CELEX: 62003TJ0138
Közös agrárpolitika
Állategészségügy
Szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalma ("kergemarhakór")
A Creutzfeldt-Jakob kór új változata
Kártérítési kereset
Szerződésen kívüli felelősség
A Közösségnek a szervei jogellenes magatartása hiányában fennálló felelőssége
Kár
Okozati összefüggés
Alaki hibák
Párhuzamos nemzeti eljárások
Elévülés
Elfogadhatatlanság

A jogvita alapjául szolgáló tényállás
I –
A szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalmának és a Creutzfeldt-Jakob kór új változatának megjelenése, valamint az e betegségek
elleni küzdelem kapcsán tett közösségi és nemzeti intézkedések
A szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalma (a továbbiakban „BSE”), az ún. „kergemarhakór” a fertőző szivacsos agyvelőbántalmaknak
nevezett kórok csoportjához tartozik, amelyek az analízis során az agy elkorcsosulásával és az idegsejtek szivacsos jellegével
jellemezhetők. E betegségeket csendes lefolyású lappangási időszak előzi meg, amelynek során – a látszólag egészséges – megfertőződött
alanyok semmilyen jellemző klinikai tünetet nem mutatnak. A BSE kialakulásának valószínű oka egy, a szarvasmarhaféléknek szánt
takarmány elkészítésében történt változtatás, miszerint olyan fehérjéket kevernek a takarmányhoz, amelyek az ún. „surlókór”
(scrapie) betegségben szenvedő juhokból származnak. A betegség főként a táplálékok – különösen az olyan hús- és csontliszt
– bevitelével terjed, amelyből nem távolították el a fertőző kórokozókat.
A BSE‑t először 1986‑ban, Nagy-Britanniában mutatták ki. Az állatjárvány gyorsan terjedt ebben az országban, és az 1987 végi
442 esetről a legnagyobb éves előfordulás 1992‑ben körülbelül 37 000 esetre nőtt. A 90‑es évek elejétől kezdve más tagállamokban
is kimutattak BSE‑eseteket.
1988 júliusában az Egyesült Királyság úgy határozott, hogy egyrészt betiltja a kérődzőknek szánt azon takarmányok értékesítését,
amelyek kérődzőkből származó fehérjéket tartalmaznak, másrészt megtiltja az állattenyésztőknek, hogy ilyen típusú takarmánnyal
etessék a kérődzőket (a később módosított, Bovine Spongiform Encephalopathy Orderben [a szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalmáról
szóló rendeletben] szereplő „Ruminant Feed Ban” [1988, SI 1988/1039]).
1989 júliusától a közösségi intézmények is elfogadtak rendelkezéseket a BSE elleni fellépésről. Ezen intézkedések nagy részét
a belső piac megvalósításának céljával a Közösségen belüli kereskedelemben alkalmazható állat-egészségügyi ellenőrzésekről
szóló, 1989. december 11‑i 89/662/EGK tanácsi irányelv (HL L 395., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 9. kötet,
214. o.), és az egyes élőállatok és állati termékek Közösségen belüli kereskedelmében a belső piac megvalósításának céljával
alkalmazandó állat-egészségügyi és tenyésztéstechnikai ellenőrzésekről szóló, 1990. június 26‑i 90/425/EGK tanácsi irányelv
(HL L 224., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 10. kötet, 138. o.) alapján fogadták el, amely lehetővé teszi a
Bizottságnak védőintézkedések meghozatalát, amikor állati vagy emberi egészséget veszélyeztető kockázat lép fel.
Így az Egyesült Királyságban a szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalmával szemben teendő bizonyos védekezési intézkedésekről
szóló, 1989. július 28‑i 89/469/EGK bizottsági határozat (HL L 225., 51. o.) bizonyos megszorításokat vezetett be az Egyesült
Királyságban az 1988 júliusa előtt született szarvasmarhák közösségi kereskedelmével kapcsolatban. E határozatot az 1990. február
7‑i 90/59/EGK bizottsági határozattal (HL L 41., 23. o.) módosították, amely általánosan megtiltotta a szarvasmarhák Egyesült
Királyságból történő kivitelét, és azt minden hat hónapnál idősebb szarvasmarhára kiterjesztette. Az, amely módosítja a BSE‑vel
kapcsolatban egyes szövetekre és szervekre vonatkozó további követelmények felállításáról szóló 89/469 és a 90/200/EGK bizottsági
határozatokat módosító, 1990. június 8‑i 90/261/EGK bizottsági határozat (HL L 146., 29. o.) kimondta azt, hogy az állatokra
helyezett speciális jelöléssel és az állatok azonosítását lehetővé tévő informatikai rendszer alkalmazásával kell e tiltás
betartását biztosítani. Továbbá, az 1990. március 6‑i 90/134/EGK bizottsági határozat (HL L 76., 23. o.) a BSE‑t felvette
a bejelentési kötelezettséggel rendelkező betegségek listájára, amelyet az állatbetegségek Közösségen belüli bejelentéséről
szóló, 1982. december 21‑i 82/894/EGK tanácsi irányelv (HL L 378., 58. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 5. kötet,
191. o.) vezetett be.
A szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalma (BSE) tekintetében egyes szövetekre és szervekre vonatkozóan kiegészítő követelmények
megállapításáról szóló, 1990. április 9‑i 90/200/EGK bizottsági határozat (HL L 105, 24. o.) számos intézkedést vezetett be
azzal a céllal, hogy korlátozza az Egyesült Királyság és a többi tagállam között a vágáskor hat hónaposnál idősebb szarvasmarhákból
származó egyes szövetekre és szervekre – agy- és gerincvelőre, mandulákra, borjúmirigyre, lépre és belekre – vonatkozó közösségen
belüli kereskedelmet. Megtiltották a nem emberi fogyasztásra szánt egyéb szövetek és szervek szállítását is, és előírták,
hogy elkülönítetten kell levágni minden olyan szarvasmarhát, amely esetében klinikai tünetek alapján BSE gyanúja áll fenn,
és annak agyvelejét a betegség megállapítása céljából meg kell vizsgálni. Arra az esetre, ha a BSE megerősítést nyert, a határozat
kötelezően előírta az állat hasított testének és belsőségeinek megsemmisítését. Az Egyesült Királyságban a szarvasmarhák szivacsos
agyvelőbántalmára vonatkozó (BSE), a szarvasmarha-embriókat érintő egyes védőintézkedésekről szóló, 1992. május 14‑i 92/290/EGK
bizottsági határozat (HL L 152, 37. o.) minden tagállamot arra kötelez, hogy ügyeljen arra, hogy ne szállítsanak a többi tagállamba
olyan szarvasmarhafélék nőstényeiből származó embriókat, amelyeknél megállapították vagy gyanítják a BSE fennállását. Az Egyesült
Királyság vonatkozásában e határozat megtiltotta az 1988. július 18‑a előtt született állatokból származó embriók kivitelét,
és előírta a donorállatok azonosításához szükséges intézkedések elfogadását.
A szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalmára és az emlősökből nyert fehérjéket tartalmazó takarmányokra vonatkozó védekezési
intézkedésekről szóló, 1994. június 27‑i 94/381/EK bizottsági határozat (HL L 172., 23. o.) teljesen megtiltotta az emlősökből
származó fehérjék felhasználását a kérődzők takarmányozásában; azokat a tagállamokat azonban, amelyek képesek voltak olyan
rendszert bevezetni, amely lehetővé teszi a kérődzőkből és a nem kérődzőkből nyert állati fehérjék megkülönböztetését, a Bizottság
felhatalmazhatta, hogy engedélyezzék a kérődzőknek a többi emlősállatfajból nyert fehérjével történő takarmányozását.
1995‑ben a Creutzfeldt-Jakob kór (a továbbiakban : CJK) felügyeletével foglalkozó edinburgh‑i (Egyesült Királyság) egység
tíz CJK‑esetet azonosított. Ez a gyógyíthatatlan és halálos kimenetelű neurológiai megbetegedés veszélyes az emberekre, és
a humán szivacsos agyvelőbántalmak csoportjához tartozik. A kimutatott esetek a klasszikus CJK‑tól meglehetősen eltérő formában
jelentkeztek, így a CJK új változataként (a továbbiakban: a CJK új változata) írhatók le. A betegek mind fiatalok (19 és 41
év közöttiek, átlagéletkoruk 29 év) voltak, meglehetősen hosszú lefolyású betegségben (átlagosan 13 hónap) szenvedtek, a klasszikus
CJK‑tól eltérő klinikai tünetekkel, akiknél a boncoláskor teljesen új szövettani jellemzőket állapítottak meg.
A Spongiform Encephalopathy Advisory Committee (Agyvelőbántalommal Foglalkozó Tanácsadó Bizottság, a továbbiakban: a SEAC),
független tudományos szervezet, amelynek feladata, hogy az Egyesült Királyság Kormányát a BSE‑vel kapcsolatban tanácsokkal
lássa el, 1996. március 20‑án közleményt adott ki, amely a CJK új változatának 10 esetéről tett említést, és megállapította,
hogy „jóllehet nincs bizonyíték a közvetlen összefüggésre […] jelenleg a legvalószínűbb magyarázat az, hogy ezek az esetek
az 1989‑ben bevezetett [egyes meghatározott szarvasmarha belsőségekre vonatkozó] tilalmat megelőzően – kapcsolatba kerültek
a BSE‑vel”.
A Bizottság 1996. március 27‑én elfogadta a szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalma [BSE] elleni járványügyi intézkedésekről
szóló, 96/239/EK határozatot (HL L 78., 47. o.), amely megtiltotta az Egyesült Királyság területéről valamennyi szarvasmarha
és marhahús, vagy abból készült termék kiszállítását a többi tagállamba és harmadik országokba. E határozat különösen azt
írta elő, hogy az Egyesült Királyság először is nem szállít a területéről élő szarvasmarhát, annak spermáit és embrióit; másodszor
nem szállít olyan húst, amely az Egyesült Királyságban levágott szarvasmarhaféléből származik; harmadszor olyan terméket,
amely az Egyesült Királyságban levágott szarvasmarhaféléből származik, és az emberi táplálék- vagy állati takarmányláncba
kerülhet, valamint nem szállít orvosi, kozmetikai vagy gyógyszeripari felhasználásra szánt termékeket, negyedszer nem szállít
emlősökből származó hús- és csontlisztet.
Az Európai Parlament 1996. július 18‑án ideiglenes vizsgálóbizottságot hozott létre a BSE ügyében. 1997. február 7‑én e bizottság
elfogadta a BSE‑re vonatkozó közösségi jog állítólagos megsértéséről, valamint a közösségi jog alkalmazása során felmerült
állítólagos hivatali visszásságokról szóló, a közösségi és a nemzeti bíróságok hatáskörét nem érintő jelentést (a továbbiakban:
a vizsgálóbizottság jelentése). E jelentés arról tett említést, hogy a Bizottság, a Tanács, valamint az Egyesült Királyság
hatóságai hanyagul kezelték a BSE‑válságot, és bírálta az állat- és közegészségügyi kérdésekkel foglalkozó közösségi bizottságok
működését.
A fertőző szivacsos agyvelőbántalommal kapcsolatos veszélyes anyagok használatának tilalmáról szóló, 1997. július 30‑i 97/534/EK
bizottsági határozat (HL L 216., 95. o.) megtiltotta a „különleges fertőzési veszélyt jelentő anyagnak” nevezett anyagok (a
továbbiakban: SRM), azaz egyrészt a tizenkét hónaposnál idősebb szarvasmarhák, valamint a tizenkét hónaposnál idősebb juhok
és kecskék, illetve az olyan előbb említett állatok esetében, amelyek egy állandó metszőfoga már áttörte a fogínyt, a koponya,
beleértve az agyvelőt és a szemeket, illetve a mandulák és a gerincvelő felhasználását, másrészt a juhok és a kecskék lépének
felhasználását. E határozat hatálybalépésétől kezdve az SRM mindennemű felhasználását, így például a szarvasmarha-, a juh-
és a kecskefélék gerincoszlopának felhasználását is megtiltották arra a célra, hogy abból mechanikus úton húst nyerjenek.
Ezen túlmenően a tagállamok által a saját területükön levágott állatok tekintetében hozott kiegészítő intézkedések sérelme
nélkül az SRM‑et a megsemmisítés során külön kellett kezelni és el kellett égetni. E határozat hatálybalépésére előírt időpont
kezdetben 1998. január 1‑je volt, amelyet azután 2000. június 30‑ára halasztottak.
A Bizottság azonban 2000. június 29‑én elfogadta a fertőző szivacsos agyvelőbántalmak tekintetében veszélyt jelentő anyagok
felhasználásának szabályozásáról, valamint a 94/474/EK határozat módosításáról szóló 2000/418/EK határozatot (HL L 158., 76. o.);
a szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalmára vonatkozó egyes védőintézkedésekről, valamint a 89/469/EGK és 90/200/EGK határozatok
hatályon kívül helyezéséről szóló 94/474/EK határozatot a Bizottság 1994. július 27‑én fogadta el (HL L 194., 96. o.). A 2000/418
határozat hatályon kívül helyezte a 97/534/EK határozatot, és annak helyébe lépett, valamint véglegesen szabályozta az SRM‑felhasználást,
meghatározta azokat a szarvasmarhákból, juhokból és kecskékből származó anyagokat, amelyeket 2000. október 1‑jétől olyan külön
eljárás szerint kellett eltávolítani és megsemmisíteni, amelynek célja, hogy gátat vessen a BSE terjedésének. E határozat
megtiltotta ezen állatok fejcsontjának és gerincoszlopának felhasználását bizonyos esetekben, valamint megtiltotta egyes vágási
eljárások alkalmazását is
A Tanács 2000. december 4‑én fogadta el a fertőző szivacsos agyvelőbántalmakkal szembeni egyes védőintézkedésekről és az állati
fehérjének állati takarmányként történő felhasználásáról szóló 2000/766/EK határozatot (HL L 306., 32. o.), amely 2001. január
1‑jén lépett hatályba, és arra kötelezi a tagállamokat, hogy tiltsák meg a feldolgozott állati fehérjék felhasználását az
élelmiszer-előállítás céljából tartott, hizlalt vagy nevelt tenyésztésre szánt állatok takarmányozásában.
A Számvevőszék 2001. szeptember 13‑án elfogadta az BSE‑ről szóló 14/2001. sz. különjelentést (HL 2001., C 324., 1. o.). A
Számvevőszék e jelentésben megvizsgálta az Európai Unió által, a BSE vonatkozásában elfogadott és végrehajtott intézkedéseket,
hogy azonosítani és kezelni lehessen a BSE megjelenésének és elterjedésének kockázatát, valamint azt a fenyegetést, amelyet
e betegség az emberi és állategészségre gyakorolhat. A Számvevőszék különösen azt állapította meg, hogy a Bizottság BSE‑vel
kapcsolatos stratégiája általánosságban kielégítő, és hogy a rendelkezésre álló tudományos ismereteken alapul, ugyanakkor
ennek hatékonyságát a tagállamok részéről történő hiányos végrehajtás korlátozza, valamint az, hogy a Bizottság nem rendelkezik
megfelelő eszközökkel ahhoz, hogy a tagállamoknak korrekciós intézkedéseket írjon elő.
II –
A felperesekkel kapcsolatos körülmények, valamint a francia közigazgatási és igazságszolgáltatási hatóságoknál indított eljárások
A felperesek e keresetet közvetett áldozatként és a CJK új változatában 1996 és 2002 között Franciaországban elhunyt öt személy
jogutódjaként nyújtották be.
É. R., O. O., J. R., A. R. és B. P. R. az 1996. január 4‑én, 27 éves korában elhunyt H. E. R. édesapja, édesanyja és három
fivére.
