo sektoriuose.
II —
Administracinė procedūra
2004 m. lapkričio 18 d. Komisija pagal Reglamento Nr. 139/2004 4 straipsnio 1 dalį gavo pranešimą apie koncentracijos projektą (toliau – koncentracija), kuriuo buvo informuota apie
Sovion
ketinimą įgyti visišką
HMG
kontrolę (toliau kartu – koncentracijos dalyvės).
2004 m. lapkričio 24 d. Komisija, siekdama nustatyti koncentracijos poveikį konkurencijai, išsiuntė suinteresuotiems rinkos subjektams (konkurentams, pirkėjams, tiekėjams ir sektoriaus asociacijoms) skirtingose Europos valstybėse detalų klausimyną.
2004 m. lapkričio 25 d.
NVV
gavo minėtą klausimyną anglų kalba.
NVV
prašymu, 2004 m. lapkričio 26 d. jai buvo įteikta to paties klausimyno versija olandų kalba.
2004 m. lapkričio 26 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtu pranešimu Komisija pakvietė suinteresuotus trečiuosius asmenis pateikti savo nuomonę per dešimties dienų terminą.
2004 m. lapkričio 30 d. raštu
NBHV
išdėstė savo nuogąstavimus dėl koncentracijos.
2004 m. gruodžio 2 d., atsakydama į Komisijos atsiųstą klausimyną,
NVV
pažymėjo, kad sprendimas dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka nulemtų, kad
Sovion
įgytų dominuojančią padėtį Nyderlandų teritoriją apimančioje atitinkamoje rinkoje.
2004 m. gruodžio 10 d. buvo surengtas Komisijos ir
NVV
bei
NBHV
susitikimas, kur pastarosios dar kartą išsakė savo nuogąstavimus dėl koncentracijos. Po šio susitikimo Komisija tą pačią dieną išsiuntė klausimus koncentracijos dalyvių atstovams dėl su
NVV
bei
NBHV
aptartų dalykų.
2004 m. gruodžio 16 d.
NBHV
išsiuntė Komisijai raštą, kuriame išdėstė savo pozicijos bei prieštaravimų koncentracijai santrauką.
2004 m. gruodžio 21 d. raštais
NVV
ir
NBHV
ginčijo vieną iš koncentracijos dalyvių per administracinę procedūrą Komisijai atsiųstų dokumentų, t. y. S. B. M. J. (toliau – J.),
Productschappen Vee, Vlees en Eieren
(viešosios teisės reglamentuojamų organizacijos gyvulių, mėsos ir kiaušinių rinkai, toliau – PVVE) generalinio sekretoriaus, pareiškimą.
Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies b punkto pagrindu priimtu 2004 m. gruodžio 21 d. Sprendimu, skelbiančiu koncentraciją suderinama su bendrąja rinka (byla COMP/M. 3605 – Sovion/HMG) (
OL L C 28, p. 2
, toliau – ginčijamas sprendimas), Komisija leido vykdyti koncentraciją, nepradėdama antrojo procedūros etapo.
Procesas ir šalių reikalavimai
2005 m. balandžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovai pareiškė šį ieškinį.
2005 m. liepos 13 d. ieškovai, remdamiesi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnio 3 dalies d punktu, paprašė teismo imantis proceso organizavimo priemonių nurodyti Komisijai pateikti visus su šia byla susijusius dokumentus ir raštus bei perduoti jų kopijas.
2005 m. rugpjūčio 5 d. Komisija pateikė atsiliepimą į ieškinį ir atskirų dokumentų – savo pastabas dėl prašymo taikyti proceso organizavimo priemones.
2005 m. rugpjūčio 30 d. pareiškimu
Sovion
paprašė leidimo įstoti į šią bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.
2005 m. spalio 13 d. Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininkas patenkino
Sonion
prašymą leisti įstoti į bylą, kuri pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimą 2006 m. sausio 21 dieną. Komisija ir ieškovai savo pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimo pateikė atitinkamai 2006 m. kovo 30 ir gegužės 8 dienomis.
2006 m. gegužės 10 d. faksu Komisija pažymėjo, kad ieškovų pateiktos pastabos dėl įstojimo į bylą paaiškinimo neapsiriboja šio paaiškinimo turiniu, o yra susijusios ir su tripliku. Todėl Komisija paprašė Pirmosios instancijos teismo arba nepridėti prie bylos su tripliku susijusių pastabų, arba suteikti jai galimybę raštu išdėstyti savo nuomonę dėl jų.
2006 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijos laišku Komisija buvo pakviesta raštu išdėstyti savo nuomonę su sąlyga, kad atitinkami minėtų pastabų punktai bus pripažinti priimtinais.
Rašytinė procedūra buvo baigta Komisijai pateikus šias pastabas 2006 m. birželio 30 dieną.
Taikydamas proceso organizavimo priemonę, apie kurią pranešta 2008 m. balandžio 1 d., Pirmosios instancijos teismas paprašė Komisijos pateikti subjektų, kuriems buvo išsiųstas 2004 m. lapkričio 24 d. detalus klausimynas, sąrašą, į šį klausimyną atsakiusių subjektų sąrašą bei visų atsakymų į šio klausimyno 8 punkte pateiktus klausimus kopijas. 2008 m. balandžio 22 d. Komisija išsiuntė Pirmosios instancijos teismui prašomus dokumentus.
2008 m. gegužės 22 d. posėdyje išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus. Į bylą įstojusios šalies per posėdį pateikti dokumentai nebuvo prijungti prie bylos.
Ieškovai Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija ir į bylą įstojusi šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
M. Schep ir
NBHV
atveju pripažinti ieškinį nepriimtinu,
—
atmesti
NVV
ieškinį,
—
priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
I —
Dėl priimtinumo
A —
Šalių argumentai
Komisija remiasi dviem procesinėmis kliūtimis, atitinkamai susijusiomis su M. Schep teisės pareikšti ieškinį neturėjimu ir terminų praleidimu
NBHV
ieškinio atveju. Tačiau pirmiausia Komisija analizuoja klausimą, ar kelių ieškovų pateikto ieškinio atveju, kaip yra šioje byloje, jeigu vienas iš ieškovų atitinka reikalavimus, vis dėlto būtina nagrinėti kitų ieškovų teisę pareikšti ieškinį.
Komisija teigia, kad kai tą patį ieškinį pateikia kelios šalys, jis gali būti pripažintas nepriimtinu vienos iš jų atveju (2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shaw ir Falla prieš Komisiją
, T-131/99, Rink. p. II-2023, 12 punktas). Tačiau ji pripažįsta, kad 2003 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Verband der freien Rohrwerken ir kt.
(
T-374/00, Rink. p. II-2275
, 57 punktas), kai ieškinys dėl tam tikro Komisijos sprendimo buvo pateiktas kelių ieškovų, Pirmosios instancijos teismas, konstatavęs, kad šis sprendimas buvo tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su vienu iš ieškovų, nusprendė, kad nėra reikalo nagrinėti kitų ieškovų teisės pareikšti ieškinį.
Tačiau, Komisijos teigimu, nagrinėjamu atveju, nepaisant to, kad
NVV
ieškinys veikiausiai priimtinas, teisė pareikšti ieškinį kiekvieno ieškovo atveju turėtų būti nustatyta individualiai. Pagrįsdama šią nuomonę, ji visų pirma remiasi neišvengiamai subjektyviu antrajame ieškinio pagrinde suformuluoto kaltinimo, kad ieškovai neturėjo pakankamos galimybės išdėstyti savo nuomonę per administracinę procedūrą, pobūdžiu, antra – aplinkybe, kad individualus kiekvieno ieškovo teisės pareikšti ieškinį vertinimas leistų priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų, trečia – būtinybe išvengti situacijos, kai vieno iš teisės pareikšti ieškinį neturinčio ieškovo apeliacinio skundo atveju Komisija neturėtų galimybės pirmą kartą pasiremti jo teisės pareikšti ieškinį neturėjimu.
Ieškovai atsikerta, kad nėra reikalo individualiai nustatyti teisės pareikšti ieškinį dėl kiekvieno iš jų ir kad bet kuriuo atveju nagrinėjamoje byloje ieškovai kartu paėmus ir kiekvienas iš jų turi teisę pareikšti nagrinėjamą ieškinį.
B —
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad
NVV
teisė pareikšti šį ieškinį nėra ginčijama. Kaip savo rašytiniuose dokumentuose pripažįsta Komisija, kadangi
NVV
atstovauja skersti skirtas gyvas kiaules koncentracijos dalyvėms tiekiančioms įmonėms bei aktyviai dalyvavo administracinėje procedūroje, ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs. Taigi jos ieškinio priimtinumas nekelia jokių abejonių.
Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką, keliems ieškovams pateikus vieną ieškinį, jeigu jis yra priimtinas vieno iš ieškovų atveju, nėra reikalo nagrinėti, ar kiti ieškovai turi teisę pareikšti ieškinį (šiuo klausimu žr. 1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
, C-313/90, Rink. p. I-1125, 31 punktą; 41 punkte minėto sprendimo
Tribunal Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją
, 57 punktą ir 2007 m. liepos 9 d. Sprendimo
Sun Chemical Group ir kt. prieš Komisiją
, T-282/06, Rink. p. II-2149, 49 ir paskesnius punktus).
Ši teismo praktika pagrįsta proceso ekonomijos sumetimais ir aplinkybe, kad apskritai ieškinį pateikus keliems ieškovams, net jei būtų daroma prielaida, kad vienas ar kitas iš šių ieškovų neturi teisės pareikšti ieškinį, Pirmosios instancijos teismas vis tiek turi iš esmės išnagrinėti visus panaikinimo pagrindus ir visus pateiktus argumentus (šiuo klausimu žr. 45 punkte minėto sprendimo
Sun Chemical Group ir kt. prieš Komisiją
51 ir 52 punktus).
Nors teisinga, kad kai kuriose bylose Pirmosios instancijos teismas diferencijavo ieškovus atsižvelgdamas į ieškinių priimtinumą (šiuo klausimu žr. 41 punkte minėto sprendimo
Shaw ir Falla prieš Komisiją
12 punktą ir 2005 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
,
T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 ir T-296/00, Rink. p. II-787
, 38 punktą), tose bylose, kaip ir 45 punkte nurodyta teismų praktika, šie skirtumai buvo grindžiami proceso ekonomijos sumetimais (45 punkte minėto sprendimo
Sun Chemical Group ir kt. prieš Komisiją
51 punktas).
Tačiau šioje byloje atskiras kiekvieno ieškovo ieškinio priimtinumo nagrinėjimas prieštarautų tokiems sumetimams. Reikia konstatuoti, kad bendrai
NVV
, M. Schep ir
NBHV
pateiktame ieškinyje nėra pagrindų ar argumentų, kurie susiję tik su vienu iš jų, kad tuo atveju, jeigu ieškinys būtų pripažintas nepriimtinu vieno iš ieškovų atveju, būtų galima nenagrinėti vieno ar kelių pagrindų ar argumentų. Taigi, kadangi ieškinys priimtinas
NVV
atveju, net jei jis būtų pripažintas nepriimtinu, kiek tai susiję su M. Schep ir
NBHV
, Pirmosios instancijos teismo vertinimas bet kuriuo atveju turėtų apimti visus šioje byloje pateiktus pagrindus ir argumentus. Atsižvelgiant į tai, nėra reikalo nagrinėti klausimo dėl ieškinių priimtinumo
NBHV
ir M. Schep atveju.
II —
Dėl esmės
Pagrįsdami savo ieškinį, ieškovai pateikia du ieškinio pagrindus: pirmąjį, susijusį su Reglamento Nr. 139/2004 2, 6 ir 8 straipsnių pažeidimu, ir antrąjį, susijusį su tuo, kad Komisija pažeidė motyvavimo (EB 253 straipsnis) ir rūpestingumo pareigas.
A —
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 139/2004 2, 6 ir 8 straipsnių pažeidimu
Pirmasis ieškinio pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 139/2004 2, 6 ir 8 straipsnių pažeidimu, yra padalytas į keturias dalis, tačiau pirmoji ir ketvirtoji, pačių ieškovų nuomone, turėtų būti nagrinėjamos kartu. Antroje ir trečioje dalyse ieškovai ginčija atitinkamų geografinių rinkų apibrėžimą ginčijamame sprendime, pagal kurį dviejų atitinkamų prekių rinkų, t. y. gyvų, skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių pirkimo rinkų, geografija atitinka teritoriją, esančią 150 km aplink pagrindines kiaulių auginimo zonas Nyderlanduose (Tventė, Achterhoek ir Šiaurės Brabantas), kiekvieno iš šių trijų regionų atveju skaičiuojant nuo jų centre esančių miestų, atitinkamai – Enschedės, Dutinchemo ir Eindhoveno (ginčijamo sprendimo 25 ir 44 konstatuojamosios dalys). Pirmoje ir ketvirtoje dalyse ieškovai tvirtina, kad dėl šio neteisingo geografinės rinkos apibrėžimo Komisija ginčijamame sprendime klaidingai vertino konkurenciją ir po to padarė neteisingą išvadą dėl dominuojančios padėtis nebuvimo ir koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad, kalbant apie taisyklių dėl koncentracijos kontrolės Bendrijoje taikymą, kaip yra šioje byloje, teisingas atitinkamos rinkos apibrėžimas yra būtina ir išankstinė įmonių koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, poveikio konkurencijai vertinimo sąlyga (šiuo klausimu žr. 1998 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija ir kt. prieš Komisiją
,
Kali & Salz
,
C-68/94 ir C-30/95, Rink. p. I-1375
, 143 punktą bei 2002 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Airtours prieš Komisiją
, T-342/99, Rink. p. II-2585, 19 punktą).
Pavyzdžiui, kaip išplaukia ir iš Reglamento Nr. 139/2004 9 straipsnio 7 dalies ir iš Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (
OL 1997, C 372, p. 5
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl atitinkamos rinkos) 8 punkto, atitinkama geografinė rinka apima teritoriją, kur suinteresuotos įmonės dalyvauja formuodamos prekių ir paslaugų pasiūlą ir paklausą, kur konkurencijos sąlygos yra pakankamai vienodos ir kuri nuo gretimų teritorijų skiriasi tuo, kad šiose yra pastebimai skirtingos konkurencijos sąlygos. Apibrėžiant geografinę rinką, reikia atsižvelgti į daugelį elementų, kaip antai nagrinėjamų prekių ar paslaugų pobūdis ir požymiai, įėjimo į rinką kliūtys, vartotojų preferencijos bei didelių įmonių rinkos dalių ar esminių kainų skirtumų aptariamoje teritorijoje ir gretimose teritorijose buvimas (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
,
T-346/02 ir T-347/02, Rink. p. II-4251
, 115 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės koncentracijų kontrolės Bendrijoje normos ir visų pirma Reglamento Nr. 139/2004 2 straipsnis suteikia Komisijai tam tikrą diskreciją, pirmiausia atliekant ekonominius vertinimus. Todėl Bendrijos teismo vykdoma pasinaudojimo šiuo įgaliojimu, kuris yra esminis koncentracijos taisyklėms nustatyti, kontrolė turi būti atliekama atsižvelgiant į vertinimo laisvę, kuri yra ekonominių normų – koncentraciją reglamentuojančių taisyklių dalies – pagrindas (51 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Kali & Salz
223 ir 224 punktai bei 2005 m. vasario 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
, C-12/03 P, Rink. p. I-987, 38 punktas; 1999 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Gencor prieš Komisiją
, T-102/96, Rink. p. II-753, 164 ir 165 punktai; 51 punkte minėto sprendimo
Airtours prieš Komisiją
64 punktas bei 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
General Electric prieš Komisiją
, T-210/01, Rink. p. II-5575, 60 punktas). Visų pirma, kadangi atitinkamos rinkos apibrėžimas pagrįstas sudėtingais Komisijos atliktais ekonominiais vertinimais, Bendrijos teismas gali atlikti tik ribotą jo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T-201/04, Rink. p. II-3601, 482 punktą).
Vis dėlto, net jei Komisija turi ekonominių klausimų vertinimo laisvę, tai nereiškia, kad Bendrijos teismas turi susilaikyti nuo Komisijos atliktos ekonominių rodiklių interpretacijos kontrolės. Iš tikrųjų jis turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų dalykinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (53 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
39 punktas).
Taigi ieškovų pateiktus argumentus reikia nagrinėti remiantis būtent šiais principais.
1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo aiškumo stokos
a) Šalių argumentai
Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, teigia, kad šis ieškinio pagrindas stokoja aiškumo.
