CELEX: 62004CJ0466
Sosiaaliturva
Toisessa jäsenvaltiossa syntyneet sairaalakustannukset
Matka-, oleskelu- ja ateriakulut
Asetuksen N:o 1408/71 22 artikla

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o
1408/71 (EYVL L 149, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella
(EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 22 ja 36 artiklan sekä EY 10, EY 12, EY 49, EY 81,
EY 82, EY 87 ja EY 249 artiklan tulkintaa.
2       Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa on kyse Servicio Cántabro de Saludin (Cantabrian autonomisen alueen
julkiset terveyspalvelut, jäljempänä SCS) päätöksestä kieltäytyä korvaamasta Espanjan kansalaiselle Acereda Herreralle sairaalahoidosta
Ranskassa aiheutuneita matka‑, oleskelu‑ ja ateriakuluja sekä häntä saattaneelle perheenjäsenelle aiheutuneita kuluja.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan, jonka otsikkona on ”Oleskelu toimivaltaisen valtion ulkopuolella – Paluu tai asuinpaikan
muuttaminen toiseen jäsenvaltioon sairauden tai äitiyden aikana – Tarve mennä toiseen jäsenvaltioon tarkoituksena saada asianmukaista
hoitoa”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Palkatulla työntekijällä tai itsenäisellä ammatinharjoittajalla, joka täyttää toimivaltaisen valtion lainsäädännössä asetetut
edellytykset oikeuden saamiseksi etuuksiin, ottaen tarpeen mukaan huomioon 18 artiklan säännökset, ja:
a)      jonka tila tekee välttämättömäksi välittömät etuudet toisen jäsenvaltion alueella oleskelun aikana;
taikka
– –
c)      jolle toimivaltainen laitos on antanut luvan mennä toisen jäsenvaltion alueelle saamaan siellä hänen tilansa kannalta aiheellista
hoitoa,
on oikeus:
i)      toimivaltaisen laitoksen puolesta annettaviin luontoisetuuksiin oleskelu- tai asuinpaikan laitoksesta, sen soveltaman lainsäädännön
mukaisesti, ikään kuin hänet olisi vakuutettu siinä; sen kauden pituus, jonka aikana etuuksia annetaan, määrätään kuitenkin
toimivaltaisen valtion lainsäädännön mukaisesti;
ii)      rahaetuuksiin toimivaltaisesta laitoksesta sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti – –
2.      – –
Edellä 1 kohdan c alakohdan mukaisesti vaadittua lupaa ei voida evätä, jos kysymyksessä oleva hoito kuuluu sen jäsenvaltion
lainsäädännössä säädettyjen etuuksien joukkoon, jonka alueella se, jonka etua asia koskee, asuu, ja jos hänelle ei ole voitu
antaa tällaista hoitoa siinä ajassa kuin on tavallisesti välttämätöntä kyseisen hoidon saamiseksi jäsenvaltiossa, jossa hän
asuu, ottaen huomioon hänen senhetkinen terveydentilansa ja todennäköinen taudinkulku.
– – ”
4       Asetuksen N:o 1408/71 23 artikla kuuluu seuraavasti:
”1.      Toimivaltainen laitos jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännön mukaan edellytetään, että rahaetuuksien laskemisen on perustuttava
keskimääräisiin ansioihin, määrää tällaiset keskimääräiset ansiot yksinomaisesti sellaisten ansioiden perusteella, jotka on
vahvistettu maksetuiksi asianomaisen lainsäädännön mukaan täytettyjen kausien aikana.
2.      Sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen, jonka lainsäädännön mukaan edellytetään, että rahaetuuksien laskemisen on perustuttava
vakioansioihin, on otettava huomioon yksinomaan vakioansiot tai tarpeen mukaan vakioansioiden keskimäärä niiltä kausilta,
jotka on täytetty sanotun lainsäädännön mukaan.
3.      Sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jonka lainsäädännön mukaan rahaetuuksien määrä vaihtelee perheenjäsenten lukumäärän
mukaan, ottaa myös huomioon asianomaisen henkilön perheenjäsenet, jotka asuvat toisen jäsenvaltion alueella, niin kuin he
asuisivat toimivaltaisen valtion alueella.”
5       Asetuksen N:o 1408/71 36 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltion laitoksen tämän luvun säännösten nojalla toisen jäsenvaltion laitoksen puolesta antamat luontoisetuudet korvataan
täysimääräisesti.
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetut korvaukset määrätään ja suoritetaan 98 artiklassa tarkoitetussa täytäntöönpanoasetuksessa säädetyn
menettelyn mukaisesti joko osoittamalla todelliset kustannukset tai kertasuorituksiin pohjautuen.