T. D., J. D., D. D. és V. D. a 2000. február 4‑én, 36 éves korában elhunyt L. D., édesanyja, fivérei és lánytestvére.
D. E. és É. E. a 2001. április 25‑én, 19 évesen elhunyt A. E. szülei. Ők kiskorú lányuk, A. E. húgának törvényes képviselőiként
is eljárnak.
C. R. a 2002. február 10‑én, 36 évesen elhunyt F. R. özvegye. Ő kiskorú gyermekeik törvényes képviselőjeként is eljár. D. R.
H. R., M. S. R., I. R., B. R. és M. R. ebben a sorrendben, F. R. édesapja, édesanyja és lánytestvérei.
C. S. a 2002. december 14‑én, 32 évesen elhunyt S. C. S. özvegye. Ő kiskorú gyermekeik, M. S., S. S. S. és A. S. törvényes
képviselőjeként is eljár.
A felperesek a francia állam hatóságaival szemben kártérítési keresetet nyújtottak be a franciaországi közigazgatási bíróságon
azzal a céllal, hogy szankcionálják a hatóságok állítólag jogellenes magatartását, amiért nem hoztak megfelelő intézkedéseket
a BSE okozta veszélyek megelőzésére. 2005. október 5‑én a Tribunal administratif de Paris (párizsi közigazgatási bíróság)
[Franciaország] elutasította a felperesek követeléseit, mivel az áldozatok megfertőződése 1988 májusa előtt történhetett,
ezen időpontig nyúlik ugyanis vissza a Francia Köztársaság felperesek által hivatkozott mulasztása. A felperesek fellebbeztek
ezen ítéletek ellen a Cour administrative d’appel de Paris‑nál (párizsi közigazgatási fellebbviteli bíróság). A felperesek
egyébként magánfelek voltak a Tribunal de grande instance de Paris (párizsi elsőfokú bíróság) előtt a vizsgálatért felelős
alelnökre bízott, a CJK új változatával megfertőzött személyek ellen gondatlanságból elkövetett emberölés gyanújával folyó
büntetőeljárás keretében.
A francia Ministère de la Santé, de la Famille et des Personnes handicapées (egészségügyi, családügyi és fogyatékkal élő személyekkel
foglalkozó minisztérium) 2004. február 25‑i és július 7‑i leveleiben megfogalmazott kötelezettségvállalások értelmében a francia
belügyminiszter „szolidaritási támogatásokat” ítélt meg a felpereseknek 2004 júniusában és 2005 januárjában. E kártérítések
a CJK új változatában megbetegedett áldozatok és azok jogutódai által elszenvedett károk megtérítésére irányultak, amely kártérítéseket
egy növekedési hormonnal történő kezelés következtében kialakult iatrogén Creutzfeldt-Jakob kór áldozatainak kártérítése céljából
létrehozott bizottság javaslatára nyújtottak, amely bizottság megbízatását a CJK új változatában megbetegedett emberek által
elszenvedett károk felmérésére is kiterjesztették. E kártérítések teljes összege eléri az 1 431 000 eurót.

Az eljárás és a felek kérelmei
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. április 24‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen keresetet
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. május 22‑én benyújtott levelével C. S. költségmentességet kért saját maga és három kiskorú
gyermeke számára, akik nevében törvényes képviselőjükként nyújtotta be a keresetet. 2004. február 9‑i végzésével az Elsőfokú
Bíróság ötödik tanácsának elnöke engedélyezte az említett költségmentességet a javukra.
Az alperesek a beadványaikban azt kérték, hogy függesszék fel az eljárást mindaddig, míg a felperesek – kivéve H. E. R. családja
– által a francia hatóságok ellen az e tagállam bíróságai előtt indított kártérítési keresetek be nem fejeződnek. E kereseteket
ugyanazon tényekre és kifogásokra alapozták, és ugyanazon károkról szólnak, mint ez az ügy. 2003. október 25‑i levelükkel
a felperesek kifogást emeltek e felfüggesztés iránti kérelem ellen. Tekintettel arra, hogy a felperesek kifogásolták ezt,
és hogy a felfüggesztés iránti kérelem a Bíróság alapokmánya 54. cikkének harmadik albekezdésében és az Elsőfokú Bíróság eljárási
szabályzatának 77. cikkében előírt egyetlen esetnek sem felel meg, az Elsőfokú Bíróság nem adott helyt e kérelemnek.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (első tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt. Pervezető
intézkedések keretében az Elsőfokú Bíróság néhány kérdést intézett a felekhez, és bizonyos dokumentumok benyújtására kérte
őket. Az alperesek e kérésnek az előírt határidőben eleget tettek.
A felek szóbeli előadásai és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaik meghallgatására a 2006. február
16‑i nyilvános ülésen került sor.
A felperesek azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
–        egyetemlegesen kötelezze a Tanácsot és a Bizottságot 3 780 733,71 euró összegű kártérítés megfizetésére, a szóban forgó személyek
elhalálozásának napjától számított 10%‑os mértékű kamattal, valamint a pervezető végzés meghozatalától számított késedelmi
kamatokkal megnövelve;
–        mindenesetre, a felperesek eljáráshoz fűződő érdekének fenntartása végett, minden egyes megállapított kár után járó kártérítésből
legalább 1 euróról egyelőre ne határozzon;
–        kötelezze a Tanácsot és a Bizottságot a költségek viselésére.
A Tanács és a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        elsődlegesen utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant;
–        másodlagosan utasítsa el a kereseteket mint alaptalant;
–        kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.

Az elfogadhatóságról
Az alperesek – a Tanács és a Bizottság – az elfogadhatatlanság tekintetében három jogalapot hoznak fel. Az első jogalap azon
alapul, hogy hiányzik a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemek pontos meghatározása. A második jogalap
azon alapul, hogy nem merítették ki a nemzeti jogorvoslati lehetőségeket, és hogy a kereset szorosan összefügg a nemzeti eljárásokkal.
A harmadik jogalap a kereseti igény elévülésén alapul.
I –
Az elfogadhatatlanságra vonatkozó első jogalapról, amely a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemek pontos
meghatározásának hiányán alapul
A –
A felek érvei
Az alperesek arra emlékeztetnek, hogy a Bíróság alapokmányának 21. cikke és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke
(1) bekezdésének c) pontja szerint minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid
ismertetését. Egy közösségi intézmény által állítólagosan okozott károk megtérítésére irányuló keresetlevélnek olyan elemeket
kell tartalmaznia, amelyek lehetővé teszik a kifogásolt magatartás, e magatartás és a hivatkozott kár között fennálló okozati
összefüggés, valamint e kár jellegének és nagyságának meghatározását. Ezen ügyben azonban a keresetlevél nem teszi lehetővé
a felrótt jogellenes magatartás egyértelmű azonosítását, különösen azért, mert zavarosak a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt,
illetve a francia hatóságoknak tulajdonított jogellenes magatartások. A Bizottság szerint ezenkívül hiányoznak a keresetlevélben
a betegség első klinikai jeleinek megjelenésével kapcsolatos utalások, amely megakadályozza egyrészt az ötéves elévülési idő
kezdetének, másrészt – ezen időpont függvényében – az elhunyt személyekkel kapcsolatban felrótt cselekmények és mulasztások
helytállóságának megállapítását. A Tanács másrészt arra mutat rá, hogy a felperesek nem szolgáltatnak objektív elemeket a
hozzátartozóik megfertőződése és a kifogásolt magatartás között fennálló összefüggés kimutatására. Végül, a keresetből hiányoznak
az alkalmazott számítási módszerre vonatkozó mindazon információk, amelyekkel az állítólag elszenvedett károk számszerűsíthetők,
továbbá az olyan jellegű igazoló dokumentumok és objektív adatok, amelyek ezek meghatározását teszik lehetővé.
A felperesek álláspontja szerint az alperesek által hivatkozott kifogások az igényeik megalapozottságára vonatkoznak, és nem
a kereset elfogadhatóságára. Előadják, hogy a kifogásolt magatartásokat, a hivatkozott károk természetét és azok mértékét,
valamint az azonosított okozati összefüggést kellő pontossággal írták le.
B –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A Bíróság alapokmányának 21. cikke szerint és az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja szerint a keresetlevélnek
tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás
biztosítása végett a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy az alapvető ténybeli és jogi elemek, amelyeken a kereset
alapul, legalább összefoglalva, viszont koherens és érthető módon kiderüljenek magából a keresetlevél szövegéből (a Elsőfokú
Bíróság T‑85/92. sz., De Hoe kontra Bizottság ügyben 1993. április 28‑án hozott végzésének [EBHT 1993., II‑523. o.] 20. pontja
és a T‑56/92. sz., Koelman kontra Bizottság ügyben 1993. november 29‑én hozott végzésének [EBHT 1993., II‑1267. o.] 21 pontja).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e követelmények teljesítése érdekében a valamely közösségi intézmény által okozott
kár megtérítésére irányuló keresetnek tartalmaznia kell azokat az elemeket, amelyekből azonosítható a felperes által az intézménynek
felrótt magatartás, azok az okok, amelyek alapján a felperes úgy véli, hogy okozati összefüggés áll fenn az intézmény magatartása
és az általa állítólagosan elszenvedett kár bekövetkezte között, illetve amelyből megállapítható e kár jellege és annak mértéke
(ilyen értelemben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑387/94. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember
18‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑961. o.] 107. pontját és a T‑53/96. sz., Syndicat des producteurs de viande bovine
és társai kontra Bizottság ügyben 1996. november 21‑én hozott végzésének [EBHT 1996., II‑1579. o.] 22. pontját).
Márpedig meg kell állapítani, hogy a keresetlevél kielégíti a fent említett követelményeket. Egyrészt ugyanis, a felperesek
alaposan és részletesen mutatják be az alperes intézményeknek felrótt intézkedéseket és mulasztásokat, továbbá az alperes
intézmények által szerintük megsértett elveket (lásd különösen a kereset 96­204. pontját). Másrészt, a felperesek nagyon pontosan
számszerűsítik azon kártérítéseket, amelyeket a felperesek egyenként követelnek (lásd a kereset 230­244. pontját). Ezenkívül
meghatározzák a hivatkozott „fertőzési kárt”, alátámasztva azt a francia bíróságok által e jogcímen megítélt kártérítési példákkal
(lásd a kereset 226­228. pontját), továbbá leírják az állítólag elszenvedett nem vagyoni károkat (lásd a kereset 229. pontját).
Harmadrészt a felperesek kifejtik azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélik, hogy okozati összefüggés van a Tanács és a Bizottság
terhére rótt magatartások és azon károk között, amelyekről azt állítják, hogy elszenvedték. Azt is megjegyzik, hogy a BSE
és a CJK új változata közötti összefüggés létezését orvosi, tudományos és járványügyi érvek támasztják alá (lásd a kereset
248­254. pontját), továbbá, hogy a közösségi intézményeket terheli a felelősség a hozzátartozóik megfertőződéséért, különösen
a BSE‑válság kezelésében állítólag elkövetett kötelességmulasztás miatt (lásd a kereset 256­268. pontját).
Így azt a következtetést kell levonni, hogy a jelen esetben teljesülnek a Bíróság alapokmánya 21. cikkének és az eljárási
szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontjában írt feltételek.
Következésképpen ezen elfogadhatatlanságra vonatkozó jogalapot el kell utasítani.
II –
Az elfogadhatatlanságra vonatkozó második jogalapról, amely a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemek pontos
meghatározásának hiányán alapul
A –
A felek érvei
Az alperesek megjegyzik, hogy abban az esetben, amikor a nemzeti hatóságok a közösségi jogszabályok végrehajtására kötelesek,
a magánszemélyeknek a nemzeti bíróságok előtt kell a jogorvoslati lehetőségekkel élni, amennyiben ezek jogaik védelmét biztosítani
tudják (a Bíróság 81/86. sz., De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság ügyben 1987. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1987.,
3677. o.] 9. pontja). Az alperesek megállapítják, hogy a felperesek – kivéve H. E. R. családját – az ezen ügyben szereplőkkel
megegyező tényekre és kárra vonatkozó, valamint ezen üggyel megegyező kártérítést követelő kártérítési kereseteket nyújtottak
be a Tribunal administratif de Paris‑hoz a francia hatóságokkal szemben. E kereset tehát idő előtti, következésképpen elfogadhatatlan.
Azonkívül fennállna annak a veszélye, hogy egymásnak ellentmondó határozatokat hoznak, valamint az a lehetőség, hogy a felpereseket
egy és ugyanazon kárért kétszeresen kártalanítják. Mindazonáltal a kereset nyilvánvalóan elfogadhatatlan a kár tekintetében,
származzék az akár a nemzeti hatóságok által a saját hatáskörükben elfogadott jogi aktusokból, akár abból, hogy a közösségi
intézmények állítólag nem megfelelően ellenőrzik a közösségi jog tagállamok által történő végrehajtását (az Elsőfokú Bíróság
T‑201/96. sz., Smanor és társai kontra Bizottság ügyben 1997. július 3‑án hozott végzés [EBHT 1997., II‑1081. o.] 30. és 31. pontja).
A felperesek emlékeztetnek arra, hogy a közösségi bíróságok kizárólagos joghatósággal rendelkeznek az Európai Unió intézményeinek
felróható károk megtérítésével kapcsolatos keresetek elbírálására. Hozzáfűzik továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróságnak bármikor
jogában áll a határozatának meghozatalához szükséges elemeket – mint például a nemzeti eljáráshoz tartozó dokumentumokat –
bekérni. Ez biztosítja azt, hogy a felperesek ne kaphassanak kétszeres kártérítést ugyanazon károkért.
B –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 235. cikk és az EK 288. cikk második bekezdése szerinti kártérítési keresetet
önálló jogorvoslatként hozták létre, amely a keresetek rendszerében sajátos szerepet tölt be, és a tárgyára figyelemmel meghatározott
feltételekkel vehető igénybe (az Elsőfokú Bíróság T‑481/93. és T‑484/93. sz., Exporteurs in Levende Varkens és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 1995. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2941. o.] 69. pontja). Ugyanakkor igaz,
hogy e keresetet a magánszemélyek bírói jogvédelmi rendszerének egésze tekintetében kell értékelni, és a kereset elfogadhatóságának
még mindig lehet – bizonyos esetekben – feltétele azoknak a nemzeti jogorvoslati lehetőségeknek a kimerítése, amelyek lehetőséget
adnak valamely nemzeti hatóság által hozott határozat hatályon kívül helyezésére. Ehhez a nemzeti jogorvoslatoknak hatékonyan
biztosítaniuk kell az érintett magánszemélyek jogainak védelmét, és alkalmasnak kell lenniük a hivatkozott kár megtérítésének
biztosítására (a Bíróság 175/84. sz., Krohn kontra Bizottság ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 753. o.]
27. pontja és a fent hivatkozott De Boer Buizen kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 9. pontja).
Márpedig ilyen helyzet a jelen ügyben nem áll fenn. Egyrészt meg kell jegyezni, hogy egy nemzeti hatóság által hozott jogi
aktus vagy aktusok hatályon kívül helyezésével a felperesek által hivatkozott károk megtérítésére még részben sincs lehetőség.
