CELEX: 62007TJ0348
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā veikti pret noteiktām personām un organizācijām
Naudas līdzekļu iesaldēšana
Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP un Regula (EK) Nr. 2580/2001
Prasība atcelt tiesību aktu
Prasījumu pielāgošana
Pārbaude tiesā
Savienības pasākuma par naudas līdzekļu iesaldēšanu īstenošanas nosacījumi

Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture
Attiecībā uz atbilstošajām tiesību normām un tiesvedības priekšvēsturi skatīt Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija
spriedumu lietā T‑327/03
Al‑Aqsa
/Padome (Krājumā nav publicēts, turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Al‑Aqsa
”), it īpaši 16.–21. punktu, kur aprakstīts administratīvais process un process tiesā Nīderlandē attiecībā uz prasītāju, kuri
ir pamatā Nīderlandes ārlietu un finanšu ministru 2003. gada 3. aprīlī izdotajam
Sanctieregeling terrorisme 2003
(rīkojums par sankcijām terorisma jomā, turpmāk tekstā – “
Sanctieregeling
”), oficiālajam
Algemene Inlichtingen‑ en Veiligheidsdienst
(vispārējais informācijas un drošības dienests, turpmāk tekstā – “
AIVD
”) direktora 2003. gada 9. aprīļa memorandam Nīderlandes Ārlietu ministrijas politisko jautājumu ģenerāldirektoram (turpmāk
tekstā – “
AIVD
memorands”),
Rechtbank te ‘s‑Gravenhage, sector civiel recht, voorzieningenrechter
(Hāgas apgabaltiesa (Nīderlande), Civiltiesību nodaļa, pagaidu noregulējuma tiesnesis; turpmāk tekstā – “pagaidu noregulējuma
tiesnesis”) 2003. gada 13. maija starpspriedumam (turpmāk tekstā – “starpspriedums par pagaidu noregulējumu”) un šī paša tiesneša
2003. gada 3. jūnija galīgajam spriedumam (turpmāk tekstā – “spriedums par pagaidu noregulējumu”).
Ar spriedumu lietā
Al‑Aqsa
Pirmās instances tiesa atcēla Padomes 2006. gada 29. maija Lēmumu 2006/379/EK, ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK)
Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām,
un ar ko atceļ Lēmumu 2005/930/EK (OV L 144, 21. lpp.), tiktāl, ciktāl tas attiecās uz prasītāju, galvenokārt tāpēc, ka šis
lēmums nebija pienācīgi pamatots.
2007. gada 23. aprīļa vēstulē Eiropas Savienības Padome prasītājam norādīja, ka uzskatīja iemeslus tam, lai prasītāju sākotnēji
iekļautu sarakstā, kas iekļauts Padomes 2001. gada 27. decembra Regulas (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem,
kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV L 344, 72. lpp., labojums OV 2007, L 164,
36. lpp.; turpmāk tekstā – “strīdīgais saraksts”), par joprojām spēkā esošiem un līdz ar to plānoja to saglabāt šajā sarakstā.
Šai vēstulei tika pievienots pamatojuma, uz kuru atsaucas Padome, izklāsts. Tāpat prasītājam tika norādīts, ka tas viena mēneša
laikā var iesniegt Padomei apsvērumus par tās nodomu saglabāt tā vārdu strīdīgajā sarakstā un par pamatojumu, uz ko tā atsaucās
šajā sakarā, kā arī visus pamatojuma dokumentus.
Minētajai vēstulei pievienotajā pamatojuma izklāstā Padome norādīja:
“Prasītājs tika izveidots 1993. gadā Nīderlandē atbilstoši Nīderlandes tiesībām kā fonds. Tas vāca līdzekļus noteiktām organizācijām,
kas ietilpst palestīniešu
Hamas
kustībā, kura ir iekļauta to grupu sarakstā, kuras ir iesaistītas terora aktos [Padomes 2001. gada 27. decembra] Kopējās
nostājas 2001/931/KĀDP [par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV L 344, 93. lpp.)] 1. panta 2. punkta izpratnē.
Vairākas no šīm organizācijām nodod rīcībā līdzekļus, lai īstenotu terora aktus vai veicinātu to īstenošanu. Uz šiem aktiem
attiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta k) apakšpunkts, un tie ir izdarīti ar mērķi, kas minēts šīs kopējās
nostājas 1. panta 3. punkta i) un ii) apakšpunktā.
Uz prasītāju tādējādi attiecas Regulas [..] Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkts.
[Nīderlandes] ārlietu ministrs un finanšu ministrs ar 2003. gada 3. aprīļa ministra rīkojumu DJZ/BR/219‑03 (saukts par
Sanctieregeling Terrorisme
), kurš ir publicēts Nīderlandes 2003. gada 7. aprīļa
Staatscourant
(oficiālais vēstnesis), nolēma iesaldēt visus [prasītājam] piederošos īpašumus. Šis lēmums tika ratificēts ar 2003. gada
3. jūnija spriedumu LJN AF9389, ko pieņēma Hāgas apgabaltiesas civiltiesību nodaļas priekšsēdētājs. Šajā spriedumā atzīts,
ka [prasītājs] ir uzskatāms par organizāciju, kura atbalsta
Hamas
un šai pēdējai ļauj īstenot vai veicināt teroristiskas darbības.
Tādējādi lēmumu attiecībā uz [prasītāju] pieņēma kompetenta iestāde Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē.
Padome ir pārliecināta, ka iemesli, kas pamatoja [prasītāja] iekļaušanu [strīdīgajā sarakstā], joprojām ir spēkā.”
Nav strīda, ka minētajā pamatojuma izklāstā minētais ministra rīkojums un spriedums ir
Sanctieregeling
un spriedums par pagaidu noregulējumu.
Ar 2007. gada 25. maija vēstuli prasītājs Padomei nosūtīja savus atbildes apsvērumus. Tas kritizēja gan motīvus, ko Padome
bija izvirzījusi pēc būtības kā tādus, kas pamato [prasītāja] saglabāšanu strīdīgajā sarakstā, gan tās izmantoto procedūru.
2007. gada 28. jūnijā, proti, pēc tiesas sēdes, kurā tika uzklausīti mutvārdu paskaidrojumi lietā, kurā tika pasludināts spriedums
lietā
Al‑Aqsa
, kura norisinājās 2007. gada 16. janvārī, bet pirms šī sprieduma pasludināšanas, Padome pieņēma Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru
īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā
vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumus 2006/379 un 2006/1008/EK (OV L 169, 58. lpp.; turpmāk
tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Ar šo lēmumu Padome saglabāja prasītāja nosaukumu strīdīgajā sarakstā.
Atbilstoši apstrīdētā lēmuma preambulas ceturtajam apsvērumam:
“Padome pilnībā pārskatīja to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemērojama Regula [..] Nr. 2580/2001, kā prasīts
minētās regulas 2. panta 3. punktā. Šajā sakarā Padome ņēma vērā komentārus un dokumentus, kurus bija iesniegušas dažas attiecīgās
personas, grupas un organizācijas.”
Atbilstoši apstrīdētā lēmuma preambulas piektajam apsvērumam:
“Pēc šā pārskata Padome secināja, ka šā lēmuma pielikumā uzskaitītās personas, grupas un organizācijas ir bijušas iesaistītas
terora aktos Kopējās nostājas [2001/931] 1. panta 2. un 3. punkta nozīmē, ka attiecībā uz tām lēmumu ir pieņēmusi kompetenta
iestāde minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta nozīmē un ka tādēļ uz tām būtu jāturpina attiecināt īpašus ierobežojošus
pasākumus, kas paredzēti Regulā Nr. 2580/2001.”
Apstrīdētais lēmums prasītājam tika paziņots ar Padomes 2007. gada 29. jūnija vēstuli. Šai vēstulei pievienotais pamatojuma
izklāsts (turpmāk tekstā – “pamatojuma izklāsts”) ir identisks Padomes 2007. gada 23. aprīļa vēstulei pievienotajam (skat.
šī sprieduma 3. punktu).

Process un notikumu attīstība tiesvedības laikā
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā saņemts 2007. gada 12. septembrī,
prasītājs cēla šo prasību, kuras sākotnējais priekšmets būtībā bija prasība daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
2007. gada 20. decembrī Padome pieņēma Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ
apstrīdēto lēmumu (OV L 340, 100. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
Ar 2008. gada 21. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesas septītās palātas priekšsēdētājs pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas
atļāva Nīderlandes Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 12. jūnijā, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus prasījumus
tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2007/868 atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju. Savos apsvērumos
par šo lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 10. un 17. jūlijā, Padome norādīja, ka tā varētu
piekrist šādai grozīšanai.
2008. gada 15. jūlijā Padome pieņēma Lēmumu 2008/583/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2007/868
(OV L 188, 21. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2008. gada 10. septembrī, prasītājs lūdza atļauju grozīt savus
prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2008/583 atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju. Savos
apsvērumos par šo lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 10. oktobrī, Padome norādīja, ka tā varētu
piekrist šādai grozīšanai. Savos apsvērumos, kas kancelejā iesniegti attiecīgi 2008. gada 6. un 14. oktobrī, Nīderlandes Karaliste
un Komisija neizvirzīja iebildumus.
2009. gada 26. janvārī Padome pieņēma Lēmumu 2009/62/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ Lēmumu 2008/583
(OV L 23, 25. lpp.). Ar šo lēmumu prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
2009. gada 15. jūnijā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 501/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un atceļ
Lēmumu 2009/62 (OV L 151, 14. lpp.). Šajā regulā prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (septītā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta
64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem rakstveidā uzdeva divus jautājumus.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa atzina, ka lūgums ļaut grozīt prasījumus attiecībā uz Lēmuma 2007/868 atcelšanu bija ticis iesniegts
pēc EKL 230. panta piektajā daļā paredzētā divu mēnešu pēc šī lēmuma publicēšanas vai paziņošanas termiņa un tādējādi šī lūguma
iesniegšanas datumā prasītāja tiesības ar prasības pieteikuma palīdzību celt prasību atcelt šo tiesību aktu bija noilgušas.
Lai gan atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, šajā ziņā nebija cēlušas nekādus iebildumus, Vispārējā tiesa, atgādinājusi,
ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par to, vai prasība ir tikusi celta, neievērojot termiņu, ir absolūts šķērslis
tiesas procesam, ko Kopienu tiesa var izvirzīt un kas tai pat jāizvirza pēc savas iniciatīvas, uzaicināja lietas dalībniekus
rakstveidā paust savu viedokli par jautājumu par to, vai minētais divu mēnešu termiņš ir piemērojams arī tad, ja prasība atcelt
Kopienu tiesību aktu ir celta nevis ar prasības pieteikuma palīdzību, bet gan ar lūguma ļaut grozīt prasījumus atcelt agrāku
tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo tiesību aktu, palīdzību, kas ir grozīšana, kuru Kopienu tiesa principā
pieļauj pareizas tiesvedības un procesuālās ekonomijas interesēs.
Otrkārt, Vispārējā tiesa uzaicināja galvenos lietas dalībniekus rakstveidā skaidri paust to nostāju par zināmiem apsvērumiem,
ko Nīderlandes Karaliste izteikusi savā iestāšanās rakstā attiecībā uz iespēju, kas prasītājam bijusi, pirmkārt, pārsūdzēt
spriedumu par pagaidu noregulējumu un, otrkārt, celt prasību pēc būtības.
Lietas dalībnieki uz šiem jautājumiem rakstveidā atbildēja noteiktajos termiņos.
Savā rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumiem, kas kancelejā iesniegta 2009. gada 28. oktobrī, prasītājs lūdza
atļauju grozīt savus prasījumus tādā veidā, lai prasība attiektos arī uz Lēmuma 2008/583 (kas pārrakstīšanās kļūdas dēļ norādīts
kā “Lēmums 2008/538”) un Lēmuma 2009/62, kā arī uz Regulas Nr. 501/2009 atcelšanu tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz prasītāju.
Vispārējā tiesa uzaicināja pārējos lietas dalībniekus tiesas sēdē mutvārdos izteikt apsvērumus par šo lūgumu.
2009. gada 25. novembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
uzdotajiem jautājumiem. Mutvārdu paskaidrojumu laikā prasītājs precizēja tiesību aktus, kurus tas lūdz atcelt tiktāl, ciktāl
tie attiecas uz prasītāju. Atbildētāja un personas, kas iestājušās lietā, paziņoja, ka tās principā neiebilst pret prasītāja
rakstveida atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem lūgtajiem prasījumu grozījumiem, un tas tika ierakstīts tiesas
sēdes protokolā.
2009. gada 22. decembrī Padome pieņēma Regulu (ES) Nr. 1285/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un
atceļ Regulu Nr. 501/2009 (OV L 346, 39. lpp.). Šajā regulā prasītāja nosaukums saglabāts strīdīgajā sarakstā.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu, Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009 tiktāl, ciktāl tie attiecas uz
to;
–        atzīt, ka Regula Nr. 2580/2001 tam nav piemērojama;
–        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu prasītājs piedāvā, ja Vispārējā tiesa to vēlētos, sniegt pierādījumus
par pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturu un veidu Nīderlandes tiesībās, kā arī pagaidu noregulējuma tiesneša pilnvarām,
kurās ietilpst ekspertu uzklausīšana un/vai tiesību rokasgrāmatu uzrādīšana.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību pilnībā kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Nīderlandes Karaliste un Komisija atbalsta Padomes prasījumus.

Juridiskais pamatojums
1.
Par apstrīdētā lēmuma atcelšanas un tā aizstāšanas tiesvedības laikā ar citiem tiesību aktiem procesuālajām sekām
Kā izriet no iepriekš izklāstītā, kopš prasības pieteikuma iesniegšanas apstrīdētais lēmums tika atcelts un aizstāts vispirms
ar Lēmumu 2007/868, tad ar Lēmumu 2008/583, tad ar Lēmumu 2009/62, tad ar Regulu Nr. 501/2009 un visbeidzot ar Regulu Nr. 1258/2009.
