CELEX: 62003CJ0378
Valsts pienākumu neizpilde
Kopienu pašu resursi
Parādnieka atliktie maksājumi
Piedziņa

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka sakarā ar novēlotu pašu resursu samaksu, kad no
parādnieka tiek saņemti atliktie maksājumi, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 6., 10. un 11. pants
Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK,
Euratom
) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.) un ar ko kopš 2000. gada 31. maija atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada
29. maija Regula (EEK,
Euratom
) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.) un kuras priekšmets ir identisks.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu pašu resursu sistēma
Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktā, kas ietverts I sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts:
“Lai piemērotu šo regulu, Kopienu pašu resursu prasījumi, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK,
Euratom
2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek noteikti, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda
summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma
summu, ievērojot visus Kopienu noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.”
Šī norma kopš 1996. gada 14. jūlija ir grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (
Euratom
, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.), un tās saturs ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 2. pantā, kas paredz:
“1. Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 94/728/EK,
Euratom
2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu
iekļaušanu kontos un paziņošanu debitoram.
2. Diena, kas jāņem vērā, veicot 1. punktā paredzēto noteikšanu, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās
norēķinu grāmatās.
[..]”
Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. punktā un 2. punkta a) un b) apakšpunktā, kas ietverti II sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu
konti” [tagad – Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punkts un 3. punkta a) un b) apakšpunkts], ir noteikts:
“1.      Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
2.      a)     Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos [ko parasti sauc par “A kontiem”]
vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti;
b)     noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas
un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos [ko parasti sauc par “B kontiem”].
Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var
tikt mainīti.”
Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 9. pants, kas ietverts III sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu nodošana”, ir formulēts
šādi:
“1.      Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.
Šo kontu apkalpo par brīvu.
2.      Komisija kredītā ierakstītās summas konvertē [..] un ieraksta savos kontos [..].”
Saskaņā attiecīgi ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktu, kas ietverts tajā pašā III sadaļā:
“Pēc tam, kad, piemērojot [attiecīgi Lēmuma 88/376 un Lēmuma 94/728] 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti
10 %, [šo lēmumu] 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba
dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.
Tomēr [B] kontos uzrādītie prasījumi [saskaņā attiecīgi ar 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 6. panta 3. punkta b) apakšpunktu]
ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 un Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu, kas arī ietverts III sadaļā:
“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

Valsts tiesiskais regulējums
Vispārējā 1977. gada 18. jūlija Likuma par muitu un akcīzi (1977. gada 21. septembra
Moniteur belge
), kas apstiprināts ar 1978. gada 6. jūlija likumu (1978. gada 12. augusta
Moniteur belge
), 263. pantā ir paredzēts:
“Attiecībā uz naudas sodiem, konfiskāciju, rūpnīcu, ražotņu vai darbnīcu slēgšanu valsts iestādes var nolemt vai atļaut izlīgumu
par visa veida šajā un speciālajos likumos, kas reglamentē akcīžu iekasēšanu, paredzētajiem pārkāpumiem visās vai tajās lietās,
kurās pārkāpums ir [izdarīts] atbildību mīkstinošos apstākļos un par kurām var pamatoti uzskatīt, ka pārkāpums ir izdarīts
vairāk aiz neuzmanības vai kļūdas nekā krāpšanas ar iepriekšēju nodomu dēļ.”
Minētā likuma 264. pantā ir noteikts:
“Jebkāds izlīgums ir aizliegts, ja pārkāpums var tikt pietiekami pierādīts tiesā un ja nav šaubu, ka krāpšana ir izdarīta
ar iepriekšēju nodomu.”
Saskaņā ar šī paša likuma 281. panta 1. un 2. punktu:
“1. Visas prasības par krāpšanu vai kriminālpārkāpumiem, attiecībā uz kuriem likumos par muitu un akcīzi ir paredzēti sodi,
vispirms ir jāiesniedz izskatīšanai krimināltiesās un apelācijas gadījumā – kompetentā apelācijas tiesā, lai tādējādi tās
tiktu izskatītas un izpriestas atbilstoši Kriminālprocesa Kodeksa noteikumiem.