Šiuo atžvilgiu ji pirmiausia tvirtina, kad ieškinyje ieškovai pernelyg bendrais žodžiais daro nuorodą, pirma, į „savo susirašinėjimą su (ja)“ bei į ten išdėstytus faktus ir argumentus (A.6–A.24 priedai) ir, antra, į tam tikrus „papildomus dokumentus“ (A.26–A.39 priedai), kurie skirti „papildomai paaiškinti“ per administracinę procedūrą jau suformuluotą poziciją. Šios nuorodos neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto, kuriame reikalaujama, kad ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka būtų nurodyti ieškinyje. Taigi Pirmosios instancijos teismas neturėtų į jį atsižvelgti.
Antra, Komisija teigia, kad A.26–A.38 priedai bei C.4–C.7 priedai taip pat turėtų būti atmesti, nes jie nebuvo pateikti per administracinę procedūrą. Pasak Komisijos, iš teismų praktikos išplaukia, kad sprendimo teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į informaciją, kuria ji galėjo disponuoti jo priėmimo momentu (1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktas ir 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SNCF ir British Railways prieš Komisiją
,
T-79/95 ir T-80/95, Rink. p. II-1491
, 48 punktas), ir kad todėl ieškovas Bendrijos teisme negali remtis faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias jai nebuvo pranešta per administracinę procedūrą (1994 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C-278/92– C-280/92, Rink. p. I-4103, 31 punktas ir 2002 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, C-382/99, Rink. p. I-5163, 49 ir 76 punktai).
Ieškovai atsikerta, kad savo ieškinyje jie detaliau nei paprasčiausiai trumpai bei nuosekliai ir suprantamai išdėsto jam pagrįsti pasitelktas esmines faktines ir teisines aplinkybes. Be to, jie teigia, kad Komisija žinojo apie jų nuomonę, kurią jie buvo išdėstę per administracinę procedūrą. Aplinkybė, kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija nebuvo susipažinusi su tam tikrais dokumentais, nieko nekeičia. Todėl Pirmosios instancijos teismas turėtų išnagrinėti visus priedus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia dėl nuorodų į priedus reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą kiekviename ieškinyje turi būti nurodyti ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, kad ieškinys būtų priimtinas, būtina, kad esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis grindžiamas, bent trumpai, tačiau nuosekliai ir suprantamai išplauktų iš paties ieškinio teksto. Nors ieškinio tekstą tam tikrais specifiniais klausimais galima pagrįsti ir papildyti nuorodomis į konkrečias pridedamų dokumentų ištraukas, bendra nuoroda į kitus dokumentus, net jei jie pridėti prie ieškinio, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų, kurie pagal reikšmingas, pirmiau primintas nuostatas turi būti nurodyti ieškinyje, elementų trūkumo (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 93–100 punktai; koncentracijos kontrolės srityje taip pat žr. 2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EDP prieš Komisiją
, T-87/05, Rink. p. II-3745, 155 punktą ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
, T-209/01, Rink. p. II-5527, 56 ir 57 punktus ir nurodytą teismų praktiką).
Be to, Pirmosios instancijos teismas neprivalo, remdamasis ieškinio priedais, nustatyti pagrindų, kuriuos būtų galima laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (60 punkte minėtų sprendimų
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
97 punktas ir
Honeywell prieš Komisiją
57 punktas). Ši vien įrodomoji ir pagalbinė priedų funkcija reiškia, kad jeigu priede yra teisinių aplinkybių, kuriomis paremti tam tikri ieškinyje nurodyti pagrindai, šios teisinės aplinkybės turi būti paminėtos pačiame dokumento, prie kurio pridedamas šis priedas, tekste arba bent pakankamai aiškiai nustatomos iš to dokumento (60 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
99 punktas).
Remdamasis minėta teismų praktika, Pirmosios instancijos teismas atsižvelgs į nuorodas į priedus tik tiek, kiek, pirma, jie pagrindžia arba papildo aiškiai ieškovų dokumentų tekstuose nurodytus argumentus, ir, antra, kiek Pirmosios instancijos teismas gali tiksliai nustatyti, kokiomis aplinkybėmis ieškovai grindžia savo dėl koncentracijos suformuluotus prieštaravimus arba kokie argumentai papildo jų raštuose išdėstytus pagrindus (šiuo klausimu žr. 53 punkte minėto sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
99 punktą).
Antra, dėl priedų, kurie nebuvo pateikti per administracinę procedūrą, Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiame kontekste Komisija negali dėl visų jų bendrai remtis šio sprendimo 58 punkte cituota teismų praktika. Pažymėtina, kad, jeigu pateikiant priedą neketinama pakeisti anksčiau Komisijai priimant ginčijamą sprendimą nurodytų teisinių ir faktinių aplinkybių, o tik apibendrinti argumentus paprasčiausiai įgyvendinant teisę į gynybą, toks priedas laikytinas priimtinu (šiuo klausimu žr. 60 punkte minėto sprendimo
EDP prieš Komisiją
158 punktą).
Taigi į priedus, kurie nebuvo pateikti per administracinę procedūrą, prireikus Pirmosios instancijos teismas atsižvelgs, vadovaudamasis šiais samprotavimais.
2. Dėl Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsnio pažeidimo
Toliau Komisija tvirtina, kad pirmasis ieškinio pagrindas, kiek jis susijęs su Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsnio pažeidimu, akivaizdžiai nepagrįstas, nes ginčijamas sprendimas buvo priimtas vien Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies b punkto pagrindu. Ieškovai atsikerta, kad rėmimasis Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsniu pagrįstas, nes Komisija turėjo pradėti antrąjį procedūros etapą, užbaigiamą priimant sprendimą pagal Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsnio 3 dalį.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad, kaip minėta šio sprendimo 3 ir paskesniuose punktuose, Bendrijos įmonių koncentracijos kontrolės procedūra, kaip ji numatyta Reglamente Nr. 139/2004, susideda iš dviejų etapų. Pirmasis procedūros etapas užbaigiamas sprendimu, priimamu remiantis Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalimi ir atitinkamai jo a, b arba c punktu, atsižvelgiant į išvadas, kurias Komisija padaro šio etapo pabaigoje. Tik tuomet, kai Komisija konstatuoja, jog koncentracija, apie kurią buvo pranešta, patenka į šio reglamento taikymo sritį ir kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, ji pradeda antrąjį procedūros etapą, kuris, kaip nustatyta Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies c punkte „baigiamas priimant sprendimą, kaip numatyta 8 straipsnio 1–4 dalyse, jei [nebent] konkrečios įmonės Komisiją tenkinančiu būdu įrodo, kad jos atsisakė koncentracijos“.
Taigi konstatuotina, kad Reglamento Nr. 139/2004 sistemoje per pirmąjį procedūros etapą Komisijos priimtų sprendimų teisinį pagrindą sudaro Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnis, o per antrąjį procedūros etapą priimtų sprendimų teisinį pagrindą – šio reglamento 8 straipsnis, ir šie du straipsniai turi būti aiškinami atsižvelgiant į aptariamo reglamento 2 straipsnyje įtvirtintus kriterijus.
Šioje byloje Komisija, pirmojo etapo pabaigoje manydama, kad koncentracija nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, teisingai pagrindė savo sprendimą leisti koncentraciją remdamasi Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies b punktu. Be to, net jei Komisija būtų priėjusi prie priešingos išvados ir būtų nusprendusi pradėti antrąjį procedūros etapą, ji vis tiek būtų privalėjusi priimti šio reglamento 6 straipsniu, būtent jo 6 straipsnio 1 dalies c punktu, o ne šio reglamento 8 straipsniu, pagrįstą sprendimą. Taigi baigiantis pirmajam procedūros etapui ji jokiu atveju nebūtų galėjusi priimti Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsniu pagrįsto sprendimo. Todėl rėmimasis šiuo straipsniu šiame kontekste nėra reikšmingas. Dėl šios priežasties darytina išvada, kad pirmasis ieškinio pagrindas, kiek jis susijęs su Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsnio pažeidimu, akivaizdžiai nepagrįstas.
3. Dėl antros pirmojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su tariamu paršavedžių įtraukimu apibrėžiant geografinę skersti skirtų gyvų kiaulių pirkimo rinką
a) Šalių argumentai
Antroje pirmojo ieškinio pagrindo dalyje ieškovai pirmiausia pažymi, kad, apibrėždama atitinkamą prekių rinką, Komisija ginčijamame sprendime teisingai atskyrė skersti skirtų gyvų kiaulių pirkimo ir taip pat skersti skirtų gyvų paršavedžių pirkimo rinkas. Tačiau, jų teigimu, ji padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes, apibrėždama kiaulių pirkimo geografinę rinką ir analizuodama koncentracijos šioje rinkoje poveikį konkurencijai, klaidingai įtraukė paršavedes.
Ieškovų nuomone, apibrėžusi atitinkamas prekių rinkas, atitinkamą geografinę rinką Komisija privalėjo tirti atskirai kiekvienos prekės atveju. Taigi ji turėjo atskirai ištirti geografines skersti skirtų gyvų paršavedžių ir kiaulių rinkas, nes šios prekės nėra substitutai. Pagrįsdami savo teiginį, ieškovai daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 44 ir 53 punktus bei į ginčijamo sprendimo 4 puslapyje esančią 6 išnašą.
Komisija mano, kad šis kaltinimas grindžiamas neteisingu ginčijamo sprendimo aiškinimu ir todėl turėtų būti atmestas.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti reikšmingas ginčijamo sprendimo dalis. Aptariamo sprendimo 13–16 punktuose, susijusiuose su prekių rinkomis, Komisija tvirtino, kad remiantis rinkos tyrimais ir, priešingai nei teigia koncentracijos dalyvės, skersti skirtų kiaulių pirkimo ir paršavedžių pirkimo rinkos yra dvi skirtingos prekių rinkos.
Toliau dėl geografinės rinkos apibrėžimo Komisija teigia, kad „geografinės rinkos apibrėžimo tikslais į kiaules ir paršavedes atsižvelgiama kartu, nes tas pats vertinimas gali būti pritaikytas abiem prekių rinkoms“ (žr. 6 išnašą ginčijamo sprendimo 4 puslapyje). Remdamasi šiais argumentais, ginčijamo sprendimo 17–43 punktuose Komisija atliko geografinės rinkos apibrėžimo vertinimą, atsižvelgdama vien į kiaulių pirkimo rinką. Užbaigusi šį vertinimą, ginčijamo sprendimo 44 punkte, darydama tiesioginę nuorodą į minėtą 6 išnašą, Komisija padarė išvadą, kad geografinės kiaulių pirkimo rinkos apibrėžimas taikomas ir paršavedžių pirkimo rinkai.
Tačiau, kiek tai susiję su koncentracijos poveikiu konkurencijai, Komisija atliko atskirą kiekvienos iš dviejų rinkų vertinimą, atskirdama konkurencijos vertinimą kiaulių pirkimo rinkai (ginčijamo sprendimo 46–51 punktai) ir konkurencijos vertinimą paršavedžių pirkimo rinkai (ginčijamo sprendimo 52–53 punktai). Užbaigusi šį vertinimą, ji padarė išvadą, kad koncentracija negali kelti konkurencijos problemų nė vienoje iš šių dviejų rinkų (ginčijamo sprendimo 54 punktas).
Reikšmingų ginčijamo sprendimo dalių analizė parodo, kad Komisija nėra supainiojusi kiaulių ir paršavedžių pirkimo rinkų ir kad ji taip pat nėra kvalifikavusi paršavedžių pirkimo rinkos kaip kiaulių pirkimo rinkos dalies nei apibrėždama geografinę rinką, nei vertindama koncentracijos poveikį konkurencijai.
Dėl geografinės rinkos apibrėžimo remiantis požiūriu, kad abiejų prekių rinkų atžvilgiu galima atlikti tokį patį vertinimą, pasakytina, kad Komisija aiškiai išdėstė argumentus dėl kiaulių pirkimo rinkos geografinio dydžio ir vėliau pritaikė juos paršavedžių pirkimo rinkai. Šiuo klausimu pasakytina, jog ieškovai niekaip neįrodė, kad taip elgdamasi Komisija būtų padariusi akivaizdžią vertinimo klaidą. Be to, jie taip pat nepaaiškino, nei kaip, jų nuomone, apibrėždama geografinę kiaulių pirkimo rinką Komisija buvo atsižvelgusi į paršavedžių pirkimą, nei kodėl tai buvo jos vertinimo dėl šių geografinių rinkų apibrėžimo trūkumas.
Dėl to, kad, nagrinėdama koncentracijos poveikį konkurencijai Komisija tariamai supainiojo dvi prekių rinkas, pasakytina, kad iš ginčijamo sprendimo labai aiškiai matyti, jog Komisija atliko du visiškai atskirus kiekvienos iš dviejų nagrinėjamų rinkų vertinimus. Taigi ieškovai negali kaltinti Komisijos supainiojus dvi rinkas šiuo atžvilgiu. Teisinga, kad ginčijamo sprendimo 53 punkte sakinys, kur sakoma: „taigi konkurencijos vertinimas kiaulių rinkos atžvilgiu juo labiau taikytinas paršavedžių rinkai“, galėtų būti suformuluotas geriau. Tačiau iš šio sakinio konteksto išplaukia, kad Komisija buvo nusprendusi, jog atsižvelgiant į labai mažas koncentracijos dalyvių dalis nagrinėjamose rinkose, t. y. mažiau kaip 20%, ir turint omenyje aplinkybę, kad dėl to koncentracija negali apriboti veiksmingos konkurencijos (Reglamento Nr. 139/2004 32 konstatuojamoji dalis), nebūtina atlikti tokio konkurencijos vertinimo, koks ginčijamo sprendimo 48–51 punktuose buvo padarytas dėl kiaulių pirkimo rinkos.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, antra pirmojo ieškinio pagrindo dalis atmestina.
4. Dėl trečios pirmojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios tuo, kad apibrėžiant geografinę rinką nebuvo atsižvelgta į esminius veiksnius arba iš jų buvo padarytos neteisingos išvados
Ieškovai kaltina Komisiją padariusią kelias akivaizdžias vertinimo klaidas apibrėžiant atitinkamą geografinę rinką, kaip šis apibrėžimas išdėstytas šio sprendimo 50 punkte, nes ji neatsižvelgė į tam tikrus veiksnius, kuriais jie rėmėsi per administracinę procedūrą, arba mažų mažiausiai dėl to, kad iš šių veiksnių ji padarė neteisingas išvadas. Ieškovų teigimu, šie veiksniai geografinės rinkos apibrėžimui turėjo esminės reikšmės ir leido įrodyti, kad atitinkamos prekių rinkos yra nacionalinės, atitinkančios Nyderlandų teritoriją. Šie toliau detaliai įvertinsimi veiksniai tai: kiaulių iš Vokietijos ir iš Nyderlandų tarpusavio nepakeičiamumas; santykio tarp pirkimo kainų skirtumų Vokietijoje ir Nyderlanduose svyravimų ir eksporto tarp šių dviejų valstybių nebuvimas; epizootijų pasekmės, lemiančios rinkos nacionalizaciją; papildomų veterinarinių reikalavimų ir kitų eksporto kliūčių egzistavimas; paprastai trumpesni nei 150 km spindulio, kuriuo rėmėsi Komisija, transporto atstumai; politinis spaudimas ir ankstesnė
Nederlandse Mededingingsautoriteit
(Nyderlandų konkurencijos institucija) sprendimų praktika.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisminė Komisijos vertinimų atitinkamų rinkų apibrėžimo srityje kontrolė – tai akivaizdžios klaidos kontrolė (52 punkte minėto sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
119 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 51 punkte minėto sprendimo
Airtours prieš Komisiją
26 ir 32 punktus). Be to, ekonominiu požiūriu atitinkamos rinkos apibrėžimui paklausos pakeičiamumas reiškia greičiausią ir efektyviausią drausminančią jėgą (2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
easyJet prieš Komisiją
, T-177/04, Rink. p. II-1931, 99 punktas; pranešimo dėl atitinkamos rinkos 13 punktas).
