CELEX: 62005CJ0199
Protokolas dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų
3 straipsnis
Netiesioginiai mokesčiai
Nacionalinių teisminių institucijų sprendimai
Žyminis mokestis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1965 m. balandžio 8 d. pasirašyto Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų
ir imunitetų, kuris iš pradžių buvo pridėtas prie Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties,
o vėliau pagal Amsterdamo sutartį – prie EB sutarties (toliau –Protokolas), 3 straipsnio antrosios ir trečiosios pastraipų
išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas ginče tarp Europos bendrijos, atstovaujamos Europos Bendrijų Komisijos, ir Belgijos valstybės
dėl žyminio mokesčio, kuris turi būti sumokėtas nacionalinėms teisminėms institucijoms priėmus sprendimus, kuriais priteisiama
sumokėti pinigų sumas ar nustatyti sumas vertybiniais popieriais, išieškojimo (toliau – žyminis mokestis).

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties 28 straipsnio pirmoji pastraipa, o įsigaliojus
Amsterdamo sutarčiai – EB 291 straipsnyje nustatyta, kad valstybių narių teritorijoje Bendrija protokole nustatytomis sąlygomis
naudojasi privilegijomis ir imunitetais, kurie yra būtini jos uždaviniams atlikti.
Pagal Protokolo 3 straipsnį:
,,Bendrijos, jų turtas, pajamos ir kita nuosavybė yra atleidžiami nuo visų tiesioginių mokesčių.
Esant galimybei, valstybių narių vyriausybės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų netaikomi arba kompensuojami netiesioginiai
ar apyvartos mokesčiai, įtraukti į kilnojamojo arba nekilnojamojo turto kainą, tais atvejais, kai Bendrijos savo oficialiam
naudojimui perka didelės vertės pirkinius, į kurių kainą įtraukti minimi mokesčiai. Tačiau šios nuostatos netaikomos tais
atvejais, kai jos gali iškreipti konkurenciją Bendrijose.
Negali būti atleidžiama nuo mokesčių ir rinkliavų, kurie yra tik atlygis už visuomeninės naudos paslaugas.“ (Pataisytas vertimas)

Nacionalinės teisės aktai
Belgijos žyminio, hipotekos ir teismo kanceliarijos mokesčių kodekso (Code des droits d’enregistrement, d’hypothèque et de
greffe belge) 35 straipsnio trečioji pastraipa suformuluota taip:
,,Mokesčių prievolė iš teismų sprendimų, susijusių su priteisimu, sumų nustatymu ar kreditorių reikalavimų patenkinimo tvarkos
nustatymu, atsiranda:
1)      atsakovams paskelbtame sprendime, susijusiame su priteisimu, sumų nustatymu ar kreditorių reikalavimų patenkinimo tvarkos
nustatymu, kiekvienam nurodytai sumokėti proporcingai daliai, o tuo atveju, kai nurodyta mokėti solidariai, – atsakovams solidariai;
2)      ieškovams paskelbtame sprendime, susijusiame su priteisimu, sumų nustatymu ar kreditorių reikalavimų patenkinimo tvarkos nustatymu,
kiekvienam priteistai proporcingai daliai, tačiau neviršijant pusės pinigų ar vertybinių popierių sumos, kurią gaus kiekvienas
iš jų.
<...>
Mokesčiai ir prireikus baudos sumokami per mėnesį nuo dienos, kai žyminio mokesčio administratorius registruotu paštu išsiunčia
laišką su reikalavimu sumokėti mokesčius.“
Minėto kodekso 142 straipsnis įtvirtina:
,,Nustatomas 3 % mokestis nuo bet kurioje srityje priimtų teismų sprendimų, kuriais nuspręsta dėl galutinio, laikino, pagrindinio,
papildomo ar sąlyginio sumų priteisimo arba sumų nustatymo vertybiniais popieriais, įskaitant teisminės institucijos sprendimus
dėl tų pačių sumų ir vertybinių popierių paskirstymo kreditorių reikalavimams patenkinti tvarkos.