2. Visas šīs iepriekš minētās prasības, par kurām tiek piemēroti naudas sodi, konfiskācija, rūpnīcu vai ražotņu slēgšana,
iestādes ceļ pašas vai savā vārdā [ar pilnvarota pārstāvja palīdzību] minētajās tiesās, kurās katrā ziņā nolēmums šajās lietās
tiek taisīts tikai pēc tam, kad ir uzklausīti prokurora secinājumi. Tomēr pēc rakstiska muitas un akcīžu iestāžu ierēdņa,
kurš ieņem vismaz direktora līmeņa amatu, lūguma prokurors var lūgt izmeklēšanas tiesnesi sniegt tam informāciju, atstājot
iestāžu ziņā lēmumu par to, vai uzsākama kriminālā tiesvedība.”

Pirmstiesas procedūra
No Komisijas 1997. gada 29. septembra ziņojuma Nr. 96‑0‑1 par pašu resursu kontroli, kas tika veikta Beļģijā 1996. gadā no
19. līdz 23. novembrim, izriet, ka 1994. gada 10. maijā Beļģijas iestādes sastādīja protokolu pret Bangladešas izcelsmes tekstilizstrādājumu
importētāju sabiedrību sakarā ar nederīgiem izcelsmes sertifikātiem. Beļģijas muitas dienesti ierakstīja norādītos muitas
nodokļus par summu BEF 2 011 294 B kontos 1993. gada otrajā ceturksnī pēc tam, kad tie bija paziņojuši Komisijai par krāpšanu
šī paša gada pirmajā ceturksnī.
Lai atrisinātu šo lietu, nesākot tiesu darbus, Beļģijas iestādes 1993. gada 31. augustā piešķīra parādniekam maksājuma atvieglojumus,
sadalot tā parādu ikmēneša maksājumos BEF 100 000 apmērā. Kopējā muitas parāda, par ko bija attiecīgā vienošanās par izlīgumu,
summa bija BEF 2 223 710, tajā bija iekļauti arī minētie muitas nodokļi. Vienošanās par izlīgumu ietvēra atcelējklauzulu,
saskaņā ar ko bija tiesības celt valsts prasību, tādējādi, ka muitas dienesti varēja iesniegt sūdzību, ja muitas tiesību aktu
pārkāpuma izdarītājs nepilda savus pienākumus. Minētā vienošanās ietvēra noteikumu, ka parādnieka jau samaksātās summas muitas
dienesti “deponē” gadījumam, ja ieinteresētā persona vairs nepilda savu maksāšanas pienākumu un ja kompetentās iestādes pret
minēto parādnieku ceļ prasību veikt maksājumus.
Ikmēneša maksājumos sadalītā maksājuma veikšana tika pārtraukta 1997. gada augusta beigās, kaut arī jau bija samaksāta kopējā
summa BEF 1 818 710 apmērā. Beļģijas iestādes nodeva lietu izskatīšanai kompetentā tiesā, lai iegūtu izpildrakstu pret importētāju
sabiedrību. Ar 1998. gada 30. septembra spriedumu šai importētājai sabiedrībai tika piespriests nomaksāt parāda atlikumu,
veicot ikmēneša maksājumus pa daļām; pirmais maksājums tika veikts 1998. gada 22. oktobrī. Minētā summa BEF 1 818 710 apmērā
tika ierakstīta A kontos 1998. gada 22. janvārī.
Ar 1999. gada 12. maija ierakstītu vēstuli Komisija atgādināja Beļģijas valdībai, ka muitas parāda kā atliktā maksājuma samaksas
gadījumā visas saņemtās summas ir ierakstāmas A kontos to saņemšanas brīdī un nododamas Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89
10. panta 1. punkta noteikumiem. Tādējādi ar 1999. gada 18. novembra vēstuli Komisija aicināja Beļģijas iestādes kā nokavējuma
procentus samaksāt summu BEF 959 144 apmērā.
Tā kā Beļģijas iestādes ar 2000. gada 15. marta un 2001. gada 12. februāra ierakstītām vēstulēm apstrīdēja Komisijas aizstāvēto
apgalvojumu, Komisija 2001. gada 18. jūlijā nosūtīja brīdinājuma vēstuli Beļģijas Karalistei. Tā kā Beļģijas Karaliste pastāvēja
uz savu nostāju savā atbildē uz minēto vēstuli, Komisija 2002. gada 11. aprīlī nosūtīja argumentētu atzinumu. Šī dalībvalsts
tika aicināta veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu argumentētajā atzinumā minētās prasības divu mēnešu termiņā
no tā saņemšanas brīža.
