CELEX: 62004CJ0180
Az 1999/70/EK irányelv
A határozott idejű munkaviszonyról szóló keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza
Határozatlan idejű munkaviszony létrehozása az egymást követő határozott idejű szerződésekre vonatkozó szabályok megsértése esetén
Lehetőség az eltérésre a közigazgatási szervvel kötött munkaszerződések esetén

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött
keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
3. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás
(a továbbiakban: keretmegállapodás) 1. szakasza b) pontjának és 5. szakaszának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet A. Vassallo és munkáltatója, az Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
(a genovai San Martino kórház létesítményei és a vele szerződött egyetemi klinikák, a továbbiakban: kórházi létesítmény) között
folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a felperesnek az alperessel fennálló munkaszerződése megújításának
megtagadása.

Jogi háttér

Közösségi szabályozás
A keretmegállapodás 1. szakasza értelmében annak „célja:
a)      a megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó munkavégzés minőségét;
b)      az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása
kereteinek [helyes fordítás: megakadályozásához szükséges keret] megállapítása”.
A keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontja kimondja, hogy az: „olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik,
akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal
rendelkeznek”.
A keretmegállapodás 5. szakasza értelmében:
„1.       Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása
érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott
konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában,
meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek
be egyet vagy többet:
a)      az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
b)      az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
c)      az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának száma.
2.      A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák,
hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:
a)       »egymást követőnek«;
b)       határozatlan időre szólónak.”
Az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az irányelvnek 2001. július 10‑e előtt megfeleljenek.

