CELEX: 62003CJ0228
Varumärken
Direktiv 89/104/EEG
Artikel 6.1 c
Varumärkesskyddets begränsningar
Tredje mans användning av varumärket om det är nödvändigt för att ange en varas eller tjänsts avsedda ändamål

Begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artikel 6.1 c i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om
tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178).
Begäran har framställts i en tvist mellan, å ena sidan, bolagen The Gillette Company och Gillette Group Finland Oy (nedan
kallade Gillette Company, Gillette Group Finland och, gemensamt, bolagen Gillette) och, å andra sidan, bolaget LA‑Laboratories
Ltd Oy (nedan kallat LA‑Laboratories), med anledning av att LA-Laboratories har anbringat varumärkena Gillette och Sensor
på förpackningarna till de varor som bolaget saluför.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Enligt första skälet i direktiv 89/104 innehåller medlemsstaternas lagstiftningar om varumärken olikheter som kan komma att
hindra den fria rörligheten för varor och det fria utbytet av tjänster samt snedvrida konkurrensförhållandena på den gemensamma
marknaden. Enligt samma skäl är det med tanke på den inre marknadens upprättande och funktion därför nödvändigt att närma
medlemsstaternas lagar till varandra. I tredje skälet i direktivet anges att det inte är nödvändigt att nu genomföra ett fullständigt
närmande av de nationella lagstiftningarna om varumärken.
I tionde skälet i direktivet erinras bland annat om att det skydd som följer av det registrerade varumärket framför allt har
till funktion att garantera att varumärket anger ursprunget.
I artikel 5.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Det registrerade varumärket ger innehavaren en ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man, som inte har hans
tillstånd, att i näringsverksamhet använda
a)
tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket
är registrerat,
b)
tecken som på grund av sin identitet eller likhet med varumärket och identiteten eller likheten hos de varor och tjänster
som täcks av varumärket och tecknet kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet
och varumärket.”
I artikel 5.3 a och 5.3 b i direktiv 89/104 föreskrivs följande:
”Bl.a. kan följande förbjudas enligt punkterna 1 och 2:
a)
Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning.
b)
Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål ...”
Artikel 6 i direktivet har rubriken ”Begränsningar av ett varumärkes rättsverkan”, och i artikeln föreskrivs följande:
”1. Varumärket ger inte innehavaren rätt att förhindra tredje man att i näringsverksamhet använda
...
c)
varumärket om det är nödvändigt för att ange en varas eller tjänsts avsedda ändamål, särskilt som tillbehör eller reservdel,
förutsatt att tredje man handlar i enlighet med god affärssed.
...”
Avsikten med rådets direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om vilseledande och jämförande reklam (EGT L 250, s. 17;
svensk specialutgåva, område 15, volym 4, s. 211), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 97/55/EG av
den 6 oktober 1997 (EGT L 290, s. 18), är enligt artikel 1 i direktivet att skydda konsumenterna, dem som bedriver närings-
eller affärsverksamhet eller utövar hantverk eller ett fritt yrke och allmänheten mot vilseledande reklam och de otillbörliga
följderna av denna samt att ange under vilka förutsättningar jämförande reklam är tillåten.
Artikel 3a.1 i nämnda direktiv har följande lydelse:
”Jämförande reklam skall, såvitt avser själva jämförelsen, vara tillåten under förutsättning att
…
d)
den inte medför förväxling på marknaden mellan annonsören och en konkurrent eller mellan annonsörens och en konkurrents varumärken,
firmanamn eller andra kännetecken, varor eller tjänster,
e)
den varken misskrediterar eller uttrycker sig nedsättande om en konkurrents varumärken, firmanamn eller andra kännetecken,
varor, tjänster, verksamhet eller förhållanden,
…
g)
den inte drar otillbörlig fördel av en konkurrents varumärkes, firmanamns eller andra känneteckens renommé eller av en konkurrerande
produkts ursprungsbeteckning,
h)
den inte framställer en vara eller en tjänst som en imitation eller ersättning för en vara eller tjänst som har ett skyddat
varumärke eller firmanamn.”