Pēc tam, kad tās bija ieguvušas papildu termiņu, lai atbildētu uz argumentēto atzinumu, Beļģijas iestādes savā 2002. gada
16. septembra atbildē paziņoja, ka tās nemaina iepriekš izklāstīto viedokli.
Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasības pieņemamību

Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar Beļģijas Karalistes viedokli Komisija šajā tiesvedībā nevar izvirzīt prasības pamatus par Regulas Nr. 1150/2000
noteikumu pārkāpumu, kas savukārt ir balstīti uz Regulu Nr. 1552/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 1355/96, kas ir piemērojama
kopš 1996. gada 14. jūlija. Šie prasības pamati nav pieņemami tāpēc, ka tie nav balstīti uz Regulas Nr. 1552/89 (tās sākotnējā
redakcijā) noteikumiem, kuri bija piemērojami šīs lietas faktiem, jo ar attiecīgajiem izcelsmes sertifikātiem saistītie aicinājumi
veikt maksājumus tika izteikti pirms 1996. gada 14. jūlija.
Komisija atzīmē, ka Regula Nr. 1150/2000 ir vienkārši Regulas Nr. 1552/89 un to regulu, ar kurām tā ir tikusi pēc tam attiecīgi
grozīta, kodifikācija. Ar Regulu Nr. 1150/2000 nav veiktas nekādas to noteikumu izmaiņas, uz kuriem tika izdarīta atsauce
šīs tiesvedības ietvaros.

Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Tiesas judikatūru jautājums, vai pastāv pienākumu neizpilde, izskatot atbilstoši EKL 226. pantam celtu prasību,
ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību normas, kas ir spēkā tā termiņa beigās, kuru Komisija ir noteikusi attiecīgajai dalībvalstij
argumentētā atzinuma prasību izpildei (skat. it īpaši Tiesas 1996. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑61/94 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑3989. lpp., 42. punkts, un 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑365/97 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑7773. lpp., 32. punkts).
Kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma
rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde,
kuri tika noteikti Kopienu tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas vēlāk tikusi grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos
noteikumos. Turpretim prāvas priekšmetu nevar paplašināt attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kuri
nav ekvivalenti attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā gadījumā tas var veidot būtisku pienākumu neizpildes procedūras
formas prasību pārkāpumu (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑5767. lpp., 22. punkts).
Nav strīda par to, ka pienākumi, kas izriet no Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunkta, 9. panta 1. punkta,
10. panta 1. punkta un 11. panta jau bija piemērojami saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu,
9. panta 1. punktu, 10. panta 1. punktu un 11. pantu (skat. attiecībā uz minēto 9. panta 1. punktu un 11. pantu iepriekš minēto
2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā Komisija /Itālija, 23. punkts).
Tādējādi Komisija ir tiesīga atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 1150/2000
6., 10. un 11. pants.

Par lietas būtību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkts ļauj ierakstīt B kontos prasījumus, kas ir noteikti
un kas vēl nav saņemti, ja nav ticis sniegts nekāds nodrošinājums. Tas pats attiecas uz prasījumiem, kuri ir noteikti un par
kuriem ir sniegts nodrošinājums, tāpēc ka šie prasījumi ir apstrīdēti, kas savukārt var radīt izmaiņas to vērtībā.
Komisija norāda, ka to, ka iztrūkst ikmēneša maksājumi, par ko ir panākta vienošanās saskaņā ar vienošanos par izlīgumu, kas
izbeidz apstrīdēšanu vai novērš apstrīdēšanas rašanos, nevar uzskatīt par prasījumu apstrīdēšanu iepriekš minētā 6. panta
3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, jo šī apstrīdēšana ir jāveic rakstveida formā. Turklāt maksājums ir viens no veidiem, ar
ko pienākums tiek izpildīts un parādnieka, kas ikmēneša maksājumus veic saskaņā ar vienošanās par izlīgumu noteikumiem, nodoms
nav izveidot nodrošinājumu, bet gan tikai mazināt sava parāda summu.
