CELEX: 62002TJ0253
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban
Kopienas kompetence
Līdzekļu iesaldēšana
Subsidiaritātes princips
Pamattiesības
Jus cogens
Tiesas kontrole
Prasība atcelt tiesību aktu

Atbilstošās tiesību normas
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu, kas parakstīti 1945. gada 26. jūnijā Sanfrancisko (ASV), 24. panta 1. punktu
Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) dalībvalstis “uzliek Drošības padomei galveno atbildību par starptautiskā miera un drošības
uzturēšanu un piekrīt, ka, pildot pienākumus, kas izriet no šīs atbildības, Drošības padome darbojas šo valstu vārdā”.
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 25. pantu “[ANO] dalībvalstis piekrīt saskaņā ar šiem statūtiem pakļauties
Drošības padomes lēmumiem un tos pildīt”.
Atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 41. pantam:
“Drošības padome ir pilnvarota izlemt, kādi pasākumi, kuri nav saistīti ar bruņota spēka lietošanu, jāveic tās lēmumu īstenošanai,
un tā var prasīt no organizācijas dalībvalstīm šo pasākumu izpildi. Pasākumi var ietvert pilnīgu vai daļēju ekonomisko sakaru,
dzelzceļa, jūras, gaisa, pasta, telegrāfa, radio vai citu saziņas līdzekļu pārtraukšanu, kā arī diplomātisko attiecību pārtraukšanu.”
Atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 48. panta 2. punktam Drošības padomes lēmumus attiecībā uz starptautiskā
miera un drošības uzturēšanu “organizācijas dalībvalstis pilda tieši, kā arī darbodamās attiecīgajās starptautiskajās institūcijās,
kuru dalībvalstis tās ir”.
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 103. pantu “gadījumā, ja organizācijas dalībvalsts pienākumi saskaņā ar
šiem statūtiem izrādīsies pretrunā ar jebkāda cita starptautiska līguma pienākumiem, lielāks spēks ir pienākumiem, kas noteikti
šajos statūtos”.
Atbilstoši LES 11. panta 1. punktam:
“Savienība izstrādā un īsteno kopējo ārpolitiku un drošības politiku, kas aptver visas ārpolitikas un drošības politikas jomas,
un tās mērķi ir:
–        sargāt Savienības kopējās vērtības, pamatintereses, neatkarību un integritāti saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu
principiem;
–        visādi stiprināt Savienības drošību;
–        saglabāt mieru un stiprināt starptautisko drošību saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem [..].”
Saskaņā ar EKL 301. pantu:
“Ja kopēja nostāja vai kopīga rīcība, kas paredzēta saskaņā ar noteikumiem, kuri ietverti Līgumā par Eiropas Savienību un
attiecas uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, paredz Kopienai daļēji vai pilnīgi pārtraukt vai sašaurināt ekonomiskās
attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm, Padome veic vajadzīgos steidzamos pasākumus. Padome pēc Komisijas priekšlikuma
pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu.”
EKL 60. pants nosaka:
“1.      Ja 301. pantā paredzētajos gadījumos izrādās vajadzīga Kopienas rīcība, Padome saskaņā ar 301. pantā paredzēto procedūru var
veikt steidzamus pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem, kuri skar attiecīgās trešās valstis.
2.      Neskarot 297. pantu un tikmēr, kamēr Padome nav veikusi pasākumus saskaņā ar 1. punktu, dalībvalsts nopietnu politisku iemeslu
un steidzamības dēļ var veikt vienpusējus pasākumus pret trešām valstīm attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem. Komisijai
un pārējām dalībvalstīm šos pasākumus noteikti dara zināmus līdz to spēkā stāšanās dienai.
Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu var nolemt, ka attiecīgai dalībvalstij šādi pasākumi jāgroza
vai jāatceļ. Visus šādus Padomes lēmumus Padomes priekšsēdētājs dara zināmus Eiropas Parlamentam.”
Saskaņā ar EKL 307. panta pirmās daļas noteikumiem:
“Šis Līgums neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm
– pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām
valstīm, no otras puses.”
Visbeidzot, EKL 308. pants nosaka:
“Ja izrādās, ka Kopienai, lai sasniegtu kādu tās mērķi kopējā tirgus darbībā, jārīkojas, bet šis Līgums nepiešķir vajadzīgās
pilnvaras, Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar vienprātīgu lēmumu veic attiecīgus pasākumus.”

Prāvas priekšvēsture
1999. gada 15. oktobrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome (turpmāk tekstā – “Drošības padome”) pieņēma Rezolūciju
1267 (1999), ar kuru tā tostarp nosodīja faktu, ka teroristi joprojām tiek uzņemti un apmācīti un ka terora akti tiek sagatavoti
Afganistānas teritorijā, apstiprināja savu pārliecību, ka starptautiskā terorisma apspiešana ir būtiska starptautiskā miera
un drošības uzturēšanai, un izteica nožēlu, ka
Taliban
turpina sniegt patvērumu Osamam bin Ladenam [
Usama bin Laden
] (lielākajā Kopienas iestāžu pieņemto dokumentu daļā franču versijā viņš tiek saukts par
Oussama ben Laden
) un ļauj viņam kopā ar viņa sabiedrotajiem vadīt teroristu treniņnometņu tīklu teritorijā, kurā viņi atrodas, un izmantot
Afganistānu par bāzi starptautisko terorisma operāciju vadīšanai. Šās rezolūcijas 2. punktā Drošības padome pieprasīja, lai
Taliban
nekavējoties nodotu Osamu bin Ladenu kompetentajām iestādēm. Lai nodrošinātu šā pienākuma ievērošanu, Rezolūcijas 1267 (1999)
4. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka visām valstīm ir tostarp “jāiesaldē līdzekļi un citi finanšu resursi, kas ir saistīti
tostarp ar
Taliban
piederošo vai tieši vai netieši kontrolēto īpašumu vai īpašumu, kurš pieder vai kuru kontrolē jebkurš
Taliban
piederošs vai kontrolēts uzņēmums, ko identificē komiteja, kura izveidota, piemērojot šās rezolūcijas 6. punktu, un jānodrošina,
lai nedz attiecīgie līdzekļi vai citi finanšu resursi, nedz arī jebkādi citi līdzekļi vai finanšu resursi, kas tādējādi tikuši
identificēti, netiktu nodoti
Taliban
vai jebkuram
Taliban
piederošam vai tieši vai netieši kontrolētam uzņēmumam un lai netiktu izmantoti tā vajadzībām, neatkarīgi no tā, vai to dara
pilsoņi vai arī jebkura persona, kas atrodas tās teritorijā, ja vien Komiteja, izvērtējot katru gadījumu atsevišķi, nav sniegusi
šādu atļauju humanitāriem mērķiem”.
Rezolūcijas 1267 (1999) 6. punktā Drošības padome atbilstoši tās Pagaidu Iekšējā reglamenta 28. pantam nolēma izveidot Drošības
padomes Komiteju, kas sastāv no visiem tās dalībniekiem (turpmāk tekstā ‑ “Sankciju komiteja”), kas pilnvarota tostarp nodrošināt
to, ka valstis piemēro 4. punktā noteiktos pasākumus, identificēt 4. punktā minētos līdzekļus vai citus finanšu resursus un
izvērtēt lūgumu izņēmuma kārtā nepiemērot pasākumus, ko nosaka tas pats 4. punkts.
Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 1999. gada 15. novembrī pieņēma Kopējo nostāju
1999/727/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret
Taliban
(OV L 294, 1. lpp.). Šās kopējās nostājas 2. pants paredz
Taliban
ārzemēs piederošo līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu saskaņā ar Drošības padomes Rezolūcijā 1267 (1999) noteiktajiem
nosacījumiem.
2000. gada 14. februārī Padome, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 337/2000 par lidojumu aizliegumu
un Afganistānas
Taliban
līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (OV L 43, 1. lpp.).
2000. gada 19. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1333 (2000), pieprasot tostarp, lai
Taliban
izpildītu Rezolūcijas 1267 (1999) noteikumus, it īpaši beidzot piedāvāt patvērumu un mācības starptautiskiem teroristiem
un to organizācijām un nododot Osamu bin Ladenu kompetentajām iestādēm viņa tiesāšanai. Drošības padome it īpaši nolēma pastiprināt
lidojumu aizliegumu un līdzekļu iesaldēšanu, ko nosaka Rezolūcija 1267 (1999). Tādējādi Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta
c) apakšpunkts nosaka, ka visām valstīm ir tostarp “nekavējoties jāiesaldē līdzekļi un citi finanšu aktīvi, kas pieder Osamam
bin Ladenam, kā arī viņa sabiedrotajām personām un organizācijām, ko identificē [Sankciju komiteja], ieskaitot organizāciju
Al‑Qaida
, un līdzekļi, kas saistīti ar Osamas bin Ladena un viņa sabiedroto vai tieši vai netieši kontrolēto personu un organizāciju
īpašumu, un jānodrošina, lai nedz attiecīgie līdzekļi un citi finanšu resursi, nedz arī jebkādi citi līdzekļi vai finanšu
resursi netiktu nodoti Osamam bin Ladenam, tā sabiedrotajiem vai jebkurai citai organizācijai, kas tiem pieder vai ko tie
tieši vai netieši kontrolē, ieskaitot organizāciju
Al‑Qaida
, – neatkarīgi no tā, vai tie ir šīs valsts pilsoņi vai jebkura cita persona, kas atrodas tās teritorijā, un lai tie tieši
vai netieši netiktu izmantoti to labā”.
Šajā pašā tiesību normā Drošības padome, pamatojoties uz informāciju, ko iesniegušas valstis un reģionālās organizācijas,
pilnvaroja Sankciju komiteju izveidot aktuālu personu un organizāciju sarakstu, ko minētā komiteja identificējusi kā Osamas
bin Ladena sabiedrotos, ieskaitot organizāciju
Al‑Qaida
.
Rezolūcijas 1333 (2000) 17. punktā Drošības padome lūdza visas dalībvalstis un visas starptautiskās vai reģionālās organizācijas,
ieskaitot ANO un specializētās iestādes, stingri ievērot minētās rezolūcijas tiesību normas, neņemot vērā jebkādu starptautiskā
līgumā noteiktu tiesību vai pienākumu pastāvēšanu.
Rezolūcijas 1333 (2000) 23. punktā Drošības padome nolēma, ka tostarp atbilstoši 8. punktam veicamie pasākumi ir piemērojami
divpadsmit mēnešu laikā un ka šā perioda beigās tā noteiks, vai tie ir jāpagarina uz jaunu laika periodu ar tādiem pašiem
nosacījumiem.
Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2001. gada 26. februārī pieņēma Kopējo nostāju
2001/154/KĀDP par papildu ierobežojošajiem pasākumiem pret
Taliban
, ar ko groza Kopējo nostāju 96/746/KĀDP (OV L 57, 1. lpp.). Šās kopējās nostājas 4. pants nosaka:
“Osamas bin Ladena un tā sabiedroto personu un organizāciju, ko identificējusi [Sankciju komiteja], līdzekļi un citi finanšu
aktīvi ir jāiesaldē, un nekādi līdzekļi vai citi finanšu resursi nedrīkst tikt nodoti nedz Osamam bin Ladenam, nedz arī tā
sabiedrotajām personām un organizācijām, ko identificējusi [Sankciju komiteja] atbilstoši [Rezolūcijas 1333 (2000)] tiesību
normām.”
2001. gada 6. martā, pamatojoties uz EKL 60. un 301. pantu, Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt
noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas
Taliban
līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, kā arī atceļ Regulu Nr. 337/2000 (OV L 67, 1. lpp.).
Atbilstoši šās regulas preambulas 3. apsvērumam uz Rezolūcijā 1333 (2000) paredzētajiem pasākumiem “ir attiecināms Līgums,
un, tostarp lai izvairītos no jebkādas konkurences traucēšanas, ir jāpieņem Kopienas tiesību akti attiecīgo Drošības padomes
lēmumu īstenošanai Kopienas teritorijā”.
Regulas Nr. 467/2001 1. pantā ir definēti jēdzieni “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana”.
Atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 2. panta noteikumiem:
“1.      Jebkādi līdzekļi un citi finanšu resursi, kas pieder jebkurai fiziskai vai juridiskai personai, jebkurai organizācijai vai
apvienībai, ko norādījusi [Sankciju komiteja] un kas uzskaitīti I pielikumā, ir iesaldējami.
2.      Līdzekļi un citi finanšu resursi nedrīkst tieši vai netieši tikt nodoti tām personām vai organizācijām, ko norādījusi Sankciju
pret
Taliban
komiteja un kas uzskaitīti I pielikumā, ne arī izmantoti to labā.
3.      1. un 2. punkts nav piemērojams līdzekļiem un citiem finanšu resursiem, attiecībā uz kuriem ar Sankciju pret
Taliban
komitejas atļauju ir pieļauts izņēmums. Šādi izņēmumi var tikt pieļauti ar dalībvalstu kompetento iestāžu, kas uzskaitītas
II pielikumā, starpniecību.”
Atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 9. panta 2. punkta noteikumiem “izņēmumi, ko piešķīrusi Sankciju pret
Taliban
komiteja, ir piemērojami visā Kopienā”.
Regulas Nr. 467/2001 I pielikumā ir personu, organizāciju un apvienību, uz kurām attiecināma 2. panta prasība iesaldēt līdzekļus,
saraksts. Saskaņā ar Regulas Nr. 467/2001 10. panta 1. punkta noteikumiem Komisijai ir tiesības grozīt vai papildināt minēto
pielikumu, pamatojoties uz Drošības padomes vai Sankciju komitejas lēmumiem.
Regulas Nr. 467/2001 II pielikumā ir kompetento valsts iestāžu saraksts, lai piemērotu tostarp 2. panta 3. punktu. Īrijā šīs
iestādes ir, pirmkārt,
Central Bank of Ireland
,
Financial Markets Department
[Īrijas Centrālās bankas Finanšu tirgu departaments] un, otrkārt,
Department of Foreign Affairs
,
Bilateral Economic Relations Section
[Ārlietu departamenta Divpusējo ekonomisko attiecību nodaļa].
2001. gada 8. martā Sankciju komiteja publicēja pirmo personu, organizāciju un apvienību, kurām saskaņā ar Drošības padomes
Rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) ir iesaldējami līdzekļi, konsolidēto sarakstu. Kopš tā laika šis saraksts ir vairākkārt
grozīts un papildināts. Līdz ar to Komisija atbilstoši Regulas Nr. 467/2001 10. pantam ir pieņēmusi dažādas regulas, ar kurām
ticis grozīts vai papildināts minētās regulas I pielikums.
