CELEX: 62009CJ0099
Telekomunikacijų paslaugos
Direktyva 2002/22/EB
30 straipsnio 2 dalis
Telefono numerių perkėlimo galimybė
Nacionalinių reguliavimo institucijų galia
Vartotojo mokamas mokestis
Atgrasomasis poveikis
Atsižvelgimas į sąnaudas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB
dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų
paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), 30 straipsnio 2 dalies
aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp
Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
(toliau – PTC) ir
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
(Elektroninės komunikacijos tarnybos pirmininkas, toliau – UKE pirmininkas) dėl 2006 m. rugpjūčio 1 d. sprendimo, kuriuo
pastarasis PTC skyrė 100 000 PLN (apie 24 350 eurų) baudą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Universaliųjų paslaugų direktyvos 40 ir 41 konstatuojamosiose dalyse teigiama:
„40)      Numerio perkeliamumas yra pagrindinė priemonė, padedanti užtikrinti vartotojo pasirinkimo galimybes ir veiksmingą konkurenciją
konkurencinėje telekomunikacijų aplinkoje: ji užtikrina, kad galutiniai paslaugų gavėjai, kurie to prašo, galėtų išlaikyti
savo numerį (numerius) viešajame telefono ryšio tinkle, nesvarbu, kuri organizacija teikia paslaugą. Ši direktyva netaikoma
tokiai priemonei, kuri taikoma tarp prijungimų prie viešųjų telefono ryšio tinklų fiksuotose ar nefiksuotose vietose. Tačiau
valstybės narės gali taikyti nuostatas dėl numerių perkėlimo tarp tinklų, teikiančių paslaugas fiksuotoje vietoje, ir judriojo
ryšio tinklų.
41)      Numerių perkeliamumo poveikis yra žymiai didesnis, kai informacija apie tarifus, kurią gauna galutiniai paslaugų gavėjai,
perkeliantys savo numerius, ir galutiniai paslaugų gavėjai, skambinantys tiems, kurie yra perkėlę savo numerius, yra skaidri.
Įgyvendinant numerių perkeliamumą, nacionalinės reguliavimo institucijos [toliau – NRI] turėtų skatinti, kur įmanoma, tarifų
skaidrumą.
Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnyje numatoma:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad visi viešai prieinamų telefono ryšio paslaugų, įskaitant judriojo ryšio paslaugas, abonentai,
kurie to pageidauja, galėtų išlaikyti savo numerį (numerius), nesvarbu, kokia įmonė teikia paslaugą:
a)      geografinių numerių atveju – konkrečioje vietoje ir
b)      negeografinių numerių atveju – bet kurioje vietoje.
Ši pastraipa netaikoma numerių perkėlimui tarp tinklų, teikiančių paslaugas fiksuotoje vietoje, ir judriojo ryšio tinklų.
2.      [NRI] užtikrina, kad kainos už sujungimą, susijusį su numerių perkėlimu, būtų pagrįstos sąnaudomis ir kad tiesioginiai abonentų
mokesčiai, jei taikomi, neatgrasintų naudotis tokiomis priemonėmis.
3.      [NRI] mažmeninių tarifų už numerių perkėlimą netaiko tokiu būdu, kuris iškreiptų konkurenciją, pavyzdžiui, nustatydamos specifinius
ar bendrus mažmeninius tarifus.“

Nacionalinės teisės aktai
2004 m. liepos 16 d. Telekomunikacijų įstatymo (
Ustawa-Prawo telekomunikacyjne
;
Dz. U.
, Nr. 171, pozicija 1800) (toliau – Telekomunikacijų įstatymas) pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinoje 41 straipsnio redakcijoje
buvo numatyta:
„1.      Nustatant mokesčius už abipusį naudojimąsi sujungtais tinklais, susijusius su numerių perkėlimu iš vieno tinklo į kitą, turi
būti atsižvelgiama į patirtas sąnaudas.
2.      Nustatant mokesčius už abipusį naudojimąsi sujungtais tinklais ir telekomunikacinę prieigą, susijusius su paslaugų teikėjo
pasirinkimo įgyvendinimu, turi būti atsižvelgiama į patirtas sąnaudas.“
Telekomunikacijų įstatymo 71 straipsnyje nustatoma:
„1.      Sutarties su paslaugų teikėju, kuris užtikrina sujungimą su operatoriaus viešuoju telefono ryšio tinklu, šalimi esantis abonentas,
pakeisdamas operatorių, gali prašyti perkelti jam priskirtą numerį į kito operatoriaus tinklą tokioje teritorijoje: 1) numeracinėje
zonoje – geografinių numerių atveju; 2) visoje šalyje – negeografinių numerių atveju.“
2.      1 dalies nuostatos netaikomos perkeliant numerius tarp viešųjų fiksuotojo ryšio ir judriojo ryšio tinklų.
