CELEX: 61993CJ0480
Appel
konkurrence
kontrol med fusioner
realitetsbehandling af et annullationssøgsmål vedrørende et afslag på at genoptage proceduren

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 28. december 1993 har Zunis Holding SA, Finan Srl og Massinvest SA (herefter "appellanterne") i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom afsagt den 28. oktober 1993 (sag T-83/92, Zunis Holding m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1169, herefter "den anfaegtede dom"), hvorved Retten i Foerste Instans frifandt Kommissionen for det af appellanterne anlagte annullationssoegsmaal til proevelse af den afgoerelse, som er indeholdt i Kommissionens skrivelse af 31. juli 1992 til appellanterne, hvorved Kommissionen afslog at genoptage proceduren i sag nr. IV/M. 159 ° Mediobanca/Generali (EFT 1991 C 334, s. 23).
2 Det fremgaar af den anfaegtede dom (praemis 1-6), at Mediobanca-Banca di Credito Finanziario SpA (herefter "Mediobanca") den 27. november 1991 i medfoer af bestemmelserne i Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelse (berigtiget version offentliggjort i EFT 1990 L 257, s. 14, herefter "forordning nr. 4064/89"), gav Kommissionen meddelelse om den transaktion, hvorved Mediobanca forhoejede sin andel i den Assicurazioni Generali SpA (herefter "Generali") tilhoerende kapital, nemlig fra 5,98% til 12,84%.
3 Den 19. december 1991 besluttede Kommissionen i medfoer af artikel 6, stk. 1, litra a), i forordning nr. 4064/89, at den anmeldte transaktion faldt uden for fusionsforordningen, da Mediobanca ikke som foelge af denne transaktion var i stand til enkeltvis eller sammen med andre at faa "afgoerende indflydelse" paa Generali' s drift.
4 Den 19. marts 1992 offentliggjorde det italienske dagblad Il Sole 24 Ore en artikel, som indeholdt den uforkortede ordlyd af en aftale, som indtil da havde vaeret hemmelig, og som var indgaaet i Paris den 26. juni 1985 mellem Generali samt Mediobanca ° som var den stoerste aktionaer ° og Lazard Frères de Paris (herefter "Lazard"), hvis datterselskab Euralux SA var den naeststoerste aktionaer i Generali med en andel paa 4,77% af kapitalen. Ifoelge denne aftale skulle der bl.a. oprettes en direktionskomité, bestaaende af repraesentanter for Generali og dette selskabs to hovedaktionaerer, der skulle undersoege de af Generali' s problemer, som havde faelles interesse og medvirke ved udpegelsen af et vist antal medlemmer af Generali' s bestyrelse og direktion.
5 Appellanterne, som under sagen har oplyst, at de fik kendskab til denne artikel "i slutningen af marts eller begyndelsen af april 1992", tog uformel kontakt til Kommissionens tjenestegrene den 6. maj 1992, foer de ved skrivelse af 26. juni 1992 indgav en formel ansoegning om genoptagelse af proceduren i sagen. I deres ansoegning gjorde de i det vaesentlige gaeldende, at beslutningen af 19. december 1991 beroede paa en fejlvurdering af den indflydelse eller kontrol, som Mediobanca reelt oevede alene eller sammen med Lazard, foer Mediobanca forhoejede sin aktieandel, og at denne fejlvurdering kun kunne bero paa, at Kommissionen var blevet ufuldstaendigt eller fejlagtigt informeret om ordlyden af den aftale, som var indgaaet mellem Mediobanca, Lazard og Generali.
6 Ved skrivelse af 31. juli 1992, underskrevet af generaldirektoeren for konkurrence, afslog Kommissionen ansoegningen navnlig med den begrundelse, at beslutningen af 19. december 1991 ikke, som det haevdedes, var baseret paa fejlagtige oplysninger, da "Kommissionen havde kendskab til den aftale, som var indgaaet i Paris i 1985, og havde taget hensyn til den, da den vedtog beslutningen".
7 Den 30. september 1992 anlagde appellanterne sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af den afgoerelse, som var indeholdt i skrivelsen af 31. juli 1992. Retten har behandlet appellanternes anbringender i den anfaegtede doms praemis 19, 20 og 21.
8 Kommissionen paastod sagen afvist navnlig med henvisning til (se den anfaegtede doms praemis 14-18), at skrivelsen af 31. juli 1992 ikke beroerte appellanterne umiddelbart og individuelt, da de ikke var berettiget til at anfaegte den oprindelige beslutning af 19. december 1991 eller til at anmode om genoptagelse af den procedure, som gik forud for denne beslutning.
9 Retten tog i den anfaegtede dom Kommissionens formalitetsindsigelse til foelge og afviste sagen.
10 Under denne appelsag har appellanterne nedlagt paastand om ophaevelse af den anfaegtede dom, om forkastelse af Kommissionens formalitetsindsigelse og om, at sagen hjemvises til Retten med henblik paa, at denne traeffer afgoerelse vedroerende realiteten.
11 Det skal foerst undersoeges, om skrivelsen af 31. juli 1992 udgoer en anfaegtelig retsakt. Dette har Kommissionen bestridt saavel ved Retten som ved Domstolen.
12 Det skal herom bemaerkes, at offentliggoerelsen af den artikel i dagbladet Il Sole 24 Ore, som var baggrunden for appellanternes henvendelse til Kommissionen, ikke efter forholdene i sagen betegnes som en ny faktisk omstaendighed. Det fremgaar nemlig af selve ordlyden af beslutningen af 19. december 1991 ° i den form, hvori denne beslutning blev offentliggjort ° og endnu klarere af den fortrolige version af denne beslutning, som blev bragt til appellanternes kundskab under sagen ved Retten, at Kommissionen, da den traf sin beslutning den 19. december 1991, havde kendskab til den aftale, som var naevnt i det italienske dagblad. I oevrigt bestrider appellanterne reelt ikke under appelsagen, at Kommissionen kendte denne aftale paa det tidspunkt, da den traf sin beslutning. Appellanterne bestrider derimod blot den vurdering, som Kommissionen har anlagt heraf.
13 Under disse forhold maa Kommissionens svarskrivelse af 31. juli 1992, som anfoert af denne, blot anses for en bekraeftelse af Kommissionens beslutning af 19. december 1991. Kommissionen meddelte nemlig alene appellanterne i skrivelsen, at den havde haft kendskab til aftalen og derfor ikke fandt det noedvendigt at aendre sin beslutning.
14 Ifoelge Domstolens faste praksis er en afgoerelse, som blot bekraefter en tidligere afgoerelse, ikke nogen anfaegtelig retsakt (se herom bl.a. dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875, praemis 4, og af 15.12.1988, forenede sager 166/86 og 220/86, Irish Cement mod Kommissionen, Sml. s. 6473, praemis 16).
15 Under disse forhold maatte den sag, appellanterne anlagde ved Retten, afvises. Foelgelig er den anfaegtede domskonklusion velbegrundet, om end med en anden end den af Retten anfoerte retlige begrundelse (jf. kendelse af 3.12.1992, sag C-32/92 P, Moat mod Kommissionen, Sml. I, s. 6379, praemis 11).
16 Appellen maa derfor forkastes, uden at det er noedvendigt at gennemgaa de af appellanterne fremfoerte anbringender.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
17 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Appellanterne har tabt sagen, hvorfor de paalaegges at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne betaler sagens omkostninger.