Prieš tiriant ieškovų kaltinimus dėl kiekvieno šio sprendimo 79 punkte minėtų veiksnių reikia išnagrinėti Komisijos argumentą pagal kurį, atsižvelgiant į tai, kad savo rašytiniuose dokumentuose ieškovai daro nuorodą vien į geografinę kiaulių pirkimo rinką, jų kaltinimai susiję tik su šia, o ne su paršavedžių pirkimo rinka. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ieškovų kaltinimai pateikti dėl ginčijamame sprendime apibrėžiant geografinę rinką atlikto vertinimo, kuris, kaip buvo parodyta kalbant apie antrą pirmojo ieškinio pagrindo dalį, Komisijos taikytas abiem nagrinėjamoms prekių rinkoms. Iš ieškovų pateiktų dokumentų nėra matyti, kad jie būtų ketinę apriboti savo kaltinimus viena iš dviejų prekių rinkų. Todėl Komisijos argumentas atmestinas.
a) Vokietijos ir Nyderlandų rinkoms skirtų kiaulių tarpusavio nepakeičiamumas
Šalių argumentai
Ieškovų nuomone, apibrėždama geografinę rinką Komisija padarė klaidą, nes neatsižvelgė į aplinkybę, kad skersti skirtos kiaulės Vokietijos ir Nyderlandų rinkoms nėra tarpusavyje pakeičiamos. Tai lemia skirtingas kiaulių iš Nyderlandų ir iš Vokietijos svoris bei kiaulių rūšių ar veislių skirtumai. Dėl šių skirtumų Vokietijos skerdyklos teikia pirmenybę kiaulėms iš Vokietijos, o ne iš užsienio. Todėl Nyderlandų augintojas negali pakeisti Nyderlandų skerdyklos vokiškąja ir iš tikrųjų Vokietijos skerdyklos importuoja tik labai ribotą kiaulių iš Nyderlandų skaičių.
Tačiau, siekiant optimalaus Vokietijoje parduodamų kiaulių iš Nyderlandų kainų skirtumo, šios kiaulės turėtų visiškai atitikti Vokietijos skerdyklų reikalavimus ir todėl, pasitelkiant genetinę selekciją, būti auginamos specialiai, kad atitiktų Vokietijos rinkos reikalavimus. Šioms kiaulėms neatitinkant Vokietijos rinkos reikalavimų, Nyderlandų augintojams pelninga parduoti savo kiaules Vokietijos rinkoje, tik jeigu kainų skirtumas tarp Nyderlandų ir Vokietijos yra didesnis už vidutinį. Taigi kiaulės iš Nyderlandų ir kiaulės iš Vokietijos nėra tarpusavyje pakeičiamos ir pirmosios nebent papildo antrąsias. Specifines kitokias kiaulių iš Nyderlandų savybes, anot ieškovų, patvirtina prie ieškinio pridėti straipsniai, kur teigiama, kad Vokietijoje skersti skirtos kiaulės turi atitikti tikslias charakteristikas, o Nyderlandų rinkai šios charakteristikos yra kitokios.
Be to, ieškovai ginčija trečiųjų asmenų pareiškimų, kuriais Komisija pagrindė savo vertinimą ginčijamame sprendime, reikšmingumą. Viena vertus, ieškovai abejoja šių pareiškimų, kuriuos „beveik visus be išimties (padarė) tiesiogiai
Sonion
ir (arba)
HMG
įtakos sferoje esantys asmenys“, patikimumu. Konkrečiai dėl J. pareiškimo ieškovai tvirtina, kad šis asmuo parašė memorandumą asmeniškai, o ne išdėstydamas PVVE poziciją, ir kad vėliau jis akivaizdžiai gailėjosi dėl savo pareiškimų, kaip tai matyti iš atsiliepimo į ieškinį priede esančio spaudoje pasirodžiusio straipsnio.
Kita vertus, ieškovai teigia, kad nemažai šių pareiškimų, ir visų pirma esantys B.4 d, B.6 a ir B.6 b prieduose, negali pagrįsti Komisijos išvadų, o veikiau patvirtina jų teiginį, kad Vokietijos skerdyklos importuoja tik labai nedidelę kiaulių iš Nyderlandų dalį.
Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, ginčija ieškovų argumentus. Konkrečiai ji tvirtina, kad tik vieną iš pareiškimų, t. y.
Hypor BV
pareiškimą, padarė su koncentracijos dalyvėmis susijusi įmonė.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ginčijamo sprendimo 31 ir 32 punktuose Komisija tyrė su tariamais kiaulių iš Vokietijos ir iš Nyderlandų svorio ir genetiniais skirtumais susijusius klausimus. Kalbant apie svorio skirtumus, iš ginčijamo sprendimo išplaukia, kad stadijoje, kurią Komisija vadina „tyrimo papildymas“ (ginčijamo sprendimo 30 punktas), koncentracijos dalyvės teigė, jog vienintelis skirtumas tarp Vokietijoje ir Nyderlanduose skerdžiamų kiaulių yra svoris ir kiaulės iš Nyderlandų sveria 2 kg mažiau nei iš Vokietijos, tačiau tai netrukdo kiaulių iš Nyderlandų eksportui į Vokietijos rinką, nes Nyderlandų augintojams pakanka palaukti maždaug dvi dienas, kad jų kiaulės pasiektų Vokietijos skerdykloms optimalų svorį. Tai patvirtina kiaulių augintojai ir skerdyklos. Dėl genetinių skirtumų, remiantis ginčijamo sprendimo 32 punktu, koncentracijos dalyvės tvirtino, kad genetikos požiūriu nėra jokio esminio skirtumo tarp Nyderlanduose ir Vokietijos skerdžiamų kiaulių, ir tai irgi patvirtino tretieji asmenys.
Tačiau reikia konstatuoti, jog iš bylos medžiagos iš tikrųjų matyti, kad per administracinę procedūrą gavusi ieškovų išdėstytus argumentus Komisija buvo aiškiai paprašiusi papildomos informacijos konkrečiai dėl Vokietijoje ir Nyderlanduose skerdžiamų kiaulių rūšių skirtumų. Koncentracijos dalyvės teigė, kad tarp kiaulių iš Vokietijos ir Nyderlandų nėra skirtumų, kad vidutinis Vokietijos ir Nyderlandų skerdyklose skerdžiamų kiaulių svoris atitinkamai yra 93 ir 90 arba 91 kg, t. y. kad skirtumas minimalus, ir kad bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į tai, jog penėjimo pabaigoje kiaulė priauga maždaug po 750 g per dieną, Nyderlandų augintojas turi palaukti vos dvi dienas, kad galėtų patiekti optimalaus svorio kiaulę Vokietijos skerdyklai.
Iš bylos medžiagos išplaukia, kad daugelyje pareiškimų tretieji asmenys iš tikrųjų patvirtino šiuos koncentracijos dalyvių teiginius. Pavyzdžiui, dvi Vokietijos skerdyklos atitinkamai patvirtino, kad pirmajai „nėra jokio skirtumo, ar skerdžiamos kiaulės yra iš Nyderlandų, ar iš Vokietijos“ ir kad „galiausiai kiaulės iš Nyderlandų labiau tinka (jos) klientūrai“ (B.6. a priedas), o antrajai „kokybės požiūriu kiaulės iš Nyderlandų ir iš Vokietijos yra tokios pačios“ (B.6. b priedas). Be to, vienas Nyderlandų kiaulių prekybininkas taip pat teigė, kad eksportui į Vokietiją kiaulių augintojams jis nekelia „jokių papildomų reikalavimų“, patikslindamas, jog jie gali „paprasčiausiai naudoti įprastas genetines veisles, įprastą pašarą ir įprastas auginimo sistemas“, net jei kartais jų prašoma „nupenėti kiaules keliais papildomais kilogramais“ (B.4. e priedas). Kitas Nyderlandų prekybininkas taip pat patvirtino eksportuojąs Nyderlanduose išaugintas kiaules nekeldamas eksportui į Vokietiją skirtoms kiaulėms jokių papildomų reikalavimų (B.4. d priedas). Galiausiai viena Nyderlandų įmonių asociacija tvirtino, kad „Nyderlanduose idealia laikoma kiaulė veikiausiai nelabai skiriasi nuo idealios kiaulės Vokietijoje“, ir tai patvirtina J. pareiškimas, pagal kurį „(skersti skirtų) paršelių ir kiaulių iš Nyderlandų ir iš Vokietijos tarpusavio pakeičiamumas visų pirma paaiškinamas jų iš esmės vienodomis genetinėmis savybėmis“.
Ieškovai ginčija pareiškimus padariusių trečiųjų asmenų nepriklausomybę ir tai, kaip Komisija išaiškino šių pareiškimų turinį, kurie, jų nuomone, veikiau patvirtina jų, o ne Komisijos teiginius.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pirmiausia konstatuoja, jog ieškovai niekaip neįrodė savo teiginio, kad beveik visus be išimties pareiškimus padarė tiesiogiai ar netiesiogiai
Sonion
arba
HMG
įtakos sferoje esantys asmenys. Dėl keturių iš šių pareiškimų, t. y. dėl esančiųjų B.4. b, B.4. d, B.6. a ir B.6. b prieduose, ieškovai apsiriboja teiginiu, kad jų kilmė nereikalauja „jokių komentarų“. Dėl dviejų Nyderlandų įmonių asociacijų pareiškimų, esančių B.4. a ir B.6. c prieduose, ieškovai teigia esant tariamų „interesų persipynimų“ su koncentracijos dalyvėmis, tačiau nepagrindžia savo tvirtinimų įrodymais. Dėl B.4. e priede esančio pareiškimo ieškovai apsiribojo tuo, kad dubliko priede pateikė pranešimą spaudai, kuris galėtų nebent įrodyti pareiškimo autoriaus komercinius ryšius su
HMG
ir tai tik jau po koncentracijos patvirtinimo, nes šiame dokumente minima 2005 m. birželio 13 diena. Vienintelis pareiškimas, dėl kurio akivaizdu, kad jį pateikė su koncentracijos dalyvėmis susijusi įmonė, yra
Hypor BV
pareiškimas. Nors ieškovai nepateikė jokių įrodymų šiuo klausimu, Komisija pripažino šios grupės priklausomybę grupei
Nutreco
, kuriai taip pat priklauso
HMG
.
Galiausiai dėl J. pareiškimo Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad, atsižvelgiant į tai, jog memorandumas surašytas oficialiajame PVVE blanke ir PVVE nebuvo pranešusi Komisijai, kad J. veikė asmeniškai, ši neturėjo jokios priežasties manyti, kad aptariamas memorandumas buvo parašytas ne PVVE vardu. Be to, iš ieškovų pateikto straipsnio nėra matyti, kad J. būtų atsiribojęs nuo šio pareiškimo turinio ir būtų jį laikęs neteisingu.
Antra, kiek tai susiję su pareiškimų turiniu, aiškindama juos Komisija nepadarė jokios vertinimo klaidos. Kaip išplaukia iš šio sprendimo 89 punkto, šie pareiškimai visiškai patvirtina Komisijos išvadas. Priešingai nei teigia ieškovai, savo ruožtu iš Vokietijos skerdyklų pareiškimų visiškai nematyti, kad „tik labai ribota jų kiaulių dalis yra iš Nyderlandų“, o iš Nyderlandų prekybininkų pareiškimų – kad „tik „labai ribota“ kiaulių dalis eksportuojama į Vokietiją“.
Taigi darytina išvada, kad ieškovai teisiniu požiūriu pakankamai neįrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, apibrėždama geografinę rinką neatsižvelgusi į aplinkybę, kad Vokietijos ir Nyderlandų rinkoms skersti skirtos kiaulės nėra pakeičiamos tarpusavyje dėl tariamų genetinių ir svorio skirtumų, kurie trukdo eksportui.
Šios išvados negali paneigti ieškinio priede ieškovų pateikti dokumentai. Pažymėtina, jog iš šių straipsnių negalima daryti išvados, nei kad Vokietijoje ir Nyderlanduose užaugintos kiaulės nėra tarpusavyje pakeičiamos dėl svorio ar genetinių skirtumų, nei kad dėl to Vokietijos skerdyklos negali daryti konkurencinio spaudimo Nyderlandų skerdykloms. Be to, kalbant konkrečiai apie A.34 ir A.35 priedus, reikia taip pat pasakyti, kad ieškovai apsiriboja labai bendromis nuorodomis į šiuose prieduose esančius straipsnius. Taigi konstatuotina, kad ieškovų pateikti argumentai neleidžia suabejoti ginčijamame sprendime atliktu vertinimu, pagrįstu Komisijos tyrimu (žr. šio sprendimo 60 ir paskesnius punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad Komisija nepadarė vertinimo klaidos šiuo klausimu.
b) Santykio tarp pirkimo kainų skirtumų Vokietijoje ir Nyderlanduose svyravimų ir eksporto tarp šių dviejų valstybių nebuvimas
Šalių argumentai
Ieškovai mano, kad kiaulių pirkimo kainų skirtumų Nyderlanduose ir Vokietijoje svyravimai, net jei jie dideli, nelemia kiaulių eksporto iš Nyderlandų į Vokietiją augimo. Pagrįsdami savo argumentus, ieškovai pirmiausia tvirtina, kad, kaip matyti iš PVVE ataskaitos „Kiaulienos kainų Nyderlanduose, Vokietijoje ir Belgijoje palyginimas“, kuri buvo pridėta prie ieškinio, siekiant sudaryti galimybę tinkamai palyginti einamąsias kainas Nyderlanduose ir Vokietijoje, skirtingas tarptautiniu lygiu taikomas kainas reikia kiek pakoreguoti, kad būtų atsižvelgta į skirtingas sąnaudas ir įvairius taikomus priedus bei į apibrėžčių skirtumus.
Antra, ieškovų teigimu, tam tikri PVVE pateikti ir dubliko priede išdėstyti duomenys apie nacionalinio kiaulių ir paršelių eksportą iš Nyderlandų į Vokietiją 2004 m. bei apie kiekvienoje šių valstybių narių atitinkamomis savaitėmis taikytas bazines kainas taip pat parodo, kad ryšys tarp kainų skirtumų svyravimų ir eksporto yra labai nereikšmingas. Šiuo klausimu ieškovai daro nuorodą į duomenis dėl 3 ir 4, 9 ir 10 bei galiausiai 49 ir 50 savaičių.
Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, ginčija ieškovų argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ryšys tarp kiaulių kainų Vokietijoje ir Nyderlanduose bei šių kainų skirtumų svyravimų ir eksporto tarp šių dviejų valstybių aptartas ginčijamo sprendimo 37 ir 38 punktuose. Anot ginčijamo sprendimo, nors tradiciškai gyvų kiaulių pirkimo kainos Vokietijoje yra didesnės nei Nyderlanduose, šios dvi kainos glaudžiai susijusios, nes vidutiniu ir ilgu laikotarpiu jos keičiasi lygiagrečiai. Be to, pagal Komisijos sprendimą rinkos tyrimas patvirtino koncentracijos dalyvių teiginius ir pateiktus įrodymus, kad kiaulių kainų Nyderlanduose ir Vokietijoje svyravimai ir kiaulių eksportas tiesiogiai susiję, nes šių kainų skirtumo padidėjimas (ar sumažėjimas) lemia kiaulių eksporto iš Nyderlandų į Vokietiją padidėjimą (ar sumažėjimą).
Ieškovai neneigia nei skirtingų kainų Vokietijoje ir Nyderlanduose, nei ryšio tarp šių dviejų kainų. Jie neigia kainų Nyderlanduose ir Vokietijoje skirtumo svyravimą ir eksporto tarp šių dviejų valstybių ryšį. Jų teigimu, kiaulių pirkimo Nyderlanduose ir Vokietijoje skirtumo svyravimai, net jeigu jie reikšmingi, nelemia kiaulių eksporto iš Nyderlandų į Vokietiją padidėjimo.
Tačiau visų pirma reikia pastebėti, kad iš bylos medžiagos matyti, jog per administracinę procedūrą koncentracijos dalyvės iš tikrųjų pateikė duomenų, kurie parodo lygiagrečias gyvų kiaulių pirkimo kainų Vokietijoje ir Nyderlanduose svyravimų tendencijas. Koncentracijos dalyvės taip pat pateikė duomenų, kurie parodo, kad lygiagrečios tendencijos yra ir tarp kainų Vokietijoje bei Nyderlanduose skirtumo padidėjimo ar sumažėjimo bei kiaulių eksporto tarp šių dviejų valstybių augimo ar smukimo.
Per administracinę procedūrą tretieji asmenys taip pat patvirtino tokio ryšio buvimą. Pavyzdžiui, vienas Nyderlandų prekybininkų paršeliais teigė, kad „kai kiaulių kainos Vokietijoje (buvo) didesnės nei Nyderlanduose, <…> į Vokietiją eksportuotų gyvulių skaičius (didėjo)“ (B.4. e priedas). Skersti skirtų kiaulių iš Nyderlandų pirkimo klausimu viena Vokietijos skerdykla savo ruožtu tvirtino, kad „jeigu kiaulių kainos Nyderlanduose (buvo) mažesnės nei Vokietijoje, kiaulių iš Nyderlandų skaičius (didėjo)“ ir kad „taigi vien dėl ekonominių sumetimų (buvo) naudingiau veikiau pirkti kiaules iš Nyderlandų“ (B.6. b priedas). J. taip pat teigė, kad „riboti kainų skirtumai iš tikrųjų (lėmė) eksporto iš Nyderlandų padidėjimą“ (B.5. b priedas).
Taip pat pasakytina, kad patys ieškovai, dublike teigdami, kad „kiaulių, kurios 100% neatitinka Vokietijos reikalavimų, pardavimas Vokietijos skerdyklai pelningas, tik jeigu Nyderlandų ir Vokietijos kainų skirtumas yra didesnis už vidutinį“ (žr. šio sprendimo 83 punktą), pripažįsta tokio ryšio tarp kainų skirtumo svyravimų ir eksporto apimčių buvimą.
Be to, net ir PVVE pranešti ir ieškovų dubliko priede savo argumentams pagrįsti pateikti duomenys įrodo tiesioginio ryšio tarp kainų skirtumo pasikeitimų ir eksporto apimties buvimą, o ne stoką ir kartu patvirtina Komisijos išvadas. Savaitės, į kurias daro nuorodą ieškovai, taip pat veikiau patvirtina tokį ryšį, nes dviem iš trijų ieškovų paminėtų atvejų Vokietijoje ir Nyderlanduose taikytų kainų skirtumo padidėjimas (9 ir 10 savaitės) arba sumažėjimas (49 ir 50 savaitės) atitinkamai lėmė eksporto padidėjimą ar sumažėjimą. Nors lygiagrečios kainų skirtumo svyravimų bei eksporto tendencijos gali tiksliai nepasitvirtinti visoms savaitėms, to savaime nepakanka paneigti Komisijos konstatavimą dėl tokio tiesioginio ryšio tarp šių dviejų veiksnių buvimo. Tai nebent parodo, kad šis ryšis nėra idealiai linijinis.