Tuo atveju, kai priteisiama sumokėti sumas ar nustatomos sumos vertybiniais popieriais, mokestis turi būti apskaičiuojamas
iš esmės remiantis bendra to paties asmens atžvilgiu priteista ar nustatyta suma, neatsižvelgiant į delspinigius, kurių dydžio
nenurodė teismas, ir bylinėjimosi išlaidas, o nustačius kreditorių reikalavimų patenkinimo tvarką – remiantis bendra kreditoriams
paskirstyta suma.“
To paties kodekso 150 straipsnis numato:
,,Užtikrinant mokesčių ir baudų, kurias sumokėti gali būti pareikalauta pagal šį skyrių, išieškojimą, valstybei nustatoma
pirmenybė gauti sumas ir vertybinius popierius, dėl kurių buvo priimti sprendimai dėl priteisimo, sumų nustatymo, ar kreditorių
reikalavimų patenkinimo tvarkos nustatymo.
Pirmojoje pastraipoje nurodyti mokesčiai ir baudos turi pirmenybę kreditorių reikalavimų, kylančių iš priteisimo, sumų nustatymo
ir kreditorių reikalavimų patenkinimo tvarkos nustatymo, atžvilgiu.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Vykdant 1993 m. tarp Komisijos ir akcinės bendrovės MCFE sudarytą sutartį, kilo ginčas, dėl kurio buvo kreiptasi į Briuselio
pirmosios instancijos teismą. 1994 m. sausio 25 d. Sprendimu šis teismas priteisė MCFE iš Komisijos laikiną 10 845 935 BEF,
t. y. 269 589 ekiu, sumą ir dar priskaičiavo delspinigius bei bylinėjimosi išlaidas.
1994 m. birželio 14 d. laišku devintojo Briuselio žyminio mokesčio biuro (
neuvième bureau de l’Enregistrement de Bruxelles
) mokesčių administratorius nurodė Komisijai sumokėti 325 470 BEF žyminį mokestį pagal minėtą teismo sprendimą. 1995 m. rugpjūčio
2 d. Belgijos žyminio mokesčio administracija (toliau – administracija) paragino Komisiją per 15 dienų sumokėti minėtą sumą,
taip pat baudą už vėlavimą sumokėti bei teisės aktais numatytus delspinigius ir išlaidas.
1996 m. sausio 15 d. devintojo Briuselio žyminio mokesčio biuro mokesčių administratorius paragino Komisiją iki 1996 m. sausio
25 d. sumokėti bendrą 363 470 BEF sumą ir jos atžvilgiu priėmė vykdomąjį reikalavimą dėl sumokėjimo.
1996 m. sausio 19 d. registruotu laišku Komisija per savo advokatą administracijai atsakė, kad ji atleista nuo žyminio mokesčio
bei kitų netiesioginių mokesčių pagal Protokolo 3 straipsnį. 1996 m. sausio 25 d. administracija į tai atsakė, kad nagrinėjamas
mokestis turi būti laikomas ne mokesčiu už vartojimui skirtas prekes, bet atlygiu už teisminės institucijos suteiktą paslaugą.
1997 m. balandžio 28 d. Komisijos advokatui buvo pranešta, kad administracijos pozicija šiuo klausimu buvo patvirtinta 1997 m.
balandžio 18 d. priimtu ministro sprendimu.
1997 m. liepos 15 d. Komisija dėl 1996 m. sausio 15 d. reikalavimo sumokėti pateikė protestą ir pranešė Belgijos valstybei
apie šaukimą dalyvauti procese dėl šio reikalavimo panaikinimo Briuselio pirmosios instancijos teisme.
2001 m. birželio 6 d. Briuselio pirmosios instancijos teismas pripažino protestą dėl reikalavimo sumokėti priimtinu, bet nepagrįstu
ir atmetė Komisijos ieškinį. Šis teismas nusprendė, kad Komisijai nurodytas sumokėti žyminis mokestis nėra tik atlygis už
visuomeninės naudos paslaugas Protokolo 3 straipsnio trečiosios pastraipos prasme, nes tai – mokestis, skirtas padengti bendras
viešųjų institucijų išlaidas. Toks mokestis neįeina į kainą, mokėtiną už akcinės bendrovės MCFE suteiktas paslaugas, ir kyla
iš patenkinančio ieškinį prieš Komisiją teismo sprendimo. Taigi negalima Komisijos pageidavimu atleisti jos nuo šio mokesčio.
Be to, minėtas teismas nurodė, kad nėra reikalo Teisingumo Teismui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nes, jo
nuomone, nekyla ,,jokia pagrįsta abejonė“ dėl to, kad šiam mokesčiui netaikomas Protokolo 3 straipsnio antrojoje pastraipoje
numatytas atleidimas nuo mokesčio.
2001 m. rugsėjo 14 d. Briuselio apeliacinio teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Komisija apskundė šį sprendimą.