De nationella bestämmelserna
I Finland regleras varumärkesrätten i varumärkeslag (7/1964) av den 10 januari 1964, i dess lydelse enligt lag 39/1993 av
den 25 januari 1993 (nedan kallad varumärkeslagen).
I 4 § 1 mom. i varumärkeslagen, vilken rör innehållet i varumärkesinnehavarens ensamrätt, föreskrivs följande:
”Rätt till varukännetecken enligt 1–3 § innebär att någon annan än innehavaren inte i näringsverksamhet får använda ett därmed
förväxlingsbart kännetecken för sina varor, vare sig på varan eller dess förpackning, i reklam eller affärshandlingar eller
på något annat sätt, inbegripet muntlig användning. …”
I 4 § 2 mom. föreskrivs följande:
”Som otillåten användning enligt 1 mom. anses bland annat, att någon vid tillhandahållande av reservdel, tillbehör eller liknande,
som lämpar sig för annans vara, åberopar dennes kännetecken på sådant sätt, att det kan giva sken av att vad som tillhandahålles
härrör från kännetecknets innehavare eller av att denne medgivit kännetecknets användning.”
Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Gillette Company har i Finland låtit registrera varumärkena Gillette och Sensor för varor som ingår i klass 8 i Niceöverenskommelsen
om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg,
det vill säga handdrivna verktyg och handredskap, knivsmidesvaror, bestick, blanka vapen, rakhyvlar och rakapparater. Gillette
Group Finland har ensamrätt att använda dessa varumärken i Finland och har i denna medlemsstat salufört rakhyvlar och rakapparater,
bland annat rakhyvlar som består av ett handtag och ett utbytbart rakblad samt rakblad utan handtag.
I Finland säljer även LA‑Laboratories rakhyvlar som består av ett handtag och ett utbytbart rakblad samt rakblad utan handtag
som liknar dem som saluförs av Gillette Group Finland. Rakbladen säljs under varumärket Parason Flexor och förpackningarna
är försedda med en etikett med texten ”alla Parason Flexor- och Gillette Sensor-handtag passar till detta rakblad”.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att LA‑Laboratories inte har getts tillåtelse genom licens eller annat avtal att använda
de varumärken som innehas av Gillette Company.
Bolagen Gillette väckte talan vid Helsingfors tingsrätt (Finland) och gjorde därvid gällande att LA‑Laboratories hade gjort
intrång i de registrerade varumärkena Gillette och Sensor. Enligt bolagen Gillette gav LA‑Laboratories agerande konsumenterna
intryck av att det fanns ett samband mellan de varor som saluförs av LA-Laboratories och de varor som saluförs av bolagen
Gillette eller av att LA-Laboratories genom licens eller på annan grund hade rätt att använda varumärkena Gillette och Sensor,
trots att detta inte var fallet.
I dom av den 30 mars 2000 fann Helsingfors tingsrätt att bolagen Gillette, enligt 4 § 1 mom. i varumärkeslagen, hade ensamrätt
att använda varumärkena Gillette och Sensor på sina varor och förpackningar samt att använda dessa varumärken i reklam. Genom
att på ett iögonfallande sätt omnämna dessa varumärken på förpackningarna till sina produkter hade LA‑Laboratories gjort sig
skyldigt till intrång i ensamrätten. Vidare angav Helsingfors tingsrätt att det undantag från principen om ensamrätt som föreskrivs
i 4 § 2 mom. i varumärkeslagen skall tolkas strikt mot bakgrund av artikel 6.1 c i direktiv 89/104. Nämnda bestämmelse avser
nämligen inte en varas huvuddelar utan endast reservdelar, tillbehör och liknande delar som lämpar sig för annans vara.
Helsingsfors tingsrätt ansåg att både handtaget och rakbladet skulle anses utgöra rakhyvelns huvuddelar och inte reservdelar
eller tillbehör till denna. Den fann därför att undantaget i 4 § 2 mom. i varumärkeslagen inte var tillämpligt. Av dessa skäl
förbjöd tingsrätten LA‑Laboratories att fortsätta att göra intrång i eller att ånyo göra intrång i bolagen Gillettes rättigheter
vad avser varumärkena Gillette och Sensor. Tingsrätten förpliktade dessutom LA-Laboratories att avlägsna och förstöra de etiketter
som använts i Finland och på vilka varumärkena hade angetts samt att till bolagen Gillette utge ersättning på sammanlagt 30 000 FIM
för den skada som vållats dessa bolag.