2001. gada 19. oktobrī Sankciju komiteja publicēja jaunu pielikumu savam 2001. gada 8. marta sarakstam, ietverot tostarp tā
prasītāja vārdu, kurš norādīts kā persona, kas saistīta ar Osamu bin Ladenu, šādā ierakstā:
“Bin Muhammad, Ayadi Chafiq (A.K.A. Ayadi Shafiq, Ben Muhammad; A.K.A. Ayadi Chafik, Ben Muhammad; A.K.A. Aiadi, Ben Muhammad;
A.K.A. Aiady, Ben Muhammad), Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Munich, Germany; 129 Park Road, NW8, London, England; 28 Chausse
Di Lille, Moscron, Belgium; Darvingasse 1/2/58‑60, Vienna, Austria; Tunisia; DOB: 21 January 1963; POB: Safais (Sfax), Tunisia.”
Tajā pašā dienā Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 2062/2001, ar ko trešo reizi groza Regulu Nr. 467/2001 (OV L 277, 25. lpp.).
Saskaņā ar šās regulas 1. pantu prasītāja vārds tika pievienots Regulas Nr. 467/2001 I pielikumam šādā ierakstā:
“BIN MUHAMMAD, Ayadi Chafiq (alias Ayadi Shafiq, Ben Muhammad) (alias Ayadi Chafik, Ben Muhammad) (alias Aiadi, Ben Muhammad)
(alias Aiady, Ben Muhammad), Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Munich, Germany; 129 Park Road, NW8, London, England; 28 Chaussée
de Lille, Mouscron, Belgium; Darvingasse 1/2/58‑60, Vienna, Austria; Tunisia; DOB: 21 January 1963; POB: Safais (Sfax), Tunisia.”
2002. gada 16. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1390 (2002), kurā noteica pasākumus, kas veicami attiecībā uz Osamu
bin Ladenu, organizācijas
Al‑Qaida
, kā arī
Taliban
dalībniekiem un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām. Šīs rezolūcijas 1. un 2. punkts pēc būtības
paredz to pasākumu veikšanu, tostarp līdzekļu iesaldēšanu, ko uzliek Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts un Rezolūcijas
1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts. Atbilstoši Rezolūcijas 1390 (2002) 3. punktam Drošības padomei šie pasākumi pēc to veikšanas
ir jāpārbauda pēc divpadsmit mēnešiem, kuru beigās tie ir vai nu jāpatur spēkā, vai arī jāuzlabo.
Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu šo rezolūciju, Padome 2002. gada 27. maijā pieņēma Kopējo nostāju
2002/402/KĀDP par ierobežojošiem līdzekļiem pret Osamu bin Ladenu, organizācijas
Al‑Qaida
, kā arī
Taliban
dalībniekiem un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām un ar kuru atceļ Kopējās nostājas 96/746,
1999/727, 2001/154 un 2001/771/KĀDP (OV L 139, 4. lpp.). Šīs kopējās nostājas 3. pants tostarp paredz arī turpmāk iesaldēt
līdzekļus un citus finanšu īpašumus vai saimnieciskos resursus, kas pieder personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām,
kuras ir iekļautas atbilstoši Drošības padomes Rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) Sankciju komitejas izveidotajā sarakstā.
2002. gada 27. maijā Padome, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņēma Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz
īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu,
Al‑Qaida
tīklu un
Taliban
, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001 (OV L 139, 9. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Atbilstoši šās regulas preambulas 4. apsvērumam uz tostarp Drošības padomes Rezolūcijā 1390 (2002) paredzētajiem pasākumiem
“attiecas Līgums un, lai novērstu tostarp konkurences traucēšanu, ir jāpieņem Kopienas tiesību akti attiecīgo Drošības padomes
lēmumu īstenošanai Kopienas teritorijā”.
Apstrīdētās regulas 1. pants jēdzienus “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana” pēc būtības definē vienādi ar Regulas Nr. 467/2001
1. pantā ietverto definīciju. Turklāt tas nosaka arī to, kas ir jāsaprot ar “ekonomiskiem resursiem”.
Atbilstoši apstrīdētās regulas 2. pantam:
“1.      Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder Sankciju komitejas norādītajai un I pielikumā minētajai fiziskai
vai juridiskai personai, grupai vai uzņēmumam.
2.      [Nekādus] līdzekļus nav [jā]padara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai,
ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, [vai] arī pieejamus iepriekš minēto labumam.
3.      Saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi
Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, [vai] pieejamus iepriekš minēto labumam, ja tādējādi tiktu radīta iespēja
šai personai, grupai vai organizācijai iegūt līdzekļus, preces vai pakalpojumus.”
Saskaņā ar apstrīdētās regulas 4. pantu:
“1.      Aizliegta apzināta un tīša līdzdalība darbībās, kuru mērķis vai iznākums ir tieši vai netieši apiet 2. pantu vai veicināt
darījumus, kas minēti 3. pantā.
2.      Visu informāciju par to, ka tiek apieti vai ir bijuši apieti šīs regulas noteikumi, dara zināmu dalībvalstu kompetentajām
iestādēm un tieši vai ar šo kompetento iestāžu starpniecību – Komisijai.”
Atbilstoši apstrīdētās regulas 7. panta 2. punktam “neskarot dalībvalstu tiesības un pienākumus, kas paredzēti Apvienoto Nāciju
Organizācijas Statūtos, Komisija, lai efektīvi ieviestu šo regulu, uztur visus vajadzīgos sakarus ar Sankciju komiteju.”
Apstrīdētās regulas I pielikumā ir to personu, organizāciju un grupu saraksts, kuru līdzekļi ir iesaldējami atbilstoši 2. pantam.
Šis saraksts ietver tostarp prasītāja vārdu, kas norādīts šādā ierakstā:
“bin Muhammad, Ayadi Chafiq (alias Ayadi Shafiq, Ben Muhammad; alias Ayadi Chafik, Ben Muhammad; alias Aiadi, Ben Muhammad;
alias Aiady, Ben Muhammad), Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Munich, Allemagne; 129 Park Road, London NW8, Angleterre; 28 Chaussée
de Lille, Mouscron, Belgique; Darvingasse 1/2/58‑60, Vienne, Autriche; Tunisie né le 21.1.1963 à Safais (Sfax), Tunisie.”
2002. gada 20. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1452 (2002), kas paredzēta ar cīņu pret terorismu saistīto pienākumu
izpildes atvieglošanai. Šās rezolūcijas 1. punkts paredz noteiktas atkāpes un izņēmumus no līdzekļu un saimniecisko resursu
iesaldēšanas pienākuma, ko uzliek Rezolūcijas 1267 (1999), 1333 (2000) un 1390 (2002) un ko valstis var pieļaut humanitāriem
mērķiem ar nosacījumu, ka to apstiprina Sankciju komiteja.
2003. gada 17. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1455 (2003), kas paredzēta, lai uzlabotu to pasākumu īstenošanu,
ko nosaka Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunkts, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts un Rezolūcijas
1390 (2002) 1. un 2. punkts. Atbilstoši Rezolūcijas 1455 (2003) 2. punktam šie pasākumi ir jāuzlabo no jauna pēc divpadsmit
mēnešiem vai vajadzības gadījumā – pirms tam.
Uzskatot, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), Padome 2003. gada 27. februārī
pieņēma Kopējo nostāju 2003/140/KĀDP par izņēmumiem no ierobežojošajiem pasākumiem, ko nosaka Kopējā nostāja 2002/402 (OV
L 53, 62. lpp.). Šās kopējās nostājas 1. pants paredz, ka, ja tiek īstenoti pasākumi, ko paredz Kopējās nostājas 2002/402
3. pants, Eiropas Kopiena ņem vērā Drošības padomes Rezolūcijā 1452 (2002) apstiprinātos izņēmumus.
2003. gada 27. martā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 561/2003, ar kuru attiecībā uz izņēmumiem līdzekļu un saimniecisko resursu
iesaldēšanā groza Regulu (EK) Nr. 881/2002 (OV L 82, 1. lpp.). Šās regulas preambulas 4. apsvērumā Padome norāda, ka, ņemot
vērā Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), ir jāpielāgo Kopienas noteiktie pasākumi.
Saskaņā ar Regulas Nr. 561/2003 1. panta noteikumiem:
“Regulā [..] Nr. 881/2002 iekļauj šādu pantu:
“2.a pants
1.      Regulas 2. pantu nepiemēro līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem, ja:
a)      kāda no dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kas minētas II pielikumā, pēc ieinteresētās fiziskas vai juridiskas personas lūguma
ir noteikusi, ka attiecīgie līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir:
i)      nepieciešami, lai segtu pamatizdevumus, ietverot maksājumus par pārtikas produktiem, īri vai hipotēku, medikamentiem, ārstniecisko
palīdzību, nodokļu, apdrošināšanas prēmijas un komunālo pakalpojumu maksājumus;
ii)      paredzēti vienīgi saprātīgai samaksai par kvalificētu darbu un atlīdzībai par izdevumiem, kas saistīti ar juridiskajiem pakalpojumiem;
iii)  paredzēti vienīgi nodevu maksājumiem vai maksai par pakalpojumu par iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu pastāvīgu
turēšanu vai saglabāšanu vai
iv)      nepieciešami ārkārtas izdevumiem; un
b)      šāds nolēmums ir paziņots Sankciju komitejai; un
c)      i)     pēc paziņojuma iesniegšanas Sankciju komiteja nav 48 stundās noraidījusi nolēmumu saskaņā ar a) punkta i), ii) vai iii) apakšpunktu;
vai
ii)      nolēmumu saskaņā ar a) punkta iv) apakšpunktu Sankciju komiteja ir apstiprinājusi.
2.      Jebkura persona, kas vēlas gūt labumu no 1. punktā minētajiem noteikumiem, vēršas ar lūgumu dalībvalsts attiecīgajā kompetentajā
iestādē, kas minēta II pielikumā.
Kompetentā iestāde, kas minēta II pielikumā, nekavējoties rakstiski ziņo par to, vai lūgums ir pieņemts gan lūgumu iesniegušajai
personai, gan jebkurai citai personai, organizācijai vai uzņēmumam, kas ir tieši iesaistīts.
Kompetentā iestāde informē arī citas dalībvalstis par to, vai lūgums par izņēmumu ir pieņemts.
3.      Līdzekļi, kas atbrīvoti un pārskaitīti Kopienas robežās, lai segtu izdevumus, vai ir atzīti par pamatotiem atbilstīgi šim
pantam, atbilstīgi 2. pantam nav pakļaujami tālākiem ierobežojošiem pasākumiem.
[..]”
2003. gada 19. maijā Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 866/2003, ar kuru astoņpadsmito reizi groza Padomes Regulu (EK) Nr. 881/2002
(OV L 124, 19. lpp.). Atbilstoši šās regulas 1. pantam un pielikuma 5. punktam apstrīdētās regulas I pielikums tiek grozīts
tādējādi, ka ierakstu, kurā minēts prasītājs (skat. šā sprieduma 38. punktu), aizstāj ar šādu ierakstu:
“
Ayadi Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed
[arī a)
Bin Muhammad
,
Ayadi Chafiq
; b)
Ayadi Chafik
,
Ben Muhammad
; c)
Aiadi
,
Ben Muhammad
; d)
Aiady
,
Ben Muhammad
; e)
Ayadi Shafig Ben Mohamed
; f)
Ben Mohamed
,
Ayadi Chafig
; g)
Abou El Baraa
], a)
Helene Meyer Ring
10‑1415‑80809,
Munich
,
Germany
; b) 129
Park Road
,
NW
8,
London
,
England
; c) 28
Chaussée de Lille
,
Mouscron
,
Belgium
; d)
Darvingasse
1/2/58‑60,
Vienna
,
Austria
; dzimis 1963. gada 21. martā; dzimšanas vieta: Sfaksa, Tunisija; pilsonība: Tunisijas, Bosnijas, Austrijas pilsonis; pase
Nr. E 423362 izsniegta 1988. gada 15. maijā Islamabadā; valsts identifikācijas numurs: 1292931; cita informācija: viņa mātes
vārds ir
Medina Abid
; atrodas Īrijā.”
2004. gada 30. janvārī Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 180/2004, ar ko divdesmit devīto reizi groza Padomes Regulu (EK) Nr. 881/2002
(OV L 28, 15. lpp.). Saskaņā ar šās regulas 1. pantu un pielikuma 4. punktu apstrīdētās regulas I pielikums ir grozīts tādējādi,
ka ierakstu, kurā minēts prasītāja vārds (skat. šā sprieduma 38. punktu), aizstāj ar šādu ierakstu:
“
Ayadi Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed
[arī a)
Bin Muhammad
,
Ayadi Chafiq
; b)
Ayadi Chafik
,
Ben Muhammad
; c)
Aiadi
,
Ben Muhammad
; d)
Aiady
,
Ben Muhammad
; e)
Ayadi Shafig Ben Mohamed
; f)
Ben Mohamed
,
Ayadi Chafig
; g)
Abou El Baraa
]; a)
Helene‑Meyer‑Ring
10–1415–80809,
München
,
Deutschland
; b) 129
Park Road
,
NW
8,
London
,
England
; c) 28
Chaussée de Lille
,
Mouscron
,
Belgique.
Dzimšanas datums: 1963. gada 21. marts. Dzimšanas vieta: Sfāksa, Tunisija. Valsts piederība: a) Tunisijas, b) Bosnijas. Pases
Nr. E 423362, izdota 1988. gada 15. maijā Islamabadā. Pilsoņa identifikācijas numurs: 1292931. Papildu informācija: mātes
vārds ir
Medina Abid
; atrodas Īrijā.”
2004. gada 30. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1526 (2004), kas paredzēta, pirmkārt, lai atvieglotu to pasākumu
īstenošanu, kuri noteikti Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā
un Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punktā, un, otrkārt, lai pastiprinātu Sankciju komitejas pilnvaras. Atbilstoši Rezolūcijas
1526 (2004) 3. punktam šie pasākumi ir uzlabojami pēc 18 mēnešiem vai vajadzības gadījumā – pirms tam.
Atbilstoši Rezolūcijas 1526 (2004) 18. punkta noteikumiem Drošības padome “ļoti aicina visas dalībvalstis pēc iespējas ātrāk
informēt personas un organizācijas, kas ietvertas [Sankciju komitejas] sarakstā, par pasākumiem, kas pret tām veikti, par
[Sankciju komitejas] direktīvām un Rezolūciju 1452 (2002)”.