Tādējādi Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta b) apakšpunkts nav piemērojams nevienā gadījumā, arī pēc analoģijas nē,
kad tiek saņemts maksājums, ko parādnieks ir veicis daļēji, pamatojoties uz vienošanos par izlīgumu, kas ietver vienošanos
par atlikto maksājumu. Saskaņā ar Komisijas viedokli šādas summas, izņemot daļu, kas atbilst iespējamiem valsts iestāžu uzliktiem
naudas sodiem, ir jānovirza no B kontiem uz A kontiem pakāpeniski no katras parādnieka veiktā maksājuma daļas un nevis, kā
to apgalvo Beļģijas valdība, pēc tam, kad ir saņemta kopējā muitas parāda summa. Ja tas tā nav, nokavējuma procenti ir jāmaksā
saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu un tāpēc nav jāpārbauda nokavējuma iemesli. Beļģijas iestāžu pašreizējās prakses
sekas izpaužas kā šīs pašas regulas, kuras mērķis ir nodrošināt Kopienu pašu resursu sistēmas pareizu darbību, 6. panta 3. punkta
a) apakšpunkta lietderīgās iedarbības nonivelēšanu.
B kontu sistēmas ieviešanas mērķis, kas bija paredzēts, lai Komisija varētu labāk uzraudzīt dalībvalstu rīcību pašu resursu
piedziņas jautājumā, nebūtu sasniegts arī tad, ja katra dalībvalsts varētu brīvi saskaņā ar savas valsts tiesību sistēmu noteikt
summu, par kādu tiek uzskatīts, ka summa ir “piedzīta” minētās regulas nozīmē.
Saskaņā ar Komisijas viedokli nodalījums Beļģijas tiesībās starp “deponēšanas” un “piedziņas” jēdzieniem nekādi neietekmē
pienākumus jautājumā par pašu resursu samaksu, piemērojot Kopienu tiesības. Pats izlīguma mērķis ir izvairīties no strīda
vai to noteikti izbeigt. Ja parādnieks samaksā summas, kas tam ir jāmaksā, tas to dara bez nosacījumiem un tieši tādēļ, ka
tas neapstrīd muitas parādu. Tādējādi šie prasījumi ir jāuzskata par piedzītiem Regulas Nr. 1150/2000 10. panta nozīmē, pat
ja vēlāk izlīgums netiek pilnībā izpildīts un ja valsts prasība tiek celta no jauna saskaņā ar Beļģijas tiesībām. Ātras Kopienu
pašu resursu nodošanas interesēs Kopienu tiesības ir jāpiemēro efektīvi un vienveidīgi.
Beļģijas Karaliste atzīmē, ka B konti tika ieviesti, lai ļautu dalībvalstīm atlikt noteikto prasījumu nodošanu līdz to faktiskajai
piedziņai. Strīdīgo importu prasījumi tika ierakstīti B kontos, ņemot vērā, ka nebija sniegts nekāds nodrošinājums un nebija
iekasēti muitas nodokļi. Beļģijas valdība atzīmē, ka šo sākotnējo attiecīgo summu ierakstīšanu B kontos Komisija nav apstrīdējusi,
un tā norāda, ka tā nepamatoti uzskata, ka vēlāk Beļģijas valstij uz A kontiem bija jānovirza avansi, kas tika samaksāti kā
ikmēneša maksājumi un kurus valsts iestādes bija deponējušas, un ka tām tie bija jānodod Komisijai.
Saskaņā ar Beļģijas valdības teikto Kopienu tiesību aktos nav neviena noteikuma par [maksājumu] novirzīšanu no B uz A kontiem,
tā ka atliktos maksājumus var iegrāmatot tikai pēc pilnīgas izlīguma izpildes vai pēc tā piespiedu izpildes.
Ar “piedziņas” jēdzienu Kopienu tiesiskā regulējuma nozīmē izlīguma ietvaros būtu jāsaprot maksājums, kas faktiski ir īpašuma
beznosacījuma pāreja, kura ir izskaidrojama ar to, ka summas, kas ir samaksātas kā pašu resursi, ir Kopienu budžeta pieejamā
daļa. Tādējādi maksājumi, ko muitas dienesti ir “deponējuši” parādnieka vārdā, ir ierakstāmi B kontos.