Prasītājs ir secīgi lūdzis grozīt savus sākotnējos prasījums tādējādi, lai tā prasība attiektos arī uz šo trīs lēmumu un Regulas
Nr. 501/2009 atcelšanu tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz to. Savukārt tas līdz šī sprieduma pasludināšanas dienai nav lūdzis
grozīt savus prasījumus tādējādi, lai tā prasība attiektos arī uz īstenošanas Regulas Nr. 1285/2009 atcelšanu. Turklāt tas
ir saglabājis savus prasījumus par agrāko atcelto un aizstāto aktu atcelšanu.
Šie lūgumi ir jāapmierina un jāuzskata, ka prasītājs ir tiesīgs lūgs atcelt apstrīdēto lēmumu, Lēmumu 2007/868, 2008/583 un
2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009 tiktāl, ciktāl šie akti attiecas uz to, šajā lietā neatkarīgi no tā, vai šie lūgumi tika
iesniegti EKL 230. panta piektajā daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā no akta, uz kuru tie attiecas, publicēšanas vai paziņošanas
dienas.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata, ka minētais termiņš principā ir piemērojams gan tad, ja prasība atcelt tiesību aktu ir
celta ar prasības pieteikumu, gan tad, ja tā ir celta iztiesājamas lietas ietvaros un atbilstoši judikatūrai, kas uzsākta
ar Tiesas 1982. gada 3. marta spriedumu lietā 14/81
Alpha Steel
/Komisija (
Recueil
, 749. lpp., 8. punkts), ar lūgumu grozīt prasījumus atcelt agrāku tiesību aktu, kurš ir atcelts un aizstāts ar attiecīgo
aktu.
Šo risinājumu pamato apstāklis, ka tiesību normas, kas reglamentē prasību iesniegšanas termiņus, ir absolūtas un Tiesa tās
piemēro, lai nodrošinātu tiesisko drošību un indivīdu vienlīdzību likuma priekšā (Tiesas 2007. gada 18. janvāra spriedums
lietā C‑229/05 P
PKK
un
KNK
/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 101. punkts), izvairoties no jebkādas diskriminācijas vai patvaļības tiesas spriešanā (Tiesas
1987. gada 15. janvāra spriedums lietā 152/85
Misset
/Padome,
Recueil
, 223. lpp., 11. punkts).
Tomēr, atkāpjoties no šī principa, Vispārējā tiesa, tāpat kā Padome un Komisija, uzskata, ka šis termiņš iztiesājamas lietas
ietvaros nav piemērojams, ja, pirmkārt, attiecīgajam aktam un aktam, ar kuru to atceļ un aizstāj, attiecībā uz attiecīgo personu
ir tas pats priekšmets, tie būtībā balstīti uz to pašu pamatojumu un to saturs ir būtībā identisks, tiem tādējādi atšķiroties
vienīgi ar to attiecīgo
ratione temporis
piemērošanas jomu, un, otrkārt, lūgums grozīt prasījumus nav pamatots ne ar vienu jaunu pamatu, faktu vai pierādījumu, bet
vienīgi ar attiecīgā akta, ar kuru atceļ un aizstāj šo agrāko aktu, pieņemšanu. Tieši tā tas ir šajā gadījumā, kā visi lietas
dalībnieki ir atzinuši savos rakstveida un mutvārdu apsvērumus, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Šādos apstākļos, tā kā strīda priekšmets un ietvari, kādi tie ir noteikti sākotnējā prasībā, netiek grozīti citādi kā vien
attiecībā uz to laika dimensiju, tiesisko drošību nekādā veidā neietekmē apstāklis, ka lūgums grozīt prasījumus ir iesniegts
pēc attiecīgā divu mēnešu termiņa.
Šo izņēmumu pamato arī pienākumi, kas iestādei – atceltā tiesību akta izdevējai – izriet no sprieduma par tiesību akta atcelšanu,
attiecībā uz pasākumiem, kuri tai atbilstoši EKL 233. pantam jāveic šī sprieduma izpildei.
Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai izpildītu šāda sprieduma prasības, iestādei ir jāievēro ne tikai sprieduma rezolutīvā daļa,
bet arī motīvi, kuri ir nepieciešamais pamatojums tādējādi, ka šie motīvi ir vajadzīgi, lai noteiktu precīzu rezolutīvajā
daļā nolemtā nozīmi. Būtībā tieši šie motīvi ir tie, kas, pirmkārt, identificē konkrēto normu, kura ir uzskatīta par prettiesisku,
un, otrkārt, parāda precīzus rezolutīvajā daļā konstatētās nelikumības iemeslus, kas attiecīgajai iestādei ir jāņem vērā,
aizstājot atcelto aktu (Tiesas 1988. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās 97/86, 99/86, 193/86 un 215/86
Asteris
u.c./Komisija,
Recueil
, 2181. lpp., 27. punkts).
Tomēr, lai arī konstatētā prettiesiskuma atzīšana sprieduma, ar kuru tiek atcelts kāds tiesību akts, motīvu daļā vispirms
liek iestādei, kas ir atceltā akta izdevēja, novērst šo prettiesiskumu aktā, ar kuru ir paredzēts aizstāt atcelto aktu, šāda
prettiesiskuma atzīšana šai iestādei var radīt arī citas sekas tiktāl, ciktāl tā attiecas uz kādu normu ar noteiktu saturu
konkrētā jomā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Asteris
u.c./Komisija, 28. punkts).
Attiecībā uz gadījumu, kad tiek atcelts tāds Kopienu tiesību akts par līdzekļu iesaldēšanu – kā tas ir šajā lietā –, kuru
saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu regulāri atjaunina, iestādei, kas to ir izdevusi, vispirms ir jānodrošina,
lai iespējamajos turpmākajos lēmumos par līdzekļu iesaldēšanu, kuri tiktu pieņemti pēc sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību
akts, – nolūkā reglamentēt laika periodu pēc šī sprieduma – netiktu pieļauti tādi paši trūkumi vai pretlikumības (Pirmās instances
tiesas 2008. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑256/07
People’s Mojahedin Organization of Iran
/Padome, Krājums, II‑3019. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
PMOI I
”, 62. punkts; pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Asteris
u.c./Komisija, 29. punkts).
Papildus jāatzīst, ka saskaņā ar to, ka spriedumiem, ar kuriem tiek atcelts kāds tiesību akts, ir atpakaļejošs spēks, prettiesiskuma
atzīšana attiecas uz datumu, kad atceltais akts stājās spēkā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Asteris
u.c./Komisija, 30. punkts).
Šajā lietā tas var nozīmēt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā Padomei ir arī pienākums visos secīgajos līdzekļu iesaldēšanas
pasākumos, kuri atceļ un aizstāj apstrīdēto lēmumu, novērst trūkumus vai pretlikumības, kuri piemita šim pēdējam lēmumam (šajā
ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Asteris
u.c./Komisija, 30. punkts, un spriedumu lietā
PMOI I
, 64. punkts).
Tādos apstākļos kā šajā lietā, kas aprakstīti šī sprieduma 34. punktā, jebkāda prasītāja līdzekļu iesaldēšanas ar apstrīdēto
lēmumu prettiesiskuma atzīšana tādējādi varētu attiekties ne tikai uz laikposmu, kurā šis lēmums ir bijis spēkā, bet arī uz
visu vēlāko līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, kas apstrīdēts tiesvedības laikā, spēkā esamības laikposmiem (šajā ziņā un pēc
analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Asteris
u.c./Komisija, 31. punkts).
Atsacīdamās izpildīt šī sprieduma 41. punktā aprakstīto pienākumu, Padome neievērotu EKL 233. pantā paredzētos pienākumus,
par ko ļauj sodīt EKL 232. pantā paredzētā procedūra (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Asteris
u.c./Komisija, 32. punkts).
Šādos apstākļos un atbilstoši sprieduma lietā
PMOI I
45.–48. punktā minētajai judikatūrai būtu pretrunā pareizai tiesvedībai un procesuālās ekonomijas principam prasītājam noteikt
pienākumu, piedraudot ar nepieņemamību, iesniegt lūgumu grozīt savus prasījumus tiesvedības laikā EKL 230. panta piektajā
daļā paredzētajā divu mēnešu termiņā.
Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par prasībām pret secīgi saskaņā ar Regulu Nr. 2580/2001 pieņemtajiem
līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem prasītājam saglabājas interese par visu šīs prasības ietvaros apstrīdēto aktu atcelšanu,
lai gan līdz šī sprieduma pasludināšanas brīdim tie ir atcelti un aizstāti ar citiem aktiem (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
PMOI I
, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
2.
Par prasībām atcelt tiesību aktu
Tā kā pamatojuma izklāsts, uz kuru Padome atsaucas kā uz tādu, kas pamato attiecīgi Lēmumu 2007/868, 2008/583 un 2009/62,
kā arī Regulu Nr. 501/2009, ir identisks, identiski ir arī pamati, kas izvirzīti prasījumu par šo tiesību aktu atcelšanu atbalstam.
Turpmāk šajā spriedumā atsauce uz apstrīdēto lēmumu tādējādi ir jāsaprot kā tāda, kas attiecas arī uz Lēmumu 2007/868, 2008/583
un 2009/62, kā arī Regulu Nr. 501/2009.
Šajā ziņā prasītājs būtībā izvirza piecus pamatus. Pirmais, kurš ir iedalāms četrās daļās, būtībā ir par Kopējās nostājas 2001/931
1. panta 1., 2. un 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu. Otrais ir par samērīguma principa pārkāpumu.
Trešais ir par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un būtiskas formas prasības
pārkāpumu. Ceturtais pamats ir par pamattiesību uz netraucētu tā īpašuma lietošanu pārkāpumu. Visbeidzot, piektais pamats
ir pa EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
Jāsāk ar pirmā pamata izskatīšanu, pēc tam izskatot trešo pamatu.

Par pirmo pamatu – Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 1., 2. un 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta pārkāpumu
Šis pamats ir iedalāms četrās daļās attiecīgi par to, ka prasītājs nav persona, grupa vai organizācija tiesību normu, kuru
pārkāpums tiek apgalvots, izpratnē, par to, ka neviena kompetenta iestāde nav pieņēmusi lēmumu attiecībā uz prasītāju šo pašu
tiesību normu izpratnē, par to, ka nav pierādīts, ka prasītājam būtu bijis nodoms veicināt terora aktu veikšanu, un visbeidzot
par to, ka vairs nevar uzskatīt, ka prasītājs veicina šādu aktu veikšanu.
Par pirmā pamata pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka tas neatbilst “personu, grupu un organizāciju, kas ir iesaistītas terora aktos”, definīcijai Kopējās
nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi no šīs kopējās nostājas 1. panta 1. punkta izrietot, ka ne tā, ne
līdz ar to Regula Nr. 2580/2001, ar kuru to īsteno, prasītājam nav piemērojamas.
Pirmkārt, tā kā prasītājs nav fiziska persona, uz to neattiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmais ievilkums,
kurš, pēc prasītāja domām, attiecas vienīgi uz šādām personām, bet ne uz juridiskām personām. Šajā ziņā prasītājs atsaucas
uz to, ka šīs tiesību normas otrajā ievilkumā ir nodalītas grupas, organizācijas un personas, un uz to, ka strīdīgajā sarakstā
iedaļā “Personas” ir minētas vienīgi fiziskas personas, savukārt vairākas juridiskās personas ir minētas iedaļā “Grupas un
organizācijas”.
Otrkārt, uz prasītāju acīmredzami neattiecas šīs kopējās nostājas 1. panta 2. punkta otrais ievilkums, jo atbilstoši pamatojuma
izklāsta formulējumam tam tiek pārmests vienīgi tas, ka prasītājs vācis līdzekļus noteiktām organizācijām, kas ietilpst
Hamas
un kuras savukārt tos nodeva [
Hamas
] rīcībā terora aktu veikšanai vai to veikšanas veicināšanai.
Prasītājs savā replikā precizē, ka šī daļa ir par Padomes kompetences Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta ii) apakšpunkta
piemērošanas jomā ietvert juridiskās personas neesamību. To darot, Padome ir pārkāpusi Kopējās nostājas 2001/931 piemērošanas
jomu.
Padome, kuru atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punktā noteikts:
“Šajā kopējā nostājā “personas, grupas un organizācijas, kas ir iesaistītas terora aktos,” nozīmē:
–         personas, kas izdarījušas vai mēģina izdarīt terora aktus vai piedalās vai veicina terora aktu izdarīšanu,
–        grupas un organizācijas, kas tieši vai netieši pieder šādām personām vai kuras šādas personas tieši vai netieši vada; un personas,
grupas vai organizācijas, kas rīkojas šādu personu, grupu vai organizāciju vārdā vai saskaņā ar to norādēm, ietverot līdzekļus,
kas iegūti vai saņemti no šādu personu vai ar tām saistīto personu, grupu vai organizāciju pārvaldītas vai īpašumā esošas
mantas.”
Prasītāja apgalvojums, ka jēdziens “personas” šīs tiesību normas pirmajā ievilkumā attiecas vienīgi uz fiziskām personām,
nevar tikt pieņemts.
Savā parastajā juridiskajā nozīmē, kas ir jāizmanto, ja vien nav skaidras likumdevēja norādes par pretējo, jēdziens “persona”
apzīmē parādību, kurai ir juridiska personība, un tādējādi gan fizisku personu, gan juridisku personu.
Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta pirmajā ievilkumā minētās “personas” tādējādi var apzīmēt gan fiziskas personas,
gan juridiskas personas, savukārt Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta otrajā ievilkumā minētās “grupas un organizācijas”
var apzīmēt jebkāda cita veida sabiedriskās organizācijas, kurām, lai gan tām trūkst juridiskās personības, ir vairāk vai
mazāk strukturēta forma.
Kā Padome pamatoti norāda, šo interpretāciju apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru “Padome
cenšas nodrošināt, lai pielikumā uzskaitītie fizisko vai juridisko personu vārdi, grupu vai organizāciju nosaukumi būtu papildināti
ar pietiekami sīkām ziņām, kas ļautu efektīvi identificēt šādus cilvēkus, juridiskās personas, organizācijas vai struktūras”.
Tādējādi kā juridiska persona prasītājs pretēji tam, ko tas apgalvo, ietilpst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. punkta
pirmā ievilkuma un tādējādi arī Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā.