Tingsrättens dom överklagades till Helsingsfors hovrätt (Finland), vilken i avgörande av den 17 maj 2001 anförde att, eftersom
den vanligt förekommande rakhyvel som var i fråga i målet bestod av ett handtag och ett rakblad, konsumenten kunde byta ut
den sistnämnda delen mot ett nytt rakblad som säljs separat. Eftersom det nya rakbladet ersätter en tidigare del av rakhyveln
kunde rakbladet jämställas med en reservdel i den mening som avses i 4 § 2 mom. i varumärkeslagen.
Vidare ansåg Helsingsfors hovrätt att den uppgift som angavs på den etikett som anbringats på förpackningen till de rakblad
som salufördes av LA‑Laboratories, nämligen att rakbladen inte bara passade till handtag av typen Parason Flexor utan även
passade till de handtag som saluförs av bolagen Gillette, kunde vara användbar för konsumenten och att LA‑Laboratories därför
hade ett legitimt skäl att omnämna varumärkena Gillette och Sensor på etiketten.
Helsingsfors hovrätt fann dessutom att förpackningarna till de rakblad som salufördes av LA‑Laboratories var tydligt märkta
med de särskiljande tecknen Parason och Flexor, vilka entydigt angav varans ursprung. Varumärkena Gillette och Sensor hade
angetts med standardbokstäver i liten storlek på förhållandevis små etiketter som anbringats på förpackningarnas yttre del
och hovrätten ansåg att detta inte på något sätt kunde ge intryck av att det fanns ett affärsmässigt samband mellan bolagen
Gillette och LA‑Laboratories. Den slog således fast att LA Laboratories hade omnämnt dessa varumärken på ett sätt som är tillåtet
enligt 4 § 2 mom. i varumärkeslagen. Helsingfors hovrätt upphävde av det skälet Helsingfors tingsrätts dom och fann att bolagen
Gillettes talan i tingsrätten inte kunde bifallas.
Bolagen Gillette överklagade därefter till Högsta domstolen, vilken ansåg att målet väckte frågor rörande tolkningen av artikel 6.1 c
i direktiv 89/104 med avseende på kriterierna för att avgöra huruvida en vara till sin art skall anses utgöra en reservdel
eller ett tillbehör, på kravet att användningen av en annans varumärke skall vara nödvändig för att ange en varas avsedda
ändamål och på begreppet god affärssed. Vid tolkningen av dessa bestämmelser måste hänsyn även tas till direktiv 84/450.
Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till domstolen:
”Vid tillämpning av artikel 6.1 c i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas
varumärkeslagar:
1)
Enligt vilka kriterier skall man avgöra
a)
huruvida en vara utgör en reservdel eller ett tillbehör, och
b)
vilka andra varor än sådana som skall anses utgöra reservdelar eller tillbehör som också kan omfattas av den ovannämnda bestämmelsens
tillämpningsområde?
2)
Skall en lagenlig användning av annans varumärke bedömas olika beroende på om varan utgör en reservdel eller ett tillbehör
eller om det är fråga om en vara som av andra skäl kan omfattas av den ovannämnda bestämmelsens tillämpningsområde?
3)
Hur skall man tolka kravet att användningen skall vara ’nödvändig’ för att ange det avsedda ändamålet med en vara? Kan nödvändighetskriteriet
vara uppfyllt när det i sig är möjligt att ange det avsedda ändamålet utan att uttryckligen hänvisa till en annans varumärke,
exempelvis genom att hänvisa till tekniska principer vad gäller varans funktion? Vilken betydelse har det härvid att användningsområdet
kanske är svårare att förstå för konsumenterna om det inte uttryckligen hänvisas till någon annans varumärke?