Todėl darytina išvada, kad ieškovai neįrodė, jog nusprendusi, kad tarp kiaulių kainų skirtumo Vokietijoje ir Nyderlanduose bei eksporto apimties tarp šių dviejų valstybių egzistuoja ryšis, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Šio konstatavimo negali paneigti ieškovų argumentas, kad, siekiant tinkamai palyginti einamąsias kainas Nyderlanduose ir Vokietijoje, reikia kiek pakoreguoti skirtingas tarptautiniu lygiu taikomas kainas, kad būtų atsižvelgta į skirtingas sąnaudas ir įvairius taikomus priedus bei į apibrėžčių skirtumus. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad pakanka konstatuoti, jog ieškovai niekaip nepaaiškino, kaip būtinybė atlikti šiuos tariamus koregavimus galėtų lemti, kad kiltų klausimas dėl Komisijos konstatavimo, pagal kurį egzistuoja ryšys tarp kainų skirtumo Nyderlanduose ir Vokietijoje svyravimų bei eksporto tarp šių dviejų valstybių apimties.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia atmesti ieškovų argumentą, kad apibrėždama atitinkamą geografinę rinką nusprendusi, jog tarp kiaulių kainų skirtumo Nyderlanduose ir Vokietijoje svyravimų ir kiaulių eksporto tarp šių dviejų valstybių egzistuoja tiesioginis ryšys, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
c) Veterinarinių priemonių kilus epizootijoms poveikis eksportui
Šalių argumentai
Ieškovai tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes neatsižvelgė į aplinkybę, jog veterinarinės priemonės kilus epizootijoms lėmė rinkų regioninį ar nacionalinį susiskaidymą. Ieškovų teigimu, iš tikrųjų veterinarinių priemonių, kurių imamasi epizootijų atveju, pasekmės jaučiamos visoje nacionalinėje teritorijoje ir jos turi įtakos komerciniams mainams su užsieniu, neatsižvelgiant į tai, kad paprastai eksporto draudimas taikomas tik tam tikruose regionuose. Kadangi kiaulių prekyba Nyderlanduose sukoncentruota aplink tris pagrindinius regionus, kur specializuojamasi kiaulių skerdimo versle, viename iš šių regionų kilus gyvulių ligai jis nedelsiant uždaromas, dėl ko šio regiono kiaulių augintojai neturi galimybės transportuoti savo gyvulių į kitus regionus. Taigi paveikiama visa nacionalinė rinka.
Konkrečiai eksporto klausimu ieškovai pastebi, kad epizootijai kilus nacionalinės teritorijos dalyje paprastai laikinai sustabdomi komerciniai mainai su užsieniu, dėl ko gali kilti labai didelė žala augintojams, orientavusiems savo gamybą į eksportą. Anot ieškovų, ši aplinkybė paaiškina, kodėl kiaulių augintojai ir prekybininkai nenoriai organizuoja savo gamybą, orientuodamiesi į eksportą.
Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, ginčija ieškovų argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 43 punkto, Komisija atsižvelgė į epizootijų poveikį eksportui ir nusprendė, jog turint omenyje, kad, remiantis eksporto duomenimis, laikinas eksporto sustabdymas dėl gyvulių ligų nesutrukdė eksportuoti į Vokietiją didelę kiaulių iš Nyderlandų dalį ir kad nacionaliniu lygmeniu taikomos veterinarinės priemonės paveikia ir Nyderlandų vidaus prekybą ir šios šalies eksportą, šių priemonių taikymas negali būti laikomas lemiamu veiksniu apibrėžiant geografinę rinką.
Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad įvairių prie bylos medžiagos prijungtų duomenų analizė parodo, jog laikino eksporto sustabdymo dėl epizootijų poveikis apskritai buvo juntamas tik labai ribotą periodą ir jog po kiekvienos epizootinės krizės eksportas netrukus normalizuodavosi, greitai grįždamas prie normalių apimčių. Atsižvelgiant į šiuos konstatavimus, visiškai nėra įrodyta, kad Komisijos išvadoje, pagal kurią laikinas eksporto sustabdymas ar ribojimas dėl epizootijų nelemia atitinkamos rinkos regioninio ar nacionalinio susiskaidymo ir todėl nėra lemiamas veiksnys apibrėžiant geografinę rinką, yra akivaizdžios vertinimo klaidos.
Todėl šis kaltinimas taip pat atmestinas.
d) Dėl kitų eksporto kliūčių
Šalių argumentai
Ieškinyje ieškovai tvirtina, kad finansinės ar kitokio pobūdžio kliūtys taip pat reikalauja atskirti Nyderlandų ir Vokietijos rinkas. Tarp šių kliūčių jos nurodo papildomą veterinarinį patikrinimą, taikomą pardavimui Vokietijos rinkoje skirtoms kiaulėms iš Nyderlandų, bei tam tikras su eksportu susijusias „papildomas sąnaudas“. Dublike ieškovai teigia, kad šias su eksportu susijusias papildomas sąnaudas detaliai paaiškino
NVV
savo atsakyme į Komisijos atsiųstą klausimyną per administracinę procedūrą, ir patikslina, kad konkrečiai kalbama apie kliūtis, susijusias su kiaulių kainomis, ūkių pajėgumu, konkurencija Europos mėsos rinkoje, kiaulienos produktams keliamais kokybės reikalavimais, papildomomis transporto išlaidomis, eksporto leidimais ir išlaidomis kraujo tyrimams (dėl Aujeskio ligos).
Konkrečiai dėl „su kiaulių kainomis susijusių kliūčių“ ieškovai teigia, kad iš
NVV
atsakymo į Komisijos klausimyną bei iš PVVE ataskaitos (žr. šio sprendimo 97 punktą) matyti, jog, atsižvelgus į kelis korekcinius veiksnius, kiaulių kainų Vokietijoje ir Nyderlanduose skirtumas sudaro 0,08 euro kilogramui, dėl ko atsiranda 7,20 euro kainos kliūtis, nes vidutinis skerdžiamų kiaulių svoris siekia 90 kg.
Komisija teigia, kad ieškinyje šio argumento klausimu ieškovai apsiribojo nuoroda į papildomus eksportui į Vokietiją skirtų kiaulių veterinarinius patikrinimus. Taigi ji, palaikoma į bylą įstojusios šalies, ginčija rėmimosi kitomis tariamomis eksporto kliūtimis priimtinumą, nes, pirma, šių kliūčių buvimas buvo nurodytas pernelyg vėlai dubliko pateikimo stadijoje ir, antra, jos, išskyrus transporto išlaidas, taip pat nebuvo detaliai paaiškintos atsakyme į klausimyną, kurį mini ieškovai. Bet kuriuo atveju Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, ginčija visus ieškovų argumentus dėl šio pagrindo esmės.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti argumentą dėl papildomų veterinarinių patikrinimų, kuriuos privalo praeiti eksportui į Vokietiją skirtos kiaulės. Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 33 ir 34 punktuose Komisija teigė, kad koncentracijos dalyvės tvirtino ir tai buvo patvirtinta trečiųjų asmenų, jog visos gyvos skersti skirtos kiaulės turi būti tikrinamos, neatsižvelgiant į jų skerdimo vietą, o vienintelis papildomas su eksportu susijęs reikalavimas yra veterinaro buvimas ūkyje ar supirkimo punkte, ir tai sukelia papildomų išlaidų, siekiančių nuo 1 iki 1,25 euro vienai kiaulei, kurias, be to, kompensuoja tradiciškai didesnės pardavimo kainos Vokietijoje.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovai nei savo rašytiniuose dokumentuose, nei teismo posėdyje niekaip nepagrindė teiginio dėl tariamo papildomo eksportui į Vokietiją skirtų kiaulių veterinarinio patikrinimo, kuris skirtųsi nuo paminėtojo ginčijamame sprendime. Taigi šis kaltinimas atmestinas.
Dėl kitų tariamų eksporto kliūčių konstatuotina, kad jos iš tikrųjų buvo detaliai paminėtos tik dublike ir šiuo klausimu ieškinyje nėra nei konkrečių, nei bendrų nuorodų į
NVV
atsakymą į Komisijos klausimyną. Vis dėlto primintina, kad nors pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui, pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindas, kuris toliau plėtoja anksčiau tiesiogiai ar suprantamai ieškinyje nurodytą pagrindą ir yra glaudžiai su juo susijęs, turi būti pripažintas priimtinu (žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dürbeck prieš Komisiją
, T-252/97, Rink. p. II-3031, 39 punktą bei 52 punkte minėto sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
109 ir 111 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Tačiau reikia pažymėti, kad ieškinyje ieškovai kelis kartus kaltina Komisiją neatsižvelgus į per administracinę procedūrą jų nurodytas faktines aplinkybes ir, nors ir bendrais žodžiais, daro nuorodą į argumentus, išdėstytus Teisingumo Teismui pateiktuose šios procedūros dokumentuose. Taip pat reikia pažymėti, kad ieškinyje ieškovai mini „finansines ir kitas kliūtis“ bei „su eksportu susijusias papildomas išlaidas“, dėl kurių Nyderlandų skersti skirtų kiaulių rinka skiriasi nuo Vokietijos rinkos. Taigi ieškovų paaiškinimai dublike gali būti laikomi ieškinyje jau išdėstytų argumentų papildymu. Todėl, atsižvelgiant į ankstesniame punkte nurodytą teismų praktiką, jie laikytini priimtinais (šiuo klausimu žr. 1998 m. liepos 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thai Bicycle prieš Tarybą
, T-118/96, Rink. p. II-2991, 144 ir 145 punktus).
Vis dėlto šiuo klausimu pateikti ieškovų argumentai nepagrįsti.
Pirma, dėl tariamų „su kiaulių kaina susijusių kliūčių“ reikia priminti, kad pagrindinis tiek prekių, tiek geografinės rinkos apibrėžimo tikslas – sistemingai nustatyti konkurencinį spaudimą, su kuriuo susiduria atitinkamos įmonės, bei nustatyti faktinius tam tikrų įmonių konkurentus, kurie gali riboti tų įmonių veiksmus ir trukdyti joms veikti nepriklausomai nuo veiksmingo konkurencijos spaudimo. Taigi esminis klausimas, apibrėžiant geografinę rinką šioje byloje – ar nedaug, bet nuolatiniam laikui sumažėjus kiaulių ar paršavedžių pirkimo kainoms atitinkamose teritorijose, koncentracijos dalyvių klientai, visų pirma kiaulių augintojai, persiorientuos į kitur įsisteigusias skerdyklas (žr. šio sprendimo 80 punktą bei pranešimo dėl atitinkamos rinkos 2 ir 17 punktus).
Tačiau reikia pažymėti, kad nemažai duomenų bylos medžiagoje paremia Komisijos teiginį, jog ne tik Nyderlanduose, bet ir kai kurios Vokietijoje esančios skerdyklos sudaro konkurencinį spaudimą, galintį turėti įtakos koncentracijos dalyvių veiksmams (žr. šio sprendimo 102–104 punktus). Be to, PVVE pateikti duomenys dėl kiaulių eksporto iš Nyderlandų į Vokietiją, pačių ieškovų pridėti prie dubliko (žr. šio sprendimo 105 punktą), parodo, kad nuolatinis pakankamai didelių apimčių eksportas tarp dviejų valstybių vyko, net kai kainos skirtumas Vokietijoje ir Nyderlanduose buvo mažesnis kaip 7,20 euro už vieną kiaulę. Šie duomenys įrodo, kad galimos „su kiaulių kaina susijusios kliūtys“, net jei tokių buvo, o tai nėra pakankamai įrodyta, savaime sudarė tik nedidelę eksporto kliūtį, ir kad dėl to savo vertinime Komisija klaidos nepadarė. Todėl šis kaltinimas atmestinas.
Antra, dėl tariamos kliūties, susijusios su papildomomis transporto išlaidomis, ginčijamo sprendimo 20 punkte Komisija tvirtina, kad, koncentracijos dalyvių teigimu ir remiantis rinkos tyrimu, transporto sąnaudos nėra lemiamos, nes jos turi tik marginalinės įtakos skersti skirtų kiaulių kainai. Nei ieškinyje, nei dublike ieškovai neginčija šių išvadų. Pagrįsdami savo teiginius, jie apsiriboja tik labai bendra nuoroda į
NVV
atsakymą į Komisijos klausimyną. Tačiau nors šiame atsakyme iš tikrųjų minimos transporto sąnaudos, jis niekaip negali pagrįsti ieškovų teiginių ir net jų reikalavimų arba įrodyti akivaizdžią Komisijos vertinimo klaidą šiuo klausimu (žr. šio sprendimo 60 punktą). Todėl šis kaltinimas taip pat atmestinas.
Galiausiai, trečia, dėl kitų tariamų šio sprendimo 114 punkte paminėtų eksporto kliūčių pasakytina, kad jos nėra paaiškintos nei ieškinyje, nei
NVV
atsakyme į Komisijos klausimyną ir jų egzistavimo nepagrindžia nė vienas įrodymas. Be to, ieškovai nepaaiškina, kaip įmonių pajėgumas ir konkurencija Europos mėsos rinkoje gali sudaryti eksporto kliūtis arba nulemti papildomas su eksportu susijusias išlaidas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad apibrėždama geografinę rinką Komisija nepadarė akivaizdžių vertinimo klaidų dėl ieškovų nurodytų kitų eksporto kliūčių.
e) Trumpesni nei 150 km spinduliu, į kurį atsižvelgė Komisija, transportavimo atstumai ir politinis spaudimas
Šalių argumentai
Ieškovai pastebi, kad daugiau kaip 70% kiaulienos į skerdyklas transportuojama mažesniu nei 50 km atstumu, 85% – mažesniu nei 70 km atstumu ir 95% – mažesniu nei 95 km atstumu. Iš to matyti, kad didžiausia skersti skirtų kiaulių dalis transportuojama į skerdyklas daug mažesniais atstumais nei 150 km spindulys, kuris sudarė atitinkamos geografinės rinkos apibrėžimo pagrindą ginčijamame sprendime. Taigi Komisija savavališkai nustatė šį spindulį. Dėl esančių eksporto kliūčių, ieškovų teigimu, nagrinėjamu atveju labai mažai tikėtina ar net neįmanoma, kad skersti skirtų gyvų kiaulių tiekėjai, po koncentracijos sukurtam vienetui nedaug, tačiau nuolatiniam laikui sumažinus pirkimo kainas, būtų paskatinti transportuoti savo gyvulius didesniu kaip 150 km atstumu į konkuruojančias skerdyklas.
Be to, ieškovai teigia, kad augantis politinis spaudimas sumažinti gyvų gyvulių transporto atstumus taip pat įrodo, jog būtų prasminga apriboti šioje byloje atitinkamą geografinę rinką Nyderlandų teritorija.
Komisija ginčija ieškovų argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 122 punkte, esminis klausimas apibrėžiant atitinkamą geografinę rinką šioje byloje, yra tai, ar esant galimam nedideliam, bet pastoviam kiaulių pirkimo kainų sumažėjimui skersti skirtų kiaulių tiekėjai būtų pasiryžę transportuoti savo gyvulius 150 km atstumu į konkuruojančias skerdyklas, ir todėl toks kainų sumažinimas nebūtų rentabilus po koncentracijos sukurtam vienetui. Taigi aplinkybė, kad didžiausia skersti skirtų kiaulių dalis paprastai transportuojama trumpesniu kaip 150 km atstumu, savaime nėra lemiamas atitinkamos rinkos apibrėžimo kriterijus.
Be to, Komisijos atliktas rinkos tyrimas bei prie bylos medžiagos pridėti ir anksčiau pateikti įrodymai patvirtino, kad 150 km spinduliu esančios skerdyklos gali būti alternatyvus sprendimas po koncentracijos sumažėjus kiaulių pirkimo kainoms (žr. šio sprendimo 102 ir paskesnius punktus). Todėl darytina išvada, kad šiuo klausimu Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
Dėl tariamo politinio spaudimo pažymėtina, kad patys ieškovai pripažįsta, jog tai yra papildomas argumentas, kuris dėl šios priežasties nėra lemiama aplinkybė apibrėžiant geografinę rinką. Bet kuriuo atveju ieškovai nepateikė jokio savo teiginių šiuo klausimu pagrindimo.
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, šie kaltinimai taip pat atmestini.
f) Ankstesnių sprendimų praktika
Šalių argumentai
Ieškovai kaltina Komisiją be svarbios priežasties nukrypus nuo savo ir Nyderlandų konkurencijos institucijos ankstesnės sprendimų praktikos geografinės gyvų, skersti skirtų kiaulių pirkimo rinkos apibrėžimo srityje. Ieškovu teigimu, nors teisinga, kad atitinkamą geografinę rinką Komisija turi apibrėžti atsižvelgdama į reikšmingus kiekvieno konkretaus atvejo požymius, ji vis dėlto neturi teisės to daryti staigiai ir be rimtų priežasčių nukrypdama nuo savo ankstesnės praktikos. Be to, Komisijos sprendimai dėl gyvų, skersti skirtų kiaulių pirkimo rinkos kitose valstybėse narėse taip pat laikytini precedentais.