Prasītāja apgalvojumam, ka Kopējai nostājai 2001/931 pievienotajā sarakstā tāpat kā strīdīgajā sarakstā fiziskās personas
ir minētas vienīgi iedaļā “Personas”, savukārt vairākas juridiskās personas, tostarp prasītājs, ir minētas iedaļā “Grupas
un organizācijas”, šajā ziņā nav nozīmes. Šie saraksti, kas ir izveidoti vienīgi tādēļ, lai attiecībā uz tajos uzskaitītajiem
individuālajiem gadījumiem īstenotu Kopējo nostāju 2001/931 un Regulu Nr. 2580/2001, neietekmē minētajos tiesību aktos ietverto
“personu, grupu un organizāciju” definīciju. Tas pats attiecas uz iespējamām kļūdām attiecībā uz “personu” un “grupu un organizāciju”
klasifikāciju, kas tajos varētu būt pieļautas.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka pretēji pamatojuma izklāstā apgalvotajam neviena kompetenta iestāde nav pieņēmusi lēmumu par to Kopējās
nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Tādējādi tas neietilpstot Regulas Nr. 2580/2001 piemērošanas jomā.
Ne
Sanctieregeling
, ne spriedums par pagaidu noregulējumu neietilpst nevienā no šajā tiesību normā paredzētajām četrām lēmumu kategorijām, proti,
izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar terora akta veikšanu, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar mēģinājumu
izdarīt terora aktu, izmeklēšanas uzsākšana vai apsūdzība saistībā ar līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, vai notiesāšana
par šādiem nodarījumiem. It īpaši savā spriedumā pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi pagaidām noraidīja prasītāja lūgumus,
nepieņemdams lēmumu par to minētās tiesību normas izpratnē.
Pakārtoti prasītājs apgalvo, ka ne ministri, kas ir izdevuši
Sanctieregeling
, ne pagaidu noregulējuma tiesnesis – Hāgas apgabaltiesas civiltiesību nodaļas priekšsēdētājs – nevar tikt uzskatīti par kompetentām
iestādēm Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē.
Pirmkārt, šīm amatpersonām nav nekādas kompetences attiecībā uz izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar teroristiskām
darbībām, kuras Nīderlandē ir ekskluzīvā
officier van justitie
(karalienes prokurors) kompetencē.
Otrkārt, šīm amatpersonām nav nekādas kompetences notiesāt par teroristiskām darbībām, jo tas ietilpst
strafrechter
(krimināltiesas) ekskluzīvā kompetencē.
Vēl vairāk pakārtoti prasītājs apgalvo, ka pretēji pamatojuma izklāstījumā apgalvotajam pagaidu noregulējuma tiesnesis nekādā
ziņā nav “ratificējis”
Sanctieregeling
. Šis tiesnesis vienīgi pagaidu procedūras ietvaros noraidīja prasītāja lūgumu aizliegt Nīderlandes valdībai iesaldēt tā līdzekļus.
Turklāt ministra rīkojumam pēc definīcijas ir likuma spēks un tas nekad nevar tikt “ratificēts” ar tiesu iestādes aktu.
Savā replikā prasītājs norāda arī, ka, ja arī, kā to apgalvo Padome, pagaidu noregulējuma tiesnesis ir kompetenta “tiesu”
iestāde, tad ministri nevar būt “līdzvērtīga” iestāde šajā jomā, jo atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta
otrā ievilkuma formulējumam šādas iestādes ir savstarpēji izslēdzošas. Tādējādi Padomes apgalvojums ir pretrunīgs un nesaprotams.
Savos apsvērumos, atbildot uz Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, prasītājs piebilst, ka ne pagaidu noregulējuma tiesvedības
raksturs Nīderlandes tiesībās, ne tas, ka tai nav krimināltiesību rakstura, nav būtiski šī pamata izskatīšanai. Tāpat nav
nozīmes šīs personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem par iespēju pārsūdzēt spriedumu par pagaidu noregulējumu un to, ka
nav uzsākta tiesvedība, lai lietu izlemtu pēc būtības.
Pakārtoti tiktāl, ciktāl Vispārējā tiesa vēlētos iegūt pierādījumus par pagaidu noregulējuma tiesvedības raksturu, saturu
un procesuālajiem aspektiem Nīderlandes tiesībās, prasītājs piedāvā sniegt šos pierādījums, noklausoties ekspertus un/vai
uzrādot tiesību rokasgrāmatas.
Prasītājs apgalvo arī, ka pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā paredzēto
lēmumu uzskaitījums ir izsmeļošs. Šo interpretāciju apstiprinot gan šīs tiesību normas formulējums, it īpaši tās vācu valodas
versijā, gan loģika. Attiecīgajā tiesību normā jēdzienam “lēmums”, kura saturs ir nenoteikts un neierobežots, nozīmi piešķir
vienīgi sekojošais uzskaitījums. Katrā ziņā attiecīgais uzskaitījums ir svarīgs un parāda, ka ir runa par īpaša veida lēmumiem,
kas ir līdzvērtīgi vai būtiski līdzinās vai nu izmeklēšanas uzsākšanai, vai apsūdzībai vai arī notiesāšanai. Šajā gadījumā
spriedums par pagaidu noregulējumu šiem nosacījumiem acīmredzami neatbilst.
Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentus.
Padome it īpaši uzsver, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, kas pēc tās domām,
ir kompetentas iestādes – šajā gadījumā tiesu iestādes – lēmums, kas pieņemts par prasītāju Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
4. punkta izpratnē. Tas skaidri izrietot no pamatojuma izklāsta, un Padome tomēr piebilst, ka tā būtu varējusi uzskatīt arī
Sanctieregeling
par kompetentās iestādes lēmumu šīs pašas tiesību normas izpratnē.
Arī Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka spriedums par pagaidu noregulējumu ir kompetentas valsts iestādes lēmums, kas ir bijis
par pamatu Padomes lēmumam iekļaut prasītāju strīdīgajā sarakstā.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
2006. gada 12. decembra spriedumos lietā T‑228/02
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
/Padome (Krājums, II‑4665. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
OMPI
”), lietā
PMOI I
; 2008. gada 4. decembra spriedumā lietā T‑284/08
People’s Mojahedin Organization of Iran
/Padome (Krājums, II‑3487. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
PMOI II
”) un 2009. gada 30. septembra spriedumā lietā T‑341/07
Sison
/Padome (Krājums, I‑0000. lpp.; turpmāk tekstā – spriedums lietā “
Sison II
”) Pirmās instances tiesa sākumā precizēja un tad apstiprināja, kādi ir: a) Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un
Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta īstenošanas nosacījumi; b) šajā kontekstā Padomes pierādīšanas pienākumi; un c) pārbaudes
tiesā apjoms šajā jomā.
Kā Pirmās instances tiesa norādīja sprieduma lietā
OMPI
115. un 116. punktā, sprieduma lietā
PMOI I
130. punktā, sprieduma lietā
PMOI II
50. punktā un sprieduma lietā
Sison II
92. punktā, faktiskā un tiesiskā informācija, kas var būt nosacījums līdzekļu iesaldēšanas pasākuma piemērošanai personai,
grupai vai organizācijai, ir noteikti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā. Saskaņā ar šo tiesību normu, pieņemot lēmumu
vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4.–6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu,
grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula. Minēto sarakstu tātad izstrādā saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931
1. panta 4. punkta noteikumiem, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka lēmumu
par attiecīgajām personām, grupām vai organizācijām ir pieņēmusi kompetenta iestāde neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas
uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu,
pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Ar “kompetento
iestādi” saprot tiesu iestādi vai, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šajā jomā, līdzvērtīgu, šajā jomā kompetentu, iestādi. Turklāt
saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu personu un organizāciju vārdi un nosaukumi, kas ir pārņemti sarakstā,
ir regulāri jāatjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos, lai pārliecinātos, ka vārdu un nosaukumu saglabāšana sarakstā ir pamatota.
Sprieduma lietā
OMPI
117. punktā, sprieduma lietā
PMOI I
131. punktā, sprieduma lietā
PMOI II
51. punktā un sprieduma lietā
Sison II
93. punktā Pirmās instances tiesa no šiem noteikumiem secina, ka process, kura rezultātā saskaņā ar atbilstošo tiesisko regulējumu
var tikt iesaldēti līdzekļi, notiek divos līmeņos: valsts un Kopienas līmenī. Pirmkārt, kompetentajai valsts iestādei, kas
parasti ir tiesa, ir jāpieņem attiecībā uz ieinteresēto personu lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta
definīcijai. Ja runa ir par lēmumu par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību, tam ir jābūt balstītam uz pierādījumiem vai būtiskām
un ticamām norādēm. Otrkārt, Padomei vienbalsīgi ir jāpieņem lēmums par ieinteresētās personas vārda vai nosaukuma iekļaušanu
strīdīgajā sarakstā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka šāds lēmums ir
ticis pieņemts. Tad Padomei ir regulāri, vismaz reizi sešos mēnešos, jāpārbauda, vai ieinteresētās personas vārda vai nosaukuma
saglabāšana strīdīgajā sarakstā joprojām ir pamatota. Šajā ziņā pārbaude par to, vai pastāv valsts iestādes lēmums, kas atbilst
minētajai definīcijai, ir būtisks priekšnosacījums tam, lai Padome pieņemtu sākotnējo lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, bet
turpmākās šā lēmuma pārbaudes valsts līmenī ir noteikti vajadzīgas saistībā ar turpmāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanu.
Turklāt sprieduma lietā
OMPI
123. punktā, sprieduma lietā
PMOI I
132. punktā, sprieduma lietā
PMOI II
52. punktā un sprieduma lietā
Sison II
94. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka saskaņā ar EKL 10. pantu attiecībām starp dalībvalstīm un Kopienas
iestādēm ir piemērojams abpusējs lojālas sadarbības pienākums (skat. Tiesas 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C‑339/00
Īrija/Komisija,
Recueil
, I‑11757. lpp., 71. un 72. punkts un tajos minētā judikatūra). Šis princips ir vispārpiemērojams un ir piemērojams tostarp
policijas un tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās ietvaros (parasti saukta “tieslietas un iekšlietas” (TI)), ko reglamentē
Līguma par ES VI sadaļa, kas turklāt ir pilnīgi balstīta uz sadarbību starp dalībvalstīm un iestādēm (Tiesas 2005. gada 16. jūnija
spriedums lietā C‑105/03
Pupino
, Krājums, I‑5285. lpp., 42. punkts).
Sprieduma lietā
OMPI
124. punktā, sprieduma lietā
PMOI I
133. punktā, sprieduma lietā
PMOI II
53. punktā un sprieduma lietā
Sison II
95. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un Regulas
Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts – tiesību normas, ar kurām terorisma apkarošanas ietvaros tiek ieviesta īpaša sadarbības
forma starp Padomi un dalībvalstīm, – šis princips paredz Padomei pienākumu pēc iespējas paļauties uz kompetentās valsts iestādes
vērtējumu, vismaz tad, ja runa ir par tiesu iestādi, tostarp jautājumā par to, vai pastāv “pierādījumi vai būtiskas un ticamas
norādes”, uz kurām ir balstīts tās lēmums.
Kā tika nospriests sprieduma lietā
PMOI I
134. punktā, sprieduma lietā
PMOI II
54. punktā un sprieduma lietā
Sison II
96. punktā, no iepriekš minētā izriet, ka, lai arī Padomei patiesi ir pierādīšanas pienākums par to, ka personas, grupas
vai organizācijas līdzekļu iesaldēšana ir vai paliek tiesiski pamatota, ņemot vērā atbilstošo tiesisko regulējumu, šā pierādījuma
priekšmets ir relatīvi ierobežots Kopienas līmeņa līdzekļu iesaldēšanas procesā. Ja tiek pieņemts sākotnējais lēmums par līdzekļu
iesaldēšanu, tas galvenokārt attiecas uz to, vai pastāv precīza informācija vai materiāli attiecīgajā lietā, kas norāda, ka
attiecībā uz ieinteresēto personu ir ticis pieņemts valsts iestādes lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
4. punkta definīcijai. Turklāt, ja pēc pārskatīšanas tiek pieņemts turpmāks lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, pierādīšanas
pienākums galvenokārt ir par to, vai līdzekļu iesaldēšana joprojām ir pamatota, ņemot vērā visus attiecīgajā gadījumā atbilstošos
apstākļus un it īpaši kompetentās valsts iestādes rīcību pēc minētā lēmuma.
Sakarā ar Pirmās instances tiesas veikto pārbaudi sprieduma lietā
OMPI
159. punktā, sprieduma lietā
PMOI I
137. punktā, sprieduma lietā
PMOI II
55. punktā un sprieduma lietā
Sison II
97. punktā tā atzina, ka Padomei ir liela rīcības brīvība attiecībā uz faktiem, kas ir jāņem vērā, paredzot ekonomiskas un
finansiālas sankcijas, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, saskaņā ar kopējo nostāju, kas pieņemta kopējās ārpolitikas
un drošības politikas ietvaros. Šī rīcības brīvība it īpaši attiecas uz pamatotības apsvērumiem, uz kuriem šādi lēmumi ir
balstīti.
Tomēr, lai arī Pirmās instances tiesa atzīst, ka Padomei ir liela rīcības brīvība šajā jomā, tas nenozīmē, ka Pirmās instances
tiesai nebūtu jāpārbauda, kā šī iestāde ir interpretējusi atbilstošos datus (skat. spriedumu lietā
PMOI I
, 138. punkts, spriedumu lietā
PMOI II
, 55. punkts, un spriedumu lietā
Sison II
, 98. punkts). Proti, Kopienu tiesai tostarp ir ne tikai jāpārbauda iesniegto materiālo pierādījumu precizitāte, to ticamība
un saskanība, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, izvērtējot situāciju, un vai
tie pamato no tiem izdarītos secinājumus. Tomēr šīs pārbaudes ietvaros tai Padomes vērtējums par to, kas ir piemērojams, nav
jāaizstāj ar savu vērtējumu (pēc analoģijas skat. Tiesas 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑525/04 P Spānija/
Lenzing
, Krājums, I‑9947. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā saskaņā ar šo judikatūru vispirms ir jāpārbauda, vai apstrīdētie lēmumi ir tikuši pieņemti, pamatojoties uz
precīzu informāciju vai materiāliem attiecīgajā lietā, kas norāda, ka attiecībā uz prasītāju ir pieņemts lēmums, kurš atbilst
Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
Sison II
, 99. punkts).