4)
Vilka omständigheter skall beaktas vid bedömningen av huruvida god affärssed iakttas? Innebär det förhållandet att man anger
någon annans varumärke vid marknadsföringen av sina egna varor ett påstående om att varorna, såväl vad gäller kvalitet som
tekniska och andra egenskaper, är likvärdiga med de varor som varumärkesinnehavaren marknadsför?
5)
Har det någon betydelse för huruvida det är tillåtet att använda någon annans varumärke att den näringsidkare som hänvisar
till detta, förutom reservdelar och tillbehör, även marknadsför en egen vara som dessa reservdelar och tillbehör är avsedda
att användas tillsammans med?”
Den första, den andra och den tredje frågan
Den nationella domstolen har ställt den första, den andra och den tredje frågan, vilka skall prövas gemensamt, för att få
klarhet i enligt vilka kriterier man skall tolka kravet att tredje mans användning av någon annans varumärke skall vara nödvändig
för att ange en varas avsedda ändamål, i den mening som avses i artikel 6.1 c i direktiv 89/104. Den nationella domstolen
vill även få klarhet i enligt vilka kriterier man skall avgöra huruvida varor skall anses utgöra tillbehör eller reservdelar,
i den mening som avses i nämnda bestämmelse, och huruvida kriterierna för att bedöma om användningen av varumärket med avseende
på sistnämnda varor är lagenlig skiljer sig från de kriterier som gäller för andra varor.
Domstolen påpekar inledningsvis att varumärkesrätten utgör ett väsentligt inslag i det system med sund konkurrens som EG-fördraget
syftar till att införa och upprätthålla. I ett sådant system måste företagen vara i stånd att locka till sig kunder genom
kvaliteten på sina varor eller tjänster, något som bara är möjligt om det finns särskilda kännetecken som gör att dessa varor
eller tjänster kan identifieras (se bland annat dom av den 17 oktober 1990 i mål C-10/89, HAG, REG 1990, s. I‑3711, punkt 13,
svensk specialutgåva, volym 10, s. 521, av den 4 oktober 2001 i mål C-517/99, Merz & Krell, REG 2001, s. I‑6959, punkt 21,
och av den 12 november 2002 i mål C-206/01, Arsenal Football Club, REG 2002, s. I‑10273, punkt 47).
Ur detta perspektiv är varumärkets grundläggande funktion att för konsumenten eller slutanvändaren av en vara eller tjänst
som täcks av varumärket garantera dess ursprung, så att denne utan risk för förväxling kan särskilja denna vara eller tjänst
från andra med ett annat ursprung. För att varumärket skall kunna fylla denna funktion och vara ett väsentligt inslag i det
system med sund konkurrens som fördraget syftar till att införa och upprätthålla måste det nämligen utgöra en garanti för
att alla produkter eller tjänster som bär det har framställts eller tillhandahållits under kontroll av ett enda företag som
ansvarar för deras kvalitet (se bland annat dom av den 23 maj 1978 i mål 102/77, Hoffmann-La Roche, REG 1978, s. 1139, punkt 7,
svensk specialutgåva, volym 4, s. 107, av den 18 juni 2002 i mål C-299/99, Philips, REG 2002, s. I-5475, punkt 30, och domen
i det ovannämnda målet Arsenal Football Club, punkt 48).
I artikel 5 i direktiv 89/104 definieras de ”[r]ättigheter som är knutna till ett varumärke”, och artikel 6 i direktivet innehåller
regler om ”[b]egränsningar av ett varumärkes rättsverkan”.
Enligt artikel 5.1 första meningen i direktiv 89/104 ger det registrerade varumärket innehavaren en ensamrätt. Enligt artikel 5.1 a
har innehavaren av ensamrätten rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet använda
tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket
är registrerat. I artikel 5.3 i direktivet finns en icke uttömmande uppräkning av de typer av användning som innehavaren kan
förhindra enligt artikel 5.1.