Viimeksi mainitussa tapauksessa kertasuoritusten on oltava sellaisia, että kustannusten korvaus on niin lähellä todellisia
kustannuksia kuin mahdollista.
3.      Kaksi jäsenvaltiota tai useampi jäsenvaltio tai näiden valtioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat sopia muista tavoista
kustannusten korvaamiseksi tai voivat luopua kaikesta korvaamisesta niiden toimivaltaan kuuluvien laitosten välillä.”
6       Työtapaturmia ja ammattitauteja koskevaan lukuun kuuluva asetuksen N:o 1408/71 59 artikla, jonka otsikko on ”Sellaisen henkilön
kuljetuskustannukset, jolle on sattunut tapaturma tai joka kärsii ammattitaudista”, kuuluu seuraavasti:
”1.      Sellaisen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jonka lainsäädännössä säädetään sellaisen henkilön, jolle on sattunut työtapaturma
tai joka kärsii ammattitaudista, kuljettamisesta joko hänen asuinpaikkaansa tai sairaalaan aiheutuneiden kustannusten korvaamisesta,
vastaa tällaisista kuljetuskustannuksista vastaavaan paikkaan sen toisen jäsenvaltion alueella, jossa henkilö asuu, edellyttäen,
että tämä laitos antaa ennakolta luvan sellaiseen kuljettamiseen ottaen asianmukaisesti huomioon syyt, joiden vuoksi se on
perusteltua. Tällaista lupaa ei vaadita rajatyöntekijän kohdalla.
2.      Sellaisen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jonka lainsäädännössä säädetään työtapaturmassa kuolleen henkilön ruumiin kuljettamisesta
hautauspaikalle aiheutuneiden kustannusten korvaamisesta, vastaa sen soveltaman lainsäädännön mukaan tällaisista kuljetuskustannuksista
vastaavaan paikkaan sen toisen jäsenvaltion alueella, jossa henkilö asui tapaturman sattuessa.”
7       Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21 päivänä maaliskuuta 1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72
(EYVL L 74, s. 1; jäljempänä asetus N:o 574/72), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o
118/97, 18 ja 24 artiklan mukaan asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan mukaisten rahaetuuksien
saamisen edellytyksenä on pääsääntöisesti ”ilmoitus työskentelyn lopettamisesta tai, jos toimivaltaisen laitoksen tai asuinpaikan
laitoksen soveltamassa lainsäädännössä niin säädetään, työkyvyttömyyttä koskeva todistus, jonka hoitoa antava lääkäri antaa
asianomaiselle henkilölle”.
8       Kuten käy ilmi asetusten N:o 1408/71 ja N:o 574/72 soveltamisessa tarvittavista lomakkeista (E 001, E 103–E 127) 7.10.1993
tehdystä Euroopan yhteisöjen siirtotyöläisten sosiaaliturvan hallintotoimikunnan päätöksestä N:o 153 (94/604/EY) (EYVL 1994,
L 244, s. 22), lomake E 112 on asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdan soveltamisessa tarvittava
lomake.

Kansallinen lainsäädäntö
9       Päivänä, jona asetus N:o 1408/71 tuli voimaan Espanjassa, eli 1.1.1986, kysymystä kansallisen terveydenhoitojärjestelmän ulkopuolella
annettavista hoidoista säänneltiin yleisen sosiaaliturvajärjestelmän mukaisten hoitojen sääntelystä ja lääketieteellisten
palvelujen järjestämisestä 16.11.1967 annetun kuninkaan asetuksen nro 2766/1967 (BOE nro 354, 28.11.1967, s. 16425) 18 §:ssä.
10     Tässä säännöksessä säädettiin lähtökohtaisesti, että vakuutetulla, joka on päättänyt käyttää muita palveluja kuin toimivaltaisen
laitoksen hänelle osoittamia, ei pääsääntöisesti ollut oikeutta saada korvausta hänelle aiheutuneista kuluista (1 momentti).
Oikeus korvaukseen myönnettiin poikkeuksellisesti, jos kyseessä oleva laitos oli joko ”perusteettomasti kieltäytynyt” korvaamasta
vakuutetulle hänen terveydentilansa vaatimia hoitoja (3 momentti) tai jos ”elintärkeän ja kiireellisen avun tarve” oli ollut
syynä kansallisen terveydenhoitojärjestelmän ulkopuolisiin palveluihin turvautumiselle (4 momentti).
11     Kansallisen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan kuninkaan asetuksen nro 2766/1967 18 §:n 3 ja 4 momentissa säädetyissä
tapauksissa korvattavat kulut kattavat kansallisen oikeuskäytännön ja kansallisesta terveydenhoitojärjestelmästä vastaavien
viranomaisten hallintokäytännön mukaan vakuutetulle sekä tarpeen vaatiessa vakuutettua tämän terveydentilan vuoksi saattaneelle
henkilölle aiheutuneet matka‑, oleskelu‑ ja ateriakulut.