Šajā ziņā Padomes 2007. gada 23. aprīļa un 29. jūnija prasītājam adresētajām vēstulēm pievienotajos pamatojuma izklāstos ir
atsauces uz diviem lēmumiem, par kuriem
a priori
varētu pieņemt, ka tos ir pieņēmušas kompetentās iestādes Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, proti,
Sanctieregeling
un spriedums par pagaidu noregulējumu.
Taisnība, sava iebildumu raksta 24. punktā Padome apstiprināja, ka tā apstrīdēto lēmumu balstīja vienīgi uz spriedumu par
pagaidu noregulējumu, tai pat laikā šī raksta 22. punktā apgalvodama, ka tā būtu varējusi balstīties arī uz
Sanctieregeling
. Šķiet, ka šo apgalvojumu, kuram piekrīt Nīderlandes Karaliste, apstiprina – kā norādījusi arī Padome – tas apstāklis, ka
prasītājam paziņotajos pamatojuma izklāstos to 4. punktā norādītajā secinājumā ir atsauce vienīgi uz “lēmumu [,ko attiecībā
uz prasītāju] pieņēma kompetenta iestāde Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē,” vienskaitlī.
Tam esot šādi un pretēji tam, kā tas bija attiecībā uz tiesu lēmumiem un
Sanctieregeling
, par kuriem bija runa lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā
Sison II
, šajā lietā nav iespējams spriedumu par pagaidu noregulējumu ņemt vērā izolēti, tajā pašā laikā neņemot vērā arī
Sanctieregeling
, jo tieši tas ir pamatā tam, ka notika vēršanās pie pagaidu noregulējuma tiesneša, un šī tiesneša izskatāmā strīda priekšmets
bija tieši tā piemērošanas apturēšana (skat. arī spriedumu lietā
Al‑Aqsa
, 18. punkts). Skaidrā un detalizētā atsauce uz
Sanctieregeling
, kas arī ir ietverta pamatojuma izklāstos, acīmredzami ir jāsaprot šādā nozīmē.
Tādējādi, kas attiecas, pirmkārt, uz
Sanctieregeling
, tad tas ir administratīvas iestādes, nevis tiesu iestādes lēmums. Šis apstāklis tomēr pats par sevi nav izšķirošs. Kā pamatoti
norāda Padome, pats Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta formulējums skaidri paredz, ka arī iestāde, kas nav tiesu
iestāde, var tikt atzīta par kompetento iestādi šīs tiesību normas izpratnē.
Šo interpretāciju turklāt apstiprina Pirmās instances [Vispārējās tiesas] judikatūra. Lietā, kurā tika pasludināts spriedums
PMOI I
(skat. tā 6. punktu), Padome bija balstījusies uz
Secretary of State for the Home Department
(Apvienotās Karalistes iekšlietu ministrs) rīkojumu, ar kuru prasītāja ar
Terrorism Act 2000
(2000. gada likums par terorismu) tika aizliegta kā organizācija, kura ir iesaistīta terorismā. Sprieduma lietā
PMOI I
144. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka šis saskaņā ar atbilstošām valsts tiesībām ir kompetentas valsts iestādes lēmums,
kas izpilda Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētās prasības.
Šajā lietā nav strīda (skat. arī spriedumu lietā
Al‑Aqsa
, 16. punkts), ka
Sanctieregeling
2003. gada 3. aprīlī pieņēma Nīderlandes ārlietu ministrs ar finanšu ministra piekrišanu atbilstoši
Sanctiewet 1977
(1977. gada likums par sankcijām) ar grozījumiem, kas izdarīti 2002. gada 16. maijā, kurš šīs amatpersonas pilnvaro iesaldēt
personu un organizāciju līdzekļus Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes 2001. gada 28. septembra Rezolūcijas 1373 (2001),
ar kuru tiek paredzēta stratēģija, lai, izmantojot visu līdzekļus, cīnītos pret terorismu un it īpaši – tā finansēšanu, īstenošanas
ietvaros. Tādējādi ir runa par lēmumu, kas gan pēc būtības, gan pēc formas ir ļoti līdzīgs lēmumam, par kuru bija runa lietā
PMOI I
.
Turklāt netiek apgalvots, ka tāds lēmums kā
Sanctieregeling
ietilptu tiesu iestāžu kompetencē, izņemot attiecībā uz tā tiesiskuma pārbaudi tiesā.
Kas attiecas, otrkārt, uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, tas katrā ziņā ir tiesu iestādes lēmums, kurš pasludināts tādas
tiesvedības beigās, kurā tika pārbaudīts tieši
Sanctieregeling
, kura piemērošanas apturēšanu prasītājs vēlējās panākt atbilstoši Nīderlandes tiesībām, tiesiskums.
Šādos apstākļos prasītāja arguments, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi noraidīja prasītāja lūgumu apturēt
Sanctieregeling
piemērošanu, nepieņemdams “lēmumu” par to Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, ir jānoraida kā tāds, kas
ir balstīts uz pārmērīgi formālu sprieduma par pagaidu noregulējumu izpratni.
Tas pats attiecas uz prasītāja argumentu, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis
Sanctieregeling
neesot “ratificējis” šī vārda tiešā nozīmē.
Ir taisnība, ka, tāpat kā
Sanctieregeling
, spriedums par pagaidu noregulējumu, stingri runājot, nav lēmums par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora
akta veikšanu” un arī neattiecas uz prasītāja “notiesāšanu” šī vārda krimināltiesību izpratnē.
Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka, ņemot vērā tā saturu, apjomu un kontekstu, spriedums par pagaidu noregulējumu, aplūkots
kopā ar
Sanctieregeling
, ir “lēmums”, ko pieņēmusi kompetenta iestāde, Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta
3. punkta izpratnē.
Šajā ziņā ir jāatgādina: lai interpretētu Kopienu tiesību normas piemērojamību, ir vienlaikusi jāņem vērā tās teksts, konteksts
un mērķi (skat. Tiesas 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑280/04
Jyske Finans
, Krājums, I‑10683. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jāatzīst, ka attiecīgās tiesību normas šajā lietā neprasa, lai valsts “lēmums” būtu pieņemts kriminālprocesā
stricto sensu
, pat ja tas visbiežāk tā būs. To apstiprina Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta otrā daļa, kura, skaidri paredzot
iespēju, ka tiesu iestādēm nav “pilnvaru” attiecīgajā punktā skartajos jautājumos, var nozīmēt, ka šādi lēmumi var attiekties
uz citu jomu, kas nav kriminālprocess
stricto sensu
. Tāpat Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pirmās daļas otrajā teikumā paredzēts, ka sarakstā var iekļaut personas,
grupas un organizācijas, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un pret kurām
tā noteikusi sankcijas. Taču Drošības padomes noteiktajām sankcijām nav katrā ziņā krimināltiesiska rakstura (šajā ziņā skat.
Tiesas 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P
Kadi
un
Al Barakaat International Foundation
/Padome un Komisija, Krājums, I‑6351. lpp., 358. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā
T‑47/03
Sison
/Padome, Krājumā nav publicēts; turpmāk tekstā – spriedums lietā
Sison I
, 101. punkts).
Šādos apstākļos prasītāja arguments, ka, pirmkārt, izmeklēšana un kriminālapsūdzība un, otrkārt, notiesāšana krimināllietā
ietilpst attiecīgi
officier van justitie
un
strafrechter
ekskluzīvā kompetencē, ir jānoraida kā neatbilstošs.
Ņemot vērā mērķus, kas ir attiecīgajām tiesību normām šajā lietā saistībā ar Drošības padomes Rezolūcijas 1373 (2001) īstenošanu,
attiecīgās valsts procedūras mērķim tomēr jābūt cīņai pret terorismu šī vārda plašā izpratnē.
Spriedumā lietā
Sison II
(111. punkts) Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā gan šajā gadījumā piemērojamo attiecīgo tiesību normu tekstu,
kontekstu un mērķus (skat. it īpaši Kopējās nostājas 2001/931 pamatojuma 1. apsvērumu), gan valsts iestāžu būtisko lomu līdzekļu
iesaldēšanas procesos, kas paredzēti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā, lēmums par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību”
ir jāpieņem tāda valsts procesa ietvaros, kas paredzēts tieši un galvenokārt preventīvu vai represīvu pasākumu noteikšanai
attiecībā uz ieinteresēto personu terorisma apkarošanas ietvaros un tādēļ, ka tā tajos ir bijusi iesaistīta, lai Padome uz
šo lēmumu varētu likumīgi atsaukties. Pirmās instances tiesa precizēja, ka šīm prasībām neatbilst tādas valsts tiesu iestādes
nolēmums, kas tikai pakārtoti un netieši spriež par ieinteresētās personas iespējamo iesaistīšanos šādā darbībā, izvērtējot,
piemēram, strīdu par tiesībām un pienākumiem civiltiesību jomā.
Pretēji tiesu spriedumiem lietā, kurā tika pasludināts spriedums lietā
Sison II
, spriedums par pagaidu noregulējumu, uz kuru Padome atsaucās šajā lietā, pietiekami tieši ir saistīts ar valsts procedūru,
kuras pamatmērķis ir attiecīgajai personai uzlikt ekonomisku sankciju, proti, paša
Sanctieregeling
īstenotu tās naudas līdzekļu iesaldēšanu sakarā ar tās līdzdalību teroristiskās darbībās (skat. šī sprieduma 90. punktu).
Šajā ziņā prasītājs pamatoti apgalvo, ka ne pagaidu noregulējuma raksturs Nīderlandes tiesībās, ne tā krimināltiesiska rakstura
neesamība nav atbilstoši faktori šim vērtējumam. Tādējādi nav nepieciešams izmantot prasītāja izteikto piedāvājumu sniegt
pierādījumus par šiem jautājumiem (skat. šī sprieduma 27. un 71. punktu).
Tādējādi spriedums par pagaidu noregulējumu, to skatot kopā ar
Sanctieregeling
, ņemot vērā atbilstošo valsts tiesisko regulējumu, šķiet esam kompetentas valsts iestādes lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931
1. panta 4. punkta definīcijai.
Tādējādi šāds lēmums laikā, kad tas tika pieņemts, līdz ar
Sanctieregeling
varēja tikt uzskatīts par tādu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta prasībām, un tādējādi principā var
pats par sevi pamatot prasītāja naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākuma noteikšanu atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 2. panta
3. punktam.
Kas attiecas uz jautājumu, vai šis lēmums joprojām varēja būt apstrīdētā lēmuma pamats tā pieņemšanas brīdī, ņemot vērā visus
atbilstošos šīs lietas apstākļus un it īpaši pasākumus, kas tika veikti saistībā ar to atbilstoši valsts tiesībām, tad tas
attiecas uz trešo pamatu, kurš tiks izskatīts tālāk šajā spriedumā.
Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata trešo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka ne sprieduma par pagaidu noregulējumu pamatojuma izklāsts, ne
Sanctieregeling
, ne arī
AIVD
memorands neatklāj ne vismazāko tās nodomu, vainu vai zināšanu attiecībā uz teroristisku darbību atbalstīšanu. Taču šo faktoru
pierādīšana, kas jāveic Padomei, ir noteicoša Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 un it īpaši – tās 2. panta
3. punkta ii) apakšpunkta, kurš attiecas uz juridiskām personām, kuras “veicina” terorisma aktu veikšanu, piemērošanai.
It īpaši pagaidu noregulējuma tiesnesis vienīgi secināja, ka prasītāja savāktie līdzekļi sniedza atbalstu ar
Hamas
saistītām organizācijām un ka tās savukārt bija šos līdzekļus nodevušas šīs kustības rīcībā, lai tai ļautu veikt terora aktus
vai veicināt to veikšanu (skat. it īpaši sprieduma par pagaidu noregulējumu 3.2. punktu). Tādējādi pamatojuma izklāstā ietvertais
apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājs ir uzskatāms par organizāciju, kura atbalsta
Hamas
un tai ļauj veikt vai veicināt terora aktu veikšanu, ir nepareizs. Gluži pretēji –pagaidu noregulējuma tiesneša izmantotais
formulējums norāda, ka nekādā veidā nav pierādīts, ka prasītājs zināja vai tam būtu bijis jāzina, ka līdzekļi, ko tas nodeva
citu organizāciju rīcībā, tiks izmantoti teroristiskiem mērķiem. Prasītājs noliedz, ka tam tas būtu bijis zināms.
Savā replikā prasītājs piebilst, ka tā labticības pierādījums izriet arī no tā, ka tas pagaidu noregulējuma tiesnesim atļāva
iepazīties ar konfidenciālo
AIVD
memorandu.
Attiecībā uz
AIVD
memorandā ietvertajiem vērtējumiem prasītājs, atbildot uz Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, precizē, ka tas apstāklis,
ka pagaidu noregulējuma tiesnesis abos savos spriedumos ir izvērsti citējis šo memorandu, nekādā ziņā nenozīmē, ka tas piekrīt
visam tajā teiktajam. Tas attiecas it īpaši uz prasītāja un tā direktoru aktīvo lomu līdzekļu vākšanā par labu
Hamas
.
Attiecībā uz Nīderlandes Karalistes argumentu, ka termins “zinot” norāda ne tikai to, ka kaut kas “ir zināms”, bet arī to,
ka “jābūt zināmam”, prasītājs norāda, ka to nepamato formulējums, ko likumdevējs ir izmantojis Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
3. punkta k) apakšpunktā, lai gan tas būtu varējis izmantot citu formulējumu, ja tāds būtu bijis tā nodoms.
Katrā ziņā no sprieduma par pagaidu noregulējumu neizriet pat, ka prasītājam “bija jāzina”, ka tā pārskaitītie līdzekļi tika
izmantoti teroristiskiem mērķiem.