Másrészt ki kell emelni, hogy a felperesek által indított kártérítési kereset a Tanács és a Bizottság által állítólag elkövetett
jogellenes magatartásokon alapul. Márpedig tekintettel különösen arra a tényre, hogy a közösségi bíró az EK 288. cikk értelmében
kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a Közösségnek felrótt kár megtérítésével kapcsolatos jogvitákban dönteni, a nemzeti jogorvoslati
lehetőségek a jelen ügyben – magától értetődően – nem teszik lehetővé a felperesek hatékony jogvédelmének biztosítását, többek
között az általuk hivatkozott kár egészének a megtérítését (e tekintetben lásd a Bíróság C‑282/90. sz., Vreugdenhil kontra
Bizottság ügyben 1992. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑1937. o.] 14. pontját és a C‑55/90. sz., Cato kontra
Bizottság ügyben 1992. április 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑2533. o.] 17. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑167/94. sz.,
Nölle kontra Tanács és Bizottság ügyben 1995. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2589. o.] 41. és 42. pontját;
a fent hivatkozott Exporteurs in Levende Varkens és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontját és a T‑210/00. sz.,
Biret et Cie kontra Tanács ügyben 2002. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., II‑47. o.] 37. és 38. pontját).
Egyébként meg kell jegyezni, hogy a Bíróság kimondta, hogy amikor két kártérítési kereset alapját ugyanazon kár képezi, amelyek
közül az egyiket valamely tagállammal szemben egy nemzeti bírósághoz, a másikat a Közösséggel szemben a közösségi bírósághoz
nyújtották be, szükséges lehet megvárni a nemzeti bíróságnak a tagállam esetleges felelősségére vonatkozó döntésének meghozatalát
azon kár összegének meghatározása előtt, amelyért a Közösséget teszik felelőssé, annak elkerülése érdekében, hogy a felperest
két különböző bíróság eltérő döntése folytán elégtelenül vagy túlzott mértékben kártalanítsák (ilyen értelemben lásd a Bíróság
5/66., 7/66. és 13/66–24/66. sz., Kampffmeyer és társai kontra EGK‑Bizottság egyesített ügyekben 1967. július 14‑én hozott
ítéletet [EBHT 1967., 317., 344. o.] és a 30/66. sz., Becher kontra Bizottság ügyben 1967. november 30‑án hozott ítéletet
[EBHT 1967., 369., 389. és 390. o.]). Mindazonáltal fontos kiemelni, hogy e kérdés nem érinti a közösségi bíróság előtt indított
kereset elfogadhatóságát, hanem csakis – adott esetben – ez utóbbi által megítélt kártérítési összeg végleges megállapítását.
Végül tekintettel a Tanács és a Bizottság által hangsúlyozott érvekre, miszerint az állítólagos károk a nemzeti hatóságok
által a hatáskörükben hozott intézkedésekből származnak, valamint abból, hogy a közösségi jog tagállamok által történő végrehajtását
a közösségi intézmények nem megfelelően ellenőrzik, ki kell emelni, hogy ezen érvek nem eredményezhetik a kereset elfogadhatatlanságát.
Adott esetben ezeket elemezni kell akár az alpereseknek felrótt jogellenesség, akár a felperesek által hivatkozott károk vizsgálata
keretében.
Következésképpen ezen elfogadhatatlanságra vonatkozó második jogalapot is el kell utasítani.
III –
A harmadik jogalapról, amely a kereseti igény elévülésén alapul
A –
A felek érvei
Az alperesek emlékeztetnek arra, hogy a Bíróság alapokmányának 46. cikke szerint a Közösség ellen, szerződésen kívüli felelősség
tárgyában indított kereseti igények öt évvel a keresetindításra okot adó körülmény felmerülése után évülnek el. A jelen ügyben
az említett elévülési idő múlása a betegség első tünetei megjelenésének napjától kezdődik; ez az az időpont, amikor az áldozatok
személyes kára és a hozzátartozóik állítólagos közvetett kára bekövetkezik.
Az alperesek megjegyzik, hogy H. E. R. 1996. január 4‑én hunyt el, és hogy a betegségének klinikai tünetei már 1994 augusztusában
megjelentek. Továbbá emlékeztetnek arra, hogy a CJK új változata és a BSE között fennálló valószínű összefüggésre a SEAC 1996. március
20‑án nyilvánosságra hozott közleménye mutat rá, amely nagy sajtóvisszhangot kapott. Következésképpen a H. E. R. családja
által benyújtott kereseti igény már régóta elévült. Az alperesek kételyüket fejezik ki L. D., A. E. és F. R. családjaik kereseti
igényeinek elévülését illetően is a tekintetben, hogy a kereset nem teszi lehetővé azt, hogy pontosan meghatározzák azon betegség
első jelei megjelenésének napját, amelyben azok hozzátartozói elhunytak. Márpedig a felperesek kötelessége annak bizonyítása,
hogy ezen első tünetek a kereset benyújtása előtt nem több mint öt évvel jelentek meg.
A felperesek hangsúlyozzák, hogy a kártérítési kereset elévülési ideje nem kezdődhet a betegség első tünetei megjelenésének
dátumától. Fenntartják továbbá, hogy a CJK új változata diagnosztizálásának kritériumai biztonsággal csakis a halál bekövetkezése
után megállapított tényekkel ellenőrizhetők, a betegség első jelei ugyanis nem elegendőek a feltételezett diagnózis alátámasztásához.
A felperesek kiemelik, hogy H. E. R. elhalálozása és az elhalálozást követő boncolás – amely megerősítette a CJK új változatának
diagnózisát – még azelőtt történt, mielőtt a szakértők hivatalosan leírták ezt a betegséget, tehát azt megelőzően, hogy a
BSE és a CJK új változatának kórokozóját elfogadható biztonsággal azonosították. Tulajdonképpen a Tudományos Operatív Bizottság
(a továbbiakban: „TOB”) által 1999. december 10‑én közzétett véleményének elfogadásáig H. E. R. családja nem rendelkezett
azokkal az elemekkel, amelyek az őket ért kár kiváltó okának felismeréséhez szükségesek. Ez a vélemény rámutatott arra, hogy
tudományos konszenzus alakult ki a kórokozó azonosításával kapcsolatban, miszerint a BSE és a CJK új változata között összefüggés
áll fenn, holott korábban e két betegség között fennálló kapcsolat csak „valószínű feltételezés” volt. Ezen túlmenően a biztos
diagnózist felállító igazságügyi szakértői véleményről azonban H. E. R. családja hivatalosan csak 2003. november 13‑án értesült.
Ami a többi áldozatot illeti, a róluk készített orvosszakértői vélemény bizonyítja, hogy a CJK új változatának diagnózisát
a kereset benyújtása előtti öt évet megelőzően nem említik.
B –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A Bíróság alapokmányának 46. cikke szerint a Közösség ellen szerződésen kívüli felelősség tárgyában indított kereseti igények
öt évvel a keresetindításra okot adó körülmény felmerülése után évülnek el. Az említett elévülési idő múlása nem kezdődik
el azelőtt, hogy minden olyan feltétel ne állna fenn, amelytől a kártérítési kötelezettség függ, és különösen azokban az esetekben,
amikor a felelősség a jogalkotási aktusokból ered, az említett aktusok káros hatásainak a bekövetkezése előtt (a Bíróság 256/80.,
257/80., 265/80., 267/80. és 5/81. sz., Birra Wührer és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 1982. január
27‑én hozott ítéletének [EBHT 1982.,85. o.] 10. pontja; a fent hivatkozott Biret et Cie kontra Tanács ügyben hozott ítéletének
41. pontja). Végül abban az esetben, amikor a kár kiváltó oka csak későn jut az áldozat tudomására, az elévülési idő múlása
vele szemben mindaddig nem kezdődhet el, amíg az a tudomására nem jut (e tekintetben lásd a Bíróság 145/83. sz., Adams kontra
Bizottság ügyben 1985. november 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 3539. o.] 50. pontját).
Jelen esetben, szemben azzal, amit az alperesek állítanak, a felperesek ellen nem lehet arra hivatkozni, hogy a keresetük
elévülési idejének kezdete a hozzátartozóik betegsége első jellemző klinikai tüneteinek megjelenésétől számítandó. Először
is a szóban forgó károk éppúgy összefüggnek a CJK új változatának kórokozója általi fertőzéssel, mint az e betegségben szenvedő
személyek elhalálozásával. Ennélfogva az áldozatok elhalálozása előtt e károk nem tekinthetők teljes mértékben konkrétnak.
Másodsorban vitathatatlan, hogy a jelen ügy tényállásának idején a CJK új változata diagnózisának felállítása különösen nehéz
volt, és gyakran csak a beteg halála után lehetett ezt teljes mértékben megerősíteni. Az Elsőfokú Bíróság jelen ügyben úgy
véli tehát, hogy az elévülési idő múlása nem kezdődhet az egyes áldozatok mindenkori elhalálozásának időpontját, vagy – amennyiben
erre később kerül sor – a CJK új változata végleges diagnózisának felállítását megelőzően.
L. D., A. E. és F. R. családjai vonatkozásában a CJK új változatával fertőzött családtagjainak elhalálozása nem a kereset
benyújtását megelőző öt évben történt. L. D. 2000. február 4‑én, A. E. 2001. április 25‑én, F. R. 2002. február 10‑én hunyt
el. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a Tribunal de grande instance de Paris és a Tribunal administratif de Paris kérésre
2002. október 1‑jén, 2003. április 13‑án, május 20‑án, június 6‑án és 2004. január 29‑én ezen áldozatok mindegyikével kapcsolatban
elkészített szakvéleményből az derül ki, hogy egyetlen esetben, még előzetesen sem diagnosztizálták a CJK új változatának
eseteit a keresetindítást megelőző öt évben.
Ellenben meg kell jegyezni, hogy H. E. R. 1996. január 4‑én hunyt el, azaz több mint hét évvel a jelen ügyben indított kereset
előterjesztése előtt. A felperesek ugyanakkor vitatják H. E. R. családja kereseti igényének elévülését, először is megjegyzik,
hogy a biztos diagnózist felállító szakvéleményről hivatalosan őket csak 2003. november 13‑án tájékoztatták, másodsorban pedig
azt, hogy tudományos konszenzus a kórokozó azonosításával kapcsolatban, miszerint a BSE és a CJK új változata között összefüggés
áll fenn, a TOB 1999. december 10‑i véleményének elfogadása előtt nem jött létre. Ezen érvek ugyanakkor nem fogadhatók el.
Elsősorban ugyanis – habár a szakvéleményt a Tribunal de grande instance de Paris első vizsgálóbírójának kérésére 2003. július
2‑án készítette el két szakértő – H. E. R. szüleit erről csak 2003. november 13‑án tájékoztatták, holott e szakvélemény H. E. R.
egészségügyi kartonja alapján készült. Márpedig e kartonból kiderül, hogy egy 1995. november 23‑i agyi szövetvizsgálat a szivacsos
agyvelőbántalom előzetes diagnózisát állította fel a betegnél. E diagnózist az 1995. novemberi kiegészítő analízisek megerősítették.
H. E. R. agyvelejének boncolása megerősítette, hogy a beteg „Creutzfeldt-Jakob típusú szivacsos agyvelőbántalom”-ban szenvedett.
Végül a kartonból az is kiderül, hogy H. E. R. családját 1996‑ban tájékoztatták e diagnózis megerősítéséről, amit egyébként
a felperesek is elismertek a tárgyaláson.
Másodsorban fontos kiemelni azt az általánosan elfogadott tényt, hogy a SEAC 1996. márciusi közleménye tudományos alapokon
mutatta ki a BSE és a CJK új változata között létező valószínű összefüggést. A fent említett közlemény – különösen a médiában
való megjelenése folytán – a széles nyilvánosságban a BSE‑vel kapcsolatos kockázatok, valamint e kór és a CJK új változata
között létező összefüggés tudatosodásának kezdetét jelzi,. A SEAC közleményében közzétett információk érezhetően megváltoztatták
a fogyasztók értékelését azon veszélyt illetően, amelyet e betegség jelent az emberi egészségre (a Bíróság C‑180/96. sz.,
Egyesült Királyság kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2265. o.] 52. és 53. pontja,
az Elsőfokú Bíróság T‑149/96. sz., Coldiretti és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 1998. szeptember 30‑án hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑3841. o.] 109. pontja). Ellenben az emberek táplálkozás útján BSE‑vel történő megfertőződésének kockázatáról
szóló 1999. december 10‑i TOB‑vélemény nem kap ekkora jelentőséget az e területen folytatott tudományos kutatások keretében,
mivel csupán arra korlátozódik, hogy helyzetjelentést adjon azokról a kiegészítő kutatásokról, amelyeket azzal a céllal végeztek,
hogy felmérjék és meghatározzák a BSE emberi egészséget veszélyeztető kockázatát. Mindenesetre a TOB 1999. december 10‑i véleménye
nyilván nem kapott akkora médiafigyelmet és nem gyakorolt olyan hatást a közvéleményre, mint a SEAC 1996‑os közleménye. Ennélfogva
el kell utasítani a felperesek azon véleményét, miszerint H. E. R. családja csak a TOB 1999. december 10‑i véleményének elfogadásától
számítva szerezhetett kellő tudomást H. E. R. betegségének lehetséges okáról.
A fenti megfontolásokra tekintettel a fertőzésből származó károk megtérítése, valamint H. E. R. elhalálozása vonatkozásában
meg kell állapítani, hogy e keresetigényt az elévülési idő lejárta után nyújtották be.
Következésképpen ki kell nyilvánítani, hogy É. R., O. O., J. R., A. R. és B. P. R. kereseti igénye elévültnek tekinthető.
Az elfogadhatatlanságra vonatkozó harmadik jogalapot ezt meghaladó részében el kell utasítani.

Az ügy érdeméről
A felperesek elsődlegesen azt róják fel a Bizottságnak és a Tanácsnak, hogy megsértettek egy magánszemélyeket védő, magasabb
rendű jogszabályt azáltal, hogy nem biztosították a fogyasztók egészségvédelmének magas szintjét. Másodlagosan pedig azt állítják
– tekintettel a szóban forgó kár rendkívüli és különleges jellegére –, hogy ennek jóvátételét a közösségi intézményeknek még
akkor is biztosítaniuk kell, ha ez utóbbiak nem követtek el jogsértést.
I –
A Közösségnek az alperes intézmények jogellenes magatartása miatti szerződésen kívüli felelősségéről
A –
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Tanács és a Bizottság BSE‑vel kapcsolatos kockázatelemzés és -kezelés során tartósan és
szándékosan előnyben részesítették a szarvasmarhahús-piac szereplőinek az érdekeit a fogyasztók egészségének a kárára. Ezen
intézmények tehát mulasztásos feladat- és kötelezettségszegést követtek el az emberi és az állategészség területén, továbbá
a BSE‑ből és a CJK új változatából eredő kockázatok leküzdése tekintetében elégtelen, hibás, nem megfelelő és megkésett jogszabályokat
és intézkedéseket hoztak. A Tanácsot és a Bizottságot kell tehát felelőssé tenni a felperesek családtagjainak a CJK új változatával
való megfertőződéséért, amely felelősség azonban nem kizárólagos.
Az alperesek emlékeztetnek arra, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelőssége területén a kártérítési jogot akkor ismeri
el, ha három feltétel teljesül, azaz ha a megsértett jogszabály tárgya a magánszemélyek védelme, ha ennek megsértését elégségesen
körülírják, ha a kár valódiságát bizonyítják, és végül ha közvetlen okozati összefüggés áll fenn a Közösség által történt
jogsértés, valamint a sértett személyek által elszenvedett kár között (az Elsőfokú Bíróság T‑94/00., T‑110/00. és T‑159/00. sz.,
Rica Foods és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. november 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4677. o.]
250. és 251. pontja, valamint a fent hivatkozott Exporteurs in Levende Varkens és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
81. és 91. pontja). Az alperesek vitatják, hogy mindhárom feltétel együttesen teljesülne a jelen ügyben, továbbá utalnak arra,
hogy a bizonyítás terhe a felperesekre hárul.