2005. gada 29. jūlijā Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1617 (2005). Tā tostarp paredz uzturēt spēkā pasākumus, kas noteikti
Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā un Rezolūcijas 1390 (2002)
1. un 2. punktā. Atbilstoši Rezolūcijas 1617 (2005) 21. punktam šie pasākumi tiek atkārtoti izvērtēti 17 mēnešu laikā vai
vajadzības gadījumā – pirms tam, lai tos, iespējams, pastiprinātu.
2006. gada 17. janvārī Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 76/2006, ar ko 61. reizi groza Padomes Regulu (EK) Nr. 881/2002 (OV
L 12, 7. lpp.). Atbilstoši šās regulas 1. pantam un pielikuma 8. punktam apstrīdētās regulas I pielikums ir grozīts tādējādi,
ka ierakstu, kurā minēts prasītājs (skat. šā sprieduma 45. punktu), aizstāj ar šādu ierakstu:
“
Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al‑Ayadi
[
alias
a)
Bin Muhammad
,
Ayadi Chafiq
; b)
Ayadi Chafik
,
Ben Muhammad
; c)
Aiadi
,
Ben Muhammad
; d)
Aiady
,
Ben Muhammad
; e)
Ayadi Shafig Ben Mohamed
; f)
Ben Mohamed
,
Ayadi Chafig
; g)
Abou El Baraa
]. Adrese: a)
Helene Meyer Ring
10‑1415‑80809, Minhene, Vācija; b) 129
Park Road
,
NW
8, Londona, Anglija; c)

Chaussée de Lille
,
Mouscron
, Beļģija; d)
Street of Provare
20, Sarajeva, Bosnija un Hercegovina (pēdējā reģistrētā adrese Bosnijā un Hercegovinā). Dzimšanas datums: a) 21.03.1963.;
b) 21.01.1963. Dzimšanas vieta: Sfāksa, Tunisija. Valsts piederība: a) Tunisijas; b) Bosnijas un Hercegovinas. Pases Nr. a) E 423362,
izdota Islamabadā 15.05.1988.; b) 0841438 (Bosnijas un Hercegovinas pase, izdota 30. 12. 1998., derīga līdz 30.12.2003.).
Valsts identifikācijas Nr. 1292931. Papildu informācija: a) adrese Beļģijā ir pastkastītes numurs; b) tēva vārds ir
Mohamed
, mātes vārds ir
Medina Abid
; c) saskaņā ar pieejamajām ziņām dzīvo Dublinā, Īrijā.”

Process
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2002. gada 26. augustā, Ajadi [
Ayadi
] cēla prasību pret Padomi un Komisiju – daļēji atcelt apstrīdēto regulu.
Atsevišķā dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 25. oktobrī, Komisija atbilstoši Pirmās instances
tiesas Reglamenta 114. pantam cēla iebildi par nepieņemamību. 2002. gada 18. decembrī prasītājs iesniedza apsvērumus par šo
iebildi. Ar 2003. gada 3. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesa (otrā palāta) noraidīja prasību kā nepieņemamu, ciktāl
tā bija vērsta pret Komisiju, un piesprieda prasītājam atlīdzināt šās tiesvedības daļas tiesāšanās izdevumus.
Atsevišķā dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 13. novembrī, Ajadi iesniedza pieteikumu par
juridisko palīdzību. Ar 2003. gada 3. februāra rīkojumu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs piešķīra Ajadi
bezmaksas juridisko palīdzību.
Dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2003. gada 8. janvārī, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā
Karaliste lūdza atļauju iestāties šajā lietā atbildētājas prasījumu atbalstam. Ar 2003. gada 7. februāra rīkojumu Pirmās instances
tiesas otrās palātas priekšsēdētājs atļāva tai iestāties lietā. Persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu iestāšanās
rakstu paredzētajā laikā.
Dokumentā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2003. gada 24. jūlijā, Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā
atbildētājas prasījumu atbalstam. Ar 2003. gada 22. oktobra rīkojumu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs
atbilstoši Reglamenta 116. panta 6. punktam atļāva tai iestāties lietā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Izņemot Apvienoto Karalisti, kas atvainojās par neierašanos, lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti un lietas
dalībnieki atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumiem 2005. gada 25. oktobra tiesas sēdē.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētās regulas 2. pantu un, ciktāl tas ir saistīts ar 2. pantu, – 4. pantu;
–        pakārtoti – atcelt prasītāja vārda ierakstu apstrīdētās regulas I pielikumā;
–        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesas sēdē prasītājs precizēja, ka tā prasība ir vērsta pret apstrīdēto regulu tiktāl, ciktāl tā viņu skar tieši un individuāli,
par ko Pirmās instances tiesa izdarīja atzīmi tiesas sēdes protokolā.
Padomes, ko atbalsta Apvienotā Karaliste un Komisija, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Fakti
Prasītājs paziņoja, ka ir Tunisijas pilsonis, kurš kopš 1997. gada dzīvo Īrijā kopā ar savu sievu, kas arī ir Tunisijas pilsone,
un diviem nepilngadīgiem bērniem, kuri abi ir Īrijas pilsoņi. Viņa bankas konti Īrijā un Apvienotajā Karalistē tika iesaldēti
atbilstoši abu dalībvalstu rīkojumiem. Prasītājs, kas atzīst, ka Sankciju komiteja to atzinusi par personu, kas ir saistīta
ar Osamu bin Ladenu, apstrīd šā atzinuma pamatotību, bet atzīst, ka šī apstrīdēšana nav šās prasības priekšmets.

Juridiskais pamatojums
1.
Par pieņemamību

Lietas dalībnieku argumenti
Savā iestāšanās rakstā Apvienotā Karaliste atzīmē, ka prasītāja īpašumi tika iesaldēti, piemērojot Regulu Nr. 467/2001. Apstrīdētā
regula aprobežojas ar to, ka uztur spēkā viņa īpašumu iesaldēšanu, būtiski nemainot prasītāja tiesisko statusu judikatūras
izpratnē (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 9. punkts). Šādos apstākļos Apvienotā Karaliste apgalvo, ka prasītājam bija jāapstrīd Regula Nr. 467/2001 un
ka šī prasība, kas celta pret apstrīdēto regulu, ir novēlota un tādēļ nepieņemama.
Tiesas sēdē prasītājs uzsvēra, ka Regulas Nr. 467/2001 iedarbība laikā bija ļoti ierobežota, tāpat kā Drošības padomes Rezolūcijai
1333 (2000), ar kuru šo regulu īstenoja (skat. šā sprieduma 18. punktu). Turpretī apstrīdētās regulas iedarbība laikā nav
ierobežota, tāpat kā Drošības padomes Rezolūcijai 1390 (2002), kas to īsteno un kas vienkārši paredz iespēju pēc 12 mēnešiem
atkārtoti izvērtēt lēmumu (skat. šā sprieduma 30. punktu). Tādējādi apstrīdētās regulas pieņemšana ir ieviesusi būtisku izmaiņu
prasītāja tiesiskajā statusā.
Padome nav vēlējusies ieņemt nostāju šajā jautājumā tiesas sēdē. Turpretī Komisija pievienojās Apvienotās Karalistes apgalvojumam.
Pēc tās domām, attiecīgo Drošības padomes rezolūciju īslaicīgā daba nav būtisks aspekts, lai nodalītu Regulu Nr. 467/2001
no apstrīdētās regulas, jo visas šīs rezolūcijas paredz atkārtotas izvērtēšanas mehānismu to piemērošanai pēc 12 mēnešiem.
Tas apstāklis, ka apstrīdētā regula ir balstīta uz atšķirīgu no Regulas Nr. 467/2001 juridisko pamatu, arī nav būtisks, jo,
pēc Komisijas domām, tas nemaina prasītāja tiesisko statusu.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu iestāšanās raksta prasījumi var tikai atbalstīt viena no
lietas dalībniekiem prasījumus. Turklāt saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta 3. punktu persona, kas iestājas
lietā, pieņem lietu tādu, kāda tā ir iestāšanās brīdī.
Tomēr savos prasījumos Padome nav izvirzījusi iebildi par nepieņemamību.
Tādējādi Apvienotā Karaliste un Komisija nav tiesīgas izvirzīt iebildi par nepieņemamību, un Pirmās instances tiesai nav jāizvērtē
šajā sakarā izvirzītie pamati (šajā sakarā skat. Tiesas 1993. gada 24. marta spriedumu lietā C‑313/90
CIRFS
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1125. lpp., 22. punkts).
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. pantam Pirmās instances tiesa jebkurā
laikā pēc savas ierosmes var izvērtēt sabiedriskās kārtības iebildes par nepieņemamību, ieskaitot tās, uz kurām ir atsaukušās
personas, kas iestājušās lietā (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā T‑88/01
Sniace
/Komisija, Krājums, II‑1165. lpp., 52. punkts un minētā judikatūra).
Šajā gadījumā iebilde par nepieņemamību, uz ko atsaucas personas, kas iestājušās lietā, ir sabiedriskās kārtības jautājums,
jo tas attiecas uz prasības pieņemamību (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑298/00 P Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑4087. lpp., 35. punkts). Tādējādi Pirmās instances tiesa to var izvērtēt pēc savas ierosmes.
Kaut arī Apvienotā Karaliste savas iebildes par nepieņemamību pamatojumam atsaucās uz spriedumu lietā
IBM
/Komisija, iepriekš minēts šā sprieduma 61. punktā, tā ir balstīta lielākoties uz Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgo
judikatūru par apstiprinošajiem aktiem.
Saskaņā ar šo judikatūru prasība, kas celta par tāda akta atcelšanu, kas tikai apstiprina agrāku aktu, kurš nav apstrīdēts
paredzētajā termiņā, nav pieņemama (Tiesas 1988. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās 166/86 un 220/86
Irish Cement
/Komisija,
Recueil
, 6473. lpp., 16. punkts, un 1996. gada 11. janvāra spriedums lietā C‑480/93 P
Zunis Holding
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1. lpp., 14. punkts). Akts tikai apstiprina agrāku aktu, ja tajā nav ietverts neviens jauns fakts, salīdzinot ar agrāku
aktu, un ja pirms tā nav atkārtoti izvērtēta šā agrākā akta adresāta situācija (Tiesas 1978. gada 9. marta spriedums lietā 54/77
Herpels
/Komisija,
Recueil
, 585. lpp., 14. punkts, un Tiesas 2004. gada 7. decembra rīkojums lietā C‑521/03
Internationaler Hilfsfonds
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 47. punkts; Pirmās instances tiesas 1997. gada 15. oktobra spriedums lietā T‑331/94
IPK
/Komisija,
Recueil
, II‑1665. lpp., 24. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 4. maija rīkojums lietā T‑84/97
BEUC
/Komisija,
Recueil
, II‑795. lpp., 52. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka apstrīdētā regula ir jauns akts salīdzinājumā ar Regulu Nr. 467/2001 un ka pirms tās pieņemšanas
ir atkārtoti izvērtēta to personu situācija, kas kā prasītājas tika ietvertas šo regulu pielikumos esošajos sarakstos.
Vispirms, būtiski atšķiras šo abu regulu nosaukumi, preambulas un materiālās tiesību normas, kas ir pietiekami, lai noraidītu
apgalvojumu, atbilstoši kuram viena regula tikai apstiprina otru. Tā “līdzekļu” definīcija, kas ietverta apstrīdētās regulas
1. pantā, neatbilst tieši “līdzekļu” definīcijai, kas ietverta Regulas Nr. 467/2001 1. pantā, pirmā definīcija paredz ne tikai
līdzekļu, bet arī “saimniecisko resursu” iesaldēšanu, ko neparedz otrā.
Regula Nr. 467/2001 tika pieņemta, lai atbilstoši Kopējai nostājai 2001/154 īstenotu Kopienā Drošības padomes Rezolūciju 1333 (2000),
bet apstrīdētā regula bija pieņemta, lai atbilstoši Kopējai nostājai 2002/402 īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1390 (2002).
Tomēr Rezolūcija 1390 (2002) un Kopējā nostāja 2002/402 neapstrīdami ietver jaunus faktus salīdzinājumā ar Rezolūciju 1333 (2000)
un Kopējo nostāju 2001/154, un pirms Rezolūcijas 1390 (2002) un Kopējās nostājas 2002/402 tika atkārtoti izvērtēta situācija,
ko regulē Rezolūcija 1333 (2000) un Kopējā nostāja 2001/154. Tas pats attiecas uz apstrīdēto regulu salīdzinājumā ar Regulu
Nr. 467/2001.
Tādējādi atbilstoši Kopējās nostājas 2002/402 preambulas 3. un 7. apsvērumam Rezolūcija 1390 (2002) “koriģē un pielāgo [Rezolūcijas
1333 (2000) uzlikto] sankciju, kas attiecas uz līdzekļu iesaldēšanu, piemērošanas jomu” un “[tā] rezultātā atbilstoši Rezolūcijai
1390 (2002) ir jāveic ierobežojoši pasākumi, ko noteikusi Eiropas Savienība”. Tāpat saskaņā ar apstrīdētās regulas preambulas
2. un 4. apsvērumu “Drošības padome ir tostarp nolēmusi [..], ka ir jākoriģē līdzekļu iesaldēšanas piemērošanas joma [..]”
un līdz ar to “ir nepieciešami Kopienas tiesību akti”.
It īpaši saskaņā ar Rezolūcijas 1333 (2000) 23. punktu tajā paredzētie pasākumi ir jāpiemēro 12 mēnešu laikā, un pēc šā perioda
beigām Drošības padomei ir jānosaka, vai
Taliban
tos ir izpildījis, un tā rezultātā jānolemj, vai šie pasākumi būtu jāpagarina uz jaunu periodu ar tādiem pašiem nosacījumiem.
Tādējādi Rezolūcijā 1390 (2002) ir jauns un būtisks fakts, salīdzinājumā ar Rezolūciju 1333 (2000), jo tā būtiski paplašina
ratione temporis
piemērošanas jomu.
Tādējādi – pretēji tam, ko apgalvo Apvienotā Karaliste un Komisija – Rezolūcija 1390 (2002), Kopējā nostāja 2002/402 un apstrīdētā
regula ir būtiski mainījušas prasītāja tiesisko statusu. Ar šo aktu starpniecību prasītāja līdzekļi palika iesaldēti pat pēc
12 mēnešu perioda, ko paredz Rezolūcijas 1333 (2000) 23. punkts, kaut arī, ja minētie akti netiktu pieņemti, visu ANO dalībvalstu
pienākums iesaldēt prasītāja līdzekļus, ko paredz minētā rezolūcija, tiktu automātiski izbeigts pēc attiecīgā perioda beigām,
un Kopienu akti, kas šo rezolūciju īsteno, būtu beigušies.