To izlīgumu ietvaros, kuros, kā šajā gadījumā, ir maksājuma termiņš, īpašuma pāreja notiek vai nu brīdī, kad muitas parāds
tiek pilnībā samaksāts un prasība krimināllietā izbeigta, vai laikā, kad muitas parāds tiek noteikts un tiesa, kurā lieta
ir iesniegta izskatīšanai maksājumu pārtraukšanas dēļ, nodod Beļģijas valstij deponējamās summas. Tikai šādā gadījumā notiek
īpašuma pāreja uz Beļģijas valsti un tādējādi – faktiska piedziņa Regulas Nr. 1552/89 6. panta nozīmē.
Apgalvojums, saskaņā ar kuru deponēšanai nodotie maksājumi ir galīgi, nevis pagaidu maksājumi, ir pretrunā ar starp Beļģijas
valsti un parādnieku noslēgtās vienošanās saturu, un tas nozīmē daļēju valsts prasības izbeigšanu, kas būtu pretrunā ar Beļģijas
krimināltiesībām, jo valsts prasība var tikt izbeigta tikai gadījumā, kad pilnībā tiek samaksāta maksājamā summa.
Izlīguma atcēlējnosacījuma iekļaušana bija vajadzīga, jo tas pieļāva, ka iestādes tiek atbrīvotas no savām saistībām atteikties
celt valsts prasību. Tiesas, kurā lieta tika iesniegta izskatīšanai maksājumu pārtraukšanas dēļ, nolēmums sastāvēja no viena
izpildraksta, kas bija spēkā attiecībā uz maksājamiem prasījumiem un naudas sodiem. Ja atcēlējnosacījums būtu uzskatāms par
neesošu Kopienu tiesību pārākuma dēļ, tad jebkādi izlīgumi būtu neiespējami.
Beļģijas valdība piebilst, ka, ja pretēji tās un Komisijas viedoklim atliktais maksājums būtu uzskatāms par nodrošinājumu
Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē un nevis tikai par pagaidu un daļēju izlīguma ietvaros uzņemto
saistību izpildi, kā rezultātā tā ierakstīšana B kontos nevarētu tikt pamatota saskaņā ar šo minēto noteikumu, atliktā maksājuma
samaksas pārtraukšana, kas izraisa izlīguma pārtraukšanu, katrā ziņā ir ekvivalenta situācija parāda apstrīdēšanai šī paša
noteikuma nozīmē un tātad pamato ierakstīšanu B kontos, jo tā Beļģijas valstij liek celt prasību tiesā, lai iegūtu izpildrakstu
par visu maksājamo summu.
Visbeidzot, Beļģijas Karaliste norāda, ka šajā gadījumā 1998. gada 30. septembra sprieduma brīdī, kas ir datums, kad muitas
parāds tika galīgi noteikts, runa bija vienīgi par faktiskās piedziņas jautājumu. Tā kā tas tika ierakstīts A kontos un nodots
Komisijai, summa, kas atbilda attiecīgajam muitas parādam kopš 1998. gada janvāra, proti, līdz galīgai šīs summas saņemšanai,
Beļģijas valsts nav rīkojusies novēloti saistībā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantā paredzēto termiņu, tāpēc tai nokavējuma
procenti nav jāmaksā.

Tiesas vērtējums
Ir jāatzīmē, ka strīdīgā tā muitas parāda pārbaude, kura noteikšana, nedz arī summa nav apstrīdētas, bija vienošanās par izlīgumu
priekšmets, kā rezultātā parādnieks ieguva maksājuma atvieglojumu atliktā maksājuma veidā (skat. šī sprieduma 12. punktu).
Ar šo prasību Komisija vēlas panākt, ka tiek atzīts, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas izriet, pirmkārt,
no Regulas Nr. 1150/2000 6. un 10. panta, nenovirzot atlikto maksājumu summu no B kontiem uz A kontiem pakāpeniski ja un kad
tie tiek samaksāti, un, otrkārt, no šīs pašas regulas 10. un 11. panta, nenododot Komisijai attiecīgās summas noteiktajos
termiņos un nesamaksājot no tā izrietošos nokavējuma procentus.
