CELEX: 61990CJ0253
Social sikring
sygesikringsbidrag tilbageholdt i supplerende pensionsydelser eller i andre fordele, der kan ligestilles med lovbestemte alders-, arbejdsophørs- eller efterladtepensioner
personer som er bosat i en anden medlemsstat end Belgien

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. august 1990 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har undladt at opfylde sine forpligtelser efter EOEF-Traktaten og navnlig har tilsidesat
artikel 13, stk. 1, sammenholdt med artikel 33 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), da det har foretaget tilbageholdelse af sygesikringsbidrag i supplerende pensionsydelser eller i andre fordele, der kan ligestilles med lovbestemte alders-, arbejdsophoers- eller efterladtepensioner til faellesskabsborgere med bopael i en anden medlemsstat, som er berettiget til ydelser ved sygdom efter denne stats lovgivning.
2 Artikel 13, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 bestemmer, at de personer, der er omfattet af forordningen, alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat. Ifoelge forordningens artikel 33 er den institution i en medlemsstat, som det paahviler at udbetale en pension eller en rente, og som efter den lovgivning, der gaelder for institutionen, skal tilbageholde bidrag, der paahviler pensionisten eller rentemodtageren til daekning af ydelser ved sygdom og moderskab, berettiget til at foretage saadanne tilbageholdelser, beregnet i overensstemmelse med den paagaeldende lovgivning, i den pension eller rente, som institutionen skal udbetale, for saa vidt en institution i den naevnte medlemsstat skal baere udgifterne ved de ydelser, der er udredet i medfoer af artikel 27, 28, 28a, 29, 31 og 32.
3 Den belgiske lov af 9. august 1963 om indfoerelse og udformning af en obligatorisk syge- og invaliditetsforsikringsordning (Moniteur belge af 1. og 2.11.1963, s. 10555) bestemmer i artikel 121, stk. 10, som aendret ved artikel 161 i finansloven for 1979-1980 af 8. august 1980 (Moniteur belge af 15.8.1980, s. 9514), at der skal foretages en tilbageholdelse i lovbestemte alders-, arbejdsophoers- og efterladtepensioner eller hertil svarende ydelser samt i ydelser til supplering af saadanne pensioner. Provenuet heraf indbetales til Institut national d' assurance maladie. Ifoelge Domstolens dom af 28. marts 1985 (sag 275/83, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1097) finder disse bestemmelser ikke laengere anvendelse paa lovbestemte pensioner, som oppebaeres af EF-borgere med bopael i en anden medlemsstat end Belgien. Derimod finder bestemmelserne fortsat anvendelse paa supplerende pensionsydelser, der udbetales til disse EF-borgere.
4 Hvad naermere angaar de relevante retsregler og sagens baggrund samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
5 Kommissionen har gjort gaeldende, at de belgiske myndigheders opkraevning af et bidrag til syge- og moderskabsforsikring, som tilbageholdes i de supplerende pensionsydelser, der udbetales til personer, som er bosat i en anden medlemsstat, og som i henhold til denne stats lovgivning oppebaerer ydelser i anledning af sygdom, er uforenelig med artikel 13, stk. 1, og artikel 33 i forordning nr. 1408/71.
6 Efter Kommissionens opfattelse fastsaetter artikel 13, stk. 1, det grundlaeggende princip om, at kun én medlemsstats lovgivning finder anvendelse, hvilket princip konkretiseres i artikel 33 for saa vidt angaar bidrag til sygesikring, der tilbageholdes i alderdomsydelser, som er omfattet af forordning nr. 1408/71. Princippet kan paaberaabes som et generelt princip, der eksisterede forud for forordning nr. 1408/71, og maa finde anvendelse i den foreliggende sag, selv om forordningens saglige anvendelsesomraade ikke umiddelbart omfatter supplerende pensionsydelser.
7 Kommissionen har herved gjort gaeldende, at Domstolen i domme vedroerende forhold forud for forordning nr. 1408/71' s ikrafttraeden har fortolket Traktatens artikel 48 og 51 i overensstemmelse med et saadant princip, som skal forebygge samtidig anvendelse af lovgivninger eller unoedvendig sammenblanding af byrder og forpligtelser, som maatte foelge af anvendelsen af flere forskellige nationale lovgivninger. Ifoelge Kommissionen har Domstolen draget en parallel mellem ordningen for bidrag og ordningen for retten til ydelser.
8 Kongeriget Belgien har bestridt, at der skulle gaelde et generelt princip, hvorefter kun én lovgivning finder anvendelse. Det har gjort gaeldende, at princippet hverken finder stoette i faellesskabsretlige bestemmelser eller i et almindeligt princip, der skulle gaelde ifoelge medlemsstaternes nationale lovgivning.