Det skall påpekas att artikel 6 i direktiv 89/104, genom en begränsning av rättsverkningarna av de rättigheter som en varumärkesinnehavare
har enligt artikel 5 i nämnda direktiv, syftar till att förena det grundläggande intresset av varumärkesskydd med det grundläggande
intresset av fri rörlighet för varor och frihet att tillhandahålla tjänster inom den gemensamma marknaden på ett sådant sätt
att varumärkesrätten kan fylla sin funktion som ett väsentligt inslag i det system med sund konkurrens som fördraget syftar
till att införa och upprätthålla (se bland annat dom av den 23 februari 1999 i mål C-63/97, BMW, REG 1999, s. I-905, punkt 62,
och av den 7 januari 2004 i mål C-100/02, Gerolsteiner Brunnen, REG 2004, s. I-0000, punkt 16).
Enligt artikel 6.1 c i direktiv 89/104 kan innehavaren av varumärket inte förhindra tredje man att i näringsverksamhet använda
varumärket om det är nödvändigt för att ange en varas eller tjänsts avsedda ändamål, särskilt som tillbehör eller reservdel.
I denna bestämmelse fastställs inte några kriterier för att avgöra huruvida en varas avsedda ändamål omfattas av bestämmelsens
tillämpningsområde, utan däri uppställs endast krav på att användningen av varumärket skall vara nödvändig för att ange det
avsedda ändamålet.
Varornas avsedda ändamål som tillbehör eller reservdel anges endast som exempel, eftersom de sannolikt utgör vanliga situationer
då det är nödvändigt att använda ett varumärke för att ange en varas avsedda ändamål, och tillämpningen av artikel 6.1 c i
direktiv 89/104 är därför inte begränsad till dessa situationer, vilket Förenade kungarikets regering och Europeiska gemenskapernas
kommission med rätta har påpekat i sina yttranden. Med hänsyn till omständigheterna i målet vid den nationella domstolen är
det följaktligen inte nödvändigt att avgöra huruvida en vara skall anses utgöra ett tillbehör eller en reservdel.
Vidare skall det påpekas att domstolen redan har slagit fast att användningen av ett varumärke för att upplysa allmänheten
om att annonsören är specialiserad (eller specialist) på försäljning, eller att denne utför reparationer och underhåll av
varor som bär detta varumärke och som av innehavaren eller med dennes samtycke har förts ut på marknaden under detta varumärke,
utgör en sådan användning som anger det avsedda ändamålet med en vara eller en tjänst i den mening som avses i artikel 6.1
c i direktiv 89/104 (se domen i det ovannämnda målet BMW, punkterna 54 och 58–63). Dessa upplysningar är nödvändiga för att
bibehålla systemet med sund konkurrens på marknaden för denna vara eller tjänst.
Samma sak gäller i målet vid den nationella domstolen, eftersom de varumärken som innehas av Gillette Company har använts
av tredje man för att ge allmänheten begripliga och fullständiga upplysningar om det avsedda ändamålet med den vara som tredje
man saluför, det vill säga upplysningar om att varan kan användas tillsammans med den vara som bär dessa varumärken.
Det räcker att påpeka att en sådan användning av ett varumärke är nödvändig om tredje man i praktiken inte kan upplysa allmänheten
om detta utan att använda det varumärke som innehas av någon annan (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda
målet BMW, punkt 60). Som generaladvokaten har påpekat i punkterna 64 och 71 i sitt förslag till avgörande är denna användning
i praktiken det enda sättet att lämna sådana upplysningar.
För att förvissa sig om huruvida det finns andra sätt att lämna sådana upplysningar, är det nödvändigt att beakta exempelvis
eventuella tekniska standarder eller normer som generellt används i fråga om den typ av vara som tredje man saluför och som
är kända för den målgrupp som denna typ av vara riktar sig till. Dessa normer, eller andra egenskaper, skall kunna ge målgruppen
begripliga och fullständiga upplysningar om det avsedda ändamålet med den vara som saluförs av tredje man för att bibehålla
systemet med sund konkurrens på marknaden för denna vara.
Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida användningen av varumärket, med hänsyn till omständigheterna
i målet vid den nationella domstolen, är nödvändig, genom att beakta de krav som anges i punkterna 33–36 i förevarande dom
och hur målgruppen för den vara som saluförs av LA‑Laboratories är sammansatt.