Šajā ziņā prasītājs piebilst, ka pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam no sprieduma par pagaidu noregulējumu (it īpaši
tā 3.4. punkta) nekādā veidā neizriet, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis būtu bijis pārliecināts par to, ka prasītājam bija
zināms vai tam bija jābūt zināmam par tā līdzekļu galīgo izmantojumu teroristiskiem mērķiem.
Prasītājs secina, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka tam bija zināms, ka noteiktas organizācijas,
kurām bija veikti ziedojumi, bija saistītas ar
Hamas
un ka šīs organizācijas savukārt šos līdzekļus izmantoja, lai veiktu teroristiskus uzbrukumus.
Katrā ziņā prasītājs uzsver, ka organizācija
Hamas
kā tāda tika iekļauta strīdīgajā sarakstā (ar Padomes 2003. gada 12. septembra Kopējo nostāju 2003/651/KĀDP, ar ko atjaunina
Kopējo nostāju 2001/931 un atceļ Kopējo nostāju 2003/482/KĀDP (OV L 229, 42. lpp)) tikai 2003. gada 12. septembrī, proti,
pēc sprieduma par pagaidu noregulējumu un pat pēc sākotnējā Kopienu pasākuma, ar kuru tika iesaldēti prasītāja naudas līdzekļi.
Pirms šī datuma šajā sarakstā bija iekļauts vienīgi ar terorismu saistītais
Hamas
atzars, kas attiecīgajos Padomes aktos identificēts kā “Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem” (skat. it īpaši Padomes 2003. gada 27. jūnija
Kopējo nostāju 2003/482/KĀDP, ar ko atjaunina Kopējo nostāju 2001/931 un atceļ Kopējo nostāju 2003/402/KĀDP (OV L 160, 100. lpp.)).
Prasītājs no tā secina, ka līdz 2003. gada 12. septembrim viduvējais Eiropas pilsonis un tādējādi arī prasītājs pamatoti varēja
uzskatīt, ka
Hamas
humanitārajam atzaram veiktie ziedojumi netiks izmantoti teroristiskiem mērķiem.
Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apgalvo, ka saskaņā ar atbilstošajām piemērojamajām tiesību normām
šajā lietā ir sniegti pierādījumi par to, ka prasītājs zināja, ka tā dalība
Hamas
darbībā veicināja šīs grupas kriminālās aktivitātes.
Nīderlandes Karaliste piebilst, ka ar “zinot” šo pašu tiesību normu izpratnē jāsaprot ne tikai tas, ka kaut kas “ir zināms”,
bet arī tas, ka “ir jāzina” vai “jābūt zināmam”.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Kā pamatoti norāda Padome, pašā Regulā Nr. 2580/2001 nav skaidri paredzēts šīs iestādes pienākums pierādīt, ka attiecīgajai
personai būtu bijis “nodoms” izdarīt terora aktu, tajā piedalīties vai veicināt tā izdarīšanu. Tomēr pierādījumu par šādu
nodomu prasa Kopējā nostāja 2001/931, kuras 1. panta 3. punkta k) apakšpunktā, kas izmantots pret prasītāju pamatojuma izklāstā,
noteikts, ka dalībai teroristu grupas darbībā jāietver “[zināšana], ka šāda līdzdalība palīdzēs minētajai grupai veikt noziedzīgas
darbības”. Tādējādi šāds pierādījums ir prasīts arī atbilstoši Regulas Nr. 2580/2001 1. panta 4. punktam, ņemot vērā šīs tiesību
normas formulējumu.
Tādējādi jāpārbauda, vai šajā lietā šāds pierādījums ir pienācīgi sniegts.
Šajā gadījumā no
Sanctieregeling
pamatojuma izklāsta izriet, ka tas tika pieņemts, sagaidot, ka attiecībā uz prasītāju tiks pieņemts Kopienu lēmums, pamatojoties
uz Regulu Nr. 2580/2001, balstoties uz norādēm par tā veikto līdzekļu nodošanu organizācijām, kuras atbalsta terorismu Tuvajos
Austrumos (skat. arī spriedumu lietā
Al‑Aqsa
, 17. punkts).
Prasītājs pagaidu noregulējuma tiesā cēla prasību pret Nīderlandes Karalisti, lai tostarp panāktu
Sanctieregeling
paredzēto pasākumu piemērošanas apturēšanu.
Ar starpspriedumu par pagaidu noregulējumu pagaidu noregulējuma tiesnesis tostarp konstatēja:
“1.      Fakti
Pamatojoties uz lietas materiāliem un 2003. gada 6. maija tiesas sēdi, [pagaidu noregulējuma tiesnesis] pamatojas uz šādiem
faktiem.
[..]
1.9.      2003. gada 3. aprīlī ārlietu ministrs pieņēma [
Sanctieregeling
] [..]
1.10. [
Sanctieregeling
] pamatojuma izklāstā minēts, ka pastāv norādes par to, ka [prasītājs] pārskaita līdzekļus organizācijām, kuras atbalsta terorismu
Tuvajos Austrumos.
1.11. Ar 2003. gada 9. aprīļa vēstuli [
AIVD
] vadītājs Ārlietu ministrijas politisko lietu nodaļas direktoram paziņoja par šādiem faktiem:
“[..] Lai apstiprinātu agrākos ziņojumus, mēs vēlamies informēt par tālāko. Īstenojot savus likumā noteiktos pienākumus,
AIVD
no uzticamiem, bet sensitīviem avotiem ir kļuvuši zināmi šādi fakti.
Organizācija
Al‑Aqsa
, kas ir reģistrēta Nīderlandē un dibināta [1993. gada] 24. augustā [..] un kuras juridiskā adrese ir Hērlenā, Nīderlandē
savāca naudas līdzekļus organizācijām, kas ir saistītas ar
Hamas
Tuvajos Austrumos. Vairākas no šīm organizācijām piešķir naudas līdzekļus teroristisku darbību veikšanai vai veicināšanai.
AIVD
ir nonākusi pie secinājuma, ka vairs nevar nodalīt
Hamas
sociāla rakstura un teroristisko darbību.
Hamas
, ar kuru ir saistītas minētās organizācijas, kuras savāc naudas līdzekļus, ir jāuzskata par vienotu organizatorisku veselumu,
kas veicina gan humanitāras, ka teroristiskas darbības, ņemot vērā, ka šīs darbības viena otru papildina.
Al‑Aqsa
fondam ir vai ir bijuši kontakti ar organizācijām, kuras vāc līdzekļus par labu
Hamas
.
Al‑Aqsa
fondam ir sakari ar
Al‑Aqsa
Vācijā (kas tika aizliegta 2002. gada vidū),
Al‑Aqsa
Dānijā (kuras naudas līdzekļi iesaldēti 2002. gada beigās),
Al‑Aqsa
Beļģijā, kā arī ar organizācijām, kuras vāc līdzekļus par labu
Hamas
Apvienotajā Karalistē, Itālijā, Šveicē, Zviedrijā un Francijā.
Pastāv kolektīva starptautiska naudas līdzekļu vākšana par labu
Hamas
, ko īsteno organizācijas, kuras šos līdzekļus vāc, tostarp
Al‑Aqsa
Nīderlandē, ar nosaukumu
Union of the Good
(arābiski
Ittilaf Al‑Khair
).
Union of the Good
vadītājs, kurš dzīvo Katarā, pagātnē ir atļāvis pašnāvnieku uzbrukumus reliģisku motīvu dēļ. Līdz pat (
Al‑Aqsa
) aizliegumam Vācijā Vācijas
Al‑Aqsa
vadītājs bija arī Nīderlandes
Al‑Aqsa
vadītājs. Pēc organizācijas aizliegšanas Vācijā kāds Beļģijas
Al‑Aqsa
vadības loceklis, kurš bija arī Nīderlandes vadības loceklis, kļuva par Nīderlandes
Al‑Aqsa
vadītāju [..].”
Šī oficiālā komunikācija, ko papildina tās pamatā esošā informācija, ir [
Sanctieregeling
] pamatā.
1.12. Pēc [prasītāja] pieprasījuma 2003. gada 17. aprīlī notika informatīva diskusija starp direkciju, [prasītāja] juriskonsultiem
un Ārlietu ministrijas pārstāvjiem. Šīs sarunas laikā [prasītāja] vadība sniedz papildu informāciju par tā darbību. Šī informācija
[Nīderlandes Karalistei] tomēr nelika atcelt vai pielāgot pret [prasītāju] veiktos pasākumus. Vēlākos [prasītāja] lūgumus
par to [Nīderlandes Karaliste] neizskatīja.
2.      Pieteikums, tā pamatojums un aizstāvība
[Prasītājs] būtībā lūdz:
[..]
Šajā ziņā [prasītājs] atsaucas uz šādiem faktiem.
Pret [prasītāju] vērstās apsūdzības nav pierādītas ar faktiem. Oficiālā
AIVD
komunikācija nav pietiekams pamats šīm apsūdzībām. Turklāt [Nīderlandes Karaliste] iepriekš paziņoja, ka nav nepieciešams
veikt pasākumus pret [prasītāju]. [Prasītājam] nav nekādu sakaru ar
Hamas
vai ar organizācijām, kas saistītas ar
Hamas
. Tā savāktie līdzekļi tiek izmantoti vienīgi sociāla rakstura darbībām, ko intensīvi kontrolē attiecīgās iestādes. Pirms
[
Sanctieregeling
] pieņemšanas [Nīderlandes Karaliste ] [prasītājam] nedeva iespēju paust savu viedokli. [Prasītājs] attiecībā pret [Nīderlandes
Karalisti] rīkojās atklāti un tai ļāva kontrolēt visas savas darbības. [Nīderlandes Karaliste] kļūdījās, nepieņemdama šo [prasītāja]
piedāvājumu. [Nīderlandes Karaliste] tādējādi attiecībā uz [prasītāju] rīkojās nelikumīgi. [Nīderlandes Karalistes] rīcība
neatgriezeniski ir aizskārusi [prasītāja] intereses. [Prasītājs] vairs nevar ievērot savas maksāšanas saistības (par īri,
gāzi, ūdeni, elektrību, darba algām), un tam bija jāpārtrauc savi projekti.
Pat, ja būtu uzskatāms, ka [Nīderlandes Karalistes] rīcība bija likumīga, tā tomēr ir nelikumīga tādēļ, ka [Nīderlandes Karaliste]
nav spērusi soļus, lai izbeigtu necilvēcīgo situāciju, kādā [prasītājs] šobrīd atrodas.
Zināmā mērā publiskojot masu medijos pret [prasītāju] vērstās apsūdzības, [Nīderlandes Karaliste] ir aizskārusi prasītāja
godu un cieņu. Tādējādi [prasītājam] ir nodarīts kaitējums, kas [Nīderlandes Karalistei] ir jāatlīdzina.
[..]
3.      Strīda vērtējums
3.1.      Ņemot vērā iesniegtos dokumentus un debates tiesas sēdē, jāteic, ka [prasītājs] it īpaši vēlas, lai [Nīderlandes Karalistei]
tiek aizliegts turpināt īstenot [
Sanctieregeling
]. Ir jānovērtē, vai [Nīderlandes Karaliste] attiecībā pret [prasītāju] ir rīkojusies nelikumīgi, pieņemdama un piemērodama
[
Sanctieregeling
].
[..]
3.4.      Saskaņā ar
Hoge Raad [der Nederlanden]
(Nīderlandes Augstākā tiesa) pastāvīgo judikatūru tiesa var atzīt par nelikumīgu vispārsaistošu noteikumu (likums materiālā
nozīmē) pieņemšanu un īstenošanu tāpēc, ka tā ir bijusi patvaļīga tajā ziņā, ka attiecīgā iestāde saprātīgi nevarēja pieņemt
attiecīgo noteikumu, ņemot vērā intereses, kas šai iestādei bija zināmas vai kurām tai bija jābūt zināmām laikā, kad tika
pieņemts lēmums par īstenošanu. Tiesai saskaņā ar
Hoge Raad
, īstenojot šādu kontroli, jāievēro nepieciešamā atturība.
3.5.      [Nīderlandes Karalistes] intereses attiecībā uz [
Sanctieregeling
] ir cīņa pret teroristiskām darbībām vispār un it īpaši pret šo darbību finansiālu atbalstīšanu. [Prasītājam] savukārt ir
interese netraucēti turpināt savas darbības.
3.6.      [
Sanctieregeling
] pamatā ir iepriekšminētā
AIVD
oficiālā komunikācija. Šīs komunikācijas saturs galvenokārt attiecas uz to, ka [prasītāja] Nīderlandē savāktie līdzekļi tiek
izmantoti ar (Palestīnas) islamisko
Hamas
kustību saistīto organizāciju atbalstam un ka vairākas no šīm organizācijām (kas saistītas ar
Hamas
) nodod naudas līdzekļus, lai īstenotu vai veicinātu
Hamas
teroristisko darbību īstenošanu.
3.7.      [Prasītājs] uzstājīgi apgalvoja, ka tas nenodod naudas līdzekļus
Hamas
vai ar šo kustību saistītu organizāciju rīcībā. Līdzekļi, ko tas savācis (2002. gadā – EUR 1 300 000), saskaņā ar [prasītāja]
teikto, tiek pārskaitīti organizācijām, kas dibinātas Izraēlā, Izraēlas okupētajās teritorijās un citās zemēs (tostarp Kanādā
un Austrālijā). Savākto līdzekļu izmantošana notiek, ievērojot šajās valstīs/okupētajās teritorijās piemērojamos likumus un
šo valstu/okupēto teritoriju kontrolē.
3.8.
AIVD
oficiālā komunikācija ietver vienīgi vispārēja rakstura paziņojumus. Šos paziņojumus neapstiprina nekādi faktiski dati. Tādējādi
ne pagaidu noregulējuma tiesnesis, ne [prasītājs] nevar novērtēt, vai šajā komunikācijā izdarītos secinājumus pamato izmeklēšanas
dati, citiem vārdiem sakot, šīs oficiālās komunikācijas pareizība nevar tikt noteikta. Tas ir vēl jo problemātiskāk tāpēc,
ka [prasītājs] ir apstrīdējis šīs komunikācijas saturu un, ciktāl iespējams, to pamatodams.