Par šķietami kļūdainu atlikto maksājumu iegrāmatošanu
Šajā tiesvedībā Komisija nepārmet Beļģijas valdībai, ka tā muitas parāda summu ir ierakstījusi B kontos tūlīt pēc minētā parāda
noteikšanas. Tās iebildums ietver apgalvojumu, ka summas, kas attiecas uz atliktajiem maksājumiem un kas ir deponētas saskaņā
ar vienošanos par izlīgumu, ir jānovirza no B kontiem uz A kontiem pakāpeniski pēc tam, kad tos ir saņēmuši muitas dienesti.
Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai
dalībvalsts norīkota iestāde. Saskaņā ar šī panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu dalībvalstis prasījumus, kas noteikti saskaņā
ar šīs regulas 2. pantu, A kontos ieraksta vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko mēnesim, kurā
prasījumi noteikti, neierobežojot tiesības tādā pašā termiņā ierakstīt B kontos noteiktus prasījumus, kas vēl nav piedzīti
un par kuriem nav nekāda nodrošinājuma, kā arī, “ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu
izšķiršanas var tikt mainīti”.
Lai nodotu pašu resursus, Regulas Nr. 1150/2000 9. panta 1. punkts paredz, ka saskaņā ar šīs regulas 10. pantā paredzēto kārtību
dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, kas šajā nolūkā atvērts Komisijas vārdā. Saskaņā ar 10. panta 1. punktu
pēc iekasēšanas izmaksu atskaitīšanas pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas
ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu “noteikts” prasījums, izņemot saskaņā ar šīs regulas 6. panta
3. punkta b) apakšpunktu B kontos ierakstītos prasījumus, kas ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas
ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā ir notikusi “piedziņa”.
Kā to pamatoti apgalvo Beļģijas valdība, Regula Nr. 1150/2000 neietver nevienu noteikumu, kas paredzētu pašu resursu prasījumu
novirzīšanu no B kontiem uz A kontiem.
Ja ir izpildīti nosacījumi par muitas parāda sākotnējo ierakstīšanu B kontos, ko šajā gadījumā atzīst Komisija, tāpēc ka muitas
parāds nav ar nodrošinājumu, pašu resursi ir jānodod Komisijai, ievērojot Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktā noteikto
termiņu, kas sākas no parāda “piedziņas” un nevis no prasījumu noteikšanas brīža, kā tas ir ar summām, kas ir ierakstāmas
A kontos.
Tādējādi, kā to apgalvo Komisija, ja muitas dienestiem liktu novirzīt uz A kontiem atliktā maksājuma summas, kas samaksātas,
dzēšot muitas parādu, kas likumīgi ir ierakstīts B kontos, tā rezultātā paradoksālā kārtā sāktos nodošanas termiņš attiecībā
uz šīm summām, kas ir piemērojams A kontos ierakstītiem prasījumiem, tā, ka visas summas, kas saņemtas pēc šī termiņa, kurš
sākas no muitas parāda noteikšanas brīža, būtu jāieraksta kredītā Komisijas kontā, kaut arī šīs pašas summas varēja tikt likumīgi
ierakstītas B kontos līdz brīdim, kad tās saņēma muitas iestādes.
Tādējādi šī Komisijas iebilduma daļa ir jānoraida.
Par šķietami novēlotu pašu resursu nodošanu
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tiktāl, ciktāl šajā gadījumā muitas parāda summa tika likumīgi ierakstīta B kontos,
pašu resursi bija jānodod Komisijai ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā
ir notikusi “piedziņa”.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai, kā to apgalvo Komisija, summas, kas saņemtas atliktā maksājuma gadījumā, pamatojoties uz tādu
vienošanos par izlīgumu, kāda tā ir minēta šajā tiesvedībā, ir jāuzskata par “piedzītām” Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punkta
otrās daļas nozīmē tā, ka šīs summas ir jāieraksta pakāpeniski no to saņemšanas brīža Komisijas kontā minētajā normā paredzētajā
termiņā.