12     Kansallinen tuomioistuin täsmentää, että asetuksen N:o 1408/71 tullessa voimaan Espanjassa oikeus näiden kulujen korvaamiseen
oli laajennettu kyseisen asetuksen 22 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdassa tarkoitettuihin tapauksiin siitä syystä, että ensin
mainittu tapaus on rinnastettavissa kuninkaan asetuksen nro 2766/1967 18 §:n 4 momentissa tarkoitettuun ja viimeksi mainittu
kyseisen pykälän 3 momentissa tarkoitettuun tapaukseen.
13     Mainittu 18 § kumottiin ja korvattiin kansalliseen terveydenhoitojärjestelmään kuuluvista hoitoetuuksista 20.1.1995 annetun
kuninkaan asetuksen nro 63/1995 (BOE nro 35, 10.2.1995, s. 4538) 5 §:llä.
14     Tämän 5 §:n nojalla kansallisen terveydenhoitojärjestelmän ulkopuolella annettuihin hoitoihin liittyvien kulujen korvaaminen
on ollut tästä lähtien mahdollista vain ”silloin, jos kiireellistä, välitöntä, ja elintärkeää hoitoa on annettu kansallisen
terveydenhoitojärjestelmän ulkopuolella” ja jos todetaan, että ”ei ollut mahdollista turvautua hyödyllisessä ajassa mainitun
järjestelmän etuuksiin ja että tätä poikkeusta ei ole käytetty väärin” (3 momentti).
15     Ennakkoratkaisupäätökseen sisältyneiden tietojen mukaan edellisessä kohdassa mainitun lainsäädännön muutoksen seurauksena
on poistettu aikaisemmin kuninkaan asetuksen nro 2766/1967 18 §:n 3 momentissa säädetty oikeus hoitokulujen korvaamiseen,
jos toimivaltainen laitos on perusteettomasti kieltäytynyt korvaamasta edunsaajan hoitoja. Näin ollen asetuksen N:o 1408/71
22 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tapauksella, joka on rinnastettu tähän olettamaan, ei tästä muutoksesta lähtien
enää ole liittymäkohtaa toisessa jäsenvaltiossa annetusta sairaalahoidosta johtuvien matka‑, oleskelu‑ ja ateriakulujen korvaamista
koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön. Sitä vastoin tällaisten kulujen korvaaminen on edelleen mahdollista asetuksen N:o 1408/71
22 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa rinnastettaessa tämä tapaus kuninkaan asetuksen nro 63/1995 5
§:n 3 momentissa tarkoitettuun tapaukseen.

Riita-asian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
16     Acereda Herrera on vakuutettu kansallisessa terveydenhoitojärjestelmässä itsenäisenä ammatinharjoittajana.
17     Heinäkuussa 2002 hänet otettiin kiireellisenä SCS:ään kuuluvaan sairaalaan, jossa hänellä diagnostisoitiin vakava sairaus.
Sitä hoidettiin tässä sairaalassa.
18     Acereda Herrera katsoi, että tämä hoito oli riittämätöntä hänen terveydentilansa huomioon ottaen, ja pyysi 19.8.2002 toimivaltaiselta
laitokselta E 112 ‑todistusta, jotta hän pääsisi sairaalahoitoon Ranskassa.
19     Hän sai 17.1.2003 mainitun todistuksen, joka oli voimassa yhden vuoden. SCS otti vastattavakseen Ranskassa annetun sairaalahoidon
kustannukset.
20     Tämän hoidon puitteissa Acereda Herrera palasi useaan otteeseen Ranskaan perheenjäsenensä saattamana heikon terveydentilansa
vuoksi. Hän vaati SCS:ää korvaamaan näistä matkoista aiheutuneet matka‑, oleskelu‑ ja ateriakulut. Kulujen kokonaismäärä on
19 594 euroa.
21     SCS hylkäsi tämän vaatimuksen. Acereda Herrera nosti kanteen tästä kielteisestä päätöksestä Juzgado de lo Social n° 1 de Santanderissa,
joka hylkäsi kanteen 17.11.2003 antamallaan tuomiolla.