3.9.      Lai gan var atzīt, ka oficiālajai komunikācijai piemīt zināma loģika, [pagaidu noregulējuma tiesnesis] uzskata, ka, ja tiesību
subjekta darbību praksē, pamatojoties uz oficiālu komunikāciju, ievērojami kavē, [Nīderlandes Karaliste] nevar vienkārši atsaukties
uz šo komunikāciju, ja tā nav pamatota un [prasītājs], sniedzot pamatojumu, ir apstrīdējis tās saturu. [Nīderlandes Karalistes]
argumentācija, proti, ka vienkārša atsaukšanās un oficiālu komunikāciju ir pietiekama, pagaidu noregulējuma tiesnesim pārbaudot
tiesisko regulējumu un ņemot vērā šīs komunikācijas pamatā esošo avotu konfidencialitāti, arī ir noraidāma.
3.10. Pakārtoti [Nīderlandes Karaliste] ierosina vienīgi [pagaidu noregulējuma tiesnesim] piešķirt tiesības iepazīties ar attiecīgo
informāciju. [Prasītājs] nav apstrīdējis [Nīderlandes Karalistes] apgalvojumu, ka tai ir interese saglabāt oficiālās komunikācijas
pamatā esošo
AIVD
datu konfidencialitāti. [Prasītājs] piekrita tam, lai vienīgi pagaidu noregulējuma tiesnesis varētu iepazīties ar attiecīgo
konfidenciālo informāciju.
3.11. [Pagaidu noregulējuma tiesneša] konfidenciāla iepazīšanās ar atbilstošajiem lietas materiāliem šķiet pretrunā vienam no procesuālo
tiesību pamatprincipiem, proti, sacīkstes principam. (Galīgā) rīkojuma pamatojums neietvers atsauci uz informāciju, ko [pagaidu
noregulējuma tiesnesis] ir ieguvis konfidenciālās iepazīšanās laikā, un tādējādi šis pamatojums nevarēs tikt tieši pārbaudīts.
Tomēr sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ ir pieņemami izdarīt izņēmumu no minētā principa. Tā tas ir šajā gadījumā. Tāpat
ir svarīgi, ka puses ir pieņēmušas izņēmuma izdarīšanu no šī principa un ka šai procedūrai ir līdzība ar administratīvajām
tiesībām, kuru ietvaros nav neparasti, ka tiesnesis konfidenciāli iepazīstas [ar informāciju] (skat. Administratīvā kodeksa
8.29. pantu).
3.12. Tādējādi [Nīderlandes Karalistei] ir pienākums ļaut pagaidu noregulējuma tiesnesim, kam asistē sekretārs, konfidenciāli iepazīties
ar
AIVD
oficiālās komunikācijas pamatā esošajiem lietas materiāliem. Pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka šī konfidenciālā
iepazīšanās jāīsteno ātri [..].
4. Lēmums
Pagaidu noregulējuma tiesnesis [Nīderlandes Karalistei] uzliek pienākumu vienas nedēļas laikā [no nākamās dienas pēc šī rīkojuma
pasludināšanas] to informēt par to, kāda veidā tas sekretāra pavadībā var konfidenciāli iepazīties ar lietas materiāliem,
kuri pamato
AIVD
oficiālo komunikāciju.
[..]”
Nīderlandes valdība izpildīja šo starpspriedumu, un 2003. gada 21. maijā pagaidu noregulējuma tiesnesis
AIVD
telpās iepazinās ar tās lietas materiāliem.
Ar spriedumu par pagaidu noregulējumu pagaidu noregulējuma tiesnesis tostarp konstatēja:
“[..]
2.      Fakti, pieteikums, pamatojums un aizstāvība
Attiecībā uz šiem faktoriem tiek izdarīta atsauce uz [starpspriedumu par pagaidu noregulējumu].
3.      Strīda vērtējums
3.1.      Ņemot vērā [starpspriedumā par pagaidu noregulējumu] izteiktos apsvērumus, pirmkārt, tiks atbildēts uz jautājumu par to, vai
[Nīderlandes Karaliste] attiecībā pret [prasītāju] ir rīkojusies nelikumīgi, pieņemdama un īstenodama [
Sanctieregeling
] un vai tai ir jāuzdod izbeigt piemērot [
Sanctieregeling
].
3.2.      Pamatojoties uz veikto izmeklēšanu, pagaidu noregulējuma tiesnesis nonāk pie secinājuma, ka
AIVD
secinājumi ir pietiekami pamatoti, lai (
AIVD
) varētu atzīt, ka [prasītāja] Nīderlandē savāktie naudas līdzekļi ir izmantoti par labu organizācijām, kas saistītas ar (Palestīnas)
islāmisko
Hamas
kustību, un var pamatot arī secinājumu, ka vairākas no šīm organizācijām (kas saistītas ar
Hamas
) nodod naudas līdzekļus, lai īstenotu vai veicinātu
Hamas
teroristisko darbību īstenošanu.
3.3.      Pagaidu noregulējuma tiesnesim nav kļuvis zināms neviens fakts, kas ļautu secināt, ka
AIVD
būtu kļūdaini veikusi savu uzdevumu, kas tai uzticēts ar likumu par informācijas un drošības dienestiem.
3.4.      [Prasītājs] apgalvo arī, ka, pat uzskatot, ka [Nīderlandes Karaliste] pret to nav rīkojusies nelikumīgi, pieņemot un īstenojot
[
Sanctieregeling
], [Nīderlandes Karalistes] darbību nelikumīgais raksturs katrā ziņā ir rodams tajā faktā, ka tā īstenoja [
Sanctieregeling
], neparedzēdama risinājumu, kas izbeigtu situāciju, kurā [prasītājs] šobrīd atrodas. Šī argumentācija ir jānoraida. Ir pierādīts,
ka [prasītājam] ar [Nīderlandes Karalistes] darbību ir un joprojām tiek nodarīts kaitējums. Tomēr vienīgi [prasītāja] paša
rīcība ir radījusi šos zaudējumus un attiecīgi radīs turpmākos zaudējumus. Jau radies kaitējums un tas, kas vēl radīsies,
pilnībā ir paša [prasītāja] radīti.
3.5.      [Prasītājs] ir norādījis arī, ka [Nīderlandes Karaliste] (ārlietu ministra personā) iepriekš, proti, 2002. gada oktobrī, atbildot
uz otrās palātas locekļu jautājumiem, bija atbildējusi, ka tā uzskatīja par nevajadzīgu veikt pasākumus pret [prasītāju].
[Nīderlandes Karaliste] tomēr atstāja pietiekami ticamu iespēju – kas arī izriet no atbildēm uz iepriekš minētajiem otrās
palātas uzdotajiem jautājumiem –, ka
AIVD
veiktā izmeklēšana šajā brīdī bija tādā stadijā, ka pasākumu veikšana pret [prasītāju] nebija pamatota, bet ka pēc izmeklēšanas
padziļināšanas šādu pasākumu pieņemšana vairs nebija izslēgta.
3.6.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz 3.1. punktā formulēto jautājumu ir jāatbild noraidoši. Tādējādi ir jānoraida [prasītāja]
pieteikumi, kas vērsti uz to, lai [Nīderlandes Karalistei] tiktu aizliegts iesaldēt tam piederošos naudas līdzekļus, aizliegt
tam un tā labā veikt jebkādas finanšu operācijas, kā arī aizliegt trešām personām tieši vai netieši [prasītāja] rīcībā nodot
naudas līdzekļus.
[..]
Lēmums
Pagaidu noregulējuma tiesnesis pieteikumus noraida.
[..]”
Ņemot vērā starpspriedumu par pagaidu noregulējumu un spriedumu par pagaidu noregulējumu, nav nepieciešams izlemt, vai, kā
apgalvo Nīderlandes Karaliste, tiesas kontrolei par to, kā Padome ir vērtējusi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta
k) apakšpunktā prasīto “zināšanas” faktoru, ir jābūt ierobežotai ar acīmredzamu kļūdu.
Nepieļaujot ne mazāko kļūdu, Padome, ņemot vērā abus attiecīgos spriedumus, varēja uzskatīt, ka prasītājam minētās tiesību
normas izpratnē bija zināms, ka tā darbība naudas līdzekļu savākšanas un nodošanas jomā sekmē teroristu grupas, šajā gadījumā
–
Hamas
vai, precīzāk, attiecīgajā laikā – tās bruņotā atzara
Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem
noziedzīgās darbības.
Pretēji prasītāja apgalvotajam, pamatojoties uz abu šo spriedumu pārmērīgi formālistisku un literāru lasījumu, pagaidu noregulējuma
tiesneša konstatētie fakti un veiktais vērtējums, kas izdarīti, pamatojoties uz
AIVD
memorandu un tā pamatā esošajiem lietas materiāliem, atklāj, ka tas bija acīmredzami pārliecināts par to, ka prasītājam bija
zināms par tā naudas līdzekļu galīgo izmantojumu teroristiskiem mērķiem. Daži šādu konstatāciju un vērtējuma piemēri, uz kuriem
Nīderlandes Karaliste atsaukusies, minot starpsprieduma par pagaidu noregulējumu 1.11. punktu, netieši, bet pārliecinoši to
atklāj.
Turklāt debates pagaidu noregulējuma tiesneša priekšā nebija tik daudz par šo zināšanu vai nodoma elementu, kā vairāk par
apgalvotajiem sakariem starp prasītāju un
Hamas
. Kā norādīja tiesnesis, prasītājs šajā procedūras stadijā “uzstājīgi” apgalvoja, ka tas “nenodod naudas līdzekļus
Hamas
vai citu ar šo kustību saistītu organizāciju rīcībā”, un pat, ka tam “nav nekādu sakaru ar
Hamas
vai organizācijām, kas saistītas ar
Hamas
”. Šos apgalvojumus pagaidu noregulējuma tiesnesis ir skaidri atspēkojis pēc tam, kad tas varēja iepazīties ar lietas materiāliem,
kas ir
AIVD
memoranda pamatā. Šādos apstākļos nav nepieciešams, lai šis tiesnesis sprieduma par pagaidu noregulējumu 3.2. punktā skaidri
norādītu to, ciktāl prasītājam bija “zināms” par situāciju.
Katrā ziņā, nospriežot, ka zaudējumi, kas prasītājam jau ir un vēl tiks nodarīti ar
Sanctieregeling
, “pilnībā ir paša [prasītāja] radīti”, pagaidu noregulējuma tiesnesis neizbēgami secināja, ka pastāv šis “zināšanu” apstāklis,
kas ir nepieciešams, lai noteiktu prasītāja atbildību, veicot tam uzticēto interešu uzsvēršanu (skat. it īpaši starpsprieduma
par pagaidu noregulējumu 3.5. punktu).
Turklāt argumentiem, ko prasītājs izvirzījis savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu, pamatojoties uz
apgalvoto atšķirību, kas jānorāda vismaz attiecībā uz laikposmu pirms 2003. gada 12. septembra, starp
Hamas
humanitāro un teroristisko atzaru, trūkst jebkādas atbilstības, ņemot vērā pagaidu noregulējuma tiesneša secinājumu, ka,
pirmkārt, prasītāja Nīderlandē savāktie līdzekļi bija nodoti ar
Hamas
saistītām organizācijām un, otrkārt, vairākas no šīm organizācijām piešķīra naudas līdzekļus
Hamas
teroristisku darbību veikšanai vai veicināšanai.
Katrā ziņā šie argumenti, ka prasītājam bija tiesības attiecīgajā laikā uzskatīt, ka
Hamas
humanitārajam atzaram izdarītie ziedojumi netiks izmantoti terorisma mērķiem, ir nesaderīgi ar argumentiem, ko prasītājs
izmantoja pagaidu noregulējuma tiesneša priekšā un saskaņā ar kuriem tas noliedza jebkādus sakarus ar
Hamas
vai ar organizācijām, kas saistītas ar
Hamas
.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata ceturto daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 priekšmets un mērķis ir cīņa pret terorisma finansēšanu
pašreiz un nākotnē, nevis pret tā finansēšanu pagātnē. Tādējādi, pēc prasītāja domām, ja nevar pierādīt, ka šobrīd vai nākotnē
pastāv risks par to, ka organizācija finansēs terorismu, šie akti tai nav piemērojami.
Ne pamatojuma izklāsts, ne spriedums par pagaidu noregulējumu neatklājot ne mazākos pašreizējus vai nākotnes draudus no prasītāja
puses, ļaujot secināt, ka 2007. gadā būtu varēts secināt, ka tas veicina teroristisku darbību veikšanu. Turklāt pēc laika,
kas pagājis kopš 2003. gada 3. jūnija, spriedumā par pagaidu noregulējumu noteiktais vairs nevar tikt izmantots šāda secinājuma
pamatojumam.
It īpaši no pamatojuma izklāsta nekādā ziņā neizriet, ka organizācijas, kurām prasītājs pirms 2003. gada 3. jūnija ir pārskaitījis
naudas līdzekļus, pat pieņemot, ka tās tajā laikā patiešām būtu veicinājušas teroristiskas darbības, to šobrīd joprojām darītu.
Iespējams pat, ka šīs organizācijas vairs nepastāv. Pati Padome nevar pārbaudīt šos apstākļus, jo attiecīgo organizāciju identitāte
nav atklāta un tai nav bijusi pieeja
AIVD
lietas materiāliem, kas ir sprieduma par pagaidu noregulējumu pamatā.
Turklāt nekas neliek domāt, ka, ja līdzekļu iesaldēšanas pasākums tiktu atcelts, prasītājs atkal atbalstītu tās pašas organizācijas.
Šajā ziņā prasītājs skaidri paziņo, ka, ja Padome tam izsniegs to organizāciju sarakstu, kuras tiek uzskatītas par tādām,
kuras finansē terorismu, prasītājs atturēsies no vismazākā finansiālā atbalsta sniegšanas tām.