1.     A Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt jogellenes magatartásokról
A felperesek álláspontja szerint elsősorban a Tanács és a Bizottság feladata megfelelő határozatokat elfogadni a BSE elterjedésével
kapcsolatos kockázatok megakadályozását illetően. Továbbá megjegyzik, hogy az EK‑Szerződés 129. cikke (1) bekezdése harmadik
albekezdésének (jelenleg, módosítást követően, az EK 152. cikk (1) bekezdésének első albekezdése) alkalmazásában, és az állandó
ítélkezési gyakorlattal összhangban ezen intézményeknek az egészségvédelem területén meglévő követelményeket mind a közös
agrárpolitika (a Bíróság C‑146/91. sz., KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1994.,
I‑4199. o.] 61. pontja), mind az áruk szabad mozgása elvének (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑76/96. R. sz., The National
Farmers’Union és társai kontra Bizottság ügyben 1996. július 13‑án hozott végzése [EBHT 1996., II‑815. o.]) végrehajtása során
figyelembe kell venni.
A felperesek elismerik, hogy a közösségi intézmények a közös agrárpolitika területén az elérni kívánt célok meghatározása
és a megfelelő cselekvési eszközök megválasztása vonatkozásában, és következésképpen a társadalom számára elfogadhatatlannak
ítélt kockázat szintjének meghatározásában széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. A közösségi bírónak pedig ellenőriznie
kell, hogy e jogkörnek az ezen intézmények általi gyakorlása nem nyilvánvalóan szabálytalan‑e, vagy ennek gyakorlása során
nem éltek‑e vissza a hatáskörrel (a Bíróság 98/78. sz. Racke-ügyben 1979. január 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 69. o.]
5. pontja és a C‑267/88‑C‑285/88. sz., Wuidart és társai egyesített ügyekben 1990. február 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1990.,
I‑435. o.] 14. pontja).
A felperesek emlékeztetnek arra, hogy az EK‑Szerződés 130.R. cikkének (2) bekezdésével (jelenleg, módosítást követően, EK 174. cikk
(2) bekezdése) összhangban az elővigyázatosság elve az egyike azon elveknek, amelyre a környezetvédelem területén a Közösség
politikáját alapozták. Ezt az elvet kell akkor is alkalmazni, amikor a közösségi intézmények a közös agrárpolitika keretében
védintézkedéseket hoznak az emberek egészségével kapcsolatban (a Bíróság fent hivatkozott Egyesült Királyság kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 100. pontja és a C‑157/96. sz., National Farmers’ Union és társai ügyben 1998. május 5‑én hozott
ítéletének [EBHT 1998., I‑2211. o.] 64. pontja). Amikor az emberi egészségre veszélyt jelentő kockázatok fennállásával vagy
azok hatásával kapcsolatban tudományos bizonytalanság áll fenn, a közösségi intézmények anélkül, hogy kivárnák ezen kockázatok
fennállásának és súlyosságának bizonyítását, védintézkedéseket hozhatnak (a fent hivatkozott Egyesült Királyság kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 99. pontja és a fent hivatkozott National Farmers’ és társai ügyben hozott ítélet 63. pontja, valamint
az Elsőfokú Bíróság T‑199/96. sz., Bergaderm et Goupil kontra Bizottság ügyben 1998. július 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1998.,
II‑2805. o.] 66. pontja).
Az alperesek megjegyzik, hogy a közegészségügy védelmére vonatkozó intézkedések meghozatala elsősorban a tagállamok hatáskörébe
tartozik, amelyeknek az általuk szükségesnek tartott valamennyi intézkedést meg kell tenniük, mind az EK 30. cikk alapján
– azokon a területeken, amelyeken nincs közösségi szintű harmonizáció –, mind pedig a közösségi jogszabályokban előírt különböző
védzáradékok alapján azokon a területeken, ahol van közösségi szintű harmonizáció. Az alperesek e tekintetben különösen a
89/662/EGK és a 90/425/EGK irányelvekre hivatkoznak. A tagállamok feladata a közösségi jogi aktusok végrehajtása, valamint
a magánszemélyek és vállalkozások által történő végrehajtás ellenőrzése. Márpedig a közösségi intézmények ellen indított kártérítési
keresetek tárgyát csakis a fent említett intézmények kizárólagos hatáskörébe tartozó jogi aktusok vagy mulasztások képezhetik.
A Bizottság másrészt arra hivatkozik, hogy a 90‑es évektől kezdve, az elővigyázatosság elvének az ítélkezési gyakorlatban
való kialakítása előtt is, már ezen elv vezérelte cselekedeteit a „kergemarhakór-válság” kezelésében. A Bizottság emlékeztet
arra, hogy a CJK új változata és a BSE között létező valószínű összefüggést csak 1996‑ban jelentették be, továbbá, hogy ezen
időpont előtt a tudósok alacsonynak minősítették az emberre való veszélyesség kockázatát. Ugyanakkor a Bizottság nem szorítkozott
olyan intézkedések meghozatalára, amelyek kizárólag az állatok egészségének védelmét szolgálták, hanem 1989‑től kezdve a közegészségügy
területén fogadott el intézkedéseket. Amennyiben ezen intézkedések ma elégtelennek tűnnek, a Bizottság intézkedését a kor
hiányos ismereteihez képest kell megítélni.
Tekintettel a Tanácsnak és a Bizottságnak konkrétan felrótt jogellenes magatartásokra, a felperesek előadják egyrészt, hogy
az alperes intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibákat követtek el a BSE‑vel kapcsolatos kockázatok kezelésében. Másodsorban
hatáskörrel való visszaélést rónak fel a Tanácsnak és a Bizottságnak. Harmadsorban a bizalomvédelem és a gondos ügyintézés
elvének megsértésére hivatkoznak.
a)     A BSE‑válság kezelésében elkövetett nyilvánvaló értékelési hibákra alapított kifogásról
A felperesek azt állítják, hogy az alperesek a BSE‑vel kapcsolatos kockázatok vonatkozásában jelentős késedelemmel fogadták
el a megfelelő intézkedéseket az Egyesült Királyság hatóságai által hozott intézkedésekhez képest; e hatóságok 1988 júliusában
megtiltották a hús- és csontlisztnek a kérődzők takarmányában történő felhasználását.
A Bizottság vitatja ezen állítólagos késedelmet a megfelelő intézkedések elfogadásával kapcsolatban. A Bizottság arra emlékeztet,
hogy a jogi aktus jogszerűségét a meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi helyzet alapján kell megítélni (a
Bíróság 15/76. és 16/76. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1979. február 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 321. o.]
7. pontja), és ennélfogva nem függhet a hatékonysági fokára vonatkozó visszamenőleges értékeléstől.
A felperesek elsősorban a BSE elleni küzdelemmel kapcsolatos, első közösségi intézkedések meghozatalában bekövetkezett késedelmet
bírálják. Az egyes élő szarvasmarhafélék Egyesült Királyságból történő kivitelére irányuló első tilalmakat csak 1989. július
28‑án a 89/469/EGK határozattal állapították meg. A BSE-esetek bejelentését az 1990. március 6‑i 90/134/EGK határozattal tették
kötelezővé. Végül csak 1990. április 9‑én, a 90/200/EGK határozat tiltotta meg a szarvasmarhákból származó egyes szövetek
és szervek Egyesült Királyságból történő kivitelét.
A Bizottság ezzel szemben azt hozza fel, hogy a BSE elleni első intézkedéseket a BSE‑vel foglalkozó munkacsoport jelentésének
(Southwood-jelentés) 1989. februári, az Egyesült Királyság Mezőgazdasági, Halászati és Élelmezésügyi Minisztériuma által történő
közzététele után csupán néhány hónappal fogadták el.
A felperesek másodsorban az objektív kockázati tényezők alperesek általi kezelését bírálják, azaz az Egyesült Királyságból
behozott liszt fogyasztását, valamint kórokozók újbóli bekerülésének lehetőségét azáltal, hogy a feldolgozott állati eredetű
hulladékokat felhasználták az állatok takarmányának előállításában. Emlékeztetnek arra, hogy az Egyesült Királyság hatóságai
által 1988‑ban hozott intézkedések nem akadályozták meg e tagállam gyártóit abban, hogy e lisztet más tagállamokba jogszerűen
szállítsák. A Bizottság ugyanakkor az emlősök szöveteiből származó hús- és csontlisztnek a kérődzők takarmányában történő
felhasználását csak 1994 júliusában, a 94/381/EK határozat elfogadásával tiltotta meg. Ezen intézkedések késedelmes meghozatalának
következménye a járvány kialakulása, amelyet az 1991‑ben Franciaországban bejelentett első öt BSE‑eset bizonyít. A felperesek
végül arra hivatkoznak, hogy az európai állatállomány az állati takarmány gyártásának és elosztásának körfogásában jelenlévő
keresztfertőzés miatt még azután is ki volt téve a BSE‑fertőzés kockázatának, miután megtiltották az emlősökből származó fehérjék
kérődzők takarmányában történő felhasználását.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy 1989‑ben és 1990‑ben az állat-egészségügyi bizottságok nem tettek ajánlást olyan közösségi
jogszabály elfogadására, amely megtiltja a hús- és csontlisztet. Miután a tagállamok 1989‑ben megtagadták az olyan intézkedések
meghozatalát, amelyek túlmutatnak a tudományos bizottságok véleményén, a Bizottság kénytelen volt lemondani e lisztek megtiltásáról,
ugyanakkor arra kérte fel a tagállamokat, hogy egyoldalúan meghozott tilalmakat vezessenek be.
A felperesek harmadsorban azt róják fel az alperes intézményeknek, hogy későn rendeltek el embargót az Egyesült Királyságból
származó valamennyi szarvasmarhafélére és az azokból származó termékekre vonatkozóan. Ezt az embargót csak 1996. március 27‑én,
a 96/239/EGK határozat elfogadásával rendelték el.
A Bizottság ezzel szemben azt hozza fel, hogy 1989‑ben és 1996‑ban semmilyen tudományos vélemény nem javasolt ilyen embargós
intézkedést. A SEAC 1996. március 20‑i közleményében feltárt azon felfedezés fényében, miszerint a BSE és a CJK új változata
között valószínűleg összefüggés áll fenn, a Bizottság haladéktalanul úgy határozott, hogy új kockázatértékelést rendel el.
Ezért 1996. március 22‑én összehívta az Állat-egészségügyi Tudományos Bizottságot (ÁTB), majd 1996. március 25‑én az Állat-egészségügyi
Állandó Bizottságot (ÁÁB). Ez utóbbi ajánlása szerint, a Bizottság 1996. március 27‑én elfogadta a 96/239/EK határozatot.
A felperesek negyedsorban az SRM‑ek felhasználásának tilalmával kapcsolatos késedelmet bírálják. Több tagállam tiltakozásának,
mind az ÁÁB, mind a Tanács keretei között, tulajdonképpen az lett a következménye, hogy a 97/534/EK határozat eredetileg 1998. január
1‑jére tervezett hatálybalépését több alkalommal elhalasztották, aminek következtében az SRM-ek tilalma csak 2000. október
1‑jén vált hatályossá, a 2000/418/EK határozat elfogadását követően. Márpedig ez a tilalom a legfontosabb védintézkedés az
emberek egészsége érdekében, mivel az SRM‑ek fogyasztása jelenti a CJK új változatával történő fertőzés közvetlen forrását.
A Bizottság fenntartja – szemben azzal, amit a felperesek állítanak –, hogy a 2000/418/EK határozat nem az első közösségi
intézkedés volt az SRM‑ek tilalmát illetően. A 90/200/EK határozat valójában már megtiltotta az olyan anyagok, mint az agy-
és gerincvelő, borjúmirigy, mandulák, lép és belek kiszállítását az Egyesült Királyságból. A Bizottság arra hivatkozik, hogy
1989 és 1996 között megtette az összes olyan intézkedést, amelyet a Tudományos Bizottságok az SRM‑ek (korábbi megnevezés a
„szarvasmarhafélék különleges belsőségei” vagy „SBO”) kivonására vonatkozóan, véleményükben javasoltak.
A felperesek ötödsorban arra hivatkoznak, hogy – noha az alperes intézmények gyorsan megbizonyosodtak arról, hogy a BSE az
Egyesült Királyságon kívül más európai tagállamokra is átterjed, valamint tisztában voltak a tagállamok járványügyi helyzetének
jövőbe mutató értékelésével kapcsolatos kihívásokkal – a TOB csak az 1998. február 20‑án módosított 1998. január 23‑i véleményében
javasolta a BSE jelentette földrajzi kockázat értékelésének elvégzését.
A Bizottság vitatja azt a véleményt, miszerint már 1990‑ben elengedhetetlen lett volna egy ilyen jövőbe mutató értékelés a
tagállamok járványügyi helyzetével kapcsolatban. Mindazonáltal a 90/134/EK határozat valamennyi BSE-gócpontra vonatkozó bejelentési
kötelezettséget írt elő a tagállamnak, amely lehetővé tette a járvány alakulásának nyomon követését a különböző országokban.
b)     A hatáskörrel való visszaélésre alapított kifogásról
A felperesek emlékeztetnek arra, hogy a Bizottság több alkalommal is peres eljárásokkal fenyegette a tagállamokat azzal a
szándékkal, hogy eltántorítsa azokat a BSE‑vel kapcsolatos kockázatok elleni, egyoldalú védintézkedések meghozatalától, holott
az EK‑Szerződés 36. cikke (módosítást követően EK 30. cikk) lehetővé teszi számukra ilyen intézkedések elfogadását. Különösen
a Bizottság azon kifogására hivatkoznak, amelyet az ellen emelt, hogy Franciaország 1990‑ben ideiglenesen felfüggesztette
az Egyesült Királyságból származó élő szarvasmarhafélék, illetve az azokból készült termékek behozatalát, továbbá, hogy 1992‑ben
ideiglenes zárlatot vezetett be azon táplálék-kiegészítők és gyermekétkeztetésre szánt termékek forgalmazásában, amelyek a
szarvasmarha- és juhfélékből származó izomrostokon kívül más szöveteket is tartalmaztak. E rendelkezések azon törekvésnek
feleltek meg, hogy leplezzék a BSE franciaországi előfordulásának kockázatát, és elfedjék az e területen hozott közösségi
intézkedések elégtelenségét, mindazonáltal hatáskörrel való visszaélést valósítottak meg.
Az alperesek emlékeztetnek arra, hogy hatáskörrel való visszaélés akkor valósul meg, ha egy közösségi intézmény azzal a kizárólagos
vagy legalábbis meghatározó szándékkal fogad el egy jogi aktust, hogy a megjelölt célkitűzéstől eltérő célt érjen el, vagy
hogy olyan eljárást kerüljön meg, amelyet a Szerződés az eset körülményeire kifejezetten előír (a Bíróság C‑84/94. sz., Egyesült
Királyság kontra Tanács ügyben 1996. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5755. o.] 69. pontja). A belső piac működése,
a mezőgazdasági piacok stabilitása, valamint a gazdálkodók számára a méltányos jövedelemszint biztosítása olyan célkitűzések,
amelyeket a Bizottság a Szerződés által ráruházott hatáskörei keretében jogosan követ, a felperesek kifogásai így nem minősíthetők
hatáskörrel való visszaélésnek.
c)     A bizalomvédelem és a gondos ügyintézés elveinek megsértésére alapított kifogásról
A felperesek azt állítják, hogy az alperesek megsértették az európai fogyasztók jogos bizalmát – annak érdekében, hogy elkerüljék
a marhahúspiacnak a BSE hatásainak terjedése okozta összeomlását –, előnyben részesítették a kiismerhetetlenség és az átláthatatlanság
politikáját, és lemondtak a „kockázat pedagógiájának” megvalósításáról. A felperesek kifogásolják a közösségi tudományos vélemények
függetlenségének és átláthatóságának hiányát is. E tekintetben megjegyzik, hogy a Parlament vizsgálóbizottságának 1997. február
7‑i jelentése élesen bírálta az Egyesült Királyság képviselőinek túlsúlyát az Állat-egészségügyi Tudományos Bizottságban.