22     Acereda Herrera teki tästä tuomiosta valituksen Tribunal Superior de Justicia de Cantabriassa.
23     Koska Tribunal Superior de Justicia de Cantabrialla on epäilyksiä yhteisön oikeuden tulkinnasta, se on päättänyt lykätä asian
käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko ?asetuksen N:o 1408/71? 22 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, 22 artiklan 2 kohtaa ja 36 artiklaa tulkittava siten, että
toimivaltaisen laitoksen myöntämään lupaan mennä toiseen jäsenvaltioon saamaan asianmukaista hoitoa kuuluu edunsaajan oikeus
korvaukseen sen jäsenvaltion alueella, jonne hän menee, aiheutuneista matka‑, oleskelu‑ ja ateriakustannuksista luvan myöntäneen
laitoksen kustannuksella?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko yhteisön oikeudessa sellaista sääntöä tai perustetta, jonka perusteella
korvauksen piiriin kuuluvat kulut ja korvattava määrä on vahvistettava?
3)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti [EY] 10 artiklan
mukaisen, jäsenvaltioiden ja yhteisön toimielinten välisen toimivallan jaon ja EY 249 artiklan mukaisen yhteisön asetusten
oikeudellisen luonteen mukaista se, että jäsenvaltio kehittää edelleen kansallisella lainsäädännöllään yhteisön asetuksen
säännöksiä antamalla lisäsäännöksiä, joilla täydennetään kyseisen asetuksen sisältöä ja kohdellaan eri tavalla tapauksia,
jotka kuuluvat asetuksen perusteella saman oikeudellisen järjestelmän piiriin, ja siten saa kansalaiset luopumaan käyttämästä
hyväkseen heille yhteisön lainsäädännössä annettuja oikeuksia ja mahdollisuuksia? Toisin sanoen onko perustamissopimuksen
ja asetuksen ?N:o 1408/71? mukaista se, että Espanjan kuningaskunta säilyttää kansallisessa lainsäädännössään säännöksiä,
joilla myönnetään sosiaaliturvan edunsaajille kyseisen asetuksen 22 artiklassa säädettyjen etuuksien lisäksi lisäetuuksia
mutta eriytetään siihen sisältyvät tilanteet siten, että kyseiset lisäetuudet jätetään myöntämättä ainoastaan kyseisen artiklan
1 kohdan c alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa, ilman että tälle eriyttämiselle on objektiivisia, oikeasuhteisia ja kohtuullisia
perusteluja?
4)      Joka tapauksessa tiedustellaan seuraavaa:
a)     Onko kuninkaan asetuksen nro 63/1995 5 §:n 3 momentissa, jolla kumotaan asetuksen nro 2766/1967 18 §:n 3 momentti, annetun
kaltainen kansallinen normi yhteensoveltuva EY 12 artiklassa vahvistetun kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon kanssa,
kun sillä poistetaan Espanjan julkisen sosiaaliturvajärjestelmän edunsaajilta mahdollisuus saada Espanjan alueelle sijoittautuneilta
sairaanhoitoalan yrityksiltä tai ammattilaisilta saamastaan hoidosta aiheutuneista kustannuksista korvaus sellaisessa tapauksessa,
jossa julkinen sosiaaliturvajärjestelmä ei voi tarjota heille hoitopalvelua, johon heillä on oikeus, kohtuullisessa ajassa
ottaen huomioon heidän terveydentilansa ja todennäköinen taudinkulku, ja kun julkisen sosiaaliturvajärjestelmän hallinnosta
vastaava laitos on velvoitettu antamaan tällaisissa tapauksissa edunsaajalle luvan saada tätä hoitoa toisen jäsenvaltion alueelle
sijoittautuneilta sairaanhoitoalan yrityksiltä tai ammattilaisilta?
b)     Onko kuninkaan asetuksen nro 63/1995 5 §:n 3 momentissa, jolla kumotaan asetuksen nro 2766/1967 18 §:n 3 momentti, annetun
kaltainen säännös yhteensoveltuva EY 49 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa taatun palvelujen tarjoamisen vapauden
kanssa, kun sillä poistetaan Espanjan julkisen sosiaaliturvajärjestelmän edunsaajilta mahdollisuus saada Espanjan alueelle
sijoittautuneilta sairaanhoitoalan yrityksiltä tai ammattilaisilta saamastaan hoidosta aiheutuneista kustannuksista korvaus
sellaisessa tapauksessa, jossa julkinen sosiaaliturvajärjestelmä ei voi tarjota heille hoitopalvelua, johon heillä on oikeus,
kohtuullisessa ajassa ottaen huomioon heidän terveydentilansa ja todennäköinen taudinkulku, ja kun julkisen sosiaaliturvajärjestelmän
hallinnosta vastaava laitos on velvoitettu antamaan tällaisissa tapauksissa edunsaajalle luvan saada tätä hoitoa toisen jäsenvaltion
alueelle sijoittautuneilta sairaanhoitoalan yrityksiltä tai ammattilaisilta?