Komisija ginčija ieškovų argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kad nors, vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija privalo aiškiai išdėstyti savo pagrindimą, jeigu sprendimu nueinama daug toliau nei ankstesnėje jos sprendimų praktikoje (1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 31 punktas), ūkio subjektai negali teisėtai tikėtis, jog nebus nutolta nuo ankstesnės sprendimų praktikos, kuri gali būti keičiama Bendrijos institucijoms įgyvendinant savo diskreciją (žr. 53 punkte minėto sprendimo
General Electric prieš Komisiją
512 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Visų pirma ieškovai negali turėti tokių lūkesčių dėl aplinkybės, kad kuriame nors ankstesniame sprendime Komisija kaip nors ypatingai apibrėžė rinkas, nes tokiame sprendime padarytos išvados nesaisto nei jos, nei juo labiau Pirmosios instancijos teismo (šiuo klausimu žr. 53 punkte minėto sprendimo
General Electric prieš Komisiją
512 punktą).
Šiuo klausimu pirmiausia konstatuotina, kad ieškovai nenurodė nė vienos bylos, kurioje Komisija būtų nagrinėjusi gyvų, Nyderlanduose skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių pirkimo rinką. Taigi jie negali tvirtinti, kad ginčijamame sprendime ji nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų praktikos. Nors teisinga, kad kai kuriuose sprendimuose Komisija nagrinėjo gyvų kiaulių rinką, skirtų skersti kitose valstybėse narėse, būtent – Danijoje (žr. 1999 m. kovo 9 d. Komisijos sprendimą 2000/42/EB dėl Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 taikymo procedūros (byla IV/M.1313
Danish Crown/Vestjyske Slagterier
) (
OL 2000 L 20, p. 1
) ir 2002 m. vasario 14 d. Komisijos sprendimą dėl Reglamento (EEB) Nr. 4064/89 taikymo procedūros (byla COMP/M.2662
Danish Crown/Steff-Houlberg
)) bei Vokietijoje (2004 m. kovo 19 d. Komisijos sprendimas dėl Reglamento (EEB) Nr. 4064/89 taikymo procedūros (byla COMP/M.3337
Best Agrifund/Nordfleisch
)), šiuose sprendimuose atlikta analizė nebūtinai taikytina kitoms geografinėms rinkoms, nes konkurencijos sąlygos skirtingose valstybėse narėse gali būti iš esmės skirtingos.
Nors dėl Danijos rinkos teisinga, kad savo ankstesniuose sprendimuose Komisija padarė išvadą, jog gyvų, skersti skirtų kiaulių rinka apima nacionalinę teritoriją, sprendimų palyginimas vis dėlto parodo, kad Nyderlandų ir Danijos rinkos sąlygos iš esmės skiriasi. Viena vertus, Danijos, priešingai nei Nyderlandų, rinkai būdinga kooperacinė skerdyklų organizacija, kuri išimtinio tiekimo įsipareigojimais, ilgais įspėjimo apie sutarčių nutraukimo terminais ir premijomis susieja augintojus su kiaulių skerdyklomis. Kita vertus, iš Nyderlandų į Vokietiją eksportuojama kur kas daugiau kiaulių nei iš Danijos, nors kainų skirtumas Danijoje ir Vokietijoje yra daug didesnis nei kainų skirtumas Nyderlanduose ir Vokietijoje. Be to, dėl Vokietijos rinkos pasakytina, kad ieškovų minėtame sprendime
Best Agrifund/Nordfleisch
klausimą dėl geografinės rinkos apibrėžimo Komisija paliko atvirą.
Dėl Komisijos požiūrio ginčijamame sprendime ir Nyderlandų konkurencijos institucijos požiūrio skirtumo pirmiausia primintina, kad, atsižvelgiant į tikslų kompetencijos pasidalijimą, kuriuo grindžiamas Reglamentas Nr. 139/2004, koncentracijos kontrolės procedūrų srityje nacionalinių institucijų sprendimai negali įpareigoti Komisijos (šiuo klausimu dėl 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (
OL 1990, L 257, p. 13
) žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Cementbouw Handel & Industrie prieš Komisiją
, C-202/06 P, Rink. p. I-12129, 56 punktą). Be to, Komisija ir Nyderlandų konkurencijos institucija savo atitinkamose kompetencijos srityse priima sprendimus remdamosi skirtingais kriterijais (šiuo klausimu žr. sprendimo
Cementbouw Handel & Industrie prieš Komisiją
57 punktą). Bet kuriuo atveju patys ieškovai pripažino, kad Nyderlandų konkurencijos institucija, apibrėždama geografinę rinką, atsižvelgė į pasienio teritorijose esančių užsienio skerdyklų konkurencinį spaudimą.
Taigi šis kaltinimas taip pat atmestinas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, jog ieškovams neįrodžius, kad, apibrėždama geografinę rinką ginčijamame sprendime, Komisija būtų padariusi akivaizdžią vertinimo klaidą, trečią pirmojo ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti.
5. Dėl pirmos ir ketvirtos dalių, susijusių su koncentracijos nagrinėjimu, atsižvelgiant į konkurencijos teisę
a) Šalių argumentai
Ieškovai tvirtina, kad, priešingai nei ginčijamame sprendime nusprendė Komisija, koncentracija sukuriama naujo vieneto dominuojančią padėtį gyvų, skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių rinkose, kuri trukdo veiksmingai konkurencijai ir dėl šios priežasties turėjo būti paskelbta nesuderinama su bendrąja rinka.
Visų pirma, ieškovų teigimu, Komisijos ekonominė analizė grindžiama klaidinga prielaida, susijusia su neteisingu atitinkamos geografinės rinkos apibrėžimu. Jeigu Komisija būtų vadovavusis tuo, jog atitinkamos geografinės rinkos yra nacionalinės rinkos, ji būtų padariusi kitokią išvadą, jog koncentracija sukuria „ypatingą dominuojančią padėtį“ šiose rinkose. Ieškovai tvirtina, kad nagrinėjamoje byloje koncentracijos dalyvės po ginčijamo sandorio turi 65% Nyderlandų gyvų, skersti skirtų kiaulių pirkimo rinkos, o kaip matyti iš
NVV
pateiktų duomenų, kiekviena kitų skerdyklų turi daugiausia 8% rinkos.
Antra, ieškovai nesutinka su ginčijamo sprendimo 50 punkte esančiu teiginiu, kad Nyderlandų kiaulių skerdyklos turi vidutiniškai 12% perteklinių pajėgumų. Jos savo ruožtu mano, kad šiuo atveju perteklinių pajėgumų nėra, nes skerdyklos pajėgumai ne visuomet visiškai išnaudojami, siekiant užtikrinti gerą įmonės valdymą. Visuomet neišnaudojama maždaug 10% skerdyklos pajėgumų, kad būtų galima tinkamai reaguoti į skersti skirtų kiaulių pasiūlą. Savo ruožtu, jei skerdyklos pajėgumai būtų išnaudojami 100%, susikurtų tokia rinka, kurioje kiaulių augintojai ar prekybininkai nebeturėtų laisvo pasirinkimo kreiptis į tam tikrą skerdyklą, o tai galėtų lemti rinkos sutrikdymus.
Trečia, ieškovai kaltina Komisiją, kad vertindama koncentracijos poveikį konkurencijai, ji neatsižvelgė į daugelį požymių, be kita ko, į aplinkybę, kad skersti skirtų kiaulių eksportas iš Nyderlandų į Vokietiją niekuomet neviršijo 10–15% bendros gamybos, į aplinkybę, kad eksporto rinka yra tik papildoma rinka, nes Nyderlandų rinkos poreikiai absorbuoja apie 85–90% gamybos pajėgumų, į aplinkybę, kad importo rinka Vokietijoje yra papildomo pobūdžio, į aplinkybę, kad Vokietijoje su kiaulių importu iš Nyderlandų konkuruoja kiaulių importas iš Danijos, ir galiausiai į aplinkybę, kad visus šiuos požymius sustiprina finansinės ir kitos eksporto kliūtys, nurodytos aptariant trečią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
Ketvirta, ieškovai teigia, kad ginčijamu sandoriu sukurtą dominuojančią padėtį lemia ne tik labai didelės koncentracijos dalyvių rinkos dalys, bet ir „reikšmingas interesų persipynimas su įvairiomis tam tikrą galią atitinkamoje rinkoje turinčiomis organizacijomis, pavyzdžiui“,
Centrale Organisatie voor de Vleessector
(COV), PVVE,
Land- en Tuinbouw Organisatie Nederland
(LTO),
Zuidelijke Land- en Tuinbouw Organisatie
(ZLTO) ir
Noord-Brabantse Christelijke Boerenbond
(NCB).
Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, ginčija ieškovų argumentus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad, remiantis Reglamento Nr. 139/2004 2 straipsnio 2 dalimi, koncentracijos operacijos, kurios nesukuria ar nesustiprina dominuojančios padėties, ir dėl to nėra itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, laikoma suderinama su bendrąja rinka.
Taip pat primintina, kad nors dominuojančios padėties buvimas turi būti nustatomas individualiai kiekvienoje byloje, atsižvelgiant į jos faktines aplinkybes (šiuo klausimu žr. 45 punkte minėto sprendimo
Sun Chemical Group ir kt. prieš Komisiją
136 punktą), remiantis reglamento 32 konstatuojamąja dalimi, jeigu koncentracijos negali apriboti veiksmingos konkurencijos dėl to, kad konkrečios įmonės užima ribotą rinkos dalį, tai gali būti laikoma, kad jos suderinamos su bendrąja rinka. Konkretus požymis, kad koncentracija leistina, egzistuoja, jeigu konkrečių įmonių rinkos dalis neviršija 25% bendrosios rinkos arba žymios jos dalies.
Šioje byloje Komisija nustatė, kad, kalbant apie skersti skirtų kiaulių pirkimo rinką, po koncentracijos jos dalyvės kartu turės mažesnę kaip 30% rinkos dalį kiekvienoje iš atitinkamų rinkų (ginčijamo sprendimo 47 punktas). Tai konstatavusi, ginčijamo sprendimo 48–51 punktuose Komisija išdėstė savo konkurencijos analizę, nustatydama, kad po koncentracijos rinka išliks pakankamai suskaidyta, nes joje veikia keliolika nuo 4 iki 16% rinkos dalių turintys konkurentai (ginčijamo sprendimo 49 punktas) ir skerdyklos turi maždaug 12% perteklinių pajėgumų Nyderlanduose, 14% – Belgijoje ir 28% – vakariniuose Vokietijos regionuose.
Dėl skersti skirtų paršavedžių pirkimo rinkos ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad po koncentracijos rinkos dalys bus dar mažesnės, nes nesieks 20% kiekvienoje iš atitinkamų rinkų (ginčijamo sprendimo 52 punktas). Atsižvelgdama į nedideles rinkos dalis, toli gražu nesiekiančias Reglamento Nr. 139/2004 32 konstatuojamojoje dalyje nurodytos ribos, Komisija nemanė esant reikalinga atlikti tolesnį konkurencijos vertinimą (ginčijamo sprendimo 53 punktas).
Taigi, užbaigdama šį vertinimą, Komisija priėjo prie išvados, kad konkurencijos požiūriu koncentracija nekelia abejonių gyvų, skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių pirkimo rinkose (ginčijamo sprendimo 54 punktas).
Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ieškovų argumentai negali paneigti Komisijos atlikto konkurencijos vertinimo, pateikto ginčijamame sprendime.
Visų pirma reikia priminti, kad argumentai dėl neteisingo atitinkamų rinkų apibrėžimo jau buvo atmesti nagrinėjant antrą ir trečią pirmojo ieškinio pagrindo dalį (žr. atitinkamai šio sprendimo 69 ir 79 bei paskesnius punktus).
Antra, dėl konstatavimo ginčijamo sprendimo 50 punkte, susijusio su maždaug 12% Nyderlandų skerdyklų pertekliniais pajėgumais, pasakytina, jog patys ieškovai savo ieškinyje ir dublike pripažįsta perteklinių pajėgumų egzistavimą, teigdami, kad „tam tikra perteklinių pajėgumų marža (apie 10%) būtina, siekiant absorbuoti gana svyruojančią skersti skirtų kiaulių pasiūlą“. Bet kuriuo atveju galimas tokių perteklinių pajėgumų buvimas rinkoje, nors tai ir būtų reikšminga, yra tik papildomas veiksnys atliekant konkurencijos vertinimą, dėl kurio koncentracijos dalyvių padėtis rinkoje po koncentracijos gali tapti ne tokia reikšminga.
Trečia, dėl šio sprendimo 145 punkte išvardytų požymių, į kuriuos Komisija tariamai neatsižvelgė savo konkurencijos analizėje, net nepradedant nagrinėti Komisijos iškelto jų priimtinumo klausimo, konstatuotina, kad ieškovai nepaaiškina nei dėl kokių priežasčių, nei kaip šių požymių nagrinėjimas būtų privertęs Komisiją padaryti išvadą, jog koncentracija itin riboja konkurenciją bendrojoje rinkoje arba esminėje jos dalyje, nei to, kokiu kitu būdu, neatsižvelgusi į šiuos požymius, Komisija, atlikdama konkurencinę koncentracijos analizę, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Be to, ieškovai niekaip nepagrindžia savo teiginių, o jų minimų tariamų eksporto kliūčių egzistavimas jau buvo atmestas nagrinėjant trečią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
Galiausiai dėl su tariamu „interesų persipynimu“ su kitomis tam tikrą galią atitinkamoje rinkoje turinčiomis organizacijomis susijusio kaltinimo pažymėtina, kad ieškovai jo nepagrindė jokiais įrodymais ir todėl jis atmestinas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ieškovams neįrodžius, kad, atlikdama koncentracijos poveikio konkurencijai analizę, Komisija būtų padariusi klaidų, pirma ir ketvirta pirmojo ieškinio pagrindo dalys atmestinos.
Remiantis išdėstytais argumentais, atmestinas visas pirmasis ieškinio pagrindas.
B —
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti ir rūpestingumo pareigos pažeidimu
Antrasis ieškinio pagrindas, susijęs su tuo, kad Komisija pažeidė savo pareigą motyvuoti (EB 253 straipsnis) ir savo rūpestingumo pareigą, gali būti suskirstytas į tris dalis.
1. Dėl pirmos antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su rūpestingumo pareigos pažeidimu
a) Šalių argumentai
Pirmiausia ieškovai kaltina Komisiją pažeidus savo rūpestingumo pareigą, nes ji neatsižvelgė į per administracinę procedūrą jų pateiktus argumentus ir informaciją, visiškai juos apėjusi arba bent neįtraukusi į savo analizę, nors tai buvo aplinkybės, kuriomis turėjo būti pagrįstas atitinkamos geografinės rinkos apibrėžimas. Antra, ieškovai kaltina Komisiją pagrindus ginčijamą sprendimą informacija, kurią jį gavo iš koncentracijos dalyvių arba su jais susijusių trečiųjų asmenų, arba iš pakankamos patirties ar reprezentatyvumo neturinčių trečiųjų asmenų, arba pagrindus šį sprendimą tinkamai neparemtais asmeniniais vertinimais, neatlikusi nepriklausomo rinkos tyrimo po to, kai gavo jų išdėstytus argumentus, arba kai buvo nustatyti jos disponuojamos informacijos nesutapimai. Dėl šios priežasties Komisija gavo neteisingus rezultatus ir priėjo prie neteisingų išvadų. Konkrečiai dėl J. pareiškimų ieškovai kaltina Komisiją nepaprašius iš jų jokios informacijos apie šių pareiškimų turinį ir neatsižvelgus į jų 2004 m. gruodžio 21 d. laiškus (žr. šio sprendimo 26 punktą).
Komisija ginčija visus ieškovų argumentus šiuo klausimu.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl rūpestingumo pareigos
Pirmiausia reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, tais atvejais, kai Bendrijos institucijos disponuoja vertinimo laisve, kaip yra koncentracijų kontrolės srityje (žr. šio sprendimo 53 punkte nurodytą teismų praktiką), Bendrijos teisės sistemos suteikiamų garantijų paisymui tenka dar didesnė reikšmė. Tarp šių garantijų, be kita ko, yra kompetentingos institucijos pareiga rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas atitinkamos bylos aplinkybes, suinteresuoto asmens teisė išdėstyti savo nuomonę bei teisė į pakankamą sprendimo pagrindimą (žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
, C-269/90, Rink. p. I-5469, 14 punktą; 1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nölle prieš Tarybą ir Komisiją
, T-167/94, Rink. p. II-2589, 73 punktą ir 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Métropole télévision ir kt. prieš Komisiją
,
T-528/93, T-542/93, T-543/93 ir T-546/93, Rink. p. II-649
, 93 punktą bei nurodytą teismo praktiką).