Turklāt, kaut arī atbilstoši Rezolūcijas 1390 (2002) 1. punktam Drošības padome nolēma “saglabāt” pasākumus, ko noteica Rezolūcija
1333 (2000), šis lēmums tika pieņemts pēc tam, kad bija atkārtoti izvērtējusi šo rezolūciju, kā arī to varēja saprast jau
no šīs rezolūcijas 23. punkta un kā to apstiprināja Rezolūcijas 1390 (2002) 3. punkts, atbilstoši kuram pasākumi, ko tas paredz,
ir no jauna “atkārtoti izvērtējami” pēc 12 mēnešiem.
Visbeidzot, Regula Nr. 467/2001 tika pieņemta tikai uz EKL 60. un 301. panta juridiskā pamata laikā, kad attiecīgie pasākumi
tika vērsti uz ekonomisko attiecību ar trešām valstīm pārtraukšanu vai samazināšanu, kamēr apstrīdētā regula tika pieņemta
uz EKL 60., 301. un 308. panta juridiskā pamata laikā, kad nebija nekādas saiknes starp šiem pasākumiem un trešās valsts teritoriju
vai valdošo režīmu. Pretēji tam, ko Komisija apgalvoja tiesas sēdē, šī attiecīgo aktu juridiskā pamata izmaiņa, kas veikta,
ņemot vērā starptautiskās situācijas attīstību, kuras ietvaros viena pēc otras ir noteiktas Drošības padomes sankcijas, ko
īstenoja Kopiena, ir jauns fakts, kas nozīmē to, ka ir atkārtoti jāizvērtē prasītāja situācija. Tās rezultātā tika izmainīts
prasītāja tiesiskais statuss, kas viņam tostarp ļauj izvirzīt pilnīgi atšķirīgus pamatus un juridiskus argumentus savas prasības
atcelt tiesību aktu pamatojumam (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedumu lietā T‑306/01
Yusuf
un
Al Barakaat International Foundation
/Padome un Komisija, Krājums, II‑3533. lpp., pārsūdzēts apelācijas kārtībā, turpmāk tekstā – “
Yusuf
spriedums”, 108.–124. un 125.–170. punkts, un lietā T‑315/01
Kadi
/Padome un Komisija, Krājums, II‑3649. lpp., pārsūdzēts apelācijas kārtībā, turpmāk tekstā – “
Kadi
spriedums”, 87.–135. punkts).
No tā izriet, ka Apvienotās Karalistes un Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Attiecībā uz citiem prasības pieņemamības nosacījumiem ir jāatzīmē – arī pēc savas ierosmes, ka, tā kā prasītājs ir īpaši
norādīts apstrīdētās regulas I pielikumā, šis akts viņu skar tieši un individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē,
kaut arī šis akts neapstrīdami ir vispārēji piemērojams (šajā sakarā skat.
Yusuf
spriedumu, 186. punkts). Līdz ar to šī prasība ir pieņemama.
2.
Par lietas būtību
Savu prasījumu pamatojumam prasītājs pēc būtības atraucas uz trim pamatiem, kas ir saistīti: pirmais – ar Padomes kompetences
pieņemt apstrīdētās regulas 2. un 4. pantu (turpmāk tekstā – “apstrīdētās tiesību normas”) neesamību, kā arī pilnvaru nepareiza
izmantošanu, otrais – ar subsidiaritātes, samērīguma un cilvēktiesību ievērošanas pamatprincipu pārkāpumu un trešais – ar
būtiska procesuāla noteikuma pārkāpumu.

Par pirmo pamatu, kas ir saistīts ar kompetences neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pēc prasītāja domām, EKL 60. un 301. pants nepiešķir Padomei pilnvaras pieņemt apstrīdētās tiesību normas, jo Afganistānas
Taliban
valdība bija kritusi vēl pirms to pieņemšanas. Šīs tiesību normas ļauj noteikt tikai tos pasākumus, kas paredzēti, lai pārtrauktu
vai sašaurinātu, vajadzības gadījumā – pēc izvēles, “ekonomiskās attiecības ar vienu vai vairākām trešām valstīm”. Tomēr atšķirībā
no Regulas Nr. 467/2001, kas paredz ekonomiskas sankcijas pret Afganistānu, apstrīdētā regula attiecas tikai uz personām,
kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu,
Al‑Qaida
tīklu un
Taliban
. Tās nav trešās valstis un nav nevienas Afganistānas daļas valdība.
Attiecībā uz EKL 308. pantu prasītājs apgalvo, ka tas nepiešķir Padomei pilnvaras likt dalībvalstīm uzlikt indivīdiem ekonomiskas
sankcijas, pārkāpjot viņu pamattiesības. Ar šādām pilnvarām netiktu ievērotas šaurās pilnvaru robežas, ko nosaka EKL 60. un
301. pants.
Līdz ar to apstrīdēto tiesību normu pieņemšana arī ir uzskatāma par to pilnvaru nepareizu izmantošanu, ko Padomei piešķir
EKL 60. un 301. pants.
Padome iebilst pret šiem prasītāja argumentiem, atsaucoties uz
Yusuf
un
Kadi
spriedumiem.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa jau ir spriedusi
Yusuf
spriedumā (107.–170. punkts) un
Kadi
spriedumā (87.–135. punkts) par Kopienas kompetenci atbilstoši EKL 60., 301. un 308. pantam pieņemt tādas tiesību normas kā
tās, ko ietver apstrīdētā regula, kuras paredz ekonomiskās un finanšu sankcijas pret indivīdiem cīņas pret starptautisko terorismu
ietvaros, vairs nenosakot nekādu saikni ar trešām valstīm, atšķirībā no tā, ko paredzēja Regula Nr. 467/2001.
Šajā gadījumā, kā to tiesas sēdē skaidri atzina prasītājs, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, viņš ir izsmeļoši
atbildējis uz būtiskajiem argumentiem, kas ir identiski tiem, uz kuriem šīs prāvas ietvaros atsaukušies lietas dalībnieki
saistībā ar šo jautājumu (skat. attiecībā uz analoģiskiem argumentiem, uz ko lietas dalībnieki ir atsaukušies lietā, par ko
tika taisīts
Yusuf
spriedums, šā sprieduma 80.–106. punktu, un attiecībā uz to, kas ir analoģiskie argumenti, ko izvirzījuši lietas dalībnieki
lietā, kurā tika taisīts
Kadi
spriedums, šā sprieduma 64.–86. punktu).
Savas argumentācijas beigās Pirmās instances tiesa secina, ka “iestādes un Apvienotā Karaliste pamatoti apgalvo[ja], ka Padome
bija kompetenta pieņemt apstrīdēto regulu, kas Kopienā īsteno ekonomiskās un finanšu sankcijas, kuras paredz Kopējā nostāja
2002/402, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu” (
Yusuf
spriedums, 170. punkts, un
Kadi
spriedums, 135. punkts).
Līdz ar to tādu iemeslu dēļ, kas ir pēc būtības identiski tiem, kas norādīti
Yusuf
un
Kadi
spriedumos, ir jānoraida prasītāja iebildumi, kas saistīti ar Kopienas kompetences neesamību (attiecībā uz Kopienu tiesas
iespēju pamatot spriedumu, atsaucoties uz agrāku spriedumu, kurā spriests par ļoti līdzīgiem jautājumiem, skat. Tiesas 2005. gada
25. oktobra spriedumu lietā C‑229/04
Crailsheimer Volksbank
, Krājums, I‑9273. lpp., 47.–49. punkts).
Arī iebildumi, kas saistīti ar pilnvaru nepareizu izmantošanu, kas ir vienīgā atšķirība no lietām, kurās pasludināti
Yusuf
un
Kadi
spriedumi, ir jānoraida, jo tie ir izvirzīti vienkārši kā citu prasītāja iebildumu par kompetenci neizbēgamas sekas.
Līdz ar to pirmais pamats ir pilnībā jānoraida.

Par otro pamatu, kas ir saistīts ar subsidiaritātes, samērīguma un cilvēktiesību ievērošanas pamatprincipu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pamata pirmajā daļā prasītājs apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek pārkāpts subsidiaritātes princips, liekot dalībvalstīm
atbilstoši to pienākumiem Kopienu tiesību ietvaros veikt pasākumus, kas saskaņā ar starptautiskajām tiesībām attiecas uz to
izvēles brīvību.
Šajā ziņā prasītājs apgalvo, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 25. un 41. pants, kas interpretēti, ņemot vērā šīs
organizācijas principus un it īpaši dalībvalstu suverēnās vienlīdzības principu, kas ietverts minēto statūtu 2. panta 1. punktā,
neliek ANO dalībvalstīm piemērot tādus pasākumus, kurus Drošības padome “aicina” veikt. Tieši otrādi dalībvalstis var brīvi
izvēlēties veidu, kādā tās atbildēs uz šo aicinājumu.
Turpretī Padomes interpretācija, saskaņā ar kuru Drošības padomes Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts un 17. punkts
ir saistošs ANO dalībvalstīm un – līdz ar to arī Kopienu iestādēm, ir pretrunā starptautisko tiesību pamatnormām un it īpaši
7., 8., 17., 22. un 23. pantam Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja pieņēma
1948. gada 10. decembrī, jo tā ļauj Sankciju komitejai likt Apvienoto Nāciju Organizācijas dalībvalstīm atņemt tās norādītajiem
indivīdiem jebkādus finanšu resursus, tiem nepiešķirot tiesības uzzināt šā pasākuma iemeslus, ne arī pierādījumus, ar ko tas
pamatots, un tiesības vērsties neatkarīgā iestādē vai tiesā, kas varētu spriest par šā pasākuma pamatotību.
Turklāt, pat pieņemot, ka attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas ir saistošas dalībvalstīm, Padome nav izskaidrojusi, kādēļ
šajā gadījumā tai dalībvalstu vietā bija jārīkojas pašai.
Pamata otrajā daļā prasītājs apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek pārkāpts samērīguma princips, ciktāl to rezultātā
indivīdam ir atņemti jebkādi ienākumi un jebkāda sabiedriskā palīdzība un, visbeidzot, jebkādi iztikas līdzekļi viņam un viņa
ģimenei. Šādi pasākumi nav nepieciešami pat Osamas bin Ladena resursu atņemšanai.
Pamata trešajā daļā prasītājs apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek pārkāptas viņa pamattiesības, it īpaši tiesības
uz pieeju savam īpašumam, kas atzītas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”)
Pirmā protokola 1. pantā, un tiesības vērsties tiesā, kas atzītas ECTK 6. pantā. Šo pasākumu rezultāts, kas, pēc viņa domām,
ir pretējs dalībvalstu konstitucionālajām tradīcijām, ir tāds, ka prasītājam ir jāzog, lai izdzīvotu, kas arī ir uzskatāma
par pazemojošu attieksmi pret viņu, ko aizliedz ECTK 3. pants, un atteikumu ievērot viņa neaizskaramību, pārkāpjot ECTK 8. pantu.
Attiecībā īpaši uz tiesību uz pieeju īpašumam iespējamo pārkāpumu prasītājs ir atzinis tiesas sēdē, ka tas ir jāizvērtē tikai
saistībā ar šobrīd spēkā esošo tiesisko regulējumu atbilstoši
Yusuf
spriedumā (287. punkts) un
Kadi
spriedumā (236. punkts) noteiktajam un ka tādējādi ir jāņem vērā skaidri noteiktas izņēmumu un atkāpju iespējas no līdzekļu
iesaldēšanas noteikuma, ko paredz Regula Nr. 561/2003, kas pieņemta pēc šās prasības celšanas datuma.
Šajā ziņā prasītājs ir piekritis, ka Īrijas iestādes viņam bija piešķīrušas vajadzīgos sociālos pabalstus pamatizdevumu segšanai
tā, ka viņam netika liegti jebkādi iztikas resursi vai līdzekļi. Tomēr apstrīdētā regula pat redakcijā, kas izriet no Regulas
Nr. 561/2003, viņam neļauj saņemt citas sociālas priekšrocības, traucējot normālu eksistenci un padarot to pilnīgi atkarīgu
no Īrijas. Prasītājs it īpaši apgalvo, ka apstrīdētās regulas 2. pants viņam neļauj veikt jebkādu profesionālu, algotu darbību
vai darbību pašnodarbinātās personas statusā. Tādējādi viņam tika atteikta taksometra vadītāja licence. Katrā ziņā viņš nevar
nomāt transportlīdzekli vai saņemt samaksu no saviem klientiem, jo tad viņam būtu pieejami līdzekļi vai ekonomiskie resursi
šās tiesību normas izpratnē.
Attiecībā īpaši uz to, ka esot pārkāptas viņa tiesības vērsties tiesā, prasītājs tiesas sēdē ir atzinis, ka tiesas kontrole,
ko šajā gadījumā veic Pirmās instances tiesa, ciktāl tā netieši attiecas uz attiecīgajām Drošības padomes rezolūcijām, ir
jāreducē līdz pārbaudei – vai tiek ievēroti augstākā juridiskā spēka starptautisko tiesību noteikumi, kas ir
jus cogens
, kā tas tika nospriests
Yusuf
spriedumā (276. un turpmākie punkti) un
Kadi
spriedumā (225. un turpmākie punkti).
Prasītājs tomēr apgalvo, ka secinājumi, pie kādiem ir nonākusi Pirmās instances tiesa
Yusuf
spriedumā (it īpaši 344. un 345. punktā) un
Kadi
spriedumā (it īpaši 289. un 290. punktā), nav attiecināmi uz šo lietu. Pirmkārt, līdzekļu iesaldēšana nav uzskatāma par pagaidu
aizsardzības pasākumu, pretēji tam, kas noteikts šajos spriedumos, bet gan par īstu konfiskāciju. Otrkārt, nav efektīva mehānisma
individuālo līdzekļu iesaldēšanas pasākumu, ko nolēmusi piemērot Drošības padome, atkārtotai izvērtēšanai, līdz ar to pastāv
risks, ka viņa īpašumi paliks iesaldēti visu viņa dzīvi. Šajā ziņā prasītājs apgalvo, ka viņš veltīgi centies pārliecināt
Drošības padomi mainīt nostāju pret viņu. Tādējādi viņš iesniedza divus pieteikumus – 2004. gada 5. februārī un 19. maijā
– Īrijas iestādēm, lai tās palīdzētu panākt viņa vārda svītrošanu no Sankciju komitejas saraksta. 2005. gada 10. oktobra vēstulē
šīs iestādes viņam darīja zināmu, ka viņa lieta joprojām tiek izskatīta, neliekot saprast, ka tās ir uzsākušas kādu darbību
viņa labā.