c)     Onko kuninkaan asetuksen nro 63/1995 5 §:n 3 momentissa, jolla kumotaan asetuksen nro 2766/1967 18 §:n 3 momentti, annetun
kaltainen kansallinen normi yhteensoveltuva EY 81, EY 82 ja EY 87 artiklan kilpailua koskevien määräysten kanssa, kun sillä
poistetaan Espanjan julkisen sosiaaliturvajärjestelmän edunsaajilta mahdollisuus saada Espanjaan sijoittautuneilta sairaanhoitoalan
yrityksiltä tai ammattilaisilta saamastaan hoidosta aiheutuneista kustannuksista korvaus sellaisessa tapauksessa, jossa julkinen
sosiaaliturvajärjestelmä ei voi tarjota heille hoitopalvelua, johon heillä on oikeus, kohtuullisessa ajassa ottaen huomioon
heidän terveydentilansa ja todennäköinen taudinkulku, ja kun julkisen sosiaaliturvajärjestelmän hallinnosta vastaava laitos
on velvoitettu antamaan tällaisissa tapauksissa edunsaajalle luvan saada tätä hoitoa toisen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneilta
sairaanhoitoalan yrityksiltä tai ammattilaisilta?”

Ennakkoratkaisukysymykset

Kaksi ensimmäistä kysymystä
24     Kahdella ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa lähtökohtaisesti selvittää, onko asetuksen N:o 1408/71
22 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 2 kohtaa sekä 36 artiklaa tulkittava niin, että vakuutetulla, jolle toimivaltainen laitos
on antanut luvan siirtyä toiseen jäsenvaltioon saadakseen siellä tilansa kannalta asianmukaista hoitoa, on oikeus saada kyseiseltä
laitokselta korvaus lääketieteellisiin tarkoituksiin liittyvistä siirroista johtuvista matka‑, oleskelu‑ ja ateriakuluista.
25     Kuten Suomen hallitus on korostanut kirjallisissa huomautuksissaan, asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdassa
mainitaan tyhjentävästi ne etuuksien luokat, joita toimivaltaisen laitoksen myöntämän luvan saanut vakuutettu voi vaatia.
26     Kyseisessä artiklassa annetaan tällaiselle vakuutetulle oikeus yhtäältä toimivaltaisen laitoksen puolesta annettaviin ”luontoisetuuksiin”
oleskelu‑ tai asuinpaikan laitoksesta sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti (i alakohta) ja toisaalta ”rahaetuuksiin” toimivaltaisesta
laitoksesta sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta toimivaltaisen laitoksen ja oleskelu‑
tai asuinpaikan laitoksen välisiä sopimuksia siitä, että tällaiset etuudet voidaan antaa viimeksi mainitusta laitoksesta ensiksi
mainitun puolesta toimivaltaisen valtion lainsäädännön mukaisesti (ii alakohta).
27     Kuten asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan sanamuodosta ilmenee, saman artiklan 1 kohdan c alakohdan
i alakohdan ainoa tarkoitus on turvata se, että tietyn jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvat toimivaltaiselta
laitokselta luvan saaneet vakuutetut pääsevät hoitoon muissa jäsenvaltioissa samoilla edellytyksillä kuin ne potilaat, jotka
kuuluvat viimeksi mainittujen lainsäädännön soveltamisalaan (ks. asia C‑368/98, Vanbraekel ym., tuomio 12.7.2001, Kok. 2001,
s. I‑5363, 32 kohta; asia C‑56/01, Inizan, tuomio 23.10.2003, Kok. 2003, s. I‑12403, 21 kohta ja asia C‑372/04, Watts, tuomio
16.5.2006, 135 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
28     Kuten Espanjan hallitus, Irlanti sekä Kyproksen, Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat korostaneet kirjallisissa
huomautuksissaan, toimivaltaiselle laitokselle asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdan nojalla
kuuluva velvoite koskee näin ollen yksinomaan kustannuksia, jotka liittyvät potilaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen
vastaanottavassa jäsenvaltiossa saamaan sairaanhoitoon, toisin sanoen sairaalahoidon osalta varsinaisiin hoitopalveluihin
sekä näihin erottamattomasti liittyviin, asianomaisen sairaalassa oleskelusta ja siellä aterioinnista aiheutuneisiin kuluihin
(ks. em. asia Watts, tuomion 136 kohta).
29     Asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettujen ”luontoisetuuksien” olennainen ominaispiirre on, että niillä pyritään ”kattamaan vakuutetun
hoidosta aiheutuneet kustannukset” siten, että vastataan potilaan tilaan perustuvista ”sairauskuluista” tai korvataan ne (ks.
hoidon tarpeen varalta otetun lakisääteisen sosiaalivakuutuksen yhteydessä asia C‑160/96, Molenaar, tuomio 5.3.1998, Kok.