Végül azt róják fel a Bizottságnak, hogy 1994‑ig semmilyen vizsgálatot nem végzett a BSE vonatkozásában.
Az alperesek emlékeztetnek arra, hogy az adminisztráció által adott pontos biztosítékok hiányában nem hivatkozhatnak a bizalomvédelem
elvének megsértésére (az Elsőfokú Bíróság T‑521/93. sz., Atlanta és társai kontra EK ügyben 1996. december 11‑én hozott ítéletének
[EBHT 1996., II‑1707. o.] 57. pontja). Márpedig ilyen biztosítékok megsértésére nem is hivatkoznak a jelen ügyben. Ami pedig
az 1990 és 1994 közötti, BSE‑vel kapcsolatos közösségi ellenőrzések állítólagos hiányát illeti, a Bizottság leszögezi, hogy
a feladata kizárólag a tagállamok vizsgálati tevékenységének ellenőrzésére terjed ki.
2.      A kár fennállásáról
A felperesek elsősorban egy „fertőzési kár” fennállására hivatkoznak, azaz olyan nem gazdasági jellegű személyes kárra, amely
magába foglalja a betegség valamennyi áldozata által elszenvedett azon fiziológiai, fizikai és pszichikai károk és fájdalmak
összességét, amelyek rendkívüliek voltak a jelen esetben. A növekedési hormonok befecskendezését (azaz orvosi kezelések okozta)
követően kialakult iatrogén CJK‑fertőzési kárt a francia bíróságok 340 000 euróra becsülték e fertőzések esetében. A felperesek
másodsorban a nem vagyoni károkat említik meg, és azt állítják, hogy a betegségben szenvedő hozzátartozóik fájdalmai, a diagnózis
bizonytalanságai, és annak a lehetősége, hogy ők saját maguk is megfertőződtek, rendkívüli hatással voltak rájuk. Harmadsorban
az okozott vagyoni károkért kérnek kártérítést, mind az őket ért veszteségekért, mind a hozzátartozóik betegsége miatt elmaradt
hasznukért. Végül 10%‑os kamatot követelnek az áldozatok mindegyikének az elhalálozása napjától számítva, valamint késedelmi
kamatot a meghozandó közbenső ítélettől számítva.
Különösen L. D. megfertőződését és elhalálozását illetően, az alábbi kártérítési igényeket fogalmazták meg: 457 347,05 eurós
összeg illeti meg az áldozat jogutódait fertőzési kár jogcímén; 45 734,71 euró jár az áldozat édesanyjának e fertőzésből származó
nem vagyoni kár címén; nem vagyoni kár címén 30 489,80 euró illeti meg egyenként L. D. két fiú és egy lánytestvérét.
A. E.-t illetően az alábbi kártérítési igényeket fogalmazták meg: 457 347,05 eurós összeg illeti meg az áldozat jogutódait
fertőzési kár címén; 76 224,51 eurós összeg jár az áldozat mindkét szülőjének az e fertőzésből származó nem vagyoni kár címén,
76 224,51 euró jár szintén nekik kiskorú lányuk törvényes képviselői minőségükben, lányuk a bátyjának megfertőződése miatt
elszenvedett nem vagyoni kára címén.
F. R.-t illetően az alábbi kártérítési igényeket fogalmazták meg: 457 347 eurós összeg illeti meg az áldozat jogutódait fertőzési
kár címén; 76 224,51 eurós összeg jár az áldozat özvegyének az e fertőzésből származó nem vagyoni kár címén; ez utóbbi számára,
kiskorú gyermeke törvényes képviselőjeként 76 224,51 eurós összeg jár nem vagyoni kárának megtérítésére és ugyanekkora összeg
jár a gyermek által elszenvedett vagyoni kár miatt; 45 735 eurós összeg illeti meg az áldozat mindkét szülőjét az e fertőzésből
származó nem vagyoni kár címén; 30 489 eurós összeg jár az áldozat három lánytestvére mindegyikének nem vagyoni károk megtérítése
címén.
Végül S. C. S.-t illetően, az alábbi kártérítési igényeket fogalmazták meg: 457 347 eurós összeg illeti meg az áldozat özvegyét,
örökösként és kiskorú gyermekeik törvényes képviselőjeként a fertőzési kár címén; 76 224,51 eurós összeg jár az áldozat özvegyének
nem vagyoni kár címén, amely kár az elhunyt feleségének megfertőződéséből származik; ezenkívül három kiskorú gyermeke törvényes
képviselőjeként 76 224,51 eurós összeg jár mindegyik gyermeke után, az általuk elszenvedett nem vagyoni károk megtérítése
címén, és ugyanekkora összegek illetik meg őket vagyoni káruk címén.
Az alperesek arra hivatkoznak, hogy a keresetlevél alig ad magyarázatot arra, hogy milyen módon számolták ki a kártérítéseket.
Az alperesek azt is megjegyzik, hogy egy betegségből adódóan elszenvedett vagyoni kár meghatározásakor figyelembe kell venni
a betegek ellátásából és ápolásából eredő költségeket, a betegség időtartama alatti jövedelemkiesést, közvetlenül az elhalálozásból
származó vagyoni károkat, és az elmaradt haszon következtében elszenvedett anyagi veszteséget azon személyek esetében, akik
anyagilag az áldozattól függnek. A keresetlevél azonban egyáltalán nem tartalmazza ezeket az adatokat. Az alperesek másrészt
úgy vélik, hogy a betegek hozzátartozóinak nem vagyoni kára nem jelent megtéríthető kárt (a Bíróság 169/83. és 136/84. sz.,
Leussink és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1986. október 8‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 2801. o.] 22. pontja)
és vitatják, hogy az áldozat saját nem vagyoni kára átörökíthető lenne a jogutódaira. Végül az alperes intézmények vitatják
a felperesek által kért 10% mértékű kamat alkalmazását.
A Bizottság ezen túlmenően azt állítja, hogy a jelen ügyben az említett károkért túlnyomó részben a tagállamokat terheli a
felelősség, és következésképpen fenntartja, hogy az esetlegesen megítélt kártérítési összeget ennek megfelelően kell csökkenteni.
3.     Az okozati összefüggés fennállásáról
A felperesek fenntartják, hogy a BSE és a CJK új változata közötti összefüggést ma már mind orvosi, illetve tudományos, mind
járványtani érvekkel bizonyították. Ezenkívül megjegyzik, hogy az orvosszakértői vélemények a jelen ügyben az elhunyt áldozatok
mindegyikénél biztos diagnózist állítanak fel a CJK új változatáról.
A felperesek hangsúlyozzák, hogy a BSE‑t először 1986 novemberében az Egyesült Királyságban írták le, és leszögezik, hogy
ezen ország hatóságai a CJK új változatát 1996. március 20‑án azonosították, az Egyesült Királyságban pedig összesen 163 000
BSE-esetet és a CJK új változata tekintetében több mint 150 esetet azonosítottak. Franciaországban a BSE 1991‑ben jelent meg
öt eset bejelentésével olyan állatoknál, amelyeket nem az Egyesült Királyságból hoztak be, megfertőződésük azonban összefüggésben
van az Egyesült Királyságból származó húsliszt fogyasztásával. A kontinens országai közül Franciaországban a leggyakoribb
a BSE előfordulása összesen 679 esettel 2002. augusztus 29‑én, a CJK új változata tekintetében pedig hat valószínűsíthető
vagy lehetséges esetet rögzítettek 2002‑ig.
A felperesek rámutatnak arra, hogy azon időtartam meghatározásakor, amíg a fogyasztók ki vannak téve a BSE‑fertőzés kockázatának,
figyelembe kell venni a szarvasmarhák betegsége előfordulásának alakulását a különböző európai országokban, valamint az Egyesült
Királyságból származó szarvasmarhafélék és az azokból előállított termékek beáramlásának, illetve a fogyasztók egészségének
védelmében hozott szabályozások alakulását a vizsgált időszakra vonatkozóan. Emlékeztetnek arra, hogy az első védintézkedéseket
a BSE vonatkozásában 1989‑ben hozták meg az Egyesült Királyságban. Ezek az intézkedések azonban az Egyesült Királyságból származó
hús- és csontliszt Franciaországba történő behozatalának jelentős növekedését idézték elő. Jóllehet a BSE előfordulása ezt
követően csökkent az Egyesült Királyságban, e betegség azonban 1991‑től megjelent az európai kontinensen, többek között Franciaországban.
1996‑ban közösségi embargót vezettek be az Egyesült Királyságból származó szarvasmarhafélék és az azokból előállított termékekkel
szemben, Franciaországban pedig a különleges fertőzésveszélyt jelentő belsőségeket kivonták a táplálékláncból, ez a kivonás
közösségi szinten 2000‑ben vált hatályossá. Eközben Franciaország 1988 és 1996 között 48 000 tonna belsőséget hozott be az
Egyesült Királyságból, szemben az 1978 és 1987 között behozott 3 180 tonnával. A felpereseknek e megállapítások alapján az
az álláspontjuk, hogy a francia fogyasztók 1988 júliusa és 1996 között nagymértékben ki voltak téve a BSE‑fertőzés kockázatának,
mivel az Egyesült Királyságban védintézkedéseket fogadtak el, és ennek következtében ebben az országban csökkent a fertőzési
kockázat, amit a nemzeti és közösségi hatóságok tétlensége miatt a Közösség többi országában a fertőzési kockázat növekedése
kísért.
A felperesek pontosabban arra mutatnak rá, hogy több tudományos vélemény állapította meg az SRM‑ek táplálékláncból, az emberek
egészségvédelme érdekében történő kivonásának hasznosságát és helytállóságát. A felperesek másrészt vitatják azt az érvet,
miszerint a kár azon szereplők tevékenységéből ered, akik kiszolgáltatták magukat a szarvasmarhából előállított termékek illegális
kereskedelmének, ugyanis a tudományos és az orvosszakértői véleményekből kitűnik, hogy az érintett áldozatok fertőzött szövetek
fogyasztása útján történő megfertőződése még azelőtt történt, hogy Franciaországban 1996 áprilisában megtiltották azokat,
tehát azelőtt, hogy bevezették az általános embargós intézkedéseket az Egyesült Királyságból származó szarvasmarhafélék és
az azokból előállított termékek kereskedelmére.
A felperesek végül leszögezik, hogy a Bizottság és a Tanács felelőssége a hozzátartozóik megfertőződésében nem kizárólagos.
Arra hivatkoznak, hogy a francia hatóságok nem fogadták el az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy megelőzzék a francia fogyasztók
kiszolgáltatottságát a BSE‑fertőzés kockázatának. Márpedig az a tény, hogy egy tagállam kötelezettségszegést követ el, nem
zárja ki azt, hogy a Közösség hozzájárult a károkozáshoz. Ilyen esetben az áldozat a tagállam felelősségét a nemzeti bíróságok
előtt, a Közösségét pedig a közösségi bíróság előtt állapíttathatja meg (a fent hivatkozott Kampffmeyer és társai kontra EGK‑Bizottság
ügyben hozott ítélet).
Az alperesek előadják, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy közvetlen okozati összefüggés van a nekik felrótt magatartás
és a hivatkozott kár között.
Az alperesek arra hivatkoznak, hogy a felperesek által a jelen ügyben benyújtott orvosi szakvélemények nem teszik lehetővé
annak egyértelmű alátámasztását, hogy az áldozatoknak a BSE kórokozója általi megfertőződése a táplálékbevitel útján történt.
A felperesek ezenkívül nem szolgáltattak bizonyítékokat sem a kórokozót hordozó termékek pontos tulajdonságát, sem az elhunyt
személyek fogyasztási szokásait illetően. Különösen azt nem mutatták ki, hogy a fertőzést francia termékek vagy az Egyesült
Királyságból behozott termékek okozták‑e. Tekintettel az Egyesült Királyságon kívül kimutatott BSE‑esetek rendkívül korlátozott
számára – különösen Franciaországban (1988 és 1996 között 25 esetet erősítettek meg ez utóbbi országban, szemben az Egyesült
Királyságban kimutatott 167 875‑tel) –, statisztikailag nagyon valószínűtlen, hogy a francia áldozatok BSE‑vel fertőzött állatokból
származó francia hús fogyasztása következtében fertőződtek meg. Sokkal valószínűbb azt feltételezni, hogy az áldozatok a 80‑as
években Franciaországban vagy máshol fogyasztottak olyan húst, amelyet az Egyesült Királyságból származó fertőzött állatokból
állítottak elő.
E tekintetben az alperesek úgy vélik, hogy a jelen ügyben nem fogadható el a közvetlen okozati összefüggés, mivel tudományos
bizonytalanság övezi még a BSE és a CJK új változatával kapcsolatos kutatást és a két betegség közötti összefüggést. A TOB
1999. december 10‑i véleménye szerint e bizonytalanságok különösen a CJK új változata lappangási időszakának maximális időtartamára
– amely egy évtől akár 25 évnél hosszabb ideig is tarthat – a minimális fertőzési dózisra, a fertőző kórokozó pontos leírására,
illetve annak módjára vonatkoznak, hogy egy fertőzött állat vagy személy különböző szöveteiben hogyan terjed szét a fertőzés.
Az alperesek előadják, hogy – különös tekintettel a CJK új változatának lappangási idejére – nem lehet meghatározni azt a
dátumot, amikor az elhunyt személyek megfertőződtek (e tekintetben lásd a TOB BSE albizottságának 1995. november 7‑i véleményét).
Az a tény, hogy nem lehet meghatározni a fertőzés pontos dátumát, megakadályozza annak kivizsgálását, hogy vajon módjában
állt‑e az alperes intézményeknek akkoriban megfelelő védintézkedéseket hozni.
A Bizottság ezenkívül megjegyzi, hogy egyes tagállamok – amint az a Számvevőszék 14/2001 különjelentéséből is kitűnik – tartózkodó
magatartást tanúsítottak a közösségi intézkedések saját nemzeti jogukba történő átültetésében, késleltetve ezáltal a közegészségügy
és az állategészségügy hatékony védelmének megvalósítását, továbbá hogy a közösségi jogszabályok alkalmazását nem felügyelték
megfelelően.
B –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következően a Közösség szerződésen kívüli felelőssége a szervei jogellenes magatartásáért
az EK 288. cikk második bekezdése értelmében csak akkor állapítható meg, ha bizonyos feltételek – nevezetesen a közösségi
intézmények magatartásának jogellenessége, kár tényleges bekövetkezése, valamint az állítólagos magatartás és az említett
kár közötti okozati összefüggés – együttesen fennállnak (a Bíróság 26/81. sz., Oleifici Mediterranei kontra EGK ügyben 1982. szeptember
29‑én hozott ítéletének [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑175/94. sz., International Procurement Services
kontra Bizottság ügyben 1996. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑729. o.] 44. pontja, a T‑336/94. sz., Efisol
kontra Bizottság ügyben 1996. október 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1343. o.] 30. pontja és a T‑267/94. sz., Oleifici
Italiani kontra Bizottság ügyben 1997. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1239. o.] 20. pontja).