A nemzeti szabályozás
Olaszországnak az Európai Közösségekben való tagsága alapján fennálló kötelezettségek teljesítésére tekintettel elfogadott
rendelkezésekről szóló, 2000. december 29‑i 422. törvénnyel (2000. évi közösségi törvény, a 16. sz. GURI rendes melléklete,
2001. január 20., a továbbiakban: 422/2000 törvény) a nemzeti jogalkotó felhatalmazta az olasz kormányt, hogy fogadja el az
említett törvény A és B mellékletében foglalt közösségi irányelvek átültetéséhez szükséges törvényerejű rendeleteket. A B mellékletben
az 1999/70 irányelv külön is megemlítésre kerül.
A 422/2000 törvény 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja különösen azt mondja ki, hogy „a végrehajtandó szabályozás által érintett
egyes szektorokban hatályos szabályokkal való esetleges ellentmondások elkerülése céljából a szabályokat adott esetben módosítani
kell vagy ki kell egészíteni […]”, illetve ugyanezen rendelkezés f) pontja értelmében „a törvényerejű rendeletek minden esetben
biztosítják, hogy a végrehajtandó irányelvek által érintett tárgyban az elfogadott szabályok teljes mértékben összhangban
vannak a szóban forgó irányelv előírásaival […]”.
2001. szeptember 6‑án az olasz kormány a 422/2000 törvény 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján elfogadta az ESZSZ,
az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK
tanácsi irányelv végrehajtására vonatkozó 368. törvényerejű rendeletet (235. sz. GURI, 2001. október 9., 4. o., a továbbiakban:
368/2001 törvényerejű rendelet).
A 368/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „munkaszerződést műszaki okokból, illetve a termeléssel, munkaszervezéssel
vagy a munkavállalók helyettesítésével összefügő okokból határozott időre is lehet kötni.”
A 368/2001 törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkaszerződés egy alkalommal meghosszabbítható, amennyiben
annak eredeti időtartama nem haladta meg a három évet, valamint „feltéve, hogy az objektív okokból történik, és a szerződés
ugyanarra a munkára vonatkozik, mint amelyre határozott időtartamot írt elő”. Az említett szerződés teljes időtartama azonban
ebben az esetben sem haladhatja meg a három évet.
A 368/2001 törvényerejű rendelet „A határidő letelte és szankciók. Egymást követő szerződések” című 5. cikke kimondja:
„(1)      Ha a munkaviszony az eredetileg meghatározott vagy a 4. cikk alapján ezt követően meghosszabbított időponton túl is folytatódik,
a munkáltató köteles a munkavállalónak folyósított díjazást a tizedik napig napi 20%‑kal, ezt követően pedig naponta 40%‑kal
megemelni.
(2)      Ha a munkaviszony a hat hónapnál rövidebb időtartamú szerződések esetén a huszadik napon túl, egyéb esetekben pedig a harmincadik
napon túl is folytatódik, a szerződés az említett határidő leteltétől határozatlan időre kötöttnek tekintendő.
(3)      Amennyiben a munkavállalót az 1. cikk alkalmazásával a hat hónapos vagy annál rövidebb időtartamú szerződés leteltétől számított
tíz napon belül, illetve a hat hónapot meghaladó időtartamú szerződések esetén a szerződés leteltétől számított húsz napon
belül ismételten határozott időre alkalmazzák, a második szerződés határozatlan időre kötöttnek tekintendő.
(4)      Két egymást követő, határozott idejű – vagyis megszakítás nélküli – munkaviszony esetén a munkaszerződés az első szerződés
megkötésének napjától határozatlan időre kötöttnek tekintendő.”
A 368/2001 törvényerejű rendelet 10. cikke tartalmaz egy listát azokról az esetekről, amelyekben a határozott idejű szerződésekre
vonatkozó új szabályozás alkalmazása kizárt. Ezen esetek egyike sem vonatkozik a közigazgatási szektorra.
A 368/2001 törvényerejű rendelet a kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint 2001. szeptember 21‑én lépett hatályba.
E törvényerejű rendelet 11. cikkének (1) bekezdése értelmében „jelen törvényerejű rendelet hatálybalépésétől kezdődően […]
minden olyan jogszabályi rendelkezés hatályát veszti, amely azzal összeegyeztethetetlen, és amelyet jelen törvényerejű rendelet
kifejezetten nem említ”. Az említett cikk (3) bekezdése hozzáteszi, hogy „a korábbi szabályozás alapján kötött egyedi szerződések
megszűnésükig továbbra is hatályosak”.
Egyebekben a közigazgatásban való munkaszervezésre vonatkozó általános szabályokról szóló, 2001. március 30‑i 165. törvényerejű
rendelet (a 106. GURI rendes melléklete, 2001. május 9., a továbbiakban: 165/2001 törvényerejű rendelet) 36. cikke kimondja,
hogy:
„(1)      Az előző bekezdésekben felsorolt személyzet felvételére vonatkozó szabályozás betartásával a közigazgatási szervek a felvételnek
és alkalmazásnak a polgári törvénykönyvben és a vállalkozáson belüli munkaviszonyokkal kapcsolatos törvényekben előírt rugalmas
szerződéses formáját alkalmazzák. A nemzeti kollektív szerződések szabályozzák a határozott idejű szerződéseket, a képzési
és munkaszerződéseket, valamint a képzéssel és az ideiglenes munkával kapcsolatos egyéb jogviszonyokat […]
(2)      A munkavállaló felvételével vagy alkalmazásával kapcsolatos feltétlenül érvényesítendő rendelkezéseknek a közigazgatási szerv
általi megsértése – az azzal járó felelősség és szankciók sérelme nélkül – nem vezethet az adott közigazgatási szervvel való
határozatlan idejű szerződések létrejöttéhez. Az érintett munkavállalónak joga van az általa a feltétlenül érvényesítendő
rendelkezések megsértésével elvégzett munkából eredő kár megtérítésére. A közigazgatási szervek kötelesek az e jogcímen kifizetett
összegeket a felelős vezetőkkel megtéríttetni, amennyiben a jogsértés szándékos volt, vagy az súlyos kötelezettségszegés eredménye.”