Padome, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, iebilst pret prasītāja argumentiem, atsaucoties uz
Yusuf
un
Kadi
spriedumiem.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāizvērtē pamata pirmā daļa un tad – otrā un trešā daļa kopā. Pārbaude, vai ar apstrīdēto regulu netiek pārkāptas
prasītāja pamattiesības, noteikti ietver izvērtēšanu, vai šajā aktā ir ievērots samērīguma princips, ņemot vērā mērķi, ko
ar to vēlas sasniegt (ģenerāladvokāta Ležē [
Léger
] secinājumi lietā C‑317/04 Parlaments/Padome, Krājums, I‑2457. lpp., 107. punkts).
–       Par otrā pamata pirmo daļu, kas saistīta ar subsidiaritātes principa pārkāpumu
Prasītājs pēc būtības apgalvo, ka, pat pieņemot, ka EKL 60., 301. un 308. pants principā piešķir Kopienai kompetenci veikt
tādus pasākumus kā šajā gadījumā (pirmā pamata priekšmets), paliek fakts, ka dalībvalstis var vislabāk izvērtēt, kādi konkrēti
pasākumi ir vajadzīgi, lai īstenotu Drošības padomes rezolūcijas. Pieņemot apstrīdēto regulu, Padome esot apdraudējusi dalībvalstu
izvēles brīvību un pārkāpusi subsidiaritātes principu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka subsidiaritātes princips ir noteikts EKL 5. panta otrajā daļā, saskaņā ar kuru jomās, kas nav
ekskluzīvā Kopienas kompetencē, tā rīkojas vienīgi tad, ja un ciktāl dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības
mērķus un ja paredzētās darbības apjoma vai rezultātu dēļ tos var vieglāk sasniegt Kopiena.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesa kontrolē Kopienu aktu likumību, ņemot vērā šo vispārīgo principu [šajā sakarā
skat. Tiesas 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑491/01
British American Tobacco
(
Investments
) un
Imperial Tobacco
,
Recueil
, I‑11453. lpp., 177.–185. punkts, un 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑110/03 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑2801. lpp., 58. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑65/98
Van den Bergh Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑4653. lpp., 197. un 198. punkts].
Pirmās instances tiesa tomēr uzskata, ka uz šo vispārīgo principu nevar atsaukties EKL 60. un 301. panta piemērošanas jomā,
pat ja pieņem, ka uz to neattiecas Kopienas ekskluzīvā kompetence (šajā sakarā skat. EKL 60. panta 2. punktu).
Attiecībā uz ekonomisko attiecību ar trešām valstīm pārtraukšanu vai samazināšanu šīs pašas tiesību normas paredz Kopienas
iejaukšanos, ja tās rīcība tiek “atzīta par vajadzīgu” kopējā nostājā vai kopīgā rīcībā, kas pieņemtas, ņemot vērā LES tiesību
normas par kopējo ārpolitiku un drošības politiku (KĀDP).
EKL 60. un 301. panta piemērošanas jomā EK līgums piešķir Savienībai pilnvaras noteikt, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība. Uz
šādu noteikšanu attiecas Savienības diskrecionārā vara. Tā izslēdz indivīdu tiesības apstrīdēt, ņemot vērā subsidiaritātes
principu, kas ietverts EKL 5. panta otrajā daļā, Kopienas atbilstoši Savienības KĀDP kopējai nostājai vai kopīgajai rīcībai
turpmāk veiktās rīcības likumību.
Turklāt, tā kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi
Yusuf
spriedumā (158. un turpmākie punkti) un
Kadi
spriedumā (122. un turpmākie punkti), ka EKL 60. un 301. panta piemērošanas joma var tikt paplašināta, ar EKL 308. panta
papildu juridisko pamatu, uz ekonomisko un finanšu sankciju noteikšanu indivīdiem cīņas pret starptautisko terorismu ietvaros,
nenosakot vairs nekādu saikni ar trešām valstīm, tad noteikti jāsecina, ka indivīdi vairs nevar apstrīdēt šajā sakarā atbilstoši
Savienības KĀDP kopējai nostājai vai kopīgajai rīcībai veikto Kopienu pasākumu likumību saistībā ar subsidiaritātes principu.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka subsidiaritātes princips ir piemērojams tādos apstākļos kā šajā gadījumā, ir acīmredzams, ka
Drošības padomes rezolūciju vienota īstenošana dalībvalstīs, kas vienlīdz jāveic visām ANO dalībvalstīm, var tikt labāk veikta
Kopienas līmenī nekā valsts līmenī.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildumiem, saskaņā ar kuriem Padome apdraud dalībvalstu izvēles brīvību, Padome pamatoti uzsvēra,
ka Kopējā nostāja 2002/402 prasa vienotu piemērošanu dalībvalstīs, atbilstoši kurai ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu
līdzekļu iesaldēšanu, ko noteikusi Drošības padome. Kā atzīmēja Apvienotā Karaliste – tā kā dalībvalstis ir pašas izvēlējušās
pildīt pienākumus atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem ar Kopienas akta palīdzību, Padomei nevar pārmest to,
ka tā apdraud to izvēles brīvību, rīkojoties atbilstoši to vēlmēm.
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
–       Par otrā pamata otro un trešo daļu, kas saistītas ar samērīguma un cilvēktiesību neievērošanas principu pārkāpumu
Izņemot vienīgo īpašo tiesību aspektu, kas tiks izskatīts vēlāk šā sprieduma 156. punktā, Pirmās instances tiesa jau ir spriedusi
Yusuf
spriedumā (226.–346. punkts) un
Kadi
spriedumā (176.–291. punkts) par visiem tiesību aspektiem, ko atzīmē lietas dalībnieki šās prasības otrā pamata otrās un
trešās daļas ietvaros.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir tostarp atzinusi:
–        no starptautisko tiesību viedokļa ANO dalībvalstu pienākumi atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem ir pārāki
par jebkādu citu pienākumu, kas izriet no iekšējām tiesībām vai starptautiskajām līgumtiesībām, tostarp tām valstīm, kas ir
arī Eiropas Padomes dalībvalstis – par to pienākumiem atbilstoši ECTK, un tām valstīm, kas ir arī Kopienas dalībvalstis –
par to pienākumiem atbilstoši EK līgumam (
Yusuf
spriedums, 231. punkts, un
Kadi
spriedums, 181. punkts);
–        atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 25. pantam šis pārākuma noteikums attiecas uz lēmumiem, kas ietverti Drošības
padomes rezolūcijā (
Yusuf
spriedums, 234. punkts, un
Kadi
spriedums, 184. punkts);
–        kaut arī Kopiena nav Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle, ir jāuzskata, ka pienākumi, kas izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas
Statūtiem, Kopienai ir saistoši tādā pašā veidā kā tās dalībvalstīm atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam (
Yusuf
spriedums, 243. punkts, un
Kadi
spriedums, 193. punkts);
–        pirmkārt, Kopiena nevar neievērot pienākumus, kas uzlikti tās dalībvalstīm saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem,
ne arī kavēt to izpildi, un, otrkārt, tai atbilstoši tās dibināšanas līgumam, īstenojot savu kompetenci, ir jāpieņem jebkuras
tiesību normas, kas vajadzīgas, lai ļautu tās dalībvalstīm izpildīt šos pienākumus (
Yusuf
spriedums, 254. punkts, un
Kadi
spriedums, 204. punkts);
–        tā rezultātā ir jānoraida prasītāju argumenti, kas izvirzīti pret apstrīdēto regulu un pamatoti, pirmkārt, ar Kopienu tiesību
sistēmas autonomiju salīdzinājumā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas noteikto kārtību un, otrkārt, ar vajadzību transponēt
Drošības padomes rezolūcijas dalībvalstu iekšējās tiesībās atbilstoši šo tiesību konstitucionālajām tiesību normām un pamatprincipiem
(
Yusuf
spriedums, 258. punkts, un
Kadi
spriedums, 208. punkts);
–        apstrīdētā regula, kas pieņemta saskaņā ar Kopējo nostāju 2002/402, ir uzskatāma par to saistību izpildi Kopienas līmenī,
kas uzliktas dalībvalstīm kā ANO loceklēm – īstenot, vajadzības gadījumā pieņemot Kopienas tiesību aktu, sankcijas pret Osamu
bin Ladenu,
Al‑Qaida
tīklu, kā arī pret
Taliban
un citām sabiedrotām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kas tika noteiktas un vēlāk apstiprinātas vairākās Drošības
padomes rezolūcijās, kuras pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai (
Yusuf
spriedums, 264. punkts, un
Kadi
spriedums, 213. punkts);
–        šajā situācijā Kopienas iestādes rīkojās atbilstoši ierobežotām pilnvarām bez jebkādas patstāvīgas rīcības brīvības (
Yusuf
spriedums, 265. punkts, un
Kadi
spriedums, 214. punkts);
–        ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa ir kompetenta netieši kontrolēt Drošības padomes
vai Sankciju komitejas lēmumu likumību atbilstoši to pamattiesību aizsardzības standartam, kuras ir atzītas Kopienas tiesību
sistēmā, nav attaisnojams, nedz pamatojoties uz starptautiskajām, nedz arī uz Kopienu tiesībām (
Yusuf
spriedums, 272. punkts, un
Kadi
spriedums, 221. punkts);
–        tādējādi attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas principā ir izslēgtas no Pirmās instances tiesas kontroles jomas, un tai
nav tiesību – pat netieši – apstrīdēt šo rezolūciju likumību no Kopienu tiesību viedokļa; tieši otrādi – Pirmās instances
tiesai pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro šīs tiesības atbilstoši dalībvalstu pienākumiem, kas izriet no Apvienoto Nāciju
Organizācijas Statūtiem (
Yusuf
spriedums, 276. punkts, un
Kadi
spriedums, 225. punkts);
–        Pirmās instances tiesa tomēr ir tiesīga netieši kontrolēt attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumību attiecībā uz
jus cogens
, ar ko saprot starptautisku sabiedrisko kārtību, kas ir saistoša visiem starptautisko tiesību subjektiem, ieskaitot ANO iestādes,
un no kuras nav iespējams atkāpties (
Yusuf
spriedums, 277. punkts, un
Kadi
spriedums, 226. punkts);
–        apstrīdētajā regulā ar paredzēto līdzekļu iesaldēšanu netiek pārkāptas nedz ieinteresēto personu pamattiesības uz pieeju īpašumam,
nedz vispārīgo samērīguma principu, atbilstoši vispārīgajam cilvēka tiesību aizsardzības standartam, uz ko attiecas
jus cogens
(
Yusuf
spriedums, 288. un 289. punkts, un
Kadi
spriedums, 237. un 238. punkts);
–        tā kā attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas neparedz ieinteresētajām personām tiesības tikt uzklausītām Sankciju komitejā
pirms to iekļaušanas apstrīdētajā sarakstā un nekāda imperatīva norma, kas attiecas uz starptautisko publisko kārtību, neparedz,
ka ir nepieciešama iepriekšēja ieinteresēto personu uzklausīšana šajā gadījumā esošajos apstākļos, ir jānoraida argumenti
par to, ka esot pārkāptas šīs tiesības (
Yusuf
spriedums, 306., 307. un 321. punkts, un
Kadi
spriedums, 261. un 268. punkts);
–        it īpaši tādos apstākļos, kad tiek apstrīdēts pagaidu aizsardzības pasākums, kas samazina prasītāju īpašuma pieejamību, ieinteresēto
personu pamattiesību ievērošana nenozīmē, ka ir jāpaziņo pret tām ievāktie fakti un pierādījumi, jo Drošības padome vai tās
Sankciju komiteja uzskata, ka tas nav pieļaujams starptautiskās sabiedrības drošības apsvērumu dēļ (
Yusuf
spriedums, 320. punkts, un
Kadi
spriedums, 274. punkts);
–        Kopienu iestādēm nebija arī jāuzklausa ieinteresētās personas pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas (
Yusuf
spriedums, 329. punkts) vai saistībā ar tās pieņemšanu un īstenošanu (
Kadi
spriedums, 259. punkts);
–        prasības atcelt apstrīdēto regulu ietvaros Pirmās instances tiesa pilnībā veic apstrīdētās regulas likumības kontroli attiecībā
uz to, kā Kopienu iestādes ievēro kompetences noteikumus, kā arī ārējās likumības noteikumus un būtiskos procesuālos noteikumus,
kas ir attiecināmi uz to rīcību; Pirmās instances tiesa tāpat kontrolē apstrīdētās regulas likumību attiecībā uz Drošības
padomes rezolūcijām, kas šīm regulām ir jāīsteno, īpaši no procesuālās un materiālās atbilstības viedokļa, iekšējās saskaņas
un regulas samērīguma ar rezolūcijām viedokļa; Pirmās instances tiesa arī veic apstrīdētās regulas likumības kontroli un netieši
– attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumības kontroli saistībā ar augstākā juridiskā spēka starptautisko tiesību normām,
kas ir
jus cogens
, it īpaši imperatīvajām normām, kas vērstas uz cilvēka tiesību vispārēju aizsardzību (
Yusuf
spriedums, 334., 335. un 337. punkts, un
Kadi
spriedums, 279., 280. un 282. punkts);
–        turpretī Pirmās instances tiesai nav netieši jākontrolē pašu attiecīgo Drošības padomes rezolūciju saderība ar tādām pamattiesībām
kā tās, ko aizsargā Kopienas tiesību sistēma; Pirmās instances tiesai vairs nav jāpārbauda, vai ir pieļauta kļūda to faktu
un pierādījumu novērtējumā, ko Drošības padome izvirzījusi tās veikto pasākumu pamatojumam, izņemot iepriekšējā ievilkumā
noteiktos ietvarus, vai netieši jākontrolē šo pasākumu pamatotība un samērīgums (
Yusuf
spriedums, 338. un 339. punkts, un
Kadi
spriedums, 283. un 284. punkts);
–        tādējādi ieinteresētajām personām nav nekādas efektīvas tiesiskās aizsardzības iespējas, jo Drošības padome neuzskata par
lietderīgu izveidot neatkarīgu starptautisku tiesu, kas tiktu pilnvarota lemt – gan tiesiski, gan faktiski – par prasībām,
kas celtas pret individuālajiem lēmumiem, ko pieņēmusi Sankciju komiteja (
Yusuf
spriedums, 340. punkts, un
Kadi
spriedums, 285. punkts);
–        tādējādi iepriekšējā ievilkumā konstatētais prasītāju tiesiskās aizsardzības trūkums kā tāds nav pretrunā
jus cogens
, jo: a) tiesības vērsties tiesā nav absolūtas; b) šajā gadījumā ieinteresēto personu tiesību vērsties tiesā ierobežojums,
kas izriet no jurisdikcijas imunitātes, kura principā dalībvalstu tiesību sistēmā piemīt Drošības padomes rezolūcijām, kas
pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai, ir jāuzskata par neatņemamu šo tiesību sastāvdaļu;
c) šāds ierobežojums ir attaisnojams gan ar to lēmumu būtību, kas Drošības padomei ir jāpieņem atbilstoši Apvienoto Nāciju
Organizācijas Statūtu VII nodaļai, gan arī ar to likumīgo mērķi; un d) tā kā nav starptautiskas tiesas, kuras kompetencē ietilptu
Drošības padomes aktu likumības kontrole, tādas organizācijas kā Sankciju komiteja izveidošana un iespēja, ko paredz tiesību
akti, – vērsties šajā komitejā jebkurā brīdī, lai ar tādas procedūras palīdzību, kurā iesaistītas attiecīgās valdības, atkārtoti
tiktu izvērtēts jebkurš individuāls gadījums, ir cits saprātīgs veids, kā pienācīgi aizsargāt ieinteresēto personu pamattiesības,
kuras atzīst
jus cogens
(
Yusuf
spriedums, 341.–345. punkts, un
Kadi
spriedums, 286.–290. punkts);
–        tā rezultātā ir jānoraida argumenti, kas izvirzīti pret apstrīdēto regulu un kas attiecas uz to, ka tiesības uz efektīvu tiesisko
aizsardzību esot pārkāptas (
Yusuf
spriedums, 346. punkts, un
Kadi
spriedums, 291. punkts).