Az első feltétel esetében az ítélkezési gyakorlat szerint a jogalanyok számára meghatározott jogokat biztosító szabály kellően
egyértelmű megsértésének a megállapítására van szükség (a Bíróság C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben
2000. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑5291. o.] 42. pontja). Ami a sérelem kellően egyértelmű voltának követelményét
illeti, ez az ismérv akkor teljesül, ha az érintett közösségi intézmény nyilvánvalóan és súlyosan áthágja mérlegelési jogköre
gyakorlásának korlátait. Amennyiben ezen intézmény mérlegelési mozgástere nagyon szűkre szabott, vagy nem is rendelkezik mérlegelési
mozgástérrel, akkor már a közösségi jog egyszerű megsértése is elegendő lehet a kellően egyértelmű sérelem megállapításához
(a Bíróság C‑312/00. P. sz., Bizottság kontra Camar és Tico ügyben 2002. december 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑11355. o.]
54. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑198/95., T‑171/96., T‑230/97., T‑174/98. és T‑225/99. sz., Comafrica és Dole Fresh Fruit
Europe kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑1975. o.] 134. pontja).
Amennyiben e feltételek egyike nem teljesül, a keresetet – az egyéb feltételek vizsgálata nélkül – egészében el kell utasítani
(a fent hivatkozott KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 19. és 81. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság
T‑170/00. sz., Förde-Reederei kontra Tanács és Bizottság ügyben 2002. február 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑515. o.]
37. pontja).
A jelen esetben először is azt a kérdést kell megvizsgálni, hogy van‑e okozati összefüggés az alperes intézmények állítólagos
jogellenes magatartása és a felperesek által hivatkozott kár között.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint akkor áll fenn az EK 288. cikk második bekezdése szerinti okozati összefüggés, ha
kétségtelen és közvetlen ok‑okozati összefüggés van az érintett intézmény által elkövetett szabálytalanság és a hivatkozott
kár között, amelynek bizonyítása a felperesekre hárul (a Bíróság 253/84. sz., GAEC de la Ségaude kontra Tanács és Bizottság
ügyben 1987. január 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 123. o.] 20. pontja és a C‑363/88. és C‑364/88. sz., Finsider és
társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑359. o.] 25. pontja; a fent
hivatkozott Coldretti és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 101. pontja).
Jelen esetben a felperesek által a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt jogellenesség lényegében abban áll, hogy az állat-
és közegészségügyi területen fennálló kötelezettségeiket vétkesen megszegték, valamint a BSE‑ből és a CJK új változatából
eredő kockázatok leküzdése tekintetében elégtelen, hibás, nem megfelelő és megkésett jogszabályokat és intézkedéseket hoztak
és fogadtak el. A felperesek arra hivatkoznak, hogy az őket ért károkat a családtagjaik a CJK új változatával történő megfertőződése,
továbbá e betegség következtében azok elhalálozása okozta. A felperesek álláspontja szerint a Tanács és a Bizottság felelős
az említett fertőzésért, azonban nem kizárólagosan.
Ezt követően meg kell vizsgálni egyrészt, hogy szolgáltattak‑e a felperesek bizonyítékot vagy ténykörülményt arra nézve, hogy
hozzátartozóik a CJK új változatával fertőződtek meg, illetve hogy e fertőzést a BSE‑vel fertőzött szarvasmarhafélék húsának
elfogyasztása váltotta‑e ki, másrészt pedig, hogy az alperes intézmények terhére rótt állítólagos hibás intézkedések és mulasztások
tekinthetők‑e az említett megfertőződés eredetének.
Az első kérdés – azaz a felperesek családtagjai elhalálozásának oka – vonatkozásában először is meg kell állapítani, hogy
a felperesek által benyújtott orvosszakértői vélemények két sorozatából – egyrészt a Tribunal de grande instance de Paris
kérésére 2002. október 1‑jén, 2003. április 13‑án, május 20‑án és június 6‑án, másrészt a Tribunal administratif de Paris
kérésére 2004. január 29‑án elkészített szakvéleményekből – az következik, hogy az összes áldozatnál egyértelműen a CJK új
változatának diagnózisát állították fel, határozottan kizárva minden alternatív diagnózist. Az említett szakvélemények ezenkívül
megállapítják, hogy a CJK új változatával kapcsolatos megfertőződés legvalószínűbb módja orális úton, azaz élelmiszer-fertőzés
útján történt. Így az iatrogén, azaz orvosi kezelések kiváltotta CJK-fertőzés lehetősége kizárt. E szakvélemények egyértelműen
megerősítik, hogy olyan fertőzésekről van szó, amelyek a BSE‑ből kiindulva átterjedtek az emberre.
Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy tudományos körökben általánosan elfogadott az, hogy a CJK új változatát a BSE kórokozójával
történő fertőzés váltja ki. Az alperesek saját maguk is elismerték, hogy tudományosan bizonyított az, miszerint a BSE‑nek
és a CJK új változatának vannak közös fizikai, kémiai és biológiai tulajdonságai. Az ember BSE‑vel élelmiszer útján történő
megfertőződésének kockázatáról szóló, 1999. december 10‑i TOB‑vélemény (lásd a fenti 48. pontot) azt állítja, hogy tudományos
felismerések szerint a BSE‑t és a CJK új változatát nagy valószínűséggel ugyanaz a kórokozó váltja ki, és arra a következtetésre
jut, hogy az emberi áldozatok valószínűleg BSE‑vel fertőzött anyag, szájon át történő elfogyasztása következtében fertőződtek
meg. Végül a 2000/418/EK határozat a preambulumában megállapítja, hogy „halmozódnak azon bizonyítékok, miszerint a BSE kórokozója
azonos a [CJK új változatáé]‑val”.
Tekintettel a fenti megfontolásokra, az Elsőfokú Bíróság kellően bizonyítottnak véli azt, hogy a felperesek hozzátartozói
a CJK új változatában hunytak el, és hogy e betegséget a BSE‑vel fertőzött marhahús fogyasztása váltotta ki.
A második kérdés vonatkozásában – azaz, hogy az alperes intézmények terhére rótt intézkedések és mulasztások tekinthetők‑e
a felperesek elhunyt családtagjai megfertőződése okának – a felperesek lényegében fenntartják, hogy a Tanács és a Bizottság
nem kellő időben hozta meg azokat a BSE‑válság közegészségügyet fenyegető kockázatai elleni küzdelemre irányuló szükséges
és megfelelő intézkedéseket. Ezen intézmények tehetők felelőssé azért, mert nem akadályozták meg a BSE elterjedését – onnan,
ahol az megjelent, vagyis az Egyesült Királyság állatállományáról a többi tagállam állatállományára – illetve azért, mert
nem akadályozták meg, hogy a BSE a CJK új változata formájában átterjedjen az emberekre.
E kérdés megvizsgálása céljából először is meg kell vizsgálni az áldozatok megfertőződésének időpontját, és a betegség lappangási
idejét, ezt követően ellenőrizni kell, hogy létezik‑e okozati összefüggés a megállapított károk és a különböző, konkrétan
a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt, állítólag jogellenes magatartások között.
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a BSE emberre való átterjedésének lehetőségét tudományosan csak 1996 márciusában
állapították meg, amikor a SEAC közleményt adott ki a BSE és a CJK új változata között fennálló lehetséges összefüggésről.
Márpedig – mint ahogy arra az alperesek rámutatnak – az intézkedéseiket a tudományos ismeretek állásához, valamint a tények
időpontjában elvárható óvatosság és elővigyázatosság szintjéhez képest kell megítélni.
1.     Az áldozatok megfertőződésének időpontjairól és a betegség lappangási idejéről
Az iratanyagokból az tűnik ki, hogy a felperesek családtagjai megfertőződésének időpontjait nem lehet pontosan meghatározni.
A felperesek e tekintetben emlékeztetnek arra, hogy a francia fogyasztók 1988 júliusa – amikor az Egyesült Királyság hatóságai
meghozták a BSE vonatkozásában az első védintézkedéseket – és 1996 márciusa vagy áprilisa között – amikor is a Közösség embargót
vezetett be az Egyesült Királyságból származó szarvasmarhafélékből előállított termékekre, valamint a hús- és csontlisztre,
illetve amikor Franciaország megtiltotta a különleges fertőzési veszélyt jelentő belsőségek fogyasztását – nagymértékben ki
voltak téve a BSE‑fertőzés kockázatának (lásd a fenti 91. pontot). A felperesek különösen azt állítják, hogy hozzátartozóik
legkésőbb 1996‑ban fertőződtek meg (lásd a fenti 92. pontot). Azt is meg kell jegyezni, hogy a Tribunal de grande instance
de Paris és a Tribunal administratif de Paris által megbízott szakértők véleményei e fertőzések lehetséges időpontjait 1980
és 1996 közé teszik, miután megállapították, hogy a felperesek elhunyt családtagjai megfertőződésének időpontjait nem lehet
pontosan meghatározni.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a CJK új változatát hosszú lappangási idő jellemzi. Az ember BSE‑vel élelmiszer
útján történő megfertőződésének kockázatáról szóló, 1999. december 10‑i TOB vélemény (lásd a fenti 48. pontot) rámutat arra,
hogy ez az időtartam ismeretlen, és leszögezi, hogy pár évtől akár 25 évnél tovább is tarthat. A felperesek saját maguk is
emlékeztetnek arra, hogy a fertőző szivacsos agyvelőbántalmak lappangási ideje a fertőzött személyeknél hosszú, akár 30 évig
is tarthat az embernél (lásd a kereset 103. pontját). Végül a Tribunal de grande instance de Paris és a Tribunal administratif
de Paris kérésére elkészített szakértői vélemények emlékeztetnek arra, hogy „a lappangási időre vonatkozó klinikai adatok
és modellezések 15­20 év közé teszik azt az időtartamot, amely a BSE‑kórokozójával való kapcsolatba kerülés és az új változat
embernél való megjelenése között telik el”, és leszögezi, hogy „bármi legyen is a [CJK] formája és annak eredete, olyan betegségről
van szó, amelynek nagyon hosszú (több év) a lappangási ideje”, továbbá hogy „e lappangási idő esetről esetre változik”, és
hogy „a [BSE]-vel kapcsolatos változat éppúgy rendelkezik a betegség e fejlődési sajátosságával”. Végül emlékeztetni kell
arra, hogy a CJK új változatával való megfertőződés a BSE‑re vezethető vissza, amelynek a lappangási ideje a szarvasmarhaféléknél
több évig is elhúzódhat. A TOB 1999. december 10‑i véleménye szerint a BSE lappangási ideje átlagosan öt év, az esetek nagy
többségében négy és hat év közé tehető.
A korábbi megfontolások alapján, a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a felperesek a CJK új változatával fertőzött családtagjai
nemcsak 1988 és 1996 között fertőződhettek meg e betegség kórokozójával, mint azt a felperesek állítják, hanem 1988 előtt
is. Először is emlékeztetni kell arra az általánosan elfogadott tényre, hogy a BSE emberre való átterjedésének lehetőségét
tudományosan csak 1996‑ban ismerték el. Másodsorban, mint ahogy arra a TOB 1999. december 10‑i véleménye (lásd a fenti 48. pontot)
is rámutat, a BSE olyan új betegség, amely az Egyesült Királyságban jelent meg valószínűleg 1980 és 1985 között, azonban annak
beazonosítása és leírása csak 1986 novemberében történt meg. Az érintett áldozatok megfertőződése tehát akkor is bekövetkezhetett,
amikor a BSE‑hez társított kockázatok, különösen amelyek az emberi egészséget érintik, még korántsem voltak ismertek a tudományos
körökben.
Mivel e fertőzés 1988 előtt történhetett, nem tekinthető bizonyítottnak az, hogy a követelt károk feltétlenül és közvetlenül
a felperesek által a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt állítólag jogellenes magatartásokra vezethetők vissza, amelyek mind
későbbiek ezen időpontnál.
2.     A hivatkozott károk, valamint a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt magatartások közötti okozati összefüggés meglétéről
A felperesek két alapvető bírálata, a BSE és a CJK új változata Tanács és Bizottság általi kezelésével kapcsolatban egyrészt
arra vonatkozik, hogy a hús- és csontliszt tenyésztésre szánt állatok takarmányában való felhasználásának megtiltásakor állítólag
késlekedtek, amely a felperesek szerint kiváltotta a BSE Egyesült Királyságon kívüli elterjedését, másrészt arra, hogy az
SMR‑ek táplálékláncból való kivonását állítólag későn rendelték el, amely késlekedésre vezethető vissza az emberi áldozatok
CJK új változatával való megfertőződése. A felperesek ezenkívül az alperesek egyéb magatartásait is nyilvánvaló értékelési
hibának tekintik, és hatáskörrel való visszaélést, illetve a bizalomvédelem és a gondos ügyintézés elveinek megsértését is
felróják nekik.
a)     A hús- és csontliszt tilalmával kapcsolatos állítólagos késlekedésről
A felperesek azt állítják, hogy a BSE az európai kontinensen – különösen Franciaországban – annak következtében terjedt el,
hogy a tenyésztésre szánt állatok takarmányában az Egyesült Királyságból behozott, fertőzött hús- és csontlisztet használtak
fel. Megjegyzik, hogy ezen ország hatóságai 1988‑ban betiltották a kérődzők kérődző állatokból előállított liszttel történő
takarmányozását, ugyanakkor e liszt más tagállamokba történő kivitelét nem tiltották be. Ez jelentősen megnövelte a fertőzött
liszt Egyesült Királyságból Franciaországba történő behozatalát, amelynek a francia szarvasmarha-állománnyal való takarmányozása
okozta a BSE ezen országban történő megjelenését. Az alperesek azonban csak 1994 júniusában a 94/381/EK határozat elfogadásával
tiltották meg az emlősök szöveteiből nyert hús- és csontliszt kérődzők takarmányozásában való felhasználását. A hús- és csontliszt
felhasználásának az említett határozattal bevezetett részleges tilalmával azonban a keresztfertőzés miatt nem szűnt meg a
szarvasmarhafélék kórokozóknak való kitettségének veszélye. A felperesek a tárgyaláson leszögezték, hogy az alperesek állítólag
jogellenes magatartásai a szarvasmarhafélék betegségének kezelésében kihatással voltak az emberi egészséget veszélyeztető
kockázatokra, mivel az emberek a CJK új változatával való megfertőződésének veszélye összefügg a BSE terjedésével.
Előzetesen meg kell állapítani, hogy még ha úgy is tűnik, hogy nem teljesen ismert a BSE pontos eredete, az e betegségről
készült tudományos munkák arra utalnak, hogy – eltekintve az anyaállatról átterjedt egyes esetektől (kevesebb mint 10%) –
a BSE‑t nagy valószínűséggel a fertőző kórokozót tartalmazó hús- és csontliszt feletetése okozza. Úgy vélik ugyanis, amint
azt a 94/381/EK határozat is megállapítja, hogy a BSE megjelenését a jószágban a kérődző eredetű, a súrlókor, majd később
a BSE-kórokozóját magukba foglaló fehérjék okozzák, amelyeket nem megfelelően kezeltek a fertőző kórokozók hatástalanítása
tekintetében. Ebből következik, hogy e betegség terjedése elleni küzdelem érdekében különösen fontos annak megakadályozása,
hogy olyan szövetek kerüljenek az állati takarmányláncba, amelyek tartalmazhatják a BSE kórokozóját.
Habár az Egyesült Királyság hatóságai 1988 júliusában megtiltották az országuk területén működő tenyésztőknek, hogy a kérődzőket
a kérődző állatokból nyert fehérjét tartalmazó hús- és csontliszttel etessék, az alperesek egyelőre nem hoztak hasonló intézkedéseket
közösségi szinten. Ugyanis, amint arra a felperesek emlékeztetnek, az alperesek csak 1994 júniusában, a 94/381/EK határozat
elfogadásával tiltották be a Közösség egész területén az emlősökből nyert fehérjék felhasználását a kérődzők takarmányában.