Šajā ziņā uzreiz ir jāatgādina, ka tiesiskais regulējums muitas parāda piedziņas jautājumā ir jāinterpretē, ņemot vērā mērķi
par ātru un efektīvu Kopienu pašu resursu nodošanu (šajā sakarā it īpaši skat. Tiesas 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā
C‑112/01
SPKR
,
Recueil
, I‑10655. lpp., 34. punkts, un 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑2613. lpp.,
60., 63., 69. un 70. punkts).
Turklāt, kā to skaidroja ģenerāladvokāte savu secinājumu 46. un 47. punktā, B kontu ieviešana turklāt paredz, kā tas ir norādīts
Regulas Nr. 1552/89 piektajā apsvērumā (Regulas Nr. 1150/2000 vienpadsmitais apsvērums), ļaut Komisijai labāk uzraudzīt dalībvalstu
rīcību pašu resursu piedziņas jautājumā, ņemot vērā finansiālo risku, ko šī piedziņa ietver.
Kā tas izriet no šī sprieduma 12. punkta, atbilstoši vienošanās par izlīgumu [noteikumiem] parādnieka veiktie ikmēneša maksājumi
paliek “deponēti” muitas dienestā gadījumam, ja ieinteresētā persona vairs nepilda savu maksāšanas pienākumu un ja kompetentās
iestādes pret minēto parādnieku ceļ prasību veikt maksājumus.
Šādos apstākļos, pirmkārt, ņemot vērā prasību par ātru un efektīvu pašu resursu nodošanu, un, otrkārt, tā kā ir jāņem vērā
dalībvalstu finansiālo interešu aizsardzība, Regulas Nr. 1150/2000 10. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka summas, kas saņemtas
kā muitas parāda atliktais maksājums saskaņā ar tādu vienošanos kā attiecīgā vienošanās par izlīgumu, ir jāuzskata par piedzītām
minētās normas nozīmē, līdz ar ko tās ir jāieraksta kredītā Komisijas kontā ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma,
kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā tās ir saņemtas.
Pretēji Beļģijas valdības apgalvojumam, ko tā izvirzījusi un kas ir rezumēts šī sprieduma 33. un 34. punktā, šī Kopienu muitas
tiesiskā regulējuma interpretācija pašu resursu piedziņas jautājumā neliedz muitas dienestiem celt valsts prasību gadījumā,
kad tiek pārtraukti deponētie maksājumi, ja vien minētā interpretācija nekādi neietekmē minēto maksājumu kvalifikāciju Beļģijas
tiesību un vienošanās par izlīgumu nozīmē.
Par nokavējuma procentu nesamaksāšanu
Saskaņā ar Regulas Nr. 1150/2000 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus šīs regulas 9. panta 1. punktā minētajā
kontā, attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, kurus piemēro visam kavējuma periodam. Šie procenti ir maksājami
neatkarīgi no iemesla, kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu
lietā Komisija/Nīderlande, 91. punkts).
Tādējādi tiktāl, ciktāl tas izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, ka ikmēneša maksājumu, kas saņemti saskaņā ar vienošanās
par izlīgumu [noteikumiem], ierakstīšana Komisijas kontā bija novēlota, atbilstoši Regulas Nr. 1150/2000 11. pantam ir jāmaksā
nokavējuma procenti, kuru nesamaksāšanu Beļģijas Karaliste neapstrīd.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka sakarā ar novēlotu pašu resursu samaksu, kad no parādnieka tika saņemti
atliktie maksājumi, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 10. un 11. pants Regulā Nr. 1150/2000 – ar
ko kopš 2000. gada 31. maija ir atcelta un aizstāta Regula Nr. 1552/89, kuras priekšmets ir identisks.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Beļģijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir galvenokārt nelabvēlīgs, jāpiespriež Beļģijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
sakarā ar novēlotu pašu resursu samaksu, kad no parādnieka tika saņemti atliktie maksājumi, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi
pienākumus, ko tai uzliek 10. un 11. pants Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK,
Euratom
) Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu un ar ko kopš 2000. gada 31. maija atcelta un aizstāta Padomes 1989. gada 29. maija Regula
(EEK,
Euratom
) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK,
Euratom
par Kopienu pašu resursu sistēmu un kuras priekšmets ir identisks;
2)
prasību pārējā daļā noraidīt;
3)
Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.