Briuselio apeliacinis teismas, manydamas, jog kalbant apie tarptautines sutartis ir konvencijas, turi būti aiškinama netgi
tai, kas yra aišku, ir kad nacionalinis teismas negali imtis aiškinti Protokolo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir
pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
,,1.      Ar Protokolo <...> 3 straipsnio antroji pastraipa, nurodanti, kad valstybių narių vyriausybės imasi atitinkamų priemonių,
jog nebūtų taikomi arba kompensuojami netiesioginiai ar apyvartos mokesčiai, turi būti aiškinama taip, kad į jos taikymo sritį
patenka surinktas proporcinis mokestis už teismų sprendimus visose srityse, susijusius su priteisimu arba pinigų sumų ar sumų
vertybiniais popieriais nustatymu?
2.      Ar Protokolo <...> 3 straipsnio trečioji pastraipa, nurodanti, kad negali būti atleidžiama nuo mokesčių už visuomeninės naudos
paslaugas, turi būti aiškinama taip, kad pasibaigus procesui pralaimėjusiai šaliai, kuriai priteista sumokėti tam tikrą sumą,
nustatytas mokestis yra tik atlygis už visuomeninės naudos paslaugas?“

Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia pastebėtina, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nurodydamas ginčo, dėl kurio į jį buvo
kreiptasi, aplinkybes, pažymi, kad Briuselio pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas
žyminis mokestis yra netiesioginis mokestis, ir to šalys vykstant nacionaliniam procesui neginčijo. Pats prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas pripažino, kad ,,Europos bendrija ir Belgijos valstybė nesutaria, kaip reikia aiškinti Protokolo
dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų 3 straipsnio antrąją ir trečiąją pastraipas“. Belgijos ir Italijos vyriausybės
bei Komisija Teisingumo Teisme pateiktose savo pastabose taip pat neginčijo šio konstatavimo. Todėl Teisingumo Teismui pateikti
klausimai dėl Protokolo 3 straipsnio antrosios ir trečiosios pastraipų nuostatų išaiškinimo bus nagrinėjami šiame kontekste.

Dėl antrojo klausimo
Šiuo klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar mokestis,
šiuo atveju žyminis, yra tik atlygis už visuomeninės naudos paslaugas Protokolo 3 straipsnio trečiosios pastraipos prasme,
kuriam netaikomas atleidimas nuo mokesčio.
Belgijos vyriausybė, palaikoma Italijos vyriausybės, tvirtina, kad žyminis mokestis yra netiesioginis mokestis, kuriuo atsilyginama
už konkrečią visuomeninės naudos paslaugą, nes jis nustatytas kaip atlygis už Belgijos teisminės institucijos suteiktą paslaugą.
Šiuo klausimu Belgijos teismų praktika ir doktrina tokia pati. Sumokėti šį mokestį tam tikrose ribose taip pat gali būti pareikalauta
iš ieškovo, kuris gauna naudos patenkinus ieškinį, o tai parodo, jog minėta paslauga yra suteikta abiem šalims ir jog atlygis
už ją bus proporcingas ginčo piniginei išraiškai.
Tačiau Komisija teigia, jog tam, kad apmokestinimas galėtų būti laikomas tik atlygiu už suteiktas visuomeninės naudos paslaugas,
tarp atlygio už tokią paslaugą ir gautos paslaugos būtina nustatyti tiesioginį ir proporcingą ryšį. Šiuo atžvilgiu tokio ryšio
nėra, nes sudėtingos bylos atveju gali reikėti sumokėti ribotą žyminį mokestį, o paprastos bylos – dideles sumas. Be to, remiantis
biudžeto universalumo ir nepriskyrimo principais, iš nagrinėjamų mokesčių gautos lėšos bus bendrai priskirtos į valstybės
biudžetą ir iš jų nebūtinai bus finansuojamos būtent teisingumo institucijos.
Kaip jau pažymėjo Teisingumo Teismas, Protokolo 3 straipsnis aiškiai leidžia atskirti mokestį, skirtą padengti bendras viešųjų
institucijų sąnaudas, ir rinkliavą, kuri yra atlygis už konkrečią paslaugą. Teisingumo Teismas patikslino, jog pati atlygio
už konkrečią paslaugą sąvoka leidžia manyti, kad ši paslauga teikiama ar bent jau gali būti teikiama tiems, kurie moka šį
mokestį (1996 m. kovo 28 d. Sprendimo
AGF Belgium
, C‑191/94, Rink. p. I‑1859, 25 ir 26 punktai).