Ugyanakkor a hús- és csontliszt Egyesült Királyságból más tagállamokba történő kivitelét kifejezetten csak 1996‑ban, a 96/239/EK
határozattal tiltották meg.
Tény, hogy ebben az időben a betegség jellegzetességei, pontosabban a terjedésének okai nem voltak teljes mértékben ismertek.
Ugyanígy 1994 előtt a BSE‑érintettség az Egyesült Királyságon – és csekély mértékben az Írországon – kívüli más országokban
jelentősen korlátozott volt. A kontinentális Európában ugyanis 1988 és 1994 között csupán Németországban (4 eset), Dániában
(1 eset), Franciaországban (10 eset), Olaszországban (2 eset) és Portugáliában (18 eset) mutatták ki a BSE‑t.
Mindazonáltal meg kell jegyezni – amint az a Bizottság által 1996 szeptemberében a Parlament vizsgálóbizottságának kérdéseire
adott válaszából is kitűnik –, hogy 1991‑ben a Bizottság e tekintetben tett ajánlásait követően már minden tagállam hozott
olyan intézkedést, amelyek tiltották az Egyesült Királyságból származó hús- és csontliszt behozatalát.
Hét tagállam ezenkívül 1989 és 1990 között olyan intézkedéseket fogadott el, amelyekkel megtiltották az emlősök szöveteiből
nyert fehérjék felhasználást a kérődzők takarmányozásában. A Francia Köztársaság 1990 júliusában külön megtiltotta az emlősökből
nyert fehérjék felhasználását a szarvasmarhafélék takarmányozásában. Az 1990. szeptember 26‑i rendelet 1. §‑ával módosított
(JORF 1990.10.7., 12162. o.), a bizonyos állati eredetű fehérjék, szarvasmarhafélék takarmányozásában, illetve a takarmánygyártásban
való felhasználásának tilalmáról szóló 1990. július 24‑i rendelet 1. §‑a értelmében (JORF 1990.09.11., 9837. o.), az „állati
eredetű csontlisztet és fehérjéket tilos felhasználni a szarvasmarhafélék takarmányozására, illetve ezen állatok takarmányának
előállítására, kivéve a tejtermékekből, a baromfiból, a tojásból, a halakból vagy tengeri állatokból nyert fehérjéket, amennyiben
azokat elkülönítve gyűjtik, kezelik és tárolják”.
Az alperesek 1994‑től kezdve fokozatosan alakították ki azt a stratégiát, amelynek az volt a sajátos célja, hogy a Közösség
egész területén megakadályozzák azon szövetek állati takarmányláncba kerülését, amelyek a BSE kórokozóját tartalmazhatják.
Ezen intézkedések közül hangsúlyozni kell a 94/381/EK határozatot, amely a Közösség egész területén megtiltotta az emlősökből
származó fehérjék felhasználását a kérődzők takarmányozásában azzal, hogy fenntartotta az esetenkénti engedélyezés lehetőségét
olyan rendszerek alkalmazása tekintetében, amelyek lehetővé teszik a kérődzőkből és a nem-kérődzőkből származó fehérjék megkülönböztetését.
A felperesek álláspontja szerint azonban e rendelkezések elégtelenek voltak többek között azért, mert a 94/381 határozat az
emlősökből származó fehérjék felhasználását csak a kérődzők takarmányozásában tiltotta meg, így nem tiltotta meg a többi tenyésztésre
szánt állat, különösen a sertés és a baromfi esetében. Szerintük e részleges tilalom később a keresztfertőzés, ennélfogva
a BSE‑terjedés okának bizonyult.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az állati fehérjék felhasználásának teljes tilalmát valamennyi tenyésztésre szánt állat
takarmányozásában a Közösség egész területén csak a 2001. január 1‑jén hatályba lépett 2000/766 határozattal rendelték el.
Mindenesetre rögzíteni kell, hogy e 2000/766 határozat elfogadását az tette szükségessé, hogy számos tagállamban fogyatékos
volt a hús- és csontlisztről szóló közösségi szabályok végrehajtási rendszere (a 2000/766 határozat negyedik­hatodik preambulumbekezdése).
Amint ugyanis a Számvevőszék 14/2001. sz. különjelentéséből (31. pont) is kitűnik, a tagállamok nagy része, többek között
a Francia Köztársaság, eltűrte a fertőzés egy bizonyos szintjét, jóllehet a közösségi szabályozás nem írt elő tűréshatárt.
Ugyanígy a Bizottság Élelmiszerügyi és Állategészségügyi Hivatala (ÉÁH) által 1998 és 2000 között végzett ellenőrzések is
hiányosságokat mutattak ki a tagállamok többségében e liszt kereskedelmi forgalmának ellenőrzésében. Az ÉÁH ellenőrzései azt
is feltárták, hogy a takarmányipar nem tett elegendő erőfeszítést annak elkerülésére, hogy a hús- és csontliszt a jószágok
takarmányába kerüljön, valamint az érintett takarmányok nem voltak mindig pontosan felcímkézve, különösen Franciaországban.
E mulasztások hozzájárultak ahhoz, hogy a tenyésztők esetleg fertőző takarmányt adtak véletlenül a jószágaiknak (lásd a Számvevőszék
14/2001. sz. különjelentésének 33. pontját).
Következésképpen meg kell állapítani, hogy nem bizonyított, miszerint a hús- és csontliszt tenyésztésre szánt állatok – többek
között kérődzők – takarmányában való felhasználásával összefüggő problémák, alperesek általi kezelése volt a döntő oka a BSE
Egyesült Királyságon kívül, különösen Franciaországban való elterjedésének, és ennélfogva a felperesek családtagjainak a CJK
új változata általi megfertőződésének. Különös tekintettel a több tagállam – köztük Franciaország – által az Egyesült Királyságból
származó hús- és csontliszt behozatalának, illetve az emlősök szöveteiből származó fehérjék kérődzők takarmányában való felhasználásának
a tilalmával kapcsolatban meghozott intézkedésekre, valamint a nemzeti hatóságok és a gazdasági szereplők által a közösségi
jogszabályok végrehajtásában elkövetett mulasztásokra, az Elsőfokú Bíróság nem tekinti bizonyítottnak azt, hogy a hivatkozott
károk nem következtek volna be, amennyiben a Bizottság és a Tanács olyan intézkedéseket fogadott volna el, amelyeknek az elmulasztását
a felperesek felróják az alpereseknek, illetve ha azokat korábban fogadták volna el. Még kevésbé bizonyított, hogy a felperesek
által e tekintetben meghatározott magatartások jelentik a felperesek családtagjai CJK új változatával történő megfertőződésének
egyértelmű és közvetlen okát.
b)      Az SMR‑ek felhasználásának állítólag késedelmes megtiltása
A felperesek lényegében azt állítják, hogy az SMR‑ek felhasználási tilalma jelenti a CJK új változata emberi egészségre veszélyt
jelentő kockázata elleni legfontosabb védintézkedést, mivel e fertőzési veszélyt jelentő anyagok jelentik az ember megfertőződésének
legfontosabb forrását. Megjegyzik továbbá azt, hogy az alperesek csak nagy késlekedéssel fogadtak el olyan intézkedést, noha
ennek szükségességét 1989‑től kezdődően több tudományos vélemény is javasolta. Mindennemű SMR‑re kiterjedő felhasználási tilalmat
csak 1997‑ben, a 97/534/EK határozat elfogadásával vezettek be. Ezenkívül e határozat hatálybalépését, amelyet 1998. január
1‑jére terveztek, a Bizottság és a Tanács fokozatosan, csaknem három évig késleltette. Így e határozat a Közösség egész területén
csak 2000. október 1‑jén, a 2000/418/EK határozat elfogadásával lépett hatályba.
Fontos megjegyezni azonban, hogy – szemben azzal, amit a felperesek állítanak – a TOB 1989. november 27‑i véleménye megállapítja,
miszerint nem volt egyértelmű akkoriban, hogy az állatok szivacsos agyvelőbántalma az emberre is átterjedhet, habár nem zárta
ki, hogy az emberek egészségére nézve fennáll egy kisebb mértékű kockázat a magasan fertőzött szövetekből eredően. Ilyen körülmények
között az Állat-egészségügyi Tudományos Bizottság csupán azt javasolta, hogy az emberek táplálékláncából zárják ki azon szarvasmarhafélék
belsőségeit (azaz az agyat, a gerincvelőt, a mandulákat, a borjúmirigyet, a lépet és a beleket), amelyek olyan országból származnak,
ahol a BSE elterjedt.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy 1989‑ig BSE‑eseteket csak az Egyesült Királyságban azonosítottak. Ennélfogva 1989
és 1996 között a legtöbb BSE‑esetet is ebben az országban fedezték fel. Az Egyesült Királyság tulajdonképpen 165 402 BSE‑esetet
mutatott ki ezen időszak alatt. Írország a maga részéről csak 189‑et azonosított. Végül ugyanezen időszak alatt Franciaországban
csak 25 esetet azonosítottak, az európai kontinens többi tagállamában is kevés esetet jelentettek (így Portugáliában 64 esetet,
Németországban 4 esetet, Olaszországban 2 esetet és Dániában 1 esetet).
1989‑ben az alperesek meghozták az első intézkedéssorozatot, amelynek célja a BSE Egyesült Királyságból kiinduló elterjedésének
megakadályozása, így számos korlátozást vezettek be többek között ebből az országból származó szarvasmarhafélék közösségen
belüli kereskedelmében (lásd különösen a 89/469/EGK, a 90/59/EGK és a 90/261/EGK határozatot). Ezenkívül a Bizottság 1990 áprilisában
elfogadta a 90/2000/EGK határozatot, amely megtiltja azon szarvasmarhafélékből származó agy, gerincvelő, mandulák, borjúmirigy,
lép és belek Egyesült Királyságból – az egyetlen országból, ahol akkoriban a BSE elterjedt – történő kivitelét, amelyek a
levágáskor hat hónapnál idősebbek voltak.
A felperesek ugyanakkor azt róják fel az alpereseknek, hogy nem vezettek be általános tilalmat az SMR‑ek felhasználását illetően
a Közösség egész területén, és úgy vélik, hogy e tétlenségre vezethető vissza a hozzátartozóik megfertőződése.
Márpedig az olyan területen, mint az emberi és az állategészségügy, egy magatartás és egy kár közötti okozati összefüggés
fennállását az intézményektől az akkor rendelkezésre álló tudományos ismeretek alapján elvárható magatartás elemzésével kell
bizonyítani. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben emlékeztet arra, hogy 1996 márciusáig a BSE emberekre való átterjedésének valószínűségét
nem bizonyították tudományosan (lásd a fenti 8., 9. és 111. pontokat). Fontos kiemelni azonban, hogy 1996 októbere előtt a
közösségi Állat-egészségügyi Tudományos Bizottságok nem javasolták az SRM‑ek általános felhasználási tilalmának bevezetését
a Közösség egész területén, ezen anyagokra vonatkozó intézkedéseket csak az Egyesült Királyságban tartottak szükségesnek.
Ennélfogva nem róható fel az alpereseknek, hogy nem tiltották be teljes mértékben az SRM‑ek felhasználását a Közösség egész
területén 1996 előtt
.
Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy az okozati összefüggés fennállása azt feltételezi, hogy a felrótt magatartás a hivatkozott
kár egyértelmű és közvetlen okozója, és hogy az olyan esetekben – mint a jelen ügy is –, amikor az a magatartás, amely állítólag
a hivatkozott kárt okozza, a cselekvéstől való tartózkodásban nyilvánul meg, különösen szükséges megbizonyosodni arról, hogy
az említett kárt valójában a felrótt tétlenséggel okozták‑e, és nem válthatták‑e ki az alperes intézményeknek felróttaktól
eltérő magatartások.
Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a jelen ügyben ez a bizonyosság nem áll fenn.
Így tehát nem lehetséges kellő bizonyossággal levonni azt a következtetést, hogy a felperesek családtagjainak megfertőződése
nem következett volna be még abban az esetben is, ha az alperes intézmények korábban vezették volna be az SMR‑ek felhasználásának
teljes tilalmát. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben emlékeztet arra, hogy a jelen ügyben az alperes intézmények által elfogadott
jogszabályi intézkedések, különösen azok hatékonysága a tagállamok intézkedéseitől függtek, amely tagállamok nem mindig őrködtek
kellő szigorral az állat-egészségügyi jogszabályok szigorú betartása felett (lásd az alábbi 144. pontot).
Meg kell jegyezni azonban – amint arra a TOB 1999. december 10‑i véleménye (lásd fent 48. pontot) emlékeztet –, hogy a fogyasztók
e betegséggel szembeni védelem „eszményi” szintje – habár az SMR‑ek jelentik messzemenően a CJK új változatával való fertőzés
legfőbb forrását –, a BSE‑vel fertőzött állatok az emberi táplálékláncból történő teljes mértékű kizárását feltételezte volna.
Az SMR‑ek eltávolítása e tekintetben csak „másodlagos szintű védelmet” jelent. A TOB azonban rámutat arra, hogy az emberek
megfertőződését okozó, BSE‑vel fertőzött anyag minimális dózisa sem, és annak mikéntje sem ismert teljes mértékben, hogy egy
állat különböző sejtjeiben miként terjed szét e fertőzés, ennélfogva megállapítja, hogy el kell kerülni az ember kórokozóknak
való mindenféle kitettségét.
A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint, habár az SRM‑ek fogyasztásának és felhasználásának korábbi
teljes tilalma a Közösség egész területén, valamint annak szigorú és hatékony végrehajtása valamennyi tagállamban csökkenthette
volna – amennyiben ezt korábban vezetik be – az európai fogyasztók CJK új változatával történő megfertőződésének kockázatát,
ugyanakkor nem lehetséges kellő bizonyossággal levonni azt a következtetést, hogy egy ilyen intézkedésnek az alperes intézmények
által történő bevezetése megakadályozta volna a jelen ügyben a felperesek családtagjainak megfertőződését. Mindazonáltal,
különös tekintettel azok megfertőződésének valószínű időpontjaira, valamint a BSE és a CJK új változata mindegyikének lappangási
idejére (lásd a fenti 112­114. pontokat), a nagyobb hatékonyság elérése érdekében a jelen ügyben, egy ilyen intézkedést nemhogy
1996 előtt – amikor is tudományosan felismerték a BSE emberre való átterjedését –, hanem még 1990 előtt – amikor az első BSE
esetet felfedezték az európai kontinensen–, sőt 1986 előtt kellett volna meghozni, amikor is első alkalommal azonosították
és leírták a BSE betegséget az Egyesült Királyságban. Márpedig, mint azt a fenti 133. pontban már megállapítást nyert, nem
róható fel az alpereseknek az, hogy nem tiltották meg teljes mértékben a Közösség egész területén az SRM‑ek felhasználását
1996 előtt.
Végül, tekintettel az alperes intézményeknek felrótt, az SMR‑ek felhasználására vonatkozó intézkedések meghozatalában 1997
és 2000 között tapasztalható késlekedésekre, az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy e kifogások a jelen ügyben nem helytállóak.
Emlékeztetni kell azonban arra, amint azt a felperesek maguk is elismerik, hogy a hozzátartozóik a CJK új változatával történő
megfertőződése legkésőbb 1996‑ban történt (lásd a fenti 92. pontot). Ezenkívül a Tribunal de grande instance de Paris és a
Tribunal administratif de Paris által kirendelt szakértők véleményei megállapítják, hogy a felperesek elhunyt családtagjainak
a megfertőződése valószínűleg 1996 előtt történt (lásd a fenti 112. pontot). Ennélfogva az alperesek állítólagos jogellenes
cselekményei, amelyek 1996 előtt történtek, nem tekinthetők a jelen ügyben hivatkozott károk kiváltó okának.