Vidare görs det inte någon åtskillnad i artikel 6.1 c i direktiv 89/104 mellan varornas möjliga avsedda ändamål vid bedömningen
av huruvida användningen av ett varumärke är lagenlig. Kriterierna för att bedöma huruvida användningen av ett varumärke är
lagenlig, särskilt med avseende på tillbehör eller reservdelar, skiljer sig således inte från de kriterier som gäller för
andra typer av möjliga avsedda ändamål.
Mot bakgrund av det ovan anförda skall den första, den andra och den tredje frågan besvaras så, att frågan huruvida användningen
av ett varumärke är lagenlig enligt artikel 6.1 c i direktiv 89/104 är avhängig huruvida denna användning är nödvändig för
att ange en varas avsedda ändamål.
Tredje mans användning av en annans varumärke är nödvändig för att ange det avsedda ändamålet med en vara som tredje man saluför
om en sådan användning i praktiken utgör det enda sättet att ge allmänheten begripliga och fullständiga upplysningar om det
avsedda ändamålet för att bibehålla systemet med sund konkurrens på marknaden för denna vara.
Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida en sådan användning är nödvändig i målet vid den nationella
domstolen, genom att beakta hur målgruppen för den vara som saluförs av berörd tredje man är sammansatt.
I artikel 6.1 c i direktiv 89/104 görs det inte någon åtskillnad mellan varornas möjliga avsedda ändamål vid bedömningen av
huruvida användningen av varumärket är lagenlig, och kriterierna för att bedöma huruvida användningen av varumärket är lagenlig,
särskilt med avseende på tillbehör eller reservdelar, skiljer sig således inte från de kriterier som gäller för andra typer
av möjliga avsedda ändamål med varor.
Den fjärde frågan
Genom den fjärde frågans första del vill den nationella domstolen få klarhet i hur man skall tolka det krav som uppställs
i artikel 6.1 i direktiv 89/104, enligt vilket tredje mans användning av varumärket i den mening som avses i denna bestämmelse
skall ske i enlighet med god affärssed. Genom den fjärde frågans andra del vill den nationella domstolen få klarhet i huruvida
tredje mans användning av varumärket innebär ett påstående om att de varor som nämnda tredje man saluför, såväl vad gäller
kvalitet som tekniska och andra egenskaper, är likvärdiga med de varor som bär varumärket.
Vad beträffar den fjärde frågans första del skall det påpekas att enligt domstolens fasta rättspraxis innebär villkoret att
varumärket skall användas i enlighet med god affärssed, i den mening som avses i artikel 6.1 i direktiv 89/104, i huvudsak
en lojalitetsplikt gentemot varumärkesinnehavarens berättigade intressen (domarna i de ovannämnda målen BMW, punkt 61, och
Gerolsteiner Brunnen, punkt 24). Denna plikt motsvarar den som återförsäljaren är underkastad då han använder någon annans
varumärke för att annonsera om återförsäljning av varor som bär detta varumärke (se dom av den 4 november 1997 i mål C-337/95,
Parfums Christian Dior, REG 1997, s. I-6013, punkt 45, och domen i det ovannämnda målet BMW, punkt 61).
Varumärket används inte i enlighet med god affärssed om det används på ett sådant sätt att det kan ge intryck av att det föreligger
ett affärsmässigt samband mellan tredje man och varumärkesinnehavaren (domen i det ovannämnda målet BMW, punkt 51).
Vidare får en sådan användning inte påverka varumärkets värde genom att man drar otillbörlig fördel av varumärkets särskiljningsförmåga
eller renommé (domen i det ovannämnda målet BMW, punkt 52).
Som Förenade kungarikets regering och kommissionen med rätta har påpekat i sina yttranden, sker användningen av varumärket
inte heller i överensstämmelse med artikel 6.1 c i direktiv 89/104 om man därigenom misskrediterar eller uttrycker sig nedsättande
om detta varumärke.
Om tredje man framställer sin vara som en imitation eller ersättning för den vara som bär annans varumärke, är det slutligen
fråga om en användning av varumärket som inte sker i enlighet med god affärssed i den mening som avses i artikel 6.1 c.
Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida de varumärken som innehas av Gillette Company i målet vid
den nationella domstolen har använts i enlighet med god affärssed, genom att bland annat beakta de villkor som anges i punkterna 42–45
i förevarande dom. I det avseendet är det av vikt att ta hänsyn till hur den vara som saluförs av tredje man allmänt framställs,
däribland på vilket sätt det varumärke som inte innehas av tredje man skildras, på vilket sätt det görs åtskillnad mellan
detta varumärke och tredje mans varumärke eller tecken samt vilka ansträngningar tredje man har gjort för att försäkra sig
om att konsumenterna skiljer hans varor från de varor som bär någon annans varumärke.
Vad beträffar frågans andra del skall det påpekas, såsom Förenade kungarikets regering med rätta har gjort gällande i sitt
yttrande, att det förhållandet att tredje man använder någon annans varumärke för att ange det avsedda ändamålet med sin vara
inte nödvändigtvis innebär att tredje man framställer varan som om den är av samma kvalitet eller har likvärdiga egenskaper
som den vara som bär varumärket. Hur varan framställs beror på omständigheterna i det enskilda fallet, och det ankommer på
den nationella domstolen att avgöra huruvida varan framställs på detta sätt mot bakgrund av omständigheterna i målet vid den
nationella domstolen.
Frågan huruvida varan som saluförs av tredje man eventuellt framställs som om den är av samma kvalitet eller har likvärdiga
egenskaper som den vara som bär det varumärke som tredje man har använt sig av utgör dessutom en omständighet som den nationella
domstolen skall beakta vid bedömningen av huruvida denna användning har skett i enlighet med god affärssed.
Mot bakgrund av det ovan anförda skall den fjärde frågan besvaras så, att villkoret att varumärket skall användas i enlighet
med god affärssed, i den mening som avses i artikel 6.1 c i direktiv 89/104, i huvudsak innebär en lojalitetsplikt gentemot
varumärkesinnehavarens berättigade intressen.
Varumärket används inte i enlighet med god affärssed bland annat om
–
det används på ett sådant sätt att det kan ge intryck av att det föreligger ett affärsmässigt samband mellan tredje man och
varumärkesinnehavaren,
–
användningen påverkar varumärkets värde genom att man drar otillbörlig fördel av varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé,
–
man därigenom misskrediterar eller uttrycker sig nedsättande om detta varumärke, eller
–
om tredje man framställer sin vara som en imitation eller ersättning för den vara som bär annans varumärke.
Det förhållandet att tredje man använder någon annans varumärke för att ange det avsedda ändamålet med den vara som han saluför
innebär inte nödvändigtvis att tredje man framställer varan som om den är av samma kvalitet eller har likvärdiga egenskaper
som den vara som bär varumärket. Hur varan framställs beror på omständigheterna i det enskilda fallet, och det ankommer på
den nationella domstolen att avgöra huruvida varan framställs på detta sätt mot bakgrund av omständigheterna i målet vid den
nationella domstolen.
Frågan huruvida varan som saluförs av tredje man eventuellt framställs som om den är av samma kvalitet eller har likvärdiga
egenskaper som den vara som bär det varumärke som tredje man har använt sig av utgör en omständighet som den nationella domstolen
skall beakta vid bedömningen av huruvida denna användning har skett i enlighet med god affärssed.
Den femte frågan
Den nationella domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida hindret för varumärkesinnehavaren att förhindra
tredje man att använda varumärket, vilket föreskrivs i artikel 6.1 c i direktiv 89/104, är tillämpligt för det fall tredje
man, förutom reservdelar eller tillbehör, även saluför den vara som dessa reservdelar eller tillbehör är avsedda att användas
tillsammans med.
Som den finska regeringen och Förenade kungarikets regering har gjort gällande i sina yttranden, finns det inte någon bestämmelse
i direktivet som i sådana fall hindrar att tredje man kan åberopa artikel 6.1 c. Det krävs dock att tredje mans användning
av varumärket är nödvändig för att ange det avsedda ändamålet med den vara som denne saluför och att användningen sker i enlighet
med god affärssed.