1998, s. I‑843, 32 ja 34 kohta; ks. myös em. asia Watts, tuomion 137 kohta).
30     Asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa tarkoitettujen ”rahaetuuksien” käsitettä on myös tulkittava
itsenäisesti yhteisön oikeudessa (ks. tältä osin em. asia Molenaar, tuomion 31 ja 33–36 kohta).
31     Tämä käsite kattaa olennaisin osin etuudet, joiden tarkoituksena on korvata työkyvyttömyydestä johtuva ansioiden menetys (ks.
vastaavasti em. asia Molenaar, tuomion 31 kohta), joka vaikuttaa edunsaajan ja hänen mahdollisten perheenjäsentensä elintasoon,
kuten ilmenee yhtäältä asetuksen N:o 1408/71 23 artiklan viittauksesta rahaetuuksien laskemistapaan, joka perustuu edunsaajan
keskimääräisiin ansioihin ja joka voi vaihdella perheenjäsenten lukumäärän mukaan, ja toisaalta asetuksen N:o 574/72 18 ja
24 artiklasta, joiden nojalla rahaetuuksien saaminen asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan mukaisesti
edellyttää yleisenä sääntönä ilmoitusta työskentelyn lopettamisesta, tai jos toimivaltaisen laitoksen soveltamassa lainsäädännössä
niin säädetään, hoitoa antavan lääkärin antamaa työkyvyttömyystodistusta.
32     Edellä mainitussa asiassa Molenaar antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on luokitellut hoitoavustuksen ”rahaetuudeksi”
todettuaan sitä ennen, että ensinnäkin avustus maksetaan säännöllisin väliajoin, eikä se edellytä, että tietyt kulut, kuten
hoitokulut, maksetaan etukäteen, eikä varsinkaan, että näiden kulujen suorittamisesta pitäisi esittää tositteet, että toiseksi
kyseisen avustuksen määrä on kiinteä, eli se ei riipu kulujen määrästä, joka on todellisuudessa aiheutunut jokapäiväisistä
tarpeista huolehtimisesta, ja että kolmanneksi etuudensaaja voi käyttää melko vapaasti hänelle näin myönnetyt rahasummat (34
kohta). Nämä ominaisuudet huomioon ottaen se on katsonut, että hoitoavustus on näin ollen rahallinen tuki, jonka avulla voidaan
parantaa kokonaisvaltaisesti hoidon tarpeessa olevien henkilöiden elintasoa siten, että heidän terveydentilastaan aiheutuneet
ylimääräiset kustannukset korvataan (35 kohta).
33     Kahdessa edeltävässä kohdassa esitetystä analyysistä johtuu, että ”rahaetuuksien” käsitteellä tarkoitetaan säännöllisin väliajoin
maksettavia etuuksia, joiden avulla on tarkoitus antaa korvaavaa tuloa taikka taloudellista tukea sairastuneen henkilön ja
hänen mahdollisten perheenjäsentensä elintason parantamiseksi kokonaisvaltaisesti. Sitä vastoin tämän käsitteen piiriin ei
kuulu pääasiassa kyseessä olevien liitännäisten kulujen kaltaisten jo suoritettujen kulujen korvaaminen.
34     On myös todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on turvata
vakuutetulle, jolle toimivaltainen laitos on antanut luvan mennä toisen jäsenvaltion alueelle saamaan siellä hänen tilansa
kannalta aiheellista hoitoa, oikeus toimivaltaisen laitoksen puolesta annettaviin luontoisetuuksiin sen valtion lainsäädännön
mukaisesti, jossa etuudet suoritetaan. Sitä vastoin, jos tätä artiklaa arvioidaan sen tavoitteiden kannalta, sillä ei ole
pyritty sääntelemään sitä, että ”jäsenvaltiot korvaavat toimivaltaisessa valtiossa voimassa olevien korvaustaksojen mukaan
toisessa jäsenvaltiossa annetusta hoidosta aiheutuneet kulut” (asia C‑158/96, Kohll, tuomio 28.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1931,
27 kohta ja em. asia Vanbraekel ym., tuomion 36 kohta).
35     Rahaetuuksien, joiden osalta asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa säädetään, että niitä antaa
toimivaltainen laitos sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti, ei voida siis ymmärtää kattavan pääasiassa kyseessä olevien
kaltaisten sellaisten kulujen korvaamista, jotka ovat syntyneet toisessa jäsenvaltiossa saatujen hoitojen yhteydessä.
36     Kuten ilmenee sen jakson otsikosta, jonka alle asetuksen N:o 1408/71 36 artikla kuuluu, kyseinen artikla puolestaan koskee
yksinomaan korvausten järjestämistä laitosten kesken. Kuten Kyproksen hallitus on todennut kirjallisissa huomautuksissaan,
siinä ei anneta oikeuksia vakuutetuille.