Koncentracijų kontrolės srityje, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija disponuoja vertinimo laisve visų pirma kalbant apie ekonominius vertinimus (žr. šio sprendimo 53 punkte nurodytą teismų praktiką). Taigi šioje srityje juo labiau svarbu tai, kad ji paisytų Bendrijos teisės sistemos suteikiamų garantijų per administracinę procedūrą, tarp jų ir rūpestingumo pareigos, kuri reikalauja, kad ji rūpestingai ir nešališkai išnagrinėtų visas reikšmingas atitinkamos bylos aplinkybes (dėl Bendrijos teisės sistemos suteikiamų garantijų paisymo svarbos koncentracijos kontrolės srityje žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados 2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
, C-413/06 P, Rink. p. I-4951, 126 punktą).
Kadangi šioje srityje imdamasi veiksmų Komisija turi paisyti rūpestingumo pareigos, ji privalo su reikiamu rūpestingumu nustatyti faktines ir teisines aplinkybes, nuo kurių priklauso jos diskrecijos panaudojimas, surinkdama faktinius duomenis, kurie būtini pasinaudoti šia diskrecija ir gali turėti reikšmingos įtakos jos sprendimo priėmimo proceso rezultatui. Ši pareiga visų pirma reiškia, kad Komisija privalo atsižvelgti ir į tuos faktinius duomenis bei informaciją, kuriuos jai pateikė pranešančiosios šalys, ir į tuos, kuriuos pateikė bet kuris kitas aktyviai procedūroje dalyvaujantis trečiasis asmuo, ir, antra, kad prireikus ji privalo nustatyti šiuos faktinius duomenis atlikusi rinkos tyrimus arba pateikusi rinkos subjektams prašymus pateikti informaciją.
Tačiau reikia pažymėti, jog koncentracijos kontrolės srityje reikalavimas, kad Komisija paisytų Bendrijos teisės sistemos suteikiamų garantijų per administracinę procedūrą, taigi ir rūpestingumo pareigos paisymas, kaip ir pareigos motyvuoti paisymas (žr. šio sprendimo 192 punktą), turi būti aiškinamas taip, kad atitiktų skubos reikalavimą, kuriuo grindžiama bendroji Reglamento Nr. 139/2004 struktūra ir kuris įpareigoja Komisiją, naudojantis savo diskrecija, laikytis griežtų terminų (šiuo klausimu, kalbant apie Reglamentą Nr. 4064/89, žr. 139 punkte minėto sprendimo
Cementbouw Handel & Industrie prieš Komisiją
39 punktą).
Ieškovų išdėstytą kritiką dėl to, kad Komisija tariamai pažeidė rūpestingumo pareigą, reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos principus.
Dėl tariamų rūpestingumo pareigos pažeidimų
Ieškovai iš esmės tvirtina, kad Komisija pažeidė jai tenkančią rūpestingumo pareigą, pirma, neatsižvelgusi į per administracinę procedūrą jų pateiktus argumentus ir informaciją, ir, antra, pagrindusi ginčijamą sprendimą daugiausia iš koncentracijos dalyvių arba iš su jais susijusių trečiųjų asmenų gauta informacija bei bet kuriuo atveju informacija, kuri nebuvo pakankamai patikrinta atlikus tinkamą ir nepriklausomą rinkos tyrimą.
Kalbant apie pirmą šios dalies punktą, pirmiausia pažymėtina, kad antrojo ieškinio pagrindo kontekste ieškovai apsiriboja tuo, jog dviem bendrais pareiškimais kaltina Komisiją neatsižvelgus į duomenis ir informaciją, kuriuos jie buvo pateikę per administracinę procedūrą, nepatikslindami, kurių reikšmingų šios bylos duomenų ar informacijos ji neišnagrinėjo su reikiamu rūpestingumu ir nešališkumu.
Be to, bylos medžiagos analizė ir šio sprendimo 79 ir paskesniuose punktuose išdėstyti argumentai dėl trečios pirmojo ieškinio pagrindo dalies, parodo, kad, priešingai nei teigia ieškovai, Komisija neignoravo per administracinę procedūrą jų pateiktų duomenų ir informacijos, bet atvirkščiai – atsižvelgė į šiuos duomenis ir informaciją bei juos įtraukė į savo analizę. Šį konstatavimą patvirtina aplinkybė, kad ginčijamame sprendime Komisija tiesiogiai iš esmės išnagrinėjo visus duomenis, kuriuos, kaip šioje byloje teigia ieškovai, jie buvo išdėstę per administracinę procedūrą ir į kuriuos, jų teigimu, Komisija neatsižvelgė savo analizėje.
Pavyzdžiui, kaltinimas dėl kiaulių iš Vokietijos ir Nyderlandų nepakeičiamumo išanalizuotas ginčijamo sprendimo 27 punkte (pirma įtrauka) bei 31 ir 32 punktuose; kaltinimas dėl ryšio tarp pirkimo kainų svyravimo ir eksporto apimčių buvimo aptartas jo 36–38 punktuose; epizootijų pasekmės išnagrinėtos jo 27 punkte (trečia įtrauka) ir 43 punkte; tariami veterinariniai reikalavimai ir kitos tariamos papildomos išlaidos eksportui išanalizuotos ginčijamo sprendimo 27 punkte (antra įtrauka) ir 33–35 punktuose; transportavimo atstumų klausimas aptartas jo 26 punkte; į Komisijos sprendimų precedentus nagrinėjamame sektoriuje atsižvelgta ginčijamo sprendimo 17 punkte; klausimas dėl perteklinio pajėgumo aptartas toje ginčijamo sprendimo 50 punkto dalyje, kuri skirta koncentracijos poveikio konkurencijai analizei. Galiausiai ginčijamo sprendimo 29, 39 ir 40 punktuose Komisija aptarė argumentą dėl tiekimo sutarčių trukmės, apie kurią ieškovai buvo užsiminę per 2004 m. gruodžio 10 d. susitikimą, kuris nebuvo iškeltas šioje byloje. Nei iš bylos medžiagos, nei iš ieškovų teiginių savo ruožtu neišplaukia, kad per administracinę procedūrą jie buvo aiškiai iškėlę klausimą dėl trumpesnių kaip 150 km spinduliu transportavimo atstumų, į kurį atsižvelgė Komisija, ir dėl politinio spaudimo sutrumpinti gyvų gyvulių transportavimo atstumus.
Taigi ieškovų kaltinimai šiuo klausimu atmestini.
Dėl antro šios dalies punkto pasakytina, kad ieškovai kelia klausimą ir dėl pirmojo „rinkos tyrimo“, paminėto ginčijamo sprendimo 26 punkte, kurį Komisija atliko išsiųsdama klausimyną daugeliui rinkos subjektų, ir dėl Komisijos ginčijamo sprendimo 30 ir paskesniuose punktuose vadinamo „papildomo tyrimo“, kuris buvo atliktas, siekiant įvertinti ieškovų pateiktų duomenų ir argumentų reikšmingumą. Ieškovų teigimu, papildomas tyrimas yra „su trūkumais“ ir „nereprezentatyvus“, nes buvo padarytas, remiantis tik koncentracijos dalyvių ir su jais susijusių trečiųjų asmenų pareiškimais.
Dėl pirmojo „rinkos tyrimo“ pirmiausia pasakytina, kad koncentracijos kontrolės procedūrose Komisija, gavusi pranešimą, ir naudodamasi Reglamento Nr. 139/2004 jai suteikiamais įgaliojimais, paprastai atlieka tyrimą, siekdama geriau suprasti atitinkamų rinkų veikimą ir gauti informacijos dėl konkurencijos situacijos šiose rinkose. Tokį tyrimą, be kita ko, gali sudaryti klausimyno išsiuntimas įmonėms ar kitiems subjektams, pavyzdžiui, įmonėms ar profesinėms asociacijoms, kurie nuodugniai pažįsta nagrinėjamą rinką.
Iš bylos medžiagos išplaukia, kad šiuo atveju Komisijos atlikto tyrimo apimtis buvo labai reikšminga, nes į jį įtraukti beveik 200 rinkos dalyviai. Be to, įvairiems rinkos subjektams išsiųstame klausimyne buvo 36 labai detalūs klausimai dėl atitinkamų rinkų ir koncentracijos poveikio konkurencijai. Tarp šių klausimų 14 buvo susiję su gyvų, skersti skirtų kiaulių pirkimo rinka, o kiti 6 konkrečiai skirti geografinės rinkos dydžiui ir visų pirma transportavimo atstumams, rinkos nacionalinei aprėpčiai, koncentracijos dalyvių kaip 150 km spindulio teritorijos centras pasiūlytiems regionams ir transporto sąnaudoms.
NVV
buvo gavusi šį klausimyną ir atsakė į jį.
Atsižvelgiant į šiuos duomenis, ieškovai negali tvirtinti, kad Komisija neatliko adekvataus tyrimo, siekiant nustatyti reikšmingas šios bylos aplinkybes, kiek tai visų pirma susiję su skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių geografinės pirkimo rinkos apibrėžimu. Dėl ieškovų teiginio, kad niekas ginčijamame sprendime neleidžia nustatyti, kokie duomenys buvo tiriami atliekant rinkos tyrimą, pirmiausia reikia pastebėti, kad keliuose ginčijamo sprendimo punktuose Komisija tiksliai nurodo atitinkamą informaciją suteikusius dalyvius (be kita ko, žr. ginčijamo sprendimo 32, 38 ir 42 punktus) ir, antra, kad bet kuriuo atveju pagal Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies b punktą priimtame sprendime Komisija neprivalo detaliai nurodyti dokumentus ir šaltinius, kuriais grindžia savo analizę, su sąlyga, kad konkrečios nuorodos nėra reikalingos, siekiant tiksliai ir nedviprasmiškai parodyti jos samprotavimus (šiuo klausimu dėl Reglamento Nr. 4064/89 žr. 41 punkte minėto sprendimo
Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją
185 punktą).
Be to, ieškovų argumentai skirti ir ginčijamo sprendimo 30 punkte paminėtam „papildomam tyrimui“, kurį Komisija atliko, siekdama įvertinti pačių ieškovų per procedūrą pateiktų argumentų ir įrodymų patikimumą ir reikšmingumą.
Šiuo klausimu iš bylos medžiagos išplaukia, kad gavusi atsakymus į klausimyną ir surengusi susitikimą su ieškovais, Komisija specialiai dėl ieškovų pateiktų argumentų ir įrodymų atliko papildomą tyrimą. Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad, atlikdama šį „papildomą tyrimą“, Komisija iš tikrųjų apsiribojo tuo, jog tą pačią dieną, kai įvyko susitikimas su ieškovais, išsiuntė koncentracijos dalyvių atstovams elektroninį laišką, kuriame paprašė informacijos dėl ieškovų per posėdį išdėstytų faktų, kurie, jų teigimu, sudaro eksporto kliūtis. Atsižvelgdama į labai trumpų procedūrinių terminų reikalavimus, Komisija suteikė koncentracijos dalyvėms labai trumpą terminą atsakyti (dvi savaitgalio dienas).
Kitą dieną po šio prašymo pateikti informaciją koncentracijos dalyvių atstovai atsiuntė memorandumą, kuriame papunkčiui atsakė į Komisijos klausimus, pateikdami papildomus dokumentus savo teiginiams pagrįsti. Dar po dviejų dienų koncentracijos dalyvių atstovai, pagrįsdami savo argumentus, atsiuntė keletą „trečiųjų asmenų“ pareiškimų, kurie patvirtino jų memorandume išdėstytus teiginius. Gavusi šią informaciją ir pareiškimus, Komisija nusprendė esant nereikalinga atlikti kitus patikrinimus.
Tačiau ieškovai ginčija šio „papildomo tyrimo“ eigą teigdami, kad Komisija pasirėmė vien informacija, kurią iš esmės pateikė koncentracijos dalyvės. Taigi, jų nuomone, Pirmosios instancijos teismas turėtų patikrinti, ar, atlikusi tokį papildomą tyrimą, kaip jis aprašytas ankstesniame punkte, Komisija nepažeidė savo rūpestingumo pareigos, pagal kurią ji rūpestingai ir nešališkai turi nustatyti faktines ir teisines aplinkybes, nuo kurių priklauso jos diskrecija.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors nagrinėjamu atveju „papildomas tyrimas“, kurį atliko Komisija, iš tikrųjų apsiribojo tuo, kad ji išsiuntė koncentracijos dalyvėms papildomą prašymą pateikti informaciją, šis papildomas tyrimas buvo susijęs su vieninteliu klausimu, t. y. su geografinės rinkos apibrėžimu, dėl kurio Komisija jau buvo atlikusi nuodugnų rinkos tyrimą, ir per jį, kaip išplaukia iš bylos medžiagos, buvo gauti tokie preliminarūs rezultatai, kurie iš esmės atitinka koncentracijos dalyvių pasiūlytą ir vėliau ginčijamame sprendime suformuluotą apibrėžimą. Tik todėl, kad kai kurie kvalifikuoti tretieji asmenys, tarp jų ir ieškovai, išsakė kitokias nuomones, Komisija nusprendė, jog reikia atlikti papildomą tyrimą, siekiant įvertinti trečiųjų asmenų pateiktus duomenis.
Šiame kontekste aplinkybė, kad Komisija kreipėsi į koncentracijos dalyves, norėdama sužinoti jų nuomonę iškeltais klausimais, nestebina, nes jos ne tik turėjo detalių žinių apie rinkas, bet ir buvo labiausiai suinteresuotos nagrinėjamu sandoriu ir joms bet kuriuo atveju reikėjo suteikti galimybę pasinaudojant savo teise į gynybą pareikšti nuomonę reikšmingais, trečiųjų asmenų per procedūrą iškeltais klausimais.
Šioje byloje koncentracijos dalyvės neapsiribojo ieškovų argumentų paneigimu, o pagrįsdamos savo argumentus taip pat pateikė nagrinėjamame sektoriuje veikiančių trečiųjų asmenų, kurie dėl šios priežasties veikiausiai žinojo situaciją paveiktose rinkose, pareiškimus. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad iš bylos medžiagos nėra matyti, kad Komisija būtų patikrinusi trečiųjų asmenų, pateikusių informacijos koncentracijos dalyvių pozicijai paremti, nepriklausomumą. Tačiau, kiek tai susiję su klausimu, ar dėl šios priežasties Komisija pažeidė savo rūpestingumo pareigą, kaip ji apibrėžta šio sprendimo 163 ir paskesniuose punktuose, reikia atkreipti dėmesį į toliau išdėstytus samprotavimus.
Pirmiausia pažymėtina, kad, atsižvelgiant į skubos reikalavimą ir griežtus terminus, kurių privalo laikytis Komisija koncentracijų kontrolės procedūroje, nesant pateiktos informacijos netikslumo požymių, ji negali būti įpareigota patikrinti visą gaunamą informaciją. Nors rūpestingo ir nešališko patikrinimo įpareigojimas, tenkantis Komisijai tokioje procedūroje, neleidžia jai remtis tokiais duomenimis ir informacija, kurie negali būti laikomi atitinkančiais tikrovę, minėtas skubos reikalavimas suponuoja, kad ji negali pati iki smulkmenų tikrinti visų jai atsiųstų pranešimų teisingumo ir patikimumo, nes koncentracijų kontrolės procedūra neišvengiamai tam tikra dalimi grindžiama pasitikėjimu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad teisės normose dėl koncentracijų kontrolės numatytos įvairios priemonės, skirtos atgrasyti nuo netikslios ar klaidinančios informacijos suteikimo ir už tai nubausti. Kaip teisingai pastebi Komisija, pranešančiosioms šalims nustatyta tiesioginė pareiga visiškai ir sąžiningai informuoti ją apie faktus ir aplinkybes, kurie būtų svarbūs priimant sprendimą (Reglamento Nr. 802/2004 5 konstatuojamoji dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 2 dalis), numačius už šios pareigos nesilaikymą sankcijas Reglamento Nr. 139/2004 14 straipsnyje, be to, Komisija gali atšaukti sprendimą dėl suderinamumo, jei šis sprendimas paremtas neteisinga informacija, už kurią atsakinga viena iš įmonių, arba kai toks sprendimas gautas apgaulės būdu (žr. Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 3 dalies a punktą ir 8 straipsnio 6 dalies a punktą).
Bet kuriuo atveju konstatuotina, kad nagrinėjamoje byloje, kaip išplaukia iš šio sprendimo 91 ir paskesniuose punktuose išdėstytų argumentų, ieškovai nepateikia jokių įrodymų dėl savo teiginių, jog pareiškimus per „papildomą tyrimą“ beveik be išimties padarė tiesiogiai ar netiesiogiai į koncentracijos dalyvių įtakos sferą patenkantys asmenys, ir todėl jie visiškai neįrodė, kad konkrečiai nepatikrinusi šių trečiųjų asmenų nepriklausomumo Komisija pažeidė rūpestingumo pareigą, pagal kurią jai priklauso rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas atitinkamos bylos aplinkybes.
Kalbant konkrečiai apie J. pareiškimą, reikia pažymėti, viena vertus, kad, kaip, be kita ko, išplaukia iš šio sprendimo 92 punkte padarytų konstatavimų, Komisija visiškai neprivalėjo išklausyti ieškovų dėl PVVE sekretoriaus pareiškimų, ir, antra vertus, kad 2004 m. gruodžio 21 d. laiškai bet kuriuo atveju savaime negalėjo lemti abejonių dėl Komisijos analizės, nes J. pareiškimas buvo tik vienas iš daugelio įrodymų Komisijos išvadai pagrįsti, kurio turinys, be to, atitiko kitus įrodymus.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad šiuo atveju Komisija nepažeidė savo rūpestingumo pareigos ir kad todėl ši antrojo ieškinio pagrindo dalis atmestina.
2. Dėl antros antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su pareigos motyvuoti pažeidimu
a) Šalių argumentai