Frågan huruvida tredje mans användning av ett varumärke, under de omständigheter som beskrivits ovan, är nödvändig för att
ange det avsedda ändamålet med den vara som denne saluför och om användningen sker i enlighet med god affärssed utgör en bevisfråga,
och det ankommer på den nationella domstolen att pröva den med beaktande av omständigheterna i varje enskilt fall.
Mot bakgrund av det ovan anförda skall den femte frågan besvaras enligt följande. För det fall tredje man använder någon annans
varumärke och denne, förutom reservdelar eller tillbehör, även saluför den vara som dessa reservdelar eller tillbehör är avsedda
att användas tillsammans med, omfattas en sådan användning av tillämpningsområdet för artikel 6.1 c i direktiv 89/104, i den
mån användningen är nödvändig för att ange det avsedda ändamålet med den vara som tredje man saluför och användningen sker
i enlighet med god affärssed.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande dom:
1)
Frågan huruvida användningen av ett varumärke är lagenlig enligt artikel 6.1 c i rådets första direktiv 89/104/EEG av den
21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar är avhängig huruvida denna användning är nödvändig
för att ange en varas avsedda ändamål.
Tredje mans användning av en annans varumärke är nödvändig för att ange det avsedda ändamålet med en vara som tredje man saluför
om en sådan användning i praktiken utgör det enda sättet att ge allmänheten begripliga och fullständiga upplysningar om det
avsedda ändamålet för att bibehålla systemet med sund konkurrens på marknaden för denna vara.
Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida en sådan användning är nödvändig i målet vid den nationella
domstolen, genom att beakta hur målgruppen för den vara som saluförs av berörd tredje man är sammansatt.
I artikel 6.1 c i direktiv 89/104 görs det inte någon åtskillnad mellan varornas möjliga avsedda ändamål vid bedömningen av
huruvida användningen av varumärket är lagenlig, och kriterierna för att bedöma huruvida användningen av varumärket är lagenlig,
särskilt med avseende på tillbehör eller reservdelar, skiljer sig således inte från de kriterier som gäller för andra typer
av möjliga avsedda ändamål med varor.
2)
Villkoret att varumärket skall användas i enlighet med god affärssed, i den mening som avses i artikel 6.1 c i direktiv 89/104,
innebär i huvudsak en lojalitetsplikt gentemot varumärkesinnehavarens berättigade intressen.
Varumärket används inte i enlighet med god affärssed bland annat om
–
det används på ett sådant sätt att det kan ge intryck av att det föreligger ett affärsmässigt samband mellan tredje man och
varumärkesinnehavaren,
–
användningen påverkar varumärkets värde genom att man drar otillbörlig fördel av varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé,
–
man därigenom misskrediterar eller uttrycker sig nedsättande om detta varumärke, eller
–
om tredje man framställer sin vara som en imitation eller ersättning för den vara som bär annans varumärke.
Det förhållandet att tredje man använder någon annans varumärke för att ange det avsedda ändamålet med den vara som han saluför
innebär inte nödvändigtvis att tredje man framställer varan som om den är av samma kvalitet eller har likvärdiga egenskaper
som den vara som bär varumärket. Hur varan framställs beror på omständigheterna i det enskilda fallet, och det ankommer på
den nationella domstolen att avgöra huruvida varan framställs på detta sätt mot bakgrund av omständigheterna i målet vid den
nationella domstolen.
Frågan huruvida varan som saluförs av tredje man eventuellt framställs som om den är av samma kvalitet eller har likvärdiga
egenskaper som den vara som bär det varumärke som tredje man har använt sig av utgör en omständighet som den nationella domstolen
skall beakta vid bedömningen av huruvida denna användning har skett i enlighet med god affärssed.
3)
För det fall tredje man använder någon annans varumärke och denne, förutom reservdelar eller tillbehör, även saluför den vara
som dessa reservdelar eller tillbehör är avsedda att användas tillsammans med, omfattas en sådan användning av tillämpningsområdet
för artikel 6.1 c i direktiv 89/104, i den mån användningen är nödvändig för att ange det avsedda ändamålet med den vara som
tredje man saluför och användningen sker i enlighet med god affärssed.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: finska.