3.      Už priskirto numerio perkėlimą keičiant operatorių ankstesnysis paslaugų teikėjas abonento gali prašyti sumokėti vienkartinį
mokestį, kuris yra nurodytas jo kainininke ir turi būti toks, kad neatgrasintų abonento naudotis šia teise.“
Telekomunikacijų įstatymo 74 straipsnyje numatoma:
„1.      Paslaugų teikėjas, užtikrinantis prijungimą prie viešojo telefono ryšio tinklo, ir operatorius, prie kurio tinklo yra prijungiamas
abonentas, esantis sutarties su  paslaugų teikėju, užtikrinančiu prijungimą prie viešojo telefono ryšio tinklo, šalimi, privalo
užtikrinti galimybes įgyvendinti abonento teises, kurios nurodytos 69?72 straipsniuose: sukurti atitinkamas technines sąlygas
arba sudaryti 31 ar 128 straipsniuose minimą sutartį, o jei tokios galimybės yra sudarytos – užtikrinti jų įgyvendinimą.
<…>
3.      Elektroninės komunikacijos tarnybos pirmininkas 1 dalyje nurodytiems paslaugų teikėjui ir operatoriui gali skirti 209 straipsnio
1 dalies 15?17 punktuose nurodytą baudą, jeigu jie:
1)      neužtikrina galimybių įgyvendinti 1 dalyje nurodytas abonentų teises;
2)      neįgyvendina abonento teisių, kai yra jų įgyvendinimo galimybės;
3)      abonentų teises įgyvendina nesilaikydami įstatymo arba 73 straipsnyje nurodyto nutarimo nuostatų.“
Pagal šio įstatymo 209 straipsnio 1 dalies 16 punktą:
„Kas neleidžia abonentams pasinaudoti <...> teisėmis perkelti priskirtą numerį, yra baudžiamas bauda.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad UKE pirmininkas PTC skyrė 100 000 PLN (apie 24 350 eurų)
baudą dėl to, kad vienkartinis 122 PLN (apie 29,70 euro) mokestis, kurį PTC reikalavo mokėti laikotarpiu nuo 2006 m. kovo
28 d. iki gegužės 31 d. keičiant operatorių, pažeidžia Telekomunikacijų įstatymo 71 straipsnio 3 dalį, nes tokia suma atgraso
PTC abonentus naudotis šia numerio perkėlimo teise.
UKE pirmininko sprendimą PTC apskundė
Sąd Okręgowy w Warszawie
(Varšuvos apygardos teismas). 2007 m. kovo 6 d. sprendimu šis teismas skundą atmetė.
PTC dėl šio sprendimo padavė apeliacinį skundą
Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšuvos apeliacinis teismas), kuris 2008 m. vasario 5 d. sprendimu panaikino skundžiamą sprendimą ir nusprendė, kad vienkartinio
mokesčio už numerio perkėlimą dydis negali būti apskaičiuojamas neatsižvelgiant į operatoriaus su paslaugos teikimu susijusias
sąnaudas. UKE pirmininkas dėl šio sprendimo padavė kasacinį skundą.
Šiomis aplinkybėmis
Sąd Najwyższy
(Aukščiausiasis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [Universaliųjų paslaugų direktyvos] 30 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad kompetentinga [NRI], užtikrindama,
kad tiesioginiai abonentų mokesčiai neatgrasintų jų naudotis numerio perkėlimo paslauga, privalo atsižvelgti į judriojo telefono
ryšio tinklo operatorių teikiant tokią paslaugą patirtas sąnaudas?“

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu klausia, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio
2 dalis turi būti aiškinama taip, kad vertindama už numerio perkėlimo paslaugą vartotojų mokamo mokesčio atgrasomąjį poveikį
NRI privalo atsižvelgti į judriojo telefono ryšio tinklo operatorių teikiant šią paslaugą patirtas sąnaudas.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą teksto matyti, kad pagrindinėje byloje ginčas vyksta dėl PTC teiginių,
jog atliekant tokį vertinimą Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis įpareigoja NRI atsižvelgti į operatorių
teikiant numerio perkėlimo paslaugą patirtas sąnaudas.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad numerių perkėlimo sąvoka apima galimybę mobiliojo ryšio abonentui, pakeitus operatorių, išsaugoti
tą patį numerį (2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
Mobistar
, C‑438/04, Rink. p. I‑6675, 23 punktas).
Siekiant užtikrinti šią galimybę reikia, kad platformos tarp operatorių būtų suderintos, kad abonento numeris būtų perkeltas
iš vieno operatoriaus kitam ir kad techninės operacijos leistų telefoninius skambučius perduoti į perkeltą numerį (žr. minėto
Sprendimo
Mobistar
24 punktą).
Pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 40 konstatuojamąją dalį numerių perkėlimo galimybe siekiama panaikinti kliūtis vartotojams
laisvai pasirinkti mobiliojo ryšio operatorius ir užtikrinti veiksmingos konkurencijos telefono paslaugų rinkoje plėtrą (žr.
minėto Sprendimo
Mobistar
25 punktą).