Savā replikā prasītājs piebilst, ka pretēji Padomes aizstāvībā apgalvotajam Vispārējā tiesa šajā lietā pilnībā var kontrolēt
apstrīdētā lēmuma pamatotību attiecībā uz šo pamatu. Atsaukdamies uz vērtējuma kritērijiem, ko šajā ziņā ir minējusi Padome,
prasītājs uzsver, ka tam nebija un joprojām nav nekādu precedentu teroristiskas vardarbības jomā, ka Padome nevar saprātīgi
izvirzīt nekādas hipotēzes attiecībā uz tā nākotnes nodomiem, pamatojoties vienīgi uz tās rīcībā esošajiem dokumentiem, un
ka gan kopš 2003. gada atceltais
Sanctieregeling
, gan spriedums par pagaidu noregulējumu ir zaudējuši lielu daļu sava nozīmīguma.
Savos apsvērumos par Nīderlandes Karalistes iestāšanās rakstu prasītājs apgalvo arī, ka Padomes vērtējums ir acīmredzami kļūdains.
Tas uzsver, ka pašai Padomei nebija zināma prasītāja atbalstīto organizāciju identitāte un ka vēl jo vairāk Padomei nav zināms,
kuras no šīm organizācijām pēc tam ir atbalstījušas terorismu. Padome pat nezin, vai šīs organizācijas joprojām pastāv. Ņemot
vērā šo apstākli, Padome nespēj apgalvot, pamatodamās uz sev zināmajiem dokumentiem, ka joprojām ir uzskatāms, ka prasītājs
veicina terora aktu izdarīšanu. Tādējādi tā acīmredzami kļūdainā veidā ir pārsniegusi savu rīcības brīvību.
Padome, ko atbalsta Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd prasītāja argumentāciju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Argumentācija, ko prasītājs izvirzījis pirmā pamata ceturtā pamata ietvaros, būtībā atbilst tai, ko prasītājs ir izvirzījis
trešā pamata ietvaros lietā, kurā pasludināts spriedums
PMOI I
.
Lemjot par šo trešo pamatu, spriedumā lietā
PMOI I
Pirmās instances tiesa nosprieda, ka a) nekas attiecīgajos Regulas Nr. 2580/2001 un Kopējās nostājas 2001/931 noteikumos neaizliedz
noteikt ierobežojumus personām vai organizācijām, kuras agrāk ir izdarījušas terora aktus, lai arī nav pierādījumu, kuri pierāda,
ka tās šobrīd izdara šādus aktus vai tajos piedalās, ja to pamato apstākļi (107. punkts); b) ka šo aktu mērķu apkarot ar terora
aktiem radītos draudus starptautiskajam mieram un drošībai īstenošana, kas ir fundamentāli svarīga starptautiskajai sabiedrībai,
varētu būt apdraudēta, ja šajos aktos paredzētie līdzekļu iesaldēšanas pasākumi varētu tikt piemēroti tikai personām, grupām
un organizācijām, kuras konkrētajā brīdī vai ļoti nesenā pagātnē izdara terora aktus (109. punkts); c) tā kā šo pasākumu mērķis
ir novērst šādu aktu izdarīšanu vai to atkārtošanos, to pamatā ir gan šobrīd vai nākotnē esošu draudu attīstība, gan pagātnē
izdarītu nodarījumu vērtējums (110. punkts); d) ka Padomei piešķirtā plašā rīcības brīvība attiecībā uz pierādījumiem, kuri
jāņem vērā, lai pieņemtu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu vai atstātu spēkā šādu lēmumu, attiecas arī uz tādu draudu novērtējumu,
kurus var turpināt radīt organizācija, kura pagātnē ir izdarījusi terora aktus, lai arī tās terorisma darbības ilgākā vai
mazāk ilgā laika posmā ir apturētas vai pat šķietami izbeigtas (112. punkts).
Spriedumā lietā
Sison II
(66. punkts) Pirmās instances tiesa piebilda, ka šādos apstākļos un ņemot vērā judikatūru par pienākumu pamatot vēlākos lēmumus
par naudas līdzekļu iesaldēšanu (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
PMOI I
, 82. punkts), nevar pieprasīt Padomei, lai tā vēl konkrētāk norādītu, kādā veidā konkrēti attiecīgās personas līdzekļu iesaldēšana
palīdz apkarot terorismu, vai lai tā iesniegtu pierādījumus tam, ka ieinteresētā persona varētu izmantot savus līdzekļus terora
aktu izdarīšanai vai to veicināšanai nākotnē.
Šajā lietā no šīs judikatūras izriet, ka apstāklis, ka Padome ir atsaukusies vienīgi uz notikumiem pirms 2003. gada 3. jūnija,
kādus tos konstatējis pagaidu noregulējuma tiesnesis, pats par sevi nav pietiekams, lai norādītu, ka ir pārkāpts Kopējās nostājas 2001/931
1. panta 1., 2. un 4. punkts un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts (šajā ziņā skat. spriedumu lietā
PMOI I
, 113. punkts).
Tas pats attiecas uz prasītāja “skaidro paziņojumu”, ka, ja līdzekļu iesaldēšanas pasākums tiks atcelts, tas atturēsies no
mazākā finansiālā atbalsta sniegšanas organizācijām, kuras Padome tam norādīs kā tādas, kuras finansē terorismu.
Kas attiecas uz jautājumu, vai, ņemot vērā visus pārējos atbilstošos apstākļus (tostarp laiku, kas pagājis no sākotnējā lēmuma
par līdzekļu iesaldēšanu, to, kas starplaikā ir noticis ar organizācijām, kurām prasītājs bija pārskaitījis līdzekļus,
Sanctieregeling
atcelšanu un sprieduma par pagaidu noregulējumu pašreizējo nozīmi), Padome ir pārsniegusi savas rīcības brīvības ietvarus,
tad uz to drīzāk attiecas tiesas kontrole par to, kā ir ievēroti pienākumi, kas Padomei noteikti ar Kopējās nostājas 2001/931
1. panta 6. punktu. Tā kā šo pienākumu pārkāpums ir konkrēti apgalvots trešā pamata ietvaros, tas vajadzības gadījumā tiks
novērtēts, pārbaudot šo pamatu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu lietā
PMOI I
, 114. punkts).
Ar šo piebildi pirmā pamata ceturtā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota un līdz ar to – arī ar šī sprieduma 106. minēto
iebildi – ir jānoraida viss pirmais pamats.

Par trešo pamatu – Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un būtiskas formas
prasības pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar prasītāja teikto, kurš atsaucas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta
3. punktu un principiem, ko Pirmās instances tiesa noteikusi spriedumā lietā
OMPI
, Padome nekādā veidā nav pārskatījusi, vai vajag joprojām to saglabāt strīdīgajā sarakstā. Padome tādējādi esot pārkāpusi
būtisku formas prasību.
Šajā ziņā prasītājs uzsver, ka pamatojuma izklāstā nekādā veidā nav norādīts, ka Padome patiešām būtu veikusi šādu iemeslu,
kas pamatoja sākotnējo līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, pastāvēšanas pārskatīšanu, un vēl jo mazāk veids, kādā tā to ir darījusi.
Viss drīzāk liek domāt, ka Padome apstrīdēto lēmumu ir balstījusi vienīgi uz spriedumu par pagaidu noregulējumu un uz
Sanctieregeling
. Taču šie akti nav pārliecinošs un neatkarīgs juridisks pamats, kas pamato turpmāko lēmumu par līdzekļu iesaldēšanas atstāšanu
spēkā. Pēc prasītāja domām, katrā turpmākajā lēmumā par tā līdzekļu iesaldēšanu atsaukties uz tiem pašiem diviem valsts lēmumiem
nav nopietna un faktiska prasītāja situācijas pārskatīšana tajā nozīmē, kādu Pirmās instances tiesa prasījusi spriedumā lietā
OMPI
.
Prasītājs apgalvo arī, ka tam vairs nav nekādu iespēju likt Nīderlandes tiesai pārbaudīt
AIVD
2003. gadā izvirzīto apsūdzību atbilstību vai neatbilstību faktiem, un vēl jo mazāk – organizāciju, kurām tas ir pārskaitījis
līdzekļus, pašreizējo statusu.
Tiesas sēdē prasītājs, atsaukdamies tostarp uz sprieduma lietā
Sison II
116. punktu, apgalvoja arī, ka
Sanctieregeling
un spriedums par pagaidu noregulējumu līdz šim brīdim nav bijuši par pamatu nekādas izmeklēšanas vai kriminālvajāšanas attiecībā
uz prasītāju Nīderlandē uzsākšanai, savukārt
Sanctieregeling
tika atcelts tūlīt pēc pirmā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas. Prasītājs no tā secina, pirmkārt,
ka valsts lēmumam, uz kuru pamatojoties Padome sākotnēji nolēma iesaldēt tā līdzekļus, nav sekojis nekāds turpinājums, un,
otrkārt, ka Padome, neierobežoti atstājot spēkā šo pasākumu, pienācīgi neņem vērā šo apstākli.
Padome noraida prasītāja apgalvojumus un apliecina, ka tā veica sīku pārskatīšanu pēc būtības, pirms tā izlēma [prasītāju]
atstāt strīdīgajā sarakstā, lai nodrošinātu, ka šī atstāšana joprojām ir pamatota.
Atgādinot, ka jautājums par to, vai ierobežojoši pasākumi, kas veikti pret teroristisku organizāciju, ir jāsaglabā, ir politiska
rakstura jautājums, par kuru var lemt vienīgi likumdevējs, Padome uzskata, ka tā būtībā ir ņēmusi vērā visus atbilstošos apsvērumus.
Arī procesuālā ziņā Padome esot rūpīgi ievērojusi spriedumos lietās
OMPI
un
Sison I
(141. un 184. punkts) noteiktos pienākumus attiecībā uz tiesībām uz aizstāvību un tiesībām tikt uzklausītam. Tā tādējādi
esot šo pārskatīšanu veikusi, pilnībā iepazinusies ar prasītāja apsvērumiem.
Šajā ziņā Padome, atsaukdamās uz apstrīdētā lēmuma preambulas piekto apsvērumu un savu 2007. gada 29. jūnija vēstuli, ar kuru
prasītājam tika paziņots apstrīdētais lēmums, uzsver, ka tā 2007. gada 25. maijā ir rūpīgi izskatījusi tā sniegtos apsvērumus,
pirms tā izlēma to paturēt strīdīgajā sarakstā.
Padome uzskata, ka, lai gan tai atbilstoši spriedumiem lietās
OMPI
un
Sison I
ir pienākums sniegt ieinteresētajām personām iespēju sniegt to apsvērumus un tos ņemt vērā, tai savukārt nav pienākuma atbildēt
uz šiem apsvērumiem. Tas, ka pamatojuma izklāsts nav mainīts salīdzinājumā ar 2007. gada 23. aprīlī paziņoto, vienīgi parāda,
ka neviens no prasītāja apsvērumos izvirzītajiem argumentiem nav Padomi pārliecinājis un ka nebija nekādu jaunu faktu, ko
piebilst.
Savus apsvērumos, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem, Padome, Nīderlandes Karaliste un Komisija
turklāt apgalvo, ka atbilstoši principiem, ko Pirmās instances tiesa noteica spriedumā lietā
Sison II
, Padomei bija tiesības ņemt vērā to, ka kompetentās valsts iestādes lēmumu, uz kuru tā balstīja savu lēmumu prasītājam piemērot
ierobežojošus pasākumus, tas nav apstrīdējis.
Tiesas sēdē Nīderlandes Karaliste uzsvēra, ka
Sanctieregeling
atcelšana pēc sākotnējā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas nenozīmē jaunas valsts iestāžu nostājas
formulēšanu attiecībā uz prasītāju, bet gan izrietēja no Nīderlandes valdības vēlmes novērst valsts pasākuma un Kopienu pasākuma
par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pārklāšanos.
Vispārējās tiesas vērtējums
Kā norādīts šī sprieduma 106. un 146. punktā, šī pamata ietvaros jāpārbauda arī, pirmkārt, jautājums, vai spriedums par pagaidu
noregulējumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā joprojām varēja būt tā pamatā, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus,
it īpaši to, ka valsts tiesībās attiecībā uz
Sanctieregeling
nesekoja nekādi soļi, un, otrkārt, jautājums par to, vai, pamatodamās vienīgi uz šo spriedumu, Padome ir pārsniegusi savas
rīcības brīvības robežas. Šajā kontekstā tiek uzdots arī jautājums, vai prasītājam bija un joprojām ir līdzekļi valsts tiesībās,
lai vērstos pret spriedumu par pagaidu noregulējumu, kā arī jautājums par sekām, kādām būtu jābūt tām, ka tas atturējās no
šo līdzekļu izmantošanas.
Pirms pārbaudīt šos jautājumus, jāatgādina principi, kas ir pamatā Vispārējās tiesas judikatūrai par līdzekļu iesaldēšanas
pasākumiem, lai cīnītos pret terorismu, konkrētāk – spriedumiem lietās
OMPI
,
PMOI I
un
PMOI II
un
Sison I
un
Sison II
(šajā ziņā skat. šī sprieduma 78.–83. punktu).
Šie principi, no vienas puses, nostiprina plašo rīcības brīvību, kāda ir jāatzīst Padomei attiecībā uz faktoriem, kas jāņem
vērā, paredzot vai atstājot spēkā līdzekļu iesaldēšanas pasākumu atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001. Šī rīcības brīvība it īpaši
attiecas uz apsvērumiem par piemērotību, uz kuriem šādi lēmumi ir pamatoti (skat. šī sprieduma 82. un 83. punktu un tajos
minēto judikatūru), un attiecas arī uz tādu draudu novērtējumu, kurus var turpināt radīt organizācija, kura pagātnē ir izdarījusi
terora aktus, lai arī tās terorisma darbības ilgākā vai mazāk ilgā laika posmā ir apturētas vai pat šķietami izbeigtas (skat.
šī sprieduma 142. punktu un tajā minēto judikatūru).
Šie principi nostiprina, pirmkārt, izšķirošo nozīmi, kāda, īstenojot šo rīcības brīvību, piešķirama valsts procedūrai, kuras
ietvaros ticis pieņemts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētās kompetentās iestādes lēmums, kurš ir Kopienu
pasākuma par līdzekļu iesaldēšanu pamatā.