Kā to tiesas sēdē atzina prasītājs, Pirmās instances tiesa, izskatot
Yusuf
un
Kadi
lietas, jau bija izsmeļoši atbildējusi uz tiesiskajiem argumentiem, kas ir ļoti līdzīgi tiem, kurus šajā gadījumā savos procesuālajos
rakstos izvirzīja lietas dalībnieki saistībā ar otrā pamata otro un trešo daļu (attiecībā uz analogiem argumentiem, ko lietas
dalībnieki izvirzīja lietā, kurā tika taisīts
Yusuf
spriedums, skat. 190.–225. punktu, un attiecībā uz analogiem argumentiem, ko lietas dalībnieki izvirzīja lietā, kurā tika
taisīts
Kadi
spriedums, – 138.–175. punktu). Tā tas ir it īpaši saistībā ar prasītāja argumentiem par to, ka Drošības padomes rezolūcijas
neesot dalībvalstīm saistošas (šā sprieduma 94. punkts), attiecīgās rezolūcijas neesot saderīgas ar starptautisko tiesību
pamatnormām, kas saistītas ar cilvēktiesību aizsardzību (šā sprieduma 95. punkts), un par to, ka esot pārkāptas tādas pamattiesības,
ko garantē ECTK (šā sprieduma 98. punkts), it īpaši no samērīguma viedokļa (šā sprieduma 97. punkts), un tiesības uz efektīvu
tiesisko aizsardzību (šā sprieduma 101. punkts).
Turklāt, atbildot uz argumentiem, ko prasītājs sīkāk izskaidrojis tiesas sēdē un kas attiecas, pirmkārt, uz to, ka izņēmumi
un atkāpes no līdzekļu iesaldēšanas noteikuma, ko paredz Regula Nr. 561/2003, neesot efektīvas it īpaši attiecībā uz profesionālās
darbības veikšanu (šā sprieduma 99. un 100. punkts), un, otrkārt, uz to, ka šajā gadījumā secinājumi, pie kuriem nonāca Pirmās
instances tiesa
Yusuf
un
Kadi
spriedumos attiecībā uz to, ka konstatētais prasītāju tiesiskās aizsardzības trūkums ir saderīgs ar
jus cogens
(šā sprieduma 101. un 102. punkts), iespējams, neesot spēkā.
Pirmkārt, attiecībā uz to, ka izņēmumi un atkāpes no līdzekļu iesaldēšanas noteikuma neesot efektīvi, ir jāatgādina, ka apstrīdētās
regulas 2.a pants, kas ietverts minētajā regulā ar Regulu Nr. 561/2003, kura pieņemta Drošības padomes Rezolūcijas 1452 (2002)
rezultātā, citu atkāpju un izņēmumu starpā paredz, ka pēc ieinteresēto personu pieprasījuma un ja Sankciju komiteja neizvirza
iebildumus, kompetentās valsts iestādes paziņo, ka līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšana nav piemērojama tiem līdzekļiem
un citiem ekonomiskajiem resursiem, kurus šī iestāde ir atzinusi par “vajadzīgiem pamatizdevumu segšanai, ieskaitot maksājumus
par pārtikas produktiem, īri vai hipotēku, medikamentiem, ārstniecisko palīdzību, nodokļu, apdrošināšanas prēmijas un komunālo
pakalpojumu maksājumus” (skat. šā sprieduma 43. punktu). Vārda “ieskaitot” lietošana, kas pārņemts no Rezolūcijas 1452 (2002)
noteikumiem, norāda uz to, ka ne šī rezolūcija, ne Regula Nr. 561/2003 neuzskaita ierobežoti vai izsmeļoši “pamatizdevumus”,
kam var nepiemērot līdzekļu iesaldēšanu. Tādējādi tādu izdevumu noteikšana, kas atbilst šai kvalifikācijai, ir lielā mērā
atstāta to kompetento valsts iestāžu izvērtēšanai, kas ir atbildīgas par apstrīdētās regulas īstenošanu Sankciju komitejas
pārraudzībā. Turklāt līdzekļi, kas ir vajadzīgi jebkādiem citiem “ārkārtas izdevumiem”, var tomēr tikt atsaldēti, ja Sankciju
komiteja to skaidri atļauj.
Netiek apstrīdēts, ka atbilstoši šīm tiesību normām Īrija 2003. gada augustā lūdza Sankciju komitejas piekrišanu, lai piešķirtu
prasītājam sociālā nodrošinājuma pabalstu, kas viņam ļautu ar tā palīdzību samaksāt savas un ģimenes pamatvajadzības. 2003. gada
decembrī Sankciju komiteja atļāva Īrijai palielināt prasītājam maksājamo pabalstu summu, ņemot vērā Īrijas valsts budžeta
palielināšanos. Tādējādi tiek apstiprināts tas, ka, iesaldējot līdzekļus, pēc iespējas tika ņemtas vērā prasītāja pamatvajadzības
un pamattiesības, un šā pasākuma mērķis vai sekas nav tādas, ka pret prasītāju izturas cietsirdīgi vai pazemojoši (šajā sakarā
skat.
Yusuf
spriedumu, 291. un 312. punkts, un
Kadi
spriedumu, 240. un 265. punkts).
Attiecībā uz pārējo noteikti ir jāatzīst, ka prasītāja līdzekļu iesaldēšana, kas ir pakļauta tikai izņēmumiem un atkāpēm,
ko paredz apstrīdētās regulas 2.a pants, ir īpaši radikāls pasākums pret viņu, kas var pat traucēt normālu sabiedrisku dzīvi
un padarīt viņu pilnībā atkarīgu no sociālā pabalsta, ko piešķir Īrijas iestādes.
Tomēr ir jāatgādina, ka šis pasākums ir to sankciju aspekts, ko Sankciju komiteja nolēma piemērot Osamam bin Ladenam,
Al‑Qaida
tīklam un
Taliban
, kā arī citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, it īpaši lai novērstu tāda veida terora aktu atkārtošanos,
kas veikti ASV 2001. gada 11. septembrī (
Yusuf
spriedums, 295. un 297. punkts, un
Kadi
spriedums, 244. un 246. punkts).
Taču jebkādu šāda veida sankciju pasākumu rezultātā pēc definīcijas tiek ietekmētas tiesības īpašumu un brīvība veikt uzņēmējdarbību,
tādējādi radot kaitējumu personām, kas nekādi nav atbildīgas par situāciju, kuras rezultātā tika noteiktas sankcijas (Tiesas
1996. gada 30. jūlija spriedums lietā C‑84/95
Bosphorus
,
Recueil
, I‑3953. lpp., 22. punkts). Tiesiskā regulējuma, kas paredz šīs sankcijas, mērķu svarīgums tomēr var attaisnot šādas negatīvas,
pat būtiskas, sekas noteiktiem uzņēmējiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Bosphorus
, 23. punkts).
Spriedumā lietā
Bosphorus
, iepriekš minēts šā sprieduma 123. punktā, Tiesa nosprieda, ka tāda gaisakuģa konfiskācija, kas pieder personai, kura uzturas
Dienvidslāvijas Federatīvajā Republikā, bet iznomāts “nevainīgam” labticīgam ārvalsts uzņēmējam, nav nesaderīga ar Kopienu
tiesībās atzītajām pamattiesībām, ņemot vērā starptautiskās kopienas vispārējo interešu pamatmērķi – izbeigt karadarbību reģionā
un cilvēktiesību un starptautisko humanitāro tiesību masveida pārkāpumus Bosnijas un Hercogovinas Republikā. 2005. gada 30. jūnija
spriedumā lietā Nr. 45036/98
Bosphorus
/Īrija (
Recueil des arrêts et décisions
, 2005-VI) Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskatīja, ka attiecīgā gaisakuģa konfiskācija netika veikta, pārkāpjot ECTK (167. punkts),
ņemot vērā tostarp apstrīdētās iejaukšanās būtību un vispārējās intereses, kuru aizsardzībai tika veikta konfiskācija un noteikts
sankciju režīms (166. punkts).
Vēl būtiskāku iemeslu dēļ šajā lietā ir jānospriež, ka līdzekļu, finanšu īpašumu un citu to ekonomisko resursu iesaldēšana,
kas pieder personām, ko Drošības padome identificējusi kā Osama bin Ladena,
Al‑Qaida
tīkla un
Taliban
sabiedrotos, nav nesaderīga ar personas pamattiesībām, uz ko attiecas
jus cogens
, ņemot vērā starptautiskās sabiedrības vispārējo pamatinterešu mērķi – atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem
cīnīties ar jebkādiem līdzekļiem pret draudiem starptautiskajam mieram un drošībai, ko rada terora akti (šajā sakarā skat.
Yusuf
spriedumu, 298. punkts, un
Kadi
spriedumu, 247. punkts).
Turklāt ir jāatzīmē, ka apstrīdētā regula un Drošības padomes rezolūcijas, ko šī regula īsteno, netraucē prasītājam dzīvot
apmierinošu privāto, ģimenes un sabiedrisko dzīvi, ņemot vērā attiecīgos apstākļus. Tādējādi saskaņā ar interpretāciju, ko
tiesas sēdē sniedza Padome un kas ir jāapstiprina, tādu iesaldēto ekonomisko resursu lietošanu tikai privātajām vajadzībām
kā dzīvojamā māja vai automašīna
per se
šie akti neaizliedz. Tas pats attiecas
a fortiori
arī uz ikdienas patēriņa precēm.
Tāpat ir jāapstiprina arī pieņēmums, ko izvirzīja Padome tiesas sēdē, ka apstrīdētā regula un Drošības padomes rezolūcijas,
ko šī regula īsteno,
per se
netraucē veikt profesionālu darbību vai nu kā algotu darbu, vai arī darbību pašnodarbinātās personas statusā – pretēji tam,
ko prasītājs apgalvo –, bet galvenokārt ietekmē ienākumu saņemšanu no tādas darbības.
Pirmkārt, neviena šo aktu tiesību norma neatsaucas skaidri uz šādu darbību, to aizliedzot vai reglamentējot.
Otrkārt, attiecīgie akti nav paredzēti, lai ieinteresētajām personām traucētu šādu līdzekļu un ekonomisko resursu iegūšanu,
tajos ir paredzēta tikai šo līdzekļu un ekonomisko resursu iesaldēšana, kā arī to nodošanas šo personu rīcībā vai izmantošanas
to labā kavēšana, ja vien tas netiek darīts tikai privātajām vajadzībām, kā tas ir noteikts šā sprieduma 126. punktā. Tā rezultātā
šie akti reglamentē nevis profesionālo darbību, kas veikta vai nu kā algots darbs, vai arī darbība pašnodarbinātās personas
statusā, bet gan ienākumu no šādas darbības brīvu saņemšanu.
Treškārt, apstrīdētās regulas 2.a pants ļauj – ar nosacījumiem, kas noteikti šajā tiesību normā – nepiemērot minētās regulas
2. pantu jebkāda veida līdzekļiem un ekonomiskajiem resursiem, ieskaitot tos, kas vajadzīgi algota darba veikšanai vai darbībai
pašnodarbinātās personas statusā, un līdzekļiem, kas saņemti vai kas jāsaņem šādas darbības ietvaros. Kaut arī 2.a pants ir
tiesību norma, kas nosaka atkāpi no 2. panta, tā nav interpretējama šauri, ņemot vērā humanitārās kārtības mērķi, ko ar to
acīmredzot cenšas sasniegt.
Tādējādi šajā gadījumā gan attiecībā uz taksometra vadītāja licences piešķiršanai prasītājam un transportlīdzekļa nomai –
kā “ekonomiskajiem resursiem”, gan ienākumiem no profesionālās darbības taksometra vadītāja amatā – kā “līdzekļiem” pēc būtības
var tikt pieļauta atkāpe no pienākuma iesaldēt prasītāja līdzekļus un ekonomiskos resursus – vajadzības gadījumā ar tiem nosacījumiem
un tajās robežās, ko nosaka kāda no dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kas uzskaitītas apstrīdētās regulas II pielikumā,
vai Sankciju komiteja.