Netgi jei manytume, kad šis kriterijus yra lemiamas nustatant ankstesniame punkte minėtą atskyrimą, būtina konstatuoti, jog
mažai tikėtina, kad šiuo atveju šis kriterijus tenkinamas, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokestį gali būti nurodyta
sumokėti asmenims, kurie visiškai nesikreipė į atitinkamos valstybės narės teisminės institucijos tarnybas ir kurie net neturėjo
tokio ketinimo. Kaip pažymi Belgijos vyriausybė, net jei remiantis pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais sumokėti
žyminį mokestį gali būti pareikalauta tiek iš atsakovo, tiek iš ieškovo, praktikoje šį mokestį iš esmės visada pirmiausia
pareikalaujama sumokėti iš pralaimėjusios bylą šalies.
Be to, kaip savo išvados 27–30 punktuose nurodė generalinė advokatė, atlygio už suteiktą paslaugą kriterijus nėra vienintelis
lemiamas šioje byloje.
Iš tiesų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos teisės, susijusios su analogiška kaip šioje byloje nagrinėjama
sąvoka, t. y. ,,rinkliavų ir panašių mokėjimų“ sąvoka, nurodyta 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EBB dėl netiesioginių
kapitalo pritraukimo mokesčių (OL L 249, p. 25, Pataisytas vertimas) 12 straipsnio 1 dalies e punkte, srityje mokestis, didėjantis
tiesiogiai ir be apribojimų proporcingai nuo nominalaus dydžio, kuriuo remiantis jis yra taikomas, dėl paties savo pobūdžio
negali būti laikomas rinkliava ir panašiu mokėjimu už suteiktą paslaugą. Tokio mokesčio dydis paprastai nesusijęs su konkrečiomis
išlaidomis, kurias patiria administracija priimdama atitinkamą aktą (šiuo klausimu, pavyzdžiui, žr. 2000 m. rugsėjo 21 d.
Sprendimo
Modelo
, C‑19/99, Rink. p. I‑7213, 33 punktą ir 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo
SONAE
, C‑206/99, Rink. p. I‑4679, 34 punktą).
Iš šios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog pripažįstant mokestį atlyginimu už visuomeninės naudos paslaugą, būtina, kad
egzistuotų tiesioginis ir proporcingas ryšys tarp realių šios paslaugos sąnaudų ir paslaugos gavėjo sumokėto mokesčio, t. y.
pastarojo už konkrečią paslaugą sumokėtos kainos ir konkrečių suteikiant šią paslaugą administracijos patirtų sąnaudų tarpusavio
ryšys.
Šis tiesioginio ir proporcingo ryšio tarp suteiktos paslaugos ir sumokėto atlygio kriterijus, kuris gali būti taikomas Protokolo
3 straipsnio trečiajai pastraipai, šiuo atveju nėra tenkinamas.
Iš tiesų akivaizdu, kad, pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjamo žyminio mokesčio dydis didėja tiesiogiai ir be apribojimų
proporcingai nuo kompetentingos nacionalinės teisminės institucijos sumos, neatsižvelgiant į realias teisminės institucijos
suteiktos paslaugos sąnaudas. Todėl nėra būtinos koreliacijos tarp sumokėtų sumų ir suteiktos paslaugos. Iš esmės tai, kad
žyminis mokestis apskaičiuojamas, tik kai priimamas sprendimas dėl priteisimo, nors realios teisminės institucijos suteiktos
paslaugos sąnaudos turėtų būti tokios pačios ir atmetus ieškinį, patvirtina, jog minėtu mokesčiu nesiekiama padengti realių
paslaugos sąnaudų.
Antra, kaip pripažino Briuselio pirmosios instancijos teismas, minėtas mokestis yra mokestis, kuris skirtas padengti bendras
viešųjų institucijų išlaidas. Todėl šiuo mokesčio pagrindu sumokėtos sumos nėra konkrečiai skirtos finansuoti teisingumo institucijas.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad mokestis, šiuo atveju žyminis mokestis, nėra tik atlygis už visuomeninės naudos
paslaugas Protokolo 3 straipsnio trečiosios pastraipos prasme.

Dėl pirmojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Protokolo 3 straipsnio antroji pastraipa
turi būti aiškinama taip, kad toks mokestis, koks yra žyminis, patenka į šios nuostatos taikymo sritį.