Ieškovai taip pat teigia, kad Komisija nei pakankamai pagrindė ginčijamą sprendimą, nei tai, kaip ji atmetė jų argumentus ir duomenis, pateiktus per administracinę procedūrą. Pastaruoju klausimu ieškovai konkrečiau kaltina Komisiją, viena vertus, pernelyg trumpai ir nepakankamai išdėsčius savo argumentus ginčijamo sprendimo 27–29 punktuose ir, kita vertus, aiškiai, suprantamai ir pakankamai detaliai nenurodžius, dėl kokių priežasčių ji atmetė šiuos argumentus, arba bent jau motyvų, kuriais rėmėsi aptariamame sprendime.
Komisija ginčija ieškovų argumentus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kaip išplaukia iš nusistovėjusios teismų praktikos, pagal EB 253 straipsnį reikalaujama motyvacija turi būti pritaikyta prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai parodyti aktą priėmusios institucijos motyvus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priimtos priemonės pagrindimu, o kompetentingas teismas vykdyti savo kontrolės funkciją. Pagrindimo reikalavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį bei į galimą akto adresatų ar kitų asmenų, su kuriais šis aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų tiksliai nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes klausimas, ar akto motyvacija tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į jo priėmimo aplinkybes bei visas nagrinėjamąją sritį reglamentuojančias teisės normas (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C-367/95 P, Rink. p. I-1719, 63 punktas ir 2004 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
, C-42/01, Rink. p. I-6079, 66 punktas).
Tačiau tokį teisės aktą priėmusi institucija neprivalo pareikšti nuomonės dėl aiškiai antrinės reikšmės klausimų arba nuspėti galimų prieštaravimų (2005 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija ir Danija prieš Komisiją
,
„Feta“
,
C-465/02 ir C-466/02, Rink. p. I-9115
, 106 punktas). Be to, sprendimo motyvacijos tikslumo lygis turi būti proporcingas faktinėms galimybėms ir techninėms sąlygoms arba terminui, per kurį jis turi būti priimtas (1990 m. vasario 14 d. Sprendimo
Delacre ir kt. prieš Komisiją
, C-350/88, Rink. p. I-395, 16 punktas; taip pat žr. 1965 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Schwarze
, 16/65, Rink. p. 1081, 1096 ir 1097). Taigi Komisija nepažeidžia pareigos motyvuoti, jei įgyvendindama savo koncentracijų kontrolės įgaliojimą savo sprendime nenurodo tikslių motyvų vertindama tam tikrus koncentracijos aspektus, kurie jai atrodo akivaizdžiai nesusiję, nereikšmingi ar aiškiai antraeiliai šios koncentracijos įvertinimui (šiuo klausimu žr. 191 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
64 punktą). Toks reikalavimas iš tiesų būtų sunkiai suderinamas su skubos reikalavimu ir trumpais procedūriniais terminais, kurie privalomi Komisijai, kai ji įgyvendina savo koncentracijų kontrolės įgaliojimą, ir kurie yra sudėtinė išskirtinių koncentracijų kontrolės procedūros aplinkybių dalis (139 punkte minėto sprendimo
Cementbouw Handel & Industrie prieš Komisiją
39 punktas ir 41 punkte minėto sprendimo
Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją
186 punktas).
Iš to išplaukia, kad kai Komisija paskelbia koncentraciją suderinama su bendrąja rinka pagal Reglamento Nr. 139/2004 6 straipsnio 1 dalies b punktą, reikalavimas motyvuoti yra įvykdomas, jeigu šiame sprendime aiškiai nurodomos priežastys, dėl kurių Komisija mano, kad aptariama koncentracija, prireikus atitinkamoms įmonėms padarius pakeitimus, nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka (41 punkte minėto sprendimo
Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją
185 punktas).
Šiuo atžvilgiu, nors teisinga, kad Komisija nėra įpareigota pagal Reglamentą Nr. 139/2004 priimtų sprendimų motyvuose pareikšti nuomonę dėl visų jai pateiktų įrodymų ir argumentų, įskaitant turinčius aiškiai antraeilę reikšmę pateiktinam vertinimui, vis dėlto ji privalo išdėstyti faktines aplinkybes ir teisinius argumentus, turinčius esminę reikšmę sprendimo sistemai (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 1962 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Geitling ir kt. prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
, 13/60, Rink. p. 165, 221; 1970 m. liepos 15 d. Sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 78 punktą ir 1981 m. liepos 7 d. Sprendimo
Rewe-Handelsgesellschaft Nord ir Rewe-Markt Steffen
, 158/80, Rink. p. 1805, 26 punktą).
Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 12–54 punktų, susijusių su skersti skirtų kiaulių ir paršavedžių pirkimo rinkomis, analizė aiškiai ir nedviprasmiškai parodo priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė, jog šiose rinkose koncentracija nekelia rimtų abejonių dėl savo suderinamumo su bendrąja rinka. Šie punktai leido Pirmosios instancijos teismui, gavus įvairių ieškovų šiame ieškinyje pareikštų prieštaravimų, atlikti kontrolės funkciją.
Be to, pažymėtina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 171 punkto, ginčijamo sprendimo 26–43 punktuose Komisija išdėstė visus per administracinę procedūrą ieškovų nurodytus faktus ir argumentus ir išsakė savo detalią nuomonę dėl jų esmės, kiekvieno šių argumentų atveju paaiškindama jų turinį ir atmetimo priežastį.
Iš to išplaukia, kad ieškinio pagrindo dalis, susijusi su pareigos motyvuoti pažeidimu, atmestina kaip nepagrįsta.
3. Dėl trečios antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su teisės būti išklausytam pažeidimu
a) Šalių argumentai
Antrojo ieškinio pagrindo kontekste ieškovai kelis kartus tvirtina, kad Komisija neleido jiems pakankamai paaiškinti savo pozicijos per administracinę procedūrą. Ieškovai, be kita ko, teigia, kad per 2004 m. gruodžio 10 d. susitikimą jie nebuvo pakankamai dėmesingai išklausyti, kad faktiškai neturėjo progos išdėstyti savo pozicijos, kad Komisijos atstovai kalbėjo tik angliškai ir todėl jiems nebuvo sudaryta galimybė visapusiškai ir suprantamai ginti savo poziciją.
Komisija ginčija ieškovų argumentus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reiki pažymėti, kad teigdami, jog Komisija nesuteikė jiems progos pakankamai išdėstyti savo argumentus per administracinę procedūrą, ieškovai iš esmės tvirtina, kad buvo pažeista jų teisė būti išklausytiems.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrijos koncentracijų kontrolės procedūroje pakankamai suinteresuotiems tretiesiems asmenims, kaip antai ieškovai, teisė būti išklausytiems aiškiai užtikrinama Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalyje ir Reglamento Nr. 802/2004 16 straipsnio 1 dalyje.
Šiems tretiesiems asmenims jų prašymu suteikiama teisė būti išklausytiems Komisijos, kad galėtų pranešti savo nuomonę dėl jiems žalingo koncentracijos, apie kurią pranešta, poveikio, tačiau ši teisė turi būti suderinta, viena vertus, su koncentracijos dalyvių teise į gynybą ir, kita vertus, su pagrindiniu reglamento tikslu – užtikrinti veiksmingą kontrolę ir įmonių, kurioms taikomas reglamentas, teisinį saugumą. Taigi tai, ar nagrinėjamu atveju ieškovų teisių nebuvo paisoma, turi būti vertinama atsižvelgiant būtent į šią atitinkamų suinteresuotųjų ir trečiųjų asmenų teisių apsaugos sistemą (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kayserberg prieš Komisiją
, T-290/94, Rink. p. II-2137, 109 ir 110 punktus).
Šiuo atžvilgiu iš bylos medžiagos išplaukia, kad
NVV
ir
NBHV
visiškai išnaudojo tretiesiems asmenims suteiktą galimybę dalyvauti administracinėje procedūroje ir išsakyti savo nuomonę dėl koncentracijos.
Kiek tai susiję su
NVV
, pasakytina, kad ji gavo Komisijos atliekant rinkos tyrimą išsiųstą klausimyną, kurį, jos prašymu, pastaroji taip pat buvo atsiuntusi olandų kalba. 2004 m. gruodžio 2 d. ji atsiuntė atsakymą į šį klausimyną, detaliai išdėstydama savo argumentus, ir pridėjo keletą priedų jiems pagrįsti. Be to, 2004 m. gruodžio 10 d. ji dalyvavo susitikime, į kurį kartu su
NBHV
ji buvo pakviesta Komisijos, kad galėtų žodžiu paaiškinti savo argumentus. Galiausiai 2004 m. gruodžio 21 d. ji atsiuntė Komisijai dar vieną laišką, ginčydama J. pareiškimo turinį.
Dėl
NBHV
pasakytina, kad pirmąjį skundą ji išsiuntė 2004 m. lapkričio 30 d. laišku, pasirodžius pranešimui Oficialiajame leidinyje, kuriuo Komisija pakvietė suinteresuotus trečiuosius asmenis pateikti savo nuomonę dėl koncentracijos (žr. šio sprendimo 21 punktą). Vėliau ji dalyvavo 2004 m. gruodžio 10 d. susitikime su Komisija, po kurio 2004 m. gruodžio 16 d. atsiuntė kitą laišką, norėdama geriau paaiškinti prieštaravimus dėl koncentracijos, kuriuos buvo pareiškusi per administracinę procedūrą ir minėtą susitikimą. Galiausiai 2004 m. gruodžio 21 d.
NBHV
taip pat adresavo Komisijai laišką J. pareiškimo turiniui nuginčyti.
Šiomis sąlygomis
NVV
ir
NBHV
negali kaltinti Komisijos neleidus joms pakankamai paaiškinti savo pozicijos per administracinę procedūrą.
Tačiau ieškovai kelia konkretų klausimą dėl 2004 m. gruodžio 10 d. susitikimo eigos. Jie teigia, kad per šį susitikimą nebuvo išklausyti pakankamai dėmesingai ir faktiškai neturėjo progos visiškai ir suprantamai išdėstyti savo nuomonę, be kita ko, dar ir dėl to, kad Komisijos atstovai kalbėjo tik angliškai.
Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pirmiausia konstatuoja, kad ieškovų teiginiai pernelyg apibendrinti ir kad jie teisiniu požiūriu pakankamai nepagrindė, pavyzdžiui, patikslindami, kokių argumentų Komisija tinkamai neišklausė ir kokių jie neturėjo progos pakankamai paaiškinti.
Antra, detali bylos medžiagos analizė parodo, kad Komisija tikrai atsižvelgė į argumentus, kuriuos ieškovai pateikė per 2004 m. gruodžio 10 d. susitikimą. Pavyzdžiui, kaip išplaukia iš šio sprendimo 25 ir 205 punktų, įvykus šiam susitikimui, 2004 m. gruodžio 16 d.
NBHV
atsiuntė laišką, kaip tik skirtą paaiškinti prieštaravimams, kuriuos per administracinę procedūrą ir konkrečiai per minėtą susitikimą ji buvo išsakiusi dėl koncentracijos.
Konstatuotina, kad šiame laiške paliestos temos didele dalimi atitinka temas, dėl kurių Komisija paprašė papildomos informacijos elektroniniame laiške, kurį dar 2004 m. gruodžio 10 d. susitikimo dieną ji išsiuntė šalims, siekdama gauti paaiškinimus dėl klausimų, kuriuos savo laiškuose buvo iškėlę ieškovai ir kuriuos jie buvo žodžiu paaiškinę per minėtąjį susitikimą (žr. šio sprendimo 24, 204 ir 205 punktus). Be to, šios temos taip pat didele dalimi atitinka aplinkybes, į kurias, ieškovų teigimu, Komisija neatsižvelgė atlikdama savo vertinimą.
Dėl aplinkybės, kad 2004 m. gruodžio 10 d. susitikimas veikiau vyko anglų nei olandų kalba, pažymėtina, kad nei savo dokumentuose, nei atsakymuose į keletą Pirmosios instancijos teismo per posėdį pateiktų klausimų ieškovai negalėjo patikslinti argumentų ir aplinkybių, kurių jiems nepavyko pateikti per šį susitikimą dėl to, kad jis vyko angliškai, ir į kuriuos dėl šios priežasties Komisija neatsižvelgė savo vertinime. Be to, iš 2004 m. gruodžio 16 d. laiško, kurį
NBHV
išsiuntė įvykus minėtam susitikimui, nematyti, kad ieškovai būtų skundęsi dėl šio susitikimo eigos. Todėl, nors tenka apgailestauti, kad Komisija nesuteikė ieškovams galimybės per aptariamą susitikimą pareikšti nuomonę olandų kalba, remiantis pirmiau išdėstytais argumentais, darytina išvada, jog ši aplinkybė neturėjo žalingų pasekmių, dėl kurių administracinė procedūra turėtų trūkumų (šiuo klausimu žr. 194 punkte minėto sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
52 punktą).
Taigi iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad
NVV
ir
NBHV
negali kaltinti Komisijos pakankamai dėmesingai jų neišklausius arba nesuteikus progos visapusiškai ir suprantamai atstovauti savo pozicijai.
Galiausiai dėl M. Schep, kuris, be kita ko, yra
NVV
narys, bet nepriklauso
NBHV
, pasakytina, kad jis nesiėmė veiksmų paskelbus pranešimą Oficialiajame leidinyje (žr. šio sprendimo 21 punktą) ir taip pat neprašė būti išklausytas Reglamento Nr. 139/2004 18 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 802/2004 16 straipsnio 1 dalies prasme. Taigi jis negali kaltinti Komisijos nesuteikus jam progos pakankamai išdėstyti savo argumentus per administracinę procedūrą.
Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus motyvus, darytina išvada, kad ši antrojo ieškinio pagrindo dalis taip pat atmestina.
Taigi visas antrasis ieškinio pagrindas atmestinas.
Dėl ieškovų pateikto prašymo taikyti proceso organizavimo priemones
2005 m. liepos 13 d. laišku ieškovai paprašė Pirmosios instancijos teismo remiantis Procedūros reglamento 64 straipsnio 3 dalies d punktu nurodyti Komisijai pateikti visus dokumentus ar su byla susijusius raštus ir atsiųsti jiems šių dokumentų ar raštų kopijas. Komisija teigia, kad šis prašymas turi būti atmestas.
Šiuo klausimu ir nepažeidžiant 2008 m. balandžio 1 d. taikytos proceso organizavimo priemonės (žr. šio sprendimo 36 punktą), pirmiausia primintina, kad pagal Procedūros reglamento 49 straipsnį vykstant procesui Pirmosios instancijos teismas gali nuspręsti imtis bet kokios proceso organizavimo priemonės arba bet kokios Procedūros reglamento 64 ir 65 straipsniuose nurodytos tyrimo priemonės. Tai apima prašymą pateikti dokumentus.
Tačiau kad Pirmosios instancijos teismas turėtų galimybę nustatyti, ar tinkamai procedūros eigai reikalinga nurodyti pateikti tam tikrus dokumentus, prašymą pateikianti šalis turi įvardyti pageidaujamus dokumentus ir suteikti Pirmosios instancijos teismui bent minimaliai informacijos, patvirtinančios šių dokumentų naudingumą proceso poreikiams (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C-185/95 P, Rink. p. I-8417, 93 punktas). Be to, nors teisinga, kad Komisija negali remtis dokumentais, prie kurių neturėjo prieigos nei Pirmosios instancijos teismas, nei ieškovai, reikia pažymėti, kad vien ši aplinkybė savaime nepateisina Pirmosios instancijos teismo nurodymo pateikti dokumentus pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį. Tokią proceso organizavimo priemonę Pirmosios instancijos teismas gali taikyti, tik jei ieškovai įtikinamai parodo, kad šie dokumentai reikalingi ir reikšmingi sprendimui byloje (41 punkte minėto sprendimo
Verband der freien Rohrwerke ir kt. prieš Komisiją
201 punktas).
Konstatuotina, jog pateiktame prašyme taikyti proceso organizavimo priemones ieškovai pakankamai tiksliai nenurodo prašomų dokumentų, kad Pirmosios instancijos teismas galėtų įvertinti jų naudingumą procesui, ir įtikinamai nepatikslina, kodėl šie dokumentai reikalingi ir reikšmingi sprendimui byloje. Taigi prašymas taikyti proceso organizavimo priemones atmestinas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti Komisijos išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Nederlandse Vakbond Varkenshouders (NVV)
, Marius Schep ir
Nederlandse Bond van Handelaren in Vee (NBHV)
padengia savo bei Komisijos ir
Sovion NV
patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2009 m. gegužės 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Teisinis pagrindas