Tomēr, kā to atzīmēja Padome tiesas sēdē, šīm valsts iestādēm, kuras var labāk ņemt vērā katra attiecīgā gadījuma īpašos apstākļus,
ir vispirms jānosaka, ka šāda atkāpe var tikt pieļauta, un tad jārūpējas par tās kontroli un ieviešanu attiecībā uz prasītāja
līdzekļu iesaldēšanu. Tādējādi šajā gadījumā minētajām iestādēm būtu jāveic kontrole, lai pārliecinātos, ka ienākumi no profesionālās
darbības, ko prasītājs gūst, veicot taksometra šofera darbību, nepārsniedz apmēru, kas tiek uzskatīts par vajadzīgu pamatizdevumu
segšanai. Turpretī iespējamais atteikums piešķirt taksometra vadītāja licenci prasītājam, par ko minētās iestādes pieņēma
lēmumu, neņemot vērā viņa pamatvajadzības vai ārkārtas vajadzības un neapspriežoties ar Sankciju komiteju, izrietētu no apstrīdētās
regulas
a priori
nepareizas interpretācijas vai piemērošanas.
Šādos apstākļos nevar apstrīdēt Pirmās instances tiesas vērtējumu
Yusuf
un
Kadi
spriedumos, ņemot vērā argumentus, ko prasītājs sīkāk izskaidroja tiesas sēdē un kas attiecas uz to, ka izņēmumi un atkāpes
no pienākuma iesaldēt līdzekļus, ko paredz Regula Nr. 561/2003, esot neefektīvi.
Otrkārt, attiecībā uz to, ka šajā gadījumā secinājumi par ieinteresēto personu tiesiskās aizsardzības trūkuma saderību ar
jus cogens
, pie kuriem nonākusi Pirmās instances tiesa
Yusuf
un
Kadi
spriedumos, neesot spēkā, prasītājs uzskata, ka, pirmkārt, līdzekļu iesaldēšanai ir konfiskācijas raksturs un ka, otrkārt,
līdzekļu iesaldēšanas individuālo pasākumu, ko noteikusi Drošības padome un kas īstenoti ar apstrīdēto regulu, atkārtotas
izvērtēšanas mehānisms neesot efektīvs.
Pirmkārt, attiecībā uz to, ka prasītāja līdzekļu iesaldēšanai ir konfiskācijas raksturs, ir jāatgādina, ka Pirmās instances
tiesa ir nospriedusi
Yusuf
spriedumā (299. punkts) un
Kadi
spriedumā (248. punkts), ka līdzekļu iesaldēšana ir aizsardzības līdzeklis, kas atšķirībā no konfiskācijas neattiecas uz
ieinteresēto personu tiesību uz pieeju to īpašumā esošajiem finanšu aktīviem pašu būtību, bet tikai uz to izmantošanu. Savā
vērtējumā par šāda pasākuma saderību ar
jus cogens
, ja tas netiek pakļauts tiesas kontrolei, Pirmās instances tiesa atzīst, ka ļoti svarīgs ir apstāklis, ka atšķirībā no neierobežotu
vai nenoteiktu laiku piemērojamu pasākumu paredzēšanas rezolūcijas, ko vienu pēc otras pieņēma Drošības padome, tomēr ir paredzējušas
atkārtotas izvērtēšanas mehānismu, paturot iespēju atstāt spēkā šos pasākumus pēc tam, kad ir pagājuši no 12 līdz 18 mēnešiem
(
Yusuf
spriedums, 344. punkts, un
Kadi
spriedums, 289. punkts).
Tomēr prasītājs nav izvirzījis nekādus pierādījumus vai argumentus, kas varētu apstrīdēt šā vērtējuma pamatotību tieši šajā
konkrētajā gadījumā. Tieši otrādi – minētais vērtējums pa to laiku ticis apstiprināts ar to, ka, tāpat kā četras iepriekšējās
rezolūcijas (skat. šā sprieduma 18., 30., 40. un 46. punktu), Rezolūcija 1617 (2005), pieņemta 2005. gada 29. jūlijā, tas
ir, maksimālā 18 mēnešu perioda laikā, ko paredz iepriekšējā Rezolūcija 1526 (2004), ir no jauna paredzējusi atkārtotas izvērtēšanas
mehānismu “pēc 17 mēnešiem vai ātrāk” (skat. šā sprieduma 48. punktu).
Otrkārt, attiecībā uz to, ka Drošības padomes noteikto un ar apstrīdēto regulu īstenoto līdzekļu iesaldēšanas individuālo
pasākumu atkārtotas izvērtēšanas mehānisms neesot efektīvs, ir jāatgādina papildus šā sprieduma 116. punktā konstatētajam,
ka
Yusuf
spriedumā (309. un turpmākie punkti) un
Kadi
spriedumā (262. un turpmākie punkti) Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka ieinteresētās personas varēja vērsties Sankciju komitejā
ar savas valsts iestāžu starpniecību, lai vai nu tiktu svītrotas no to personu saraksta, pret kurām ir piemērojamas sankcijas,
vai arī panāktu izņēmumu no līdzekļu iesaldēšanas noteikuma.
Pamatojoties uz pasākumiem, kas paredzēti Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta
c) apakšpunktā un Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punktā un no jauna ietverti Rezolūcijas 1526 (2004) 1. punktā un Rezolūcijas
1617 (2005) 1. punktā, Sankciju komitejai ir faktiski regulāri jāpapildina to personu un organizāciju saraksts, kuru līdzekļi
ir iesaldējami atbilstoši minētajām Drošības padomes rezolūcijām.
It īpaši attiecībā uz pieteikumu individuālā gadījuma atkārtotai izvērtēšanai, lai ieinteresētā persona tiktu svītrota no
to personu saraksta, pret kurām ir paredzētas sankcijas, “[Sankciju komitejas] darbības vadlīnijas” (turpmāk tekstā – “vadlīnijas”),
kas pieņemtas 2002. gada 7. novembrī un grozītas 2003. gada 10. aprīlī, un pārskatītas (bez būtiskiem grozījumiem) 2005. gada
21. decembrī, to 8. nodaļā ar nosaukumu “Svītrošana no saraksta” paredz:
“a) Neskarot spēkā esošās procedūras, persona, grupa, uzņēmums vai organizācija, kas iekļauta [Sankciju komitejas] konsolidētajā
sarakstā, var tās valsts valdībai, kurā atrodas viņa dzīvesvieta un/vai kuras pilsonis viņš ir, iesniegt pieteikumu viņa gadījuma
atkārtotai izvērtēšanai. To darot, pieteikuma iesniedzējam ir jāpamato pieteikums svītrošanai no saraksta, jāiesniedz jebkāda
atbilstoša informācija un jālūdz valdības atbalsts.
b) Valdībai, kurai ir adresēts šāds pieteikums (“adresāta valdība”), ir jāizvērtē visa atbilstošā informācija, tad jāpanāk
abpusējs kontakts ar valdību, kas piedāvājusi to ietvert sarakstā [“valdība, kas sākotnēji piedāvājusi ietvert personu sarakstā”],
lai lūgtu papildu informāciju un apspriestos par pieteikumu svītrošanai no saraksta.
c) Valdība, kas piedāvājusi ietvert personu sarakstā, var arī lūgt papildu informāciju no valsts, kurā atrodas pieteikuma
iesniedzēja dzīvesvieta vai arī kuras pilsonis viņš ir. Adresāta valdība un valdība, kas piedāvājusi ietvert personu sarakstā,
var atbilstoši to vajadzībām apspriesties ar [Sankciju komitejas] priekšsēdētāju šo divpusējo apspriežu laikā.
d) Ja, izvērtējot papildu informāciju, adresāta valdība vēlas apmierināt pieteikumu svītrošanai no saraksta, tai ir jācenšas
pārliecināt valdību, kas piedāvājusi ietvert personu sarakstā, kopā vai atsevišķi iesniegt [Sankciju komitejai] pieteikumu
svītrošanai no saraksta. Adresāta valdība bez valdības, kas piedāvājusi ietvert sarakstā, pieteikuma var iesniegt [Sankciju
komitejai] pieteikumu svītrošanai no saraksta saskaņā ar procedūru, kur apstiprināšana notiek tad, ja netiek saņemti iebildumi.
e) [Sankciju komiteja] pieņem vienprātīgu lēmumu. Ja noteiktā jautājumā komiteja nevar pieņemt vienprātīgu lēmumu, priekšsēdētājs
organizē papildu apspriedes, kas var palīdzēt panākt vienošanos. Ja pēc šīm apspriedēm vienprātīgs lēmums tomēr netiek pieņemts,
jautājums var tikt iesniegts Drošības padomē. Ņemot vērā informācijas specifisko raksturu, priekšsēdētājs var veicināt ieinteresēto
dalībvalstu divpusējos sakarus, lai noskaidrotu jautājumu, pirms tiek pieņemts lēmums.”
Pirmās instances tiesa jau iepriekš ir atzinusi, ka, pieņemot šās vadlīnijas, Drošības padome ir centusies pēc iespējas ņemt
vērā Sankciju komitejas sarakstā ietverto personu pamattiesības un tostarp tiesības uz aizstāvību (
Yusuf
spriedums, 312. punkts, un
Kadi
spriedums, 265. punkts). Turklāt tas, cik svarīga ir šo tiesību ievērošana Drošības padomei, skaidri izriet no tās Rezolūcijas
1526 (2004). Saskaņā ar šās rezolūcijas 18. punktu Drošības padome “lielā mērā iedrošina visas valstis pēc iespējas informēt
personas un organizācijas, kas ietvertas [Sankciju komitejas] sarakstā, par pasākumiem, kas ir veikti [pret tām], par [Sankciju
komitejas] vadlīnijām un Rezolūciju 1452 (2002)”.
Lai gan ir taisnība, ka iepriekš aprakstītā procedūra tieši nepiešķir ieinteresētajām personām tiesības tikt pašām uzklausītām
minētajā komitejā, kas ir vienīgā iestāde, kura ir pilnvarota pēc valsts lūguma pieņemt lēmumu par attiecīgā gadījuma atkārtotu
izvērtēšanu, tā, ka tie ir galvenokārt atkarīgi no diplomātiskās aizsardzības, ko valstis piešķir to pilsoņiem, šādu tiesību
tikt uzklausītam ierobežojumu nevar uzskatīt par nepieņemamu, ņemot vērā imperatīvās normas, kas attiecas uz starptautiski
tiesību sistēmu. Tieši otrādi – attiecībā uz to lēmumu apstrīdēšanas pamatojumu, kuros uzlikts pienākums iesaldēt to personu
un organizāciju līdzekļus, kas tiek turētas aizdomās par līdzdalību starptautiskā terorisma finansēšanā, un kurus atbilstoši
Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai ir pieņēmusi Drošības padome ar Sankciju komitejas starpniecību, pamatojoties
uz informāciju, ko iesniegušas valstis un reģionālās organizācijas, ir normāli, ka attiecīgo personu tiesības tikt uzklausītām
tiek nodrošinātas administratīvajā procesā vairākos līmeņos, kur valsts iestādēm, kas paredzētas apstrīdētās regulas II pielikumā,
ir būtiska loma (
Yusuf
spriedums, 314. un 315. punkts, un
Kadi
spriedums, 267. un 268. punkts; pēc analoģijas skat. arī Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 2000. gada
2. augusta rīkojumu lietā T‑189/00 R “Invest”
Import und Export
un
Invest commerce
/Komisija,
Recueil
, II‑2993. lpp.).
Kaut arī Sankciju komiteja pieņem vienprātīgus lēmumus, pieteikuma svītrot no saraksta procedūras efektivitāte ir garantija,
ko sniedz, pirmkārt, dažādi formāli apspriežu mehānismi, kas paredzēti vienprātības panākšanai un ko paredz vadlīniju 8. nodaļas
b) un e) apakšpunkts, un, otrkārt, pienākums, kas uzlikts visām ANO dalībvalstīm, ieskaitot komitejas dalībnieces, – rīkoties
labā ticībā šās procedūras ietvaros atbilstoši vispārīgajam starptautisko tiesību principam, saskaņā ar kuru jebkurš līgums,
kas ir spēkā, ir saistošs dalībvalstīm un tām tas ir jāizpilda labā ticībā (
pacta sunt servanda
), un kurš ir ietverts Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām, kas tika pieņemta Vīnē 1969. gada 23. maijā, 26. pantā.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka atbilstoši attiecīgajām Drošības padomes rezolūcijām vadlīnijas ir saistošas visām ANO dalībvalstīm
sakarā ar to starptautiskajiem juridiskajiem pienākumiem. It īpaši no Rezolūcijas 1267 (1999) 9. punkta, Rezolūcijas 1333 (2000)
19. punkta un Rezolūcijas 1390 (2002) 7. punkta izriet, ka visām valstīm ir pilnībā jāsadarbojas ar Sankciju komiteju, tai
pildot savus uzdevumus, tostarp nosūtot tai informāciju, kas var būt vajadzīga atbilstoši minētajām rezolūcijām.
It īpaši attiecībā uz adresāta valdību, kas ir tā, kurai tika adresēts pieteikums svītrošanai no saraksta un kas tādējādi
parasti ir prasītāja dzīvesvietas vai pilsonības valsts, šās svītrošanas no saraksta procedūras efektivitāti turklāt garantē
pienākums, kas tai uzlikts atbilstoši vadlīniju 8. nodaļas b) apakšpunktam, – izvērtēt jebkādu atbilstošu informāciju, ko
iesniedz attiecīgā persona, un tad divpusēji sazināties ar valdību, kas piedāvājusi ietvert personu sarakstā.
Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka Kopienas dalībvalstīm rodas īpaši pienākumi, ja tām tiek iesniegts pieteikums svītrošanai no
saraksta.
Tā kā Sankciju komiteja ar šīm vadlīnijām interpretē attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas tā, ka tās piešķir attiecīgajām
personām tiesības iesniegt tās valsts valdībai, kurā ir to dzīvesvieta vai kuras pilsoņi tie ir, lūgumu atkārtoti izskatīt
viņu gadījumu, lai panāktu to svītrošanu no apstrīdētā saraksta (skat. šā sprieduma 138. un 139. punktu), apstrīdētā regula,
ar kuru minētās rezolūcijas īsteno Kopienā, ir jāinterpretē un jāpiemēro tādā pat veidā (šajā sakarā skat.
Yusuf
spriedumu, 276. punkts, un
Kadi
spriedumu, 225. punkts). Līdz ar to šīs tiesības ir jākvalificē kā tādas, ko garantē ne tikai minētās vadlīnijas, bet arī
Kopienu tiesību sistēma.
No tā izriet, ka gan šāda pieteikuma izvērtēšanas ietvaros, gan kontekstā ar apspriedēm starp valstīm un citu rīcību, kas
var rasties atbilstoši vadlīniju 8. nodaļai, dalībvalstīm atbilstoši LES 6. pantam ir jāievēro attiecīgo personu pamattiesības,
ko garantē ECTK un kas izriet no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām, kā Kopienu tiesību vispārīgos principus,
ja nešķiet, ka šo pamattiesību ievērošana varētu radīt šķērsli Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos noteikto pienākumu
efektīvai izpildei (skat.
a contrario
Yusuf
spriedumu, 240. punkts, un
Kadi
spriedumu, 190. punkts).