37     Espanjan hallituksen tavoin on vielä todettava, että muiden seikkojen kuin luontois‑ tai rahaetuuksien oikeudellisen luonteen
täsmentämisen osalta asetus N:o 1408/71 sisältää tätä varten nimenomaisia säännöksiä, kuten kyseisen asetuksen 59 artiklasta
ilmenee; kyseinen artikla kuuluu työtapaturmia ja ammattitauteja koskevaan lukuun, ja se koskee ”sellaisen henkilön kuljetuskustannuks[ia],
jolle on sattunut tapaturma tai joka kärsii ammattitaudista”.
38     On korostettava, että edellä esitetty tulkinta on ymmärrettävä niin, ettei se rajoita ratkaisua, joka johtuu mahdollisesta
EY 49 artiklan soveltamisesta. Sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jolla suljetaan pois sellaisista liitännäisistä
kuluista vastaaminen, jotka ovat aiheutuneet potilaalle, jolla on lupa mennä toiseen jäsenvaltioon tarkoituksena saada siellä
sairaalahoitoa, kun näistä kuluista vastataan silloin, kun hoito annetaan kysymyksessä olevaan kansalliseen järjestelmään
kuuluvassa sairaalassa (ks. vastaavasti em. asia Watts, tuomion 139 kohta).
39     Edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c
alakohtaa ja 2 kohtaa sekä 36 artiklaa on tulkittava niin, että niissä ei anneta vakuutetulle, jolle toimivaltainen laitos
on antanut luvan mennä toiseen jäsenvaltioon saamaan terveydentilansa kannalta asianmukaista sairaalahoitoa, oikeutta saada
korvauksia mainitulta laitokselta matka‑, oleskelu‑ ja ateriakuluista, jotka ovat syntyneet tässä toisessa jäsenvaltiossa
vakuutetulle itselleen ja häntä saattaneelle henkilölle, lukuun ottamatta vakuutetun oleskelu‑ ja ateriakuluja sairaalassa.
40     Tämän vastauksen vuoksi ei ole syytä tutkia toista ennakkoratkaisukysymystä.

Kolmas kysymys
41     Kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko yhteisön oikeuden, erityisesti EY 10
ja EY 249 artiklan sekä asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan kanssa ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään
oikeudesta etuuksiin, jotka täydentävät asetuksen N:o 1408/71 22 artiklassa säädettyjä etuuksia, tämän artiklan 1 kohdan a
alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, mutta ei tämän saman kohdan c alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.
42     Tältä osin ilman, että olisi tarpeen lausua siitä, ovatko kyseisen 1 kohdan a ja c alakohdassa tarkoitetut tilanteet verrattavissa
toisiinsa, on todettava, että tämä 22 artikla ei kata kyseessä olevia täydentäviä etuuksia. Kuten Irlanti sekä Puolan ja Yhdistyneen
kuningaskunnan hallitukset ovat todenneet kirjallisissa huomautuksissaan, pääasiassa kyseessä olevan kaltaista lainsäädäntöä
ei voida pitää sellaisena, että se loukkaisi oikeuksia niihin luontois‑ ja rahaetuuksiin, joita myönnetään asetuksen N:o 1408/71
22 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla vakuutetulle, joka toimivaltaisen laitoksen tämän säännöksen perusteella antamalla
luvalla siirtyy toiseen jäsenvaltioon lääketieteellisistä syistä.
43     Tästä seuraa, että kyseisessä säännöksessä ei jätetä ottamatta huomioon asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdasta
johtuvia velvoitteita eikä siis vaaranneta tämän säännöksen välitöntä oikeusvaikutusta.
44     Se ei loukkaa EY 10 artiklassa mainittua lojaalin yhteistyön periaatetta.
45     Kun otetaan huomioon edellä esitetyt seikat, kolmanteen kysymykseen on vastattava, että kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään
oikeudesta asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdassa säädettyjä etuuksia täydentäviin etuuksiin tämän kohdan a alakohdassa
tarkoitetuissa tapauksissa, mutta ei sen c alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, ei loukkaa tämän säännöksen välitöntä oikeusvaikutusta,
eikä siinä jätetä ottamatta huomioon EY 10 artiklasta johtuvaa lojaalin yhteistyön periaatetta.