9 Det bemaerkes foerst, at modtagerne af supplerende pensionsydelser er arbejdstagere som omhandlet i artikel 1, litra a), i forordning nr. 1408/71, og at de er omfattet af denne forordnings personkreds, jf. forordningens artikel 2.
10 Det bemaerkes videre, at ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. dom af 10.7.1986, sag 60/85, Luijten, Sml. s. 2365, praemis 12 og 13) er princippet om, at kun én lovgivning finder anvendelse paa arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, som allerede gjaldt i henhold til Raadets forordning nr. 3 om vandrende arbejdstageres sociale sikring, nedfaeldet i afsnit II i forordning nr. 1408/71, "Bestemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes". Artikel 13, stk. 1, bestemmer, at de af forordningen omfattede personer alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat, og at denne lovgivning "afgoeres efter bestemmelserne i dette afsnit".
11 Princippet om, at kun én lovgivning finder anvendelse, gaelder dog kun for de situationer, der er omfattet af forordningens artikel 13, stk. 2, og artikel 14-17, som fastsaetter de lovvalgsregler, der skal anvendes i hvert enkelt tilfaelde. Det fremgaar saaledes af Domstolens dom af 21. februar 1991 (sag C-140/88, Noij, Sml. I, s. 387, praemis 9 og 10), at personer som f.eks. arbejdstagere, der definitivt er ophoert med enhver erhvervsmaessig aktivitet, og som ikke befinder sig i en af de i disse artikler omhandlede situationer, samtidig kan vaere undergivet lovgivningen i flere medlemsstater.
12 Da modtagerne af supplerende pensionsydelser ikke befinder sig i en af de situationer, der er omhandlet i artikel 13, stk. 2, og artikel 14-17 i forordning nr. 1408/71, kan de ikke paaberaabe sig princippet om, at kun én lovgivning finder anvendelse.
13 For saa vidt angaar artikel 33 i forordning nr. 1408/71 bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens ovennaevnte dom af 28. marts 1985, at der ikke i henhold til artikel 121, stk. 10, i ovennaevnte lov af 9. august 1963 kan foretages tilbageholdelse af bidrag i lovbestemte alders-, arbejdsophoers- og efterladtepensioner, selv om der ikke bestaar nogen direkte forbindelse mellem bidraget og den sikrede risiko, naar de ydelser ved sygdom og moderskab, som de paagaeldende bidrag vedroerer, ikke skal udbetales af en institution i denne medlemsstat.
14 Afsnit III, afdeling 5, i forordning nr. 1408/71, som artikel 33 henhoerer under, og som baerer overskriften "Pensionister eller rentemodtagere og deres familiemedlemmer", omfatter kun modtagere af pension eller rente, der udbetales i henhold til lovgivningen i en eller flere medlemsstater. Enhver stat, som ifoelge den nationale lovgivning skal udrede en pension eller en rente, maa derfor anses for at vaere den medlemsstat, som det paahviler at udbetale en pension eller en rente i artikel 33' s betydning.
15 Ifoelge artikel 1, litra j), foerste afsnit, i forordning nr. 1408/71 betyder udtrykket "lovgivning" i forhold til enhver medlemsstat bestaaende og fremtidige love, administrative forskrifter, vedtaegtsmaessige bestemmelser og andre gennemfoerelsesregler vedroerende de i artikel 4, stk. 1 og 2, naevnte sociale sikringsgrene eller sikringsordninger.
16 Artikel 1, litra j), andet afsnit, bestemmer, at udtrykket "lovgivning" ikke omfatter bestemmelser i bestaaende eller fremtidige kollektive overenskomster, selv om der af en offentlig myndighed er tillagt saadanne overenskomstbestemmelser almindelig retsvirkning eller er foretaget en udvidelse af deres gyldighedsomraade, medmindre denne begraensning i de i dette afsnit fastsatte tilfaelde er ophaevet ved en af den paagaeldende medlemsstat afgiven erklaering.
17 Da de omhandlede belgiske ordninger - som i oevrigt anerkendt af Kommissionen i staevningen - ikke kan anses for lovgivning i henhold til artikel 1, litra j), foerste afsnit, i forordning nr. 1408/71, finder artikel 33 ikke anvendelse paa ordningerne.
18 Paa grundlag af disse betragtninger, og uden at der er anledning til at tage stilling til sagsoegtes oevrige anbringender, kan det fastslaas, at Kongeriget Belgien ikke har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktaten og navnlig ikke har tilsidesat artikel 13, stk. 1, og artikel 33 i forordning nr. 1408/71.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
19 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Kommissionen har tabt sagen, boer den betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.