Ginčo aplinkybės

I — Procedūros šalys ir koncentracija

II — Administracinė procedūra

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

I — Dėl priimtinumo

A — Šalių argumentai

B — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

II — Dėl esmės

A — Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 139/2004 2, 6 ir 8 straipsnių pažeidimu

1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo aiškumo stokos

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

2. Dėl Reglamento Nr. 139/2004 8 straipsnio pažeidimo

3. Dėl antros pirmojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su tariamu paršavedžių įtraukimu apibrėžiant geografinę skersti skirtų gyvų kiaulių pirkimo rinką

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

4. Dėl trečios pirmojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios tuo, kad apibrėžiant geografinę rinką nebuvo atsižvelgta į esminius veiksnius arba iš jų buvo padarytos neteisingos išvados

a) Vokietijos ir Nyderlandų rinkoms skirtų kiaulių tarpusavio nepakeičiamumas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

b) Santykio tarp pirkimo kainų skirtumų Vokietijoje ir Nyderlanduose svyravimų ir eksporto tarp šių dviejų valstybių nebuvimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

c) Veterinarinių priemonių kilus epizootijoms poveikis eksportui

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

d) Dėl kitų eksporto kliūčių

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

e) Trumpesni nei 150 km spinduliu, į kurį atsižvelgė Komisija, transportavimo atstumai ir politinis spaudimas

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

f) Ankstesnių sprendimų praktika

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

5. Dėl pirmos ir ketvirtos dalių, susijusių su koncentracijos nagrinėjimu, atsižvelgiant į konkurencijos teisę

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

B — Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti ir rūpestingumo pareigos pažeidimu

1. Dėl pirmos antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su rūpestingumo pareigos pažeidimu

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl rūpestingumo pareigos

Dėl tariamų rūpestingumo pareigos pažeidimų

2. Dėl antros antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su pareigos motyvuoti pažeidimu

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

3. Dėl trečios antrojo ieškinio pagrindo dalies, susijusios su teisės būti išklausytam pažeidimu

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ieškovų pateikto prašymo taikyti proceso organizavimo priemones

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: olandų.