Siekdamas šių tikslų Sąjungos įstatymų leidėjas Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalyje numatė, jog NRI užtikrina,
kad kainos už sujungimą, susijusį su numerių perkėlimu, būtų pagrįstos sąnaudomis ir kad nustatyti mokesčiai vartotojams,
jei taikomi, neatgrasintų naudotis tokiomis priemonėmis (žr. minėto Sprendimo
Mobistar
26 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis nacionalinėms reguliavimo tarnyboms nustato
pareigą prižiūrėti, kad operatoriai nustatytų kainas, pagrįstas jų sąnaudomis, ir kad kainos neturėtų atgrasomojo poveikio
vartotojui (žr. minėto Sprendimo
Mobistar
33 punktą).
Užtikrinus, kad nustatytos kainos būtų pagrįstos sąnaudomis, minėta nuostata NRI suteikia tam tikrą diskreciją vertinant situaciją
ir nustatant metodą, kuris joms atrodo labiausiai tinkamas visiškai įgyvendinti perkėlimo veiksmingumą taip, kad vartotojai
nebūtų atgrasinti pasinaudoti šia galimybe (žr. minėto Sprendimo
Mobistar
34 punktą).
Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis nedraudžia
NRI iš anksto ir pagal teorinį sąnaudų metodą nustatyti didžiausią kainą, kurios operatorius perleidėjas gali reikalauti iš
operatoriaus gavėjo kaip įrengimo sąnaudų, jei kainos pagrindžiamos sąnaudomis taip, kad vartotojai nebūtų atgrasinti pasinaudoti
perkėlimo galimybe (žr. minėto Sprendimo
Mobistar
37 punktą).
Remiantis tuo, darytina išvada, kad operatorių patiriamos sujungimo sąnaudos ir vartotojo mokėtino mokesčio dydis iš principo
yra susiję. Ši sąsaja leidžia užtikrinti kompromisą tarp vartotojų ir operatorių interesų.
Reikia priminti, kad pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 41 konstatuojamąją dalį įgyvendinant numerių perkeliamumą NRI
turi skatinti, kur įmanoma, tarifų skaidrumą.
Taip pat reikia pabrėžti, kad, kaip savo išvados 52, 53 ir 55 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, NRI mokesčio atgrasomajam
poveikiui įvertinti pasirinktas metodas turi būti suderinamas su kainos už sujungimą nustatymo principais bei leisti užtikrinti,
kad ji būtų objektyvi, visiškai veiksminga ir skaidri.
Todėl remiantis Universaliųjų paslaugų direktyvos struktūra darytina išvada, kad NRI, naudodama objektyvų ir patikimą metodą,
turi nustatyti tiek operatorių teikiant numerio perkėlimo paslaugą patirtas sąnaudas, tiek mokesčio dydį, kurį viršijus vartotojai
galėtų atsisakyti šios paslaugos.
Atlikusi tokį tyrimą NRI prireikus gali neleisti taikyti mokesčio, kuris, nors ir atitinka operatorių sąnaudas, tačiau, remiantis
visais NRI turimais duomenimis, atgraso vartotojus.
Iš to darytina išvada, kad tokiu atveju NRI gali nuspręsti, jog mokesčio, kurio galima reikalauti vartotojo, dydis turi būti
mažesnis už tą dydį, kuris būtų nustatytas remiantis vien sąnaudomis, apskaičiuojamomis taikant objektyvų ir patikimą metodą,
kurių operatoriai turi patirti užtikrindami numerių perkeliamumą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, į klausimą reikia atsakyti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip, jog vertindama už numerio perkėlimo paslaugą vartotojų mokamo mokesčio atgrasomąjį poveikį NRI privalo
atsižvelgti į judriojo telefono ryšio tinklo operatorių teikiant šią paslaugą patirtas sąnaudas. Tačiau ji turi galimybę nustatyti
maksimalų operatorių reikalaujamo mokesčio dydį, kuris būtų mažesnis už jų patirtas sąnaudas, jei remiantis tik šiomis sąnaudomis
apskaičiuotas mokestis gali atgrasinti vartotojus pasinaudoti galimybe perkelti numerį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių,
susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 30 straipsnio 2 dalis turi būti
aiškinama taip, kad vertindama už numerio perkėlimo paslaugą vartotojų mokamo mokesčio atgrasomąjį poveikį nacionalinė reguliavimo
institucija privalo atsižvelgti į judriojo telefono ryšio tinklo operatorių teikiant šią paslaugą patirtas sąnaudas. Tačiau
ji turi galimybę nustatyti maksimalų operatorių reikalaujamo mokesčio dydį, kuris būtų mažesnis už jų patirtas sąnaudas, jei
remiantis tik šiomis sąnaudomis apskaičiuotas mokestis gali atgrasinti vartotojus pasinaudoti galimybe perkelti numerį.
Parašai.
*
Proceso kalba: lenkų.