Neljäs kysymys
46     Neljännellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee lähtökohtaisesti, onko EY 12, EY 49, EY 81, EY 82 ja EY 87
artiklan kanssa yhteensoveltuva kansallisessa lainsäädännössä vuonna 1995 toteutetun muutoksen kaltainen muutos, jonka nojalla
vakuutettu, jolle ei voida kansallisesta terveydenhoitojärjestelmästä kohtuullisessa ajassa antaa hän terveydentilansa kannalta
välttämättömiä hoitoja, ei voi vaatia sellaisten kulujen korvaamista, jotka liittyvät Espanjaan sijoittautuneiden mutta edellä
mainittuun järjestelmään kuulumattomien ammattihenkilöiden antamiin hoitoihin, kun taas Espanjan viranomaisilla on velvollisuus
antaa vakuutetulle lupa siirtyä toiseen jäsenvaltioon saamaan siellä hoitoa, jonka kuluista viranomaisten on vastattava asetuksen
N:o 1408/71 22 säädetyissä olosuhteissa.
47     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta
ratkaisusta, tehtävänä kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi
ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (ks. erityisesti asia C‑415/93,
Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, s. I‑4921, 59 kohta ja asia C‑36/99, Idéal tourisme, tuomio 13.7.2000, Kok. 2000, s.
I‑6049, 20 kohta).
48     Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut, että se voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön,
jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella tai pätevyyden tutkimisella
ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma
on luonteeltaan hypoteettinen, eikä yhteisöjen tuomioistuimella ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja,
jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. em. asia Bosman, tuomion
61 kohta ja em. asia Idéal tourisme, tuomion 20 kohta).
49     Ennakkoratkaisupyynnön perusteena ja näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan perusteena ei nimittäin ole neuvoa‑antavien
lausuntojen esittäminen yleisistä tai teoreettisista kysymyksistä vaan riita-asian todelliseen ratkaisemiseen erottamattomasti
liittyvä tarve (ks. asia C‑314/96, Djabali, tuomio 12.3.1998, Kok. 1998, s. I‑1149, 19 kohta).
50     Kuten neljännen kysymyksen sanamuodosta itsestään ja kansallisen tuomioistuimen tämän kysymyksen tueksi esittämistä perusteluista
ilmenee, sen tarkoituksena on jättää yhteisöjen tuomioistuimen arvioitavaksi espanjalaiseen vakuutettuun, jolle ei voida kansallisesta
järjestelmästä antaa lääketieteellistä hoitoa kohtuullisessa ajassa ja joka on kääntynyt espanjalaisen yksityisen hoitolaitoksen
puoleen, kohdistuva mahdollinen syrjintä sen osalta, että tällaisella vakuutetulla ei enää vuonna 1995 tapahtuneen lainmuutoksen
jälkeen ole kansallisen lainsäädännön nojalla oikeutta saada tällaisen laitoksen antamista hoidoista johtuvia kuluja korvatuiksi
lääketieteellistä hätätapausta lukuun ottamatta, vaikka vakuutetulla, joka on toimivaltaisen laitoksen luvalla saanut lääketieteellistä
hoitoa toisessa jäsenvaltiossa, on oikeus asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla saada korvausta tällaisista
kuluista.
51     On siis todettava, kuten Espanjan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat tehneet kirjallisissa huomautuksissaan, että
tämä kysymys ei liity pääasian oikeudenkäynnin kohteeseen, jossa on kyse toiseen jäsenvaltioon toimivaltaisen laitoksen luvalla
sairaalahoitoa saamaan menneelle vakuutetulle ja häntä saattaneelle henkilölle aiheutuneiden matka‑, oleskelu‑ ja ateriointikulujen
korvaamisesta.
52     Neljänteen kysymykseen ei näin ollen ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
53     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on
muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, 22 artiklan 1 kohdan c alakohtaa
ja 2 kohtaa sekä 36 artiklaa on tulkittava niin, että niissä ei anneta vakuutetulle, jolle toimivaltainen laitos on antanut
luvan mennä toiseen jäsenvaltioon saamaan terveydentilansa kannalta asianmukaista sairaalahoitoa, oikeutta saada korvauksia
mainitulta laitokselta matka‑, oleskelu‑ ja ateriakuluista, jotka ovat syntyneet tässä toisessa jäsenvaltiossa vakuutetulle
itselleen ja häntä saattaneelle henkilölle, lukuun ottamatta vakuutetun oleskelu‑ ja ateriakuluja sairaalassa.
2)
Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään oikeudesta asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle
saatettuna asetuksella N:o 118/97, 22 artiklan 1 kohdassa säädettyjä etuuksia täydentäviin etuuksiin tämän 1 kohdan a alakohdassa
tarkoitetuissa tapauksissa, mutta ei sen c alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, ei loukkaa tämän artiklan välitöntä oikeusvaikutusta,
eikä siinä jätetä ottamatta huomioon EY 10 artiklasta johtuvaa lojaalin yhteistyön periaatetta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.