Siekiant atsakyti į šį klausimą būtina nurodyti, kad skirtingai nei Protokolo 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje, kuria Bendrijos,
jų turtas, pajamos ir kita nuosavybė atleidžiami nuo visų tiesioginių mokesčių nacionaliniu lygmeniu, to paties straipsnio
antrojoje pastraipoje numatytas fiskalinis imunitetas nėra neribotas. Pastaroji nuostata įtvirtina – nustatydama tam tikras
sąlygas, kurios joje yra aiškiai išvardytos, – kad netaikomi arba kompensuojami netiesioginiai ar apyvartos mokesčiai už turtą,
kurį Bendrijos perka savo oficialiam naudojimui. Teisingumo Teismas išaiškino, kad į Protokolo 3 straipsnio antrosios pastraipos
taikymo sritį patenka visi pirkiniai, įskaitant ir pasinaudojimą paslaugomis, kurie būtini Bendrijos uždaviniams atlikti (žr. minėto
sprendimo
AGF Belgium
36 punktą).
Pati svarbiausia iš Protokolo 3 straipsnio antrojoje pastraipoje išvardytų sąlygų, šioje nuostatoje pakartota du kartus, yra
ta, pagal kurią netiesioginiai mokesčiai turi būti įtraukti į turto ar paslaugų, dėl kurių Bendrijos sudaro sutartis, kainą.
Belgijos vyriausybė, kuri papildomai pateikia savo pastabas šiuo klausimu, palaikoma Italijos vyriausybės tvirtina, jog pagrindinėje
byloje nagrinėjamą žyminį mokestį renkant priėmus teismo sprendimą, bet ne įsigijant turtą arba paslaugas, negalima manyti,
kad jis įeina į turto ir paslaugų pirkimo kainą. Be to, iš Protokolo 3 straipsnio antrosios pastraipos formuluotės matyti,
kad atleidimas nuo mokesčio išimtinai susijęs su turto ar paslaugų įsigijimo sandoriais ir negali būti taikomas visiems sandoriams
ar atvejams. Galiausia šiuo atveju nagrinėjamas mokestis susijęs su teismo aktu, kuriuo nubaudžiama už sutartinių įsipareigojimų
neįvykdymą.
Tačiau Komisija tvirtina, kad kompetentingos nacionalinės institucijos įsikišimas sprendžiant pagrindinėje byloje nagrinėjamą
ginčą buvo būtinas vykdant paslaugų teikimo sutartį, kurią ji sudarė atlikdama savo uždavinius. Taigi prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusio teismo sprendimo pagrindas yra šalių sutartiniai santykiai, todėl su sprendimu susijęs žyminis mokestis
įeina į minėtos sutarties kainą. Taip aiškinant būtų atsižvelgta į Protokolo 3 straipsnio tikslą.
Pastarajai pozicijai negali būti pritarta.
Iš tiesų pirmiausia pažymėtina, kad tokių kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamas žyminis mokestis nacionalinių mokesčių pobūdis
ir poveikis turi būti vertinami ir nustatomi ne tik remiantis jų taikymu Bendrijos atžvilgiu, bet ir atsižvelgiant į jų bendrą
taikymo sritį, t. y. į taikymą visų fizinių ir juridinių asmenų, kurie realiai yra ar potencialiai gali tapti atitinkamos
valstybės narės teismuose vykstančio proceso šalimis, atžvilgiu. Iš tikrųjų procesas, kurio šalis nacionalinėje teisminėje
institucijoje yra Komisija, sudaro tik labai mažą bendro procesų, lemiančių tokio mokesčio surinkimą, skaičiaus dalį.
Iš bylos medžiagos matyti, kad šis mokestis mokėtinas visais atvejais, kai dėl teisinio fizinių ar juridinių asmenų santykio
pareiškiamas ieškinys teisme, ir kurį išnagrinėjus priimamas teismo sprendimas, priteisiantis sumokėti pinigų sumą. Tai taikoma
ne tik sutartiniams santykiams, bet ir visų rūšių nesutartiniams santykiams, kai nekyla klausimas įtraukti priteistą pinigų
sumą į turto ar paslaugos pirkimo kainą.
Antra, pažymėtina, kad netiesioginiai mokesčiai gali būti laikomi įtrauktais į Bendrijų pirkinių kainą Protokolo 3 straipsnio
antrosios pastraipos prasme, tik jei jie gali būti numatomi ir jei jų dydis apytiksliai gali būti apskaičiuotas iš anksto,
kad Bendrijų institucijų prašymu nacionalinės valdžios institucijos galėtų jų netaikyti arba kompensuoti.