A fenti megfontolásokra tekintettel, az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint az alperes intézményeknek a felperesek által
az SMR‑ek tilalmát illetően felrótt magatartása a jelen ügyben nem tekinthető a hivatkozott károk egyértelmű és közvetlen
okának.
c)      A Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt egyéb magatartásokról
Az előzőekben vizsgált, lisztek és SMR‑ek kezelésére vonatkozó állítólagos jogellenes magatartások mellett a felperesek több
egyéb kifogással illetik az alperes intézmények fellépését a BSE és a CJK új változata elleni küzdelemben. A felperesek különösen
úgy vélik, hogy az alperesek nyilvánvaló mérlegelési hibákat követtek el az e betegséggel összefüggő kockázatok kezelésében.
Ugyanígy hatáskörrel való visszaélést rónak fel az alpereseknek, amiért ezen intézmények a marhahúspiac és ágazat érdekeinek
védelmében megpróbálták eltántorítani a tagállamokat attól, hogy egyoldalúan hozzanak védőintézkedéseket a BSE jelentette
kockázatokkal szemben. Végül a felperesek a bizalomvédelem és a gondos ügyintézés elveinek megsértésére hivatkoznak, különösen
amiatt, hogy a Bizottság szolgálatai szervezetlenséget, a BSE‑vel kapcsolatos közösségi állat-egészségügyi vizsgálatok elégtelenségeket
és hiányosságokat mutattak, továbbá hogy hibákat követtek el a tagállamok állat-egészségügyi ellenőrzéseinek felügyelete során.
Márpedig meg kell állapítani, hogy a felperesek egyáltalán nem bizonyították az ok‑okozati viszony fennállását az állítólagos
jogellenes magatartások és a jelen ügyben hivatkozott azon károk között, amelyek – amint az kifejtésre került – a családtagjaik
CJK új változatával való megfertőződéséből és azok elhalálozásából erednek.
Egyebekben arra kell emlékeztetni, hogy a közösségi állategészségügyi jogszabályok hatékony alkalmazásának ellenőrzési kötelezettsége
főként a tagállamokra hárul. Különösen a közösségen belüli kereskedelemre vonatkozó állategészségügyi ellenőrzésekkel kapcsolatban
a 89/662/EGK és 90/425/EGK irányelvekből az következik, hogy ezek az ellenőrzések elsődlegesen a küldő tagállam hatóságainak
hatáskörébe tartoznak, és csak csekély mértékben képezik a rendeltetési hely szerinti tagállam hatóságainak feladatát. Konkrétan
a tagállamok a területükön kitört zoonózis, vagy olyan betegség esetén, amely jelentős veszélyt jelenthet az állatokra vagy
a közegészségre, haladéktalanul megteszik a közösségi szabályozásban előírt ellenőrző és óvintézkedéseket, valamint elfogadnak
egyéb más szükséges intézkedéseket.
Azt is meg kell jegyezni, amint arra a Számvevőszék 14/2001. sz. különjelentése is rámutatott, az ÉÁH részéről 1996 óta végzett
ellenőrzések feltárták, hogy a tagállamok nagy része nem a kellő szigorúsággal ügyelt arra, hogy a területén megfelelően végrehajtsák
a BSE‑vel kapcsolatos intézkedéseket. A Számvevőszék szerint, a közösségi szabályozás hiányos végrehajtása a tagállamok részéről
hozzájárult a BSE felszámolásának megakadályozásához, és elősegítette annak terjedését. Ugyanígy a magánjog hatálya alá tartozó
egyes gazdasági szereplők felelősségét is figyelembe kell venni a betegség terjedésében. Amint a Számvevőszék említett különjelentése
is megállapította, a takarmányipar nem alkalmazta kellő szigorúsággal a BSE‑re vonatkozó közösségi jogszabályokat.
A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy ezen állítólagos jogellenes
magatartások olyannak minősülhettek, mint amelyek kétségtelen és közvetlen okát képezték a hozzátartozóik CJK új változatával
való megfertőződésének.
3.     Következtetés
A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság nem látja bizonyítottnak, hogy a Tanács és a Bizottság állítólagos jogellenes
intézkedései és mulasztásai olyannak minősülhetnek, mint amelyek kétségtelen és közvetlen okát képeznék annak, hogy a felperesek
Franciaországban elhunyt családtagjai a CJK új változatával fertőződtek meg, ami a jelen ügyben hivatkozott károkat is eredményezte.
A jelen ügy körülményei között nem bizonyított, hogy a szóban forgó károk nem következtek volna be, ha a felperesek kifogása
szerint el nem fogadott intézkedéseket az alperes intézmények meghozták volna, vagy korábban hozták volna meg.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy nem bizonyított, hogy okozati összefüggés van az állítólagos kár és a közösségi
intézmények állítólagos vétkes magatartása között.
Következésképpen a felperesek azon indítványait, amelyek a Közösség az alperes intézmények jogellenes magatartásával kapcsolatos
szerződésen kívüli felelősségét érintik, mint megalapozatlant el kell utasítani, anélkül hogy a jelen esetben szükséges lenne
határozni e szerződésen kívüli felelősség egyéb feltételeinek teljesüléséről, azaz az alperes intézmények terhére rótt magatartások
jogellenességéről és arról, hogy a kár ténylegesen bekövetkezett‑e.
II –
A Közösségnek az alperes intézmények jogellenes magatartása hiányában fennálló, szerződésen kívüli felelősségéről
A –
A felek érvei
A felperesek rámutatnak arra, hogy a francia jog a vétkességen alapuló felelősség jogi szabályozása mellett az áldozatoknak
a káruk állami szervek általi jóvátételéhez való alapvető jogát is elfogadja. Ez a rendszer az egyenlőség és a szolidaritás
alkotmányos értékein alapul. Ennek keretében a francia jogalkotó 1991‑ben különleges kártérítési alapot hozott létre a vérkészítmények
injekciója következtében emberi immunhiány-előidéző vírussal (HIV) megfertőzött személyek számára, 1993‑ban pedig egy független
kártérítési bizottságot a növekedési hormon-injekcióval összefüggő CJK iatrogén formájának áldozatai számára.
A felperesek emlékeztetnek arra, hogy a közösségi ítélkezési gyakorlat a Közösség vétkesség nélküli felelősségének elvét nem
zárja ki (az Elsőfokú Bíróság T‑113/96. sz., Dubois és Fils kontra Tanács és Bizottság ügyben 1998. január 29‑én hozott ítélete
[EBHT 1998., II‑125. o.]). A felperesek a tagállamok közös alkotmányos hagyományai és az alapvető jogok alapján fenntartják,
hogy a közösségi intézményeknek el kell fogadniuk azt, hogy az egyenlőség elvének rendkívüli és különleges sérelme esetén
a kártérítési kötelezettség jogosan terheli a Közösséget. A felperesek szerint kívánatos lenne az, hogy a szolidaritás elvén
alapuló kártérítés végrehajtásáról a „politikai” intézmények határozzanak, ugyanakkor úgy vélik, hogy e hatáskör a közösségi
bírót is megilleti. Megjegyzik, hogy a Parlament egy 1997. november 19‑i állásfoglalásával arra kéri a Bizottságot és az érdekelt
tagállamokat, hogy bocsássák rendelkezésre azon szükséges pénzügyi eszközöket, amellyel kifejezésre juttatják a CJK új változata
áldozatainak családjaival vállalt szolidaritásukat.
A felperesek kijelentik, hogy a hozzátartozóik BSE‑kórokozóval való megfertőződése és azoknak a CJK új változata okozta elhalálozása
miatt olyan károkat szenvedtek el, amelyeknek a mértéke és kihatása rendkívüli volt. Ezenkívül, tekintettel a kórokozó beazonosításának
hiányára és azon nehézségre, amelyet a fertőzés pontos időpontjának és forrásának meghatározása jelent, a felperesek nem alapozhatják
a nemzeti és közösségi eljárások alapján a kártérítési kereseteiket a gyártók és forgalmazók felelősségére. Méltányosabb tehát,
ha a kártérítési kötelezettséget a közösségi intézményekre háríthatják.
Az alperesek emlékeztetnek arra, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelőssége a jogellenesség hiányában csak akkor alapozható
meg, ha három szigorú feltétel együttesen teljesül, azaz a kár tényleges bekövetkezése, a kár és a közösségi intézmények magatartása
közötti okozati összefüggés, valamint a kérdéses kár rendkívüli és különleges jellege (a Bíróság C‑237/98. P. sz., Dorsch
Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben 2000. június 15-én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑4549. o.] 17­19. pontja). Márpedig
jelen ügyben az okozati összefüggésre vonatkozó feltétel hiányzik. Ezenkívül a családtagok nem vagyoni kárát ki kell zárni,
a vagyoni kár címén követelt összegek pedig nem indokoltak és aránytalanok. A Bizottság azt is megjegyzi, hogy a felperesek
nem bizonyították a kár rendkívüli és különleges jellegét, mert ugyan a halál különösen súlyos kár, de a felperesek nem bizonyították,
hogy az áldozatok olyan rendkívüli kockázatnak voltak kitéve, amely különbözik attól, amelynek a marhahúsból készült termékek
többi fogyasztója is ki volt téve.
B –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az EK 288. cikk második bekezdése „a tagállamok jogában közös általános elvekre” alapozza a Közösségnek az intézményei által
okozott károk megtérítésére vonatkozó kötelezettségét, tehát anélkül, hogy ezen elvek hatályát következésképpen kizárólag
a Közösségnek az említett intézmények jogellenes magatartása miatti szerződésen kívüli felelőssége rendszerére korlátozná.
A nemzeti jogok szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó szabályai azonban a magánszemélyek számára lehetővé teszik – jóllehet
különböző mértékben, meghatározott területeken és különféle részletszabályok szerint –, hogy bírósági úton a károkozó jogellenes
magatartása hiányában is elérjék bizonyos károk megtérítését (az Elsőfokú Bíróság T‑69/00. sz., FIAMM és FIAMM Technologies
kontra Tanács és Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑05393. o.] 158. és 159. pontja, valamint
a T‑383/00. sz. Beamglow kontra Parlament és társai ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑05459. o.]
172. és 173. pontja). A Közösség intézményeinek olyan magatartása által okozott kár, amelynek a jogellenes jellege nem bizonyított,
megalapozhatja a Közösség szerződésen kívüli felelősségét, amennyiben együttesen teljesülnek a kár tényleges bekövetkezésére,
a kár és a közösségi intézmények magatartása közötti okozati összefüggésre, valamint a kérdéses kár rendkívüli és különleges
jellegére vonatkozó feltételek (a Bíróság fent hivatkozott Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletének
19. pontja, továbbá az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott FIAMM és FIAMM Technologies kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott
fent említett ítéletének 160. pontja, valamint a fent hivatkozott Beamglow kontra Parlament és társai ügyben hozott ítéletének
174. pontja).
Jelen ügyben azonban már kimondásra került, hogy nem bizonyított, hogy okozati összefüggés van az alperesek felperesek által
megjelölt magatartása és az általuk hivatkozott károk között. Következésképpen a felperesek azon indítványait, amelyek a Közösség
szerződésen kívüli felelősségét érintik, az alperesek jogellenes magatartásának hiányában – mint alaptalant – el kell utasítani,
anélkül hogy jelen esetben szükséges lenne határozni e felelősség egyéb feltételeinek teljesüléséről, azaz, hogy a kár ténylegesen
bekövetkezett‑e, valamint annak rendkívüli és különleges jellegéről.
Mindent egybevetve emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a közösségi intézmények szerződésen kívüli felelőssége
megállapításának hiányában nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy határozzon egy betegség áldozatai részére történő kártérítés
megítéléséről, különösen valamely állítólagos szolidaritási elv alapján. Mindazonáltal figyelembe kell venni, hogy a jelen
ügyben a francia kormány „szolidaritási támogatást” ítélt meg a felpereseknek 2004 júniusában és 2005 januárjában, az áldozatok
és jogutódjaik által a CJK új változatával való fertőzés következtében elszenvedett károk miatt. A szóban forgó kártérítések
az egyes áldozatok által elszenvedett károk, illetve a családtagjaik mindegyike által elszenvedett károk címén irányoznak
elő összegeket.
A fentiekre tekintettel, az alperesek jogellenes magatartásának hiányában, a felpereseknek a Közösség szerződésen kívüli felelősségére
vonatkozó indítványait el kell utasítani.
Következésképpen valamennyi keresetet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. A 87. cikk 3. §‑a szerint azonban az Elsőfokú Bíróság részleges pernyertesség, illetve kivételes
okból elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit.
A jelen ügy körülményeire való tekintettel, különösen arra a tényre, hogy a Bizottság és a Tanács a kereset elfogadhatóságával
kapcsolatos kérelmükkel pervesztesek lettek, kötelezni kell őket az elfogadhatóságra alapított jogalappal kapcsolatosan felmerült
költségek viselésére, amit az Elsőfokú Bíróság az összes költség egynegyedében határoz meg. A felperesek kötelesek viselni
a költségek háromnegyedét.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet É. R., O. O., J. R., A.R. és B. P. R. tekintetében – mint elfogadhatatlant – elutasítja.
2)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében – mint megalapozatlant – elutasítja.
3)
A felperesek kötelesek viselni a költségek háromnegyed részét. A Tanács és a Bizottság kötelesek viselni a költségek egynegyed
részét.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Kihirdetve Luxemburgban, a 2006. december 13‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

J. D. Cooke
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
A jogvita alapjául szolgáló tényállás
I –  A szarvasmarhák szivacsos agyvelőbántalmának és a Creutzfeldt-Jakob kór új változatának megjelenése, valamint az e betegségek
elleni küzdelem kapcsán tett közösségi és nemzeti intézkedések
II –  A felperesekkel kapcsolatos körülmények, valamint a francia közigazgatási és igazságszolgáltatási hatóságoknál indított
eljárások
Az eljárás és a felek kérelmei
Az elfogadhatóságról
I –  Az elfogadhatatlanságra vonatkozó első jogalapról, amely a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemek
pontos meghatározásának hiányán alapul
A –  A felek érvei
B –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
II –  Az elfogadhatatlanságra vonatkozó második jogalapról, amely a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemek
pontos meghatározásának hiányán alapul
A –  A felek érvei
B –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
III –  A harmadik jogalapról, amely a kereseti igény elévülésén alapul
A –  A felek érvei
B –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az ügy érdeméről
I –  A Közösségnek az alperes intézmények jogellenes magatartása miatti szerződésen kívüli felelősségéről
A –  A felek érvei
1.  A Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt jogellenes magatartásokról
a)  A BSE‑válság kezelésében elkövetett nyilvánvaló értékelési hibákra alapított kifogásról
b)  A hatáskörrel való visszaélésre alapított kifogásról
c)  A bizalomvédelem és a gondos ügyintézés elveinek megsértésére alapított kifogásról
2.  A kár fennállásáról
3.  Az okozati összefüggés fennállásáról
B –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
1.  Az áldozatok megfertőződésének időpontjairól és a betegség lappangási idejéről
2.  A hivatkozott károk, valamint a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt magatartások közötti okozati összefüggés meglétéről
a)  A hús- és csontliszt tilalmával kapcsolatos állítólagos késlekedésről
b)  Az SMR‑ek felhasználásának állítólag késedelmes megtiltása
c)  A Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt egyéb magatartásokról
3.  Következtetés
II –  A Közösségnek az alperes intézmények jogellenes magatartása hiányában fennálló, szerződésen kívüli felelősségéről
A –  A felek érvei
B –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: francia.