Vispārējā tiesa tādējādi vairākkārtīgi ir norādījusi, ka, ja tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un
Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts – tiesību normas, ar kurām terorisma apkarošanas ietvaros tiek ieviesta īpaša sadarbības
forma starp Padomi un dalībvalstīm, – šis princips paredz Padomei pienākumu pēc iespējas paļauties uz kompetentās valsts iestādes
vērtējumu, vismaz tad, ja runa ir par tiesu iestādi, tostarp jautājumā par to, vai pastāv “pierādījumi vai būtiskas un ticamas
norādes”, uz kurām ir balstīts tās lēmums (skat. šī sprieduma 80. punktu un tajā minēto judikatūru).
Vispārējā tiesa tomēr ir uzsvērusi arī, ka, ja Padome plāno pieņemt vai pēc pārskatīšanas saglabāt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu
atbilstoši Regulai Nr. 2580/2001, pamatojoties uz valsts lēmumu par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību” saistībā ar terora
akta veikšanu, tā nevar neņemt vērā šīs izmeklēšanas vai apsūdzības turpmāko attīstību (skat. spriedumu lietā
Sison II
, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā no sprieduma lietā
PMOI I
(146. punkts) izriet, ka, ja valsts kompetentās iestādes lēmumu, uz kuru balstīts Kopienu pasākums par līdzekļu iesaldēšanu,
saskaņā ar valsts tiesībām var pārsūdzēt tiesā – vai nu tieši vēršot prasību pret to, vai netieši vēršot prasību pret jebkuru
turpmāk šīs pašas valsts iestādes pieņemtu nolēmumu attiecībā uz atteikumu to atcelt – Padome, sniedzot savu vērtējumu, rīkojas
saprātīgi, kā galveno apstākli ņemot vērā, ka šis lēmums joprojām bija spēkā. Tādējādi Pirmās instances tiesa šajā pašā spriedumā
(147. punkts) attiecībā uz pierādījumu, kuri prasītājam ir par labu un kuri nav, izvērtēšanu uzskatīja, ka Padome rīkojas
saprātīgi un uzmanīgi, ja situācijā, kad kompetentās valsts iestādes lēmums, uz kuru balstīts Kopienu lēmums par līdzekļu
iesaldēšanu, var tikt pārsūdzēts vai tika pārsūdzēts tiesā saskaņā ar valsts tiesībām, šī iestāde principā atsakās ieņemt
nostāju par attiecīgās personas šādas prasības atbalstam izvirzīto argumentu pēc būtības pamatotību, pirms ir zināms šīs prasības
iznākums. Pretējā gadījumā Padomes kā politiskas un administratīvas iestādes vērtējums attiecībā uz faktiem un tiesībām varētu
nesaderēt ar kompetentās valsts tiesas sniegto vērtējumu.
Tāpat 2009. gada 2. septembra spriedumā apvienotajās lietās T‑37/07 un T‑323/07
El Morabit
/Padome (Krājumā nav publicēts, 51. un 52. punkts) Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Padome ir rīkojusies atbilstoši Kopējās
nostājas 2001/931 1. panta 4. punktam un Regulai Nr. 2580/2001, savu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu balstot uz notiesāšanu
krimināltiesvedībā, ko pasludināja pirmās instances valsts tiesa, negaidot ieinteresētās personas par šo notiesāšanu iesniegtās
apelācijas sūdzības iznākumu.
Šajā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
El Morabit
/Padome (53. punkts) Pirmās instances tiesa atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai tomēr piebilda, ka, lai gan vienkārša
apelācijas sūdzības par notiesāšanu pirmajā instancē iesniegšana neietekmē Padomes tiesības, pamatojoties uz Regulu Nr. 2580/2001
un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, iekļaut notiesāto personu vai organizāciju strīdīgajā sarakstā, Padomei ir
pienākums pēc apelācijas tiesvedības beigām pārbaudīt, vai pastāv pamati paturēt spēkā ieinteresētās personas līdzekļu iesaldēšanu.
Šajā lietā Pirmās instances tiesa norādīja (54. punkts), ka Padome bija izdarījusi tieši secinājumu attiecīgās personas attaisnošanas
apelācijas instancē, to svītrojot no strīdīgā saraksta. Saskaņā ar Pirmās instances tiesas teikto Padome tādējādi bija izmantojusi
racionālu savu tiesību interpretāciju, rīkodamās atbilstoši lēmuma attīstībai Nīderlandes tiesu sistēmā.
Spriedumā lietā
Sison II
(116. punkts) Pirmās instances tiesa apsvēra arī iespēju, ka policijas vai drošības dienesta izmeklēšana var tikt izbeigta
bez tiesvedības, ja netiek saņemta atļauja pietiekamu pierādījumu iegūšanai vai ja šo pašu iemeslu dēļ tiesvedība tiek izbeigta,
vai arī ka pēc lēmuma par apsūdzības [izvirzīšanu] šī kriminālvajāšana var tikt izbeigta vai var notikt attaisnošana krimināllietā.
Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka nebūtu pieļaujams, ka Padome neņem vērā šādus faktus, kas ir daļa no visiem būtiskajiem
datiem, kuri būtu jāņem vērā situācijas izvērtēšanai (skat. šī sprieduma 83. punktu). Ja tiktu nospriests citādi, Padomei
un dalībvalstīm tiktu piešķirtas pārmērīgas pilnvaras bezgalīgi iesaldēt personas līdzekļus bez jebkādas pārbaudes tiesā un
neatkarīgi no tiesas procesa iespējamā iznākuma.
Šie paši apsvērumi ir jāpiemēro, ja valsts administratīvo pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu vai organizācijas kā teroristiskas
organizācijas aizliegšanu atceļ tā izdevējs vai arī tas tiek atcelts ar tiesas lēmumu, kā tas bija gadījumā, par kuru pasludināts
spriedums lietā
PMOI I
.
Šajā lietā nav strīda, ka
Sanctieregeling
tika atcelts 2003. gada 3. augustā, proti, gandrīz tūlīt pēc sākotnējā Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu
stāšanās spēkā 2003. gada 28. jūnijā.
Šajā ziņā ir taisnība, ka apstrīdēto lēmumu mēģināts pamatot nevis ar pašu
Sanctieregeling
, bet gan vienīgi ar spriedumu par pagaidu noregulējumu (skat. šī sprieduma 86. punktu). Tomēr šī sprieduma 87. punktā minēto
iemeslu dēļ šajā lietā nav iespējams spriedumu par pagaidu noregulējumu ņemt vērā atrauti, tajā pašā laikā neņemot vērā arī
Sanctieregeling
.
Tādējādi jāatzīst, ka kopš
Sanctieregeling
atcelšanas Nīderlandes tiesību sistēmā spriedums par pagaidu noregulējumu, kas, kā tikko atgādināts, ar to ir vienots veselais,
vairs nevar būt pamats Kopienu pasākumam par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu.
Ar šo spriedumu pagaidu noregulējuma tiesnesis gluži vienkārši bija atteicies pagaidām apturēt
Sanctieregeling
darbību. Taču tas galīgi beidza radīt jebkādas juridiskas sekas sakarā ar tā atcelšanu. Tam pašam katrā ziņā jāattiecas uz
juridiskajām sekām, kādas ir spriedumam par pagaidu noregulējumu, jo vairāk tāpēc, ka tas ietvēra tikai pagaidu vērtējumu,
kas neietekmē to, kas tiks izlemts procesa noslēgumā pēc būtības.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata arī, ka spriedumam par pagaidu noregulējumu vienīgi Regulas Nr. 2580/2001 mērķiem nevar
būt tiesiskas sekas, kas ir nodalāmas no
Sanctieregeling
tiesiskajām sekām un kas šajā gadījumā saglabātos par spīti tā atcelšanai Nīderlandes tiesībās. Turklāt tas nebūtu saderīgi
ar šīs regulas vispārējo sistēmu, ko raksturo izšķirošā nozīme, kādai Padomes veiktajā novērtējumā jābūt valsts procedūras
elementiem, ka
Sanctieregeling
, kas vairs nerada nekādas sekas Nīderlandes tiesību sistēmā, turpinātu tās radīt Kopienu tiesību sistēmā netieši un bez laika
ierobežojumiem ar sprieduma par pagaidu noregulējumu starpniecību.
Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka spriedums par pagaidu noregulējumu, kas pasludināts par prasītāja celtu prasību, ir atkarīgs
no
Sanctieregeling
. No tā pamatojuma izklāsta izriet, ka tas bija ticis pieņemts, “nogaidot Kopienu lēmuma pieņemšanu”, un ka tas bija jāatceļ
“šāda lēmuma spēkā stāšanās brīdi” (skat. arī spriedumu lietā
Al‑Aqsa
, 17. punkts). Saskaņā ar Nīderlandes Karalistes tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem šī atcelšana notika vienīgi tāpēc,
ka Nīderlandes valdība vēlējās izvairīties no valsts pasākuma un Kopienu pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pārklāšanās.
No tā izriet, ka
Sanctieregeling
jebkurā gadījumā būtu ticis atcelts tūlīt pēc Kopienu sākotnējā pasākuma par prasītāja līdzekļu iesaldēšanu pieņemšanas neatkarīgi
no tā, vai prasītājs būtu vai nebūtu uzsācis pagaidu noregulējuma tiesvedību vai tiesvedību pēc būtības.
Ar šādu mehānismu netiek ņemta vērā Regulas Nr. 2580/2001 vispārējā sistēma, ar kuru Kopienu pasākuma par līdzekļu iesaldēšanu
pieņemšana ir paredzēta kā atkarīga vai nu no valsts procedūras, kas vērsta tieši vai galvenokārt uz to, lai pret attiecīgo
personu noteiktu preventīvu vai represīvu pasākumu saistībā ar cīņu pret terorismu un sakarā ar tās dalību tajā, sākšanas
un aktīvas turpināšanās (skat. spriedumu lietā
Sison II
, 111. punkts), vai arī no lēmuma, ar kuru attiecīgā persona par šādiem faktiem tiek notiesāta, pasludināšanu un īstenošanu.
Šādā gadījumā līdzekļu iesaldēšanas pasākums, kas vispirms pieņemts valsts līmenī, ir pamatots, “nogaidot Kopienu lēmuma pieņemšanu”,
un Kopienu lēmums savukārt ir pamatots ar valsts lēmuma, kurš tūlīt tiek atcelts, pieņemšanu. Šāds mehānisms neizbēgami ir
riņķveida loģikas ietekmēts.
Nebūt nevarot turpināt pamatoties uz spriedumu par pagaidu noregulējumu, Padomei bija jāizdara loģisks secinājums no valsts
pasākumu par līdzekļu iesaldēšanu atcelšanas, secinot, ja valsts tiesībās vairs nepastāv “substrāts”, kas juridiski pietiekami
pamato atbilstošā Kopienu pasākuma atstāšanu spēkā, turklāt neatkarīgi no iespējamajām pret atcelto valsts pasākumu vērstajām
pārsūdzībām tiesā.
Šādos apstākļos tie abi apstākļi, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis noraidīja prasītāja pret
Sanctieregeling
vērsto prasību un ka attiecīgā personu spriedumu par pagaidu noregulējumu nepārsūdzēja, nedz arī cēla prasību pēc būtības,
šķiet esam bez nozīmes attiecībā uz apstrīdētā lēmuma likumīguma vērtējumu.
Šīs lietas apstākļos, ko pirmām kārtām raksturo
Sanctieregeling
atcelšana, gluži pretēji jāatzīst, ka Padome pārsniedz savas rīcības brīvības ietvarus, bez laika ierobežojuma atstādama
prasītāju strīdīgajā sarakstā, periodiski pārskatot tā situāciju atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam
un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktam, tikai tāpēc vien, ka pagaidu noregulējuma tiesneša lēmumu Nīderlandes tiesībās
nav apstrīdējusi pagaidu noregulējuma apelācijas tiesa vai tiesas instance, kas lietu izskata pēc būtības, lai gan administratīvo
lēmumu, kura darbību šim tiesnesim bija ticis lūgts apturēt, tā izdevējs ir atcēlis.
Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka, kā prasītājs apgalvoja tiesas sēdē – un ko citi lietas dalībnieki neapstrīdēja –, kopš
Sanctieregeling
atcelšanas un neskaitot apstrīdētā lēmuma īstenošanu valsts tiesībās kompetentās Nīderlandes iestādes – administratīvās un
tiesu – vairs nav spērušas nekādus soļus, kas būtu vērsti uz krimināltiesisku vai finansiālu sankciju uzlikšanu prasītājam
cīņas pret terorismu ietvaros un sakarā ar tā dalību tajā.
No tā izriet, ka trešais pamats ir pamatots.
Šajos apstākļos apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, neizskatot pārējos prasītāja izvirzītos pamatus un argumentus.
Šādos apstākļos nav jālemj par prasību atbilstoši EKL 241. pantam atzīt par nelikumīgu Regulu Nr. 2580/2001 (šajā ziņā skat.
spriedumu lietā
Al‑Aqsa
, 66 un 67. punkts; skat. arī Tiesas 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑91/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑3651. lpp.,
111. punkts).

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam,
ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa
var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šīs lietas apstākļos,
tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs vairākās prasības atcelt tiesību aktu daļās, kuras ir strīda pamatpriekšmets, tai jāpiespriež
papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt visus prasītāja tiesāšanās izdevumus atbilstoši tā prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās
izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
nospriež:
1)
Padomes 2007. gada 28. jūnija Lēmumu 2007/445/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem
ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ
Lēmumus 2006/379/EK un 2006/1008/EK, Padomes 2007. gada 20. decembra Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu
Regulā (EK) Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/445, Padomes 2008. gada 15. jūlija Lēmumu 2008/583/EK, ar kuru īsteno
2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/868/EK, Padomes 2009. gada 26. janvāra Lēmumu 2009/62/EK,
ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2008/53, un Padomes 2009. gada 15. jūnija Regulu
(EK) Nr. 501/2009, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā Nr. 2580/2001 un ar kuru atceļ Lēmumu 2009/62, atcelt tiktāl,
ciktāl šie tiesību akti attiecas uz
Stichting Al‑Aqsa
;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina
Stichting Al‑Aqsa
tiesāšanās izdevumus;
4)
Nīderlandes Karaliste un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Forwood
Papasavvas
Moavero Milanesi
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 9. septembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.