Be to, sutarties vykdymas nereiškia, kad nuolat kils nesutarimų tarp šalių; bet kuriuo atveju tikimybė, jog jie kils, nėra
vertinama sudarant sutartį. Beje, tokių galimų nesutarimų dalykas ir apimtis lieka neaiškūs ir jie sprendžiami nebūtinai teisminiu
keliu, nes neginčo būdas yra kitas galimas nesutarimų sprendimo variantas. Galiausia taip pat neaišku, koks sprendimas bus
priimtas dėl teisme galimai pareikšto ieškinio bei kokia suma bus priteista iš vienos iš šalių. Šiomis aplinkybėmis į sutarties
kainą, kaip kompensuojami netiesioginiai mokesčiai, negali būti įtrauktas būsimas, neaiškus ir netikslus elementas – toks,
koks yra pagrindinėje byloje nagrinėjamas žyminis mokestis.
Komisijos argumentui, kuris nurodytas remiantis minėtoje byloje
AGF Belgium
pateiktos generalinio advokato F. G. Jacobs išvados 23 punktu, taip pat negalima pritarti. Pagal šį argumentą atitinkama
valstybė narė, rinkdama tokį žyminį mokestį, gautų nepagrįstos naudos savo nacionaliniame ižde kaupdama lėšas, kurių šaltinis
– į Bendrijos biudžetą sumokėti įnašai. Be šio sprendimo 36 punkte nurodytos faktinės aplinkybės, kad procesai, kurių šalis
yra Komisija, nacionaliniu lygiu sudaro tik labai mažą bendros procesų, lemiančių tokio mokesčio mokėjimą, visumos procentą,
negali būti pripažinta, kad tokiuose procesuose, kurių skaičius, dalykas ir apimtis negali būti žinomi iš anksto, ieškiniai
prieš Bendriją bus nuolat tenkinami.
Be to, atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis kilo ginčas pagrindinėje byloje, niekas neįpareigoja Komisijos sureguliuoti savo
sutartinių santykių taip, kad vienos ir tos pačios valstybės narės nacionalinės teisminės institucijos būtų nuolat kompetentingos
spręsti ginčus, kurių šalis ji yra.
Trečia, dėl argumento, susijusio su Protokolo 3 straipsnio antrosios pastraipos aiškinimu, atsižvelgiant į šio straipsnio
tikslą, primintina, kad EB 291 straipsnyje numatytas fiskalinis imunitetas, būtinas Bendrijos uždaviniams atlikti, yra suteiktas
,,Protokole <...> nustatytomis sąlygomis“. Aiškinimas atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir tikslą, neturėtų būti naudojamas
siekiant panaikinti aiškios ir tikslios nuostatos formuluotės veiksmingumą (šiuo klausimu dėl Europos centrinio banko privilegijų
ir imunitetų žr. 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo
ECB prieš Vokietiją
, C‑220/03, Rink. p. I‑10595, 31 punktą).
Bet kuriuo atveju, netgi jei galima pripažinti, kad atleidimas nuo pagrindinėje byloje nagrinėjamo žyminio mokesčio suteiktų
Bendrijai finansinės naudos, konstatuotina, jog Komisija nepateikė jokio įrodymo, leidžiančio nustatyti, kad šio mokesčio
mokėjimas galėtų kelti grėsmę Bendrijos nepriklausomumui ir sudaryti kliūtis sklandžiam jos funkcionavimui.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Protokolo 3 straipsnio antroji pastraipa
aiškinama taip, jog į šios nuostatos taikymo sritį nepatenka toks mokestis, koks yra žyminis.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias pateikė šios šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:
1.
Toks mokestis, koks yra žyminis mokestis, kuris turi būti sumokėtas nacionalinėms teisminėms institucijoms priėmus sprendimus,
kuriais priteisiama sumokėti pinigų sumas ar nustatomos sumos vertybiniais popieriais, nėra tik atlygis už visuomeninės naudos
paslaugas Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų 3 straipsnio trečiosios pastraipos prasme.
2.
To paties protokolo 3 straipsnio antrąją pastraipą reikia aiškinti taip, kad į šios nuostatos taikymo sritį nepatenka toks
mokestis, koks yra žyminis mokestis, kuris turi būti sumokėtas nacionalinėms teisminėms institucijoms priėmus sprendimus,
kuriais priteisiama sumokėti pinigų sumas ar nustatomos sumos vertybiniais popieriais.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.