Tādējādi dalībvalstīm pēc iespējas ir jārūpējas, lai attiecīgās personas varētu izteikt savu viedokli kompetento valsts iestāžu
priekšā sakarā ar pieteikumu par viņu gadījuma atkārtotu izskatīšanu. Turklāt izvērtēšanas brīvība, kas ir jāatzīst esam šīm
iestādēm, šajā kontekstā ir jāizmanto tādā veidā, lai pienācīgi ņemtu vērā grūtības, kas var rasties attiecīgajām personām,
– saņemt efektīvu tiesību aizsardzību, ņemot vērā pret to veikto pasākumu specifisko kontekstu un būtību.
Tādējādi dalībvalstis nevar atteikt uzsākt atkārtotas izvērtēšanas procedūru, ko paredz vadlīnijas, tikai tāpēc, ka attiecīgās
personas nevar iesniegt precīzu un atbilstošu informāciju sava pieteikuma pamatojumam, tā kā tās nav varējušas zināt precīzu
pamatojumu – tā konfidenciālā rakstura dēļ – tam, kādēļ tās ir iekļautas apstrīdētajā sarakstā, vai pierādījumus, uz ko šis
pamatojums ir balstīts.
Tāpat, ņemot vērā šā sprieduma 141. punktā atgādināto faktu, ka indivīdiem nav tiesību tikt personīgi uzklausītiem Sankciju
komitejā, tā, ka tie ir atkarīgi galvenokārt no diplomātiskās aizsardzības, ko valstis piešķir to pilsoņiem, dalībvalstīm
ir jārūpējas par to, lai ieinteresēto personu gadījums nekavējoties tiktu korekti un objektīvi iesniegts minētajai komitejai
tā atkārtotai izskatīšanai, ja tas ir objektīvi attaisnojams, ņemot vērā atbilstošo iesniegto informāciju.
Ir jāpiebilst – kā to atzīmējusi Pirmās instances tiesa pēc Apvienotās Karalistes apgalvotā
Yusuf
spriedumā (317. punkts) un
Kadi
spriedumā (270. punkts), ka ieinteresētajām personām ir iespēja celt prasību tiesā, pamatojoties uz adresāta valdības valsts
tiesībām, pat tieši uz apstrīdēto regulu, kā arī uz atbilstošajām Drošības padomes rezolūcijām, kuras apstrīdētā regula īsteno,
– pret kompetentās valsts iestādes iespējamo nelikumīgo atteikumu iesniegt Sankciju komitejā viņu gadījumu atkārtotai izvērtēšanai
un vispār pret jebkādu ieinteresēto personu tiesību iesniegt pieteikumu par to gadījuma atkārtotu izskatīšanu pārkāpumu no
minētās iestādes puses. Tiesas sēdē šajā lietā Padome atsaucās uz dalībvalsts tiesas lēmumu, ar kuru minētajai dalībvalstij
tika noteikts steidzamā kārtībā lūgt Sankciju komiteju svītrot divu personu vārdus no apstrīdētā saraksta, uzliekot par katru
nokavēto dienu maksājamo naudas sodu (
Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles Pirmās instances tiesa] (ceturtās palātas) 2005. gada 11. februāra spriedums lietā
Nabil Sayadi
un
Patricia Vinck
pret Beļģiju).
Šajā sakarā tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru (skat. Tiesas 2005. gada 8. novembra spriedumu
lietā C‑443/03
Leffler
, Krājums, I‑9611. lpp., 49. un 50. punkts, un minēto judikatūru) – ja nav Kopienu tiesību normu, ir jāizmanto katras dalībvalsts
iekšējā tiesību sistēma, lai noteiktu procesuālos noteikumus par vēršanos tiesā, kas ir paredzēti tādu indivīdu tiesību aizsardzībai,
kuras izriet no Kopienu tiesību tiešās iedarbības. Tiesa precizē, ka šie noteikumi nevar būt mazāk labvēlīgi nekā tie, kas
regulē tiesības, kuras rodas no iekšējās tiesību sistēmas (līdzvērtības princips), un ka tie nevar padarīt par praktiski neiespējamu
vai pārmērīgi sarežģītu Kopienu tiesību sistēmas piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips). Turklāt efektivitātes
princips liek valsts tiesai piemērot procesuālos noteikumus, ko paredz tās iekšējā tiesību sistēma, tikai tad, ja tie neapdraud
attiecīgā Kopienas akta jēgu un mērķi.
No tā izriet, ka tādas prasības ietvaros, kur apgalvots, ka kompetentās valsts iestādes ir pārkāpušas ieinteresēto personu
tiesības iesniegt pieteikumu par viņu gadījuma atkārtotu izvērtēšanu, lai viņu vārds tiktu svītrots no apstrīdētā saraksta,
valsts tiesai principā ir jāpiemēro savas valsts tiesības, rūpējoties par to, lai tiktu nodrošināta Kopienu tiesību pilnīga
efektivitāte, kā rezultātā vajadzības gadījumā var nepiemērot valsts noteikumu, kas tam rada šķērsli (skat. spriedumu lietā
Leffler
, iepriekš minēts šā sprieduma 151. punktā, 51. punkts un minētā judikatūra), tādu noteikumu, kas izslēdz tiesas kontroli
pār valsts iestāžu atteikumu rīkoties, lai saviem pilsoņiem nodrošinātu diplomātisko aizsardzību.
Šajā gadījumā prasītājs apgalvoja tiesas sēdē, ka Īrijas iestādes 2005. gada 10. oktobra vēstulē informēja, ka šīs iestādes
joprojām izskata viņa pieteikumu par svītrošanu no apstrīdētā saraksta, kas iesniegts 2004. gada 5. februārī. Tā kā prasītājs
cenšas apstrīdēt to, ka Īrijas iestādes nesadarbojās lojāli attiecībā uz viņu, viņam vajadzības gadījumā ir tiesības izmantot
iespēju, kas apskatīta iepriekš, vērsties tiesā, pamatojoties uz valsts tiesībām.
Katrā ziņā šāds sadarbības trūkums, ja pieņem, ka tas ir pierādīts, nekādi nenozīmē, ka svītrošanas no saraksta procedūra,
ko paredz vadlīnijas, kā tāda ir neefektīva (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 15. maija
rīkojumu lietā T‑47/03 R
Sison
/Padome,
Recueil
, II‑2047. lpp., 39. punkts un minētā judikatūra).
Šādos apstākļos nevar apstrīdēt Pirmās instances tiesas vērtējumu
Yusuf
un
Kadi
spriedumos par argumentiem, kurus prasītājs sīkāk paskaidroja tiesas sēdē un kuri attiecas uz to, ka konstatētais ieinteresēto
personu tiesiskās aizsardzības trūkums neesot saderīgs ar
jus cogens
.
Visbeidzot, attiecībā uz to, ka
Yusuf
un
Kadi
spriedumi neatbildot uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru ANO dalībvalstīm nav jāpiemēro tādi pasākumi, kurus Drošības
padome tās “aicina” veikt, Apvienotā Karaliste iebilst, apgalvojot, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 39. pantā ir
noteikta atšķirība starp “rekomendācijām”, kam nav saistoša rakstura, un “lēmumiem”, kuriem ir saistošs raksturs. Šajā gadījumā
sankcijas, ko paredz Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunkts, tika noteiktas ar “lēmumu”. Tāpat Rezolūcijas 1390 (2002)
1. punktā Drošības padome “nolēma” atstāt spēkā pasākumus, ko “nosaka” minētā tiesību norma. Tādējādi arī šis arguments ir
jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrā pamata otrā un trešā daļa ir jānoraida. Tāpēc šis pamats ir jānoraida kopumā.

Par trešo pamatu, kas saistīts ar būtiska procesuālā noteikuma pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka Padome ir būtiski pārkāpusi būtisku procesuālu noteikumu, neizskaidrojot pienācīgi iemeslus, kuru dēļ
tā uzskatījusi, ka šajā gadījumā ir jāpieņem Kopienas tiesiskais regulējums, nevis valsts tiesiskais regulējums. Šajā sakarā
apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumā norādītais iemesls, proti, mērķis “novērst tostarp konkurences traucēšanu”, faktiski
nav pamatots.
Padome un Apvienotā Karaliste uzskata, ka šis pamats sakrīt ar to, kas saistīts ar subsidiaritātes principa pārkāpumu, un
atsaucas uz saviem apsvērumiem atbildē uz šo pamatu. Tā kā prasītājs apgalvo, ka apstrīdētajā regulā nav norādīti iemesli,
kuru dēļ Kopienas rīcība tika uzskatīta par piemērotu un vajadzīgu, Apvienotā Karaliste apstrīd, ka tā tas ir, ņemot vērā
minētās regulas preambulas apsvērumus. Tā kā prasītājs it īpaši atsaucas uz pamatojuma nepilnību saistībā ar noteikto mērķi
– novērst iespējamo konkurences traucēšanu, Padome apgalvo, ka apstrīdētās regulas pamatojums ir jāizvērtē vispārīgi un nevis
tikai, izolējot vienu teikumu preambulas apsvērumu lapā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ar šo pamatu prasītājs apgalvo, ka pamatojums ir nepilnīgs divos aspektos.
Pirmkārt, viņš izvirza iebildumus par to, ka Padome neesot pienācīgi izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka šajā
gadījumā ir jāpieņem Kopienas tiesiskais regulējums, nevis valsts tiesiskais regulējums.
Šie iebildumi nav pamatoti, jo apstrīdētās regulas norādes atsaucas, pirmkārt, uz EKL 60., 301. un 308. pantu un, otrkārt,
uz Kopējo nostāju 2002/402. Kaut arī Pirmās instances tiesa ir konstatējusi
Yusuf
spriedumā (138. punkts) un
Kadi
spriedumā (102. punkts), ka apstrīdētās regulas preambula ir īpaši lakoniska attiecībā uz šo jautājumu, šāds pamatojums tomēr
ir pietiekams. Attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ šajā kopējā nostājā tā uzskatījusi, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, jāatzīmē,
ka tie ir Savienības, nevis Kopienas iemesli. Tādējādi tiem nav jābūt izklāstītiem pašā Kopienas aktā.
Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka pamatojums, kas ietverts apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērumā, proti, mērķis “novērst
konkurences traucēšanu” faktiski nav pamatots.
Pirmās instances tiesa ir atzinusi
Yusuf
spriedumā (141. un 150. punkts) un
Kadi
spriedumā (105. un 114. punkts), ka nav pārliecinoša apstiprinājuma tam, ka pastāv konkurences traucēšanas risks, ko atbilstoši
apstrīdētās regulas preambulai ir paredzēts novērst, un ka šādos apstākļos attiecīgie pasākumi šajā gadījumā nevarēja tikt
atļauti ar to mērķi, kas paredzēts EKL 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā.
Tomēr, kā to pamatoti atzīmēja Padome, regulas pamatojums ir jāizskata vispārīgi. Saskaņā ar judikatūru pat tad, ja vienā
no apstrīdētā akta preambulas apsvērumiem fakti ir atspoguļoti kļūdaini, šās procesuālās nepilnības dēļ nevar tikt atcelts
viss akts, ja citos preambulas apsvērumos ir pietiekams pamatojums (Tiesas 1987. gada 20. oktobra spriedums lietā 119/86 Spānija/Padome
un Komisija,
Recueil
, 4121. lpp., 51. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās T‑129/95, T‑2/96
un T‑97/96
Neue Maxhütte Stahlwerke
un
Lech‑Stahlwerke
/Komisija,
Recueil
, II‑17. lpp., 160. punkts). Tāds ir arī šis gadījums.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka EKL 253. pantā prasītajā pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāatspoguļo Kopienas iestādes argumentācija
tā, lai ļautu ieinteresētajām personām zināt attaisnojumu veiktajiem pasākumiem un Kopienu tiesai – veikt savu kontroli. Turklāt
pienākuma norādīt pamatojumu ievērošana ir jāvērtē ne tikai no attiecīgā akta teksta viedokļa, bet arī no tā konteksta, kā
arī no attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopuma viedokļa. Ja tiek pieņemts vispārējas piemērošanas akts, kā šajā gadījumā,
pamatojumā var aprobežoties, pirmkārt, ar kopēju norādi uz situāciju, kuras rezultātā tika pieņemts šis akts, un, otrkārt,
ar norādi uz vispārējiem mērķiem, ko ar to paredzēts sasniegt (skat. Tiesas 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑344/04
International Air Transport Association
u.c., Krājums, I‑403. lpp., 66. un 67. punkts un minētā judikatūra).
Šajā gadījumā apstrīdētās regulas preambulas norādes un īpaši preambulas 1.–7. apsvērums pilnībā izpilda šīs prasības, kā
tas izriet no
Yusuf
sprieduma (158. un turpmākie punkti) un
Kadi
sprieduma (122. un turpmākie punkti).
Turklāt, ciktāl apstrīdētās regulas I pielikumā ir konkrēti norādīts prasītājs, pret kuru ir veicami individuāli līdzekļu
iesaldēšanas pasākumi, pietiekamu pamatojumu sniedz tās 2. pantā ietvertā atsauce uz atbilstošo Sankciju komitejas norādi.
No iepriekš minētā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida.
Tā kā neviens no prasītāja savas prasības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem nav pamatots, šī prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Padomes prasījumiem.
Tomēr atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis un iestādes, kas iestājas lietā, sedz savus izdevumus
pašas.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītājs sedz savus un atlīdzina Padomes tiesāšanās izdevumus;
3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 12. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Pirrung
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Prāvas priekšvēsture
Process
Lietas dalībnieku prasījumi
Fakti
Juridiskais pamatojums
1. Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
2. Par lietas būtību
Par pirmo pamatu, kas ir saistīts ar kompetences neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par otro pamatu, kas ir saistīts ar subsidiaritātes, samērīguma un cilvēktiesību ievērošanas pamatprincipu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
– Par otrā pamata pirmo daļu, kas saistīta ar subsidiaritātes principa pārkāpumu
– Par otrā pamata otro un trešo daļu, kas saistītas ar samērīguma un cilvēktiesību neievērošanas principu pārkāpumu
Par trešo pamatu, kas saistīts ar būtiska procesuālā noteikuma pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.