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapügy felperesét a kórházi létesítmény szakácsként foglalkoztatta két egymást követő, határozott idejű szerződéssel,
amelyek közül az első a 2001. július 5‑e és 2002. január 4‑e közötti időszakra vonatkozott, a második pedig – amelyet 2002.
január 2‑án írtak alá –, ezt az időtartamot 2002. július 11‑ig hosszabbította meg.
Az alapügy felperesének második szerződését annak megszűntekor a kórházi létesítmény nem hosszabbította meg, ezt követően
pedig az érdekelt hivatalos elbocsátásáról intézkedett, miután az az említett szerződés lejártakor megjelent a munkahelyén.
Az alapügy felperese a Tribunale de Genova előtt megtámadta az elbocsátásról szóló határozatot, egyrészt azt kérve a bíróságtól,
hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet alapján állapítsa meg a kórházi létesítménnyel fennálló határozatlan idejű munkaviszony
fennállását, másrészt pedig kötelezze a kórházi létesítményt a neki járó díjazás megfizetésére és az elszenvedett károk megtérítésére.
A kórházi létesítmény arra hivatkozott, hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet 5. cikke a jelen esetben nem alkalmazható, mivel
a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke tiltja a közigazgatási szerveknek, hogy határozatlan idejű munkaszerződéseket kössenek.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet nem helyezi hatályon kívül a 165/2001 törvényerejű
rendelet 36. cikkét, mivel az alkotmányos elveken nyugvó, a közigazgatási szervek működésére és szervezésére vonatkozó
lex specialis.
A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban a Corte costituzionale (Alkotmánybíróság) 2003. március 13‑i 89. ítéletére
hivatkozik, amelyből következően a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdésének első mondata összhangban van
az olasz Alkotmány 3. és 97. cikkében az egyenlőségre és a gondos ügyintézésre vonatkozóan előírt alkotmányos elvekkel. A
Corte costituzionale álláspontja szerint azon alapelv értelmében, hogy a közigazgatási szerveknél való munkavállalás az említett
Alkotmány 97. cikkének harmadik albekezdése alapján versenyvizsga útján történik, az egymást követő, határozott idejű szerződések
megkötésével kapcsolatos jogsértés megállapítása esetén jogszerű a magánszektor és a közigazgatási szervek munkavállalói közötti
eltérő bánásmód.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban kizárt, hogy az olasz jogalkotó a 165/2001 törvényerejű rendelettel kívánta
az 1999/70 irányelvet átültetni. A bíróság azt kérdezi, hogy az említett törvényerejű rendelet 36. cikkével létrehozott rendszer
a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében véve „a visszaélések megakadályozására irányuló megfelelő intézkedéseket”
tartalmaz‑e. Egyebekben ha meg kellene állapítani, hogy az Olasz Köztársaság nem ültette át teljes mértékben az említett irányelvet,
mivel csak a magánszektor munkaviszonyaira vonatkozó részben ültette át, a nemzeti bíróság azt kívánja megtudni, hogy az említett
irányelv egyedi jogot biztosít‑e a magánszemélyeknek munkaviszonyuk átalakítására vagy – tekintettel a munkaszervezésnek a
magánszektorra jellemző sajátosságaira, illetve ebből következően arra, hogy emiatt e szektorra a 368/2001 törvényerejű rendelet
nem alkalmazható – e kötelezettségszegés a Bíróság által a C‑6/90. és C‑9/90. sz., Francovich és társai ügyben 1991. november
19‑én hozott ítéletben (EBHT 1991., I‑5357. o.) kifejtett ítélkezési gyakorlattal összhangban kizárólag a kötelezettségszegő
tagállammal szembeni kártérítéshez vezet.
E körülmények alapján a Tribunale di Genova felfüggesztette eljárását, és az alábbi előzetes döntéshozatali kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé:
„1)      Tekintettel a megkülönböztetés tilalmának elvére és a hatékony érvényesülés elvére, valamint Olaszország vonatkozásában az
általa hozott, a munkavállalónak a közszektortól független munkáltatóval fennálló munkaviszonyára vonatkozó intézkedésekre,
az 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv [1. cikke, valamint az irányelvben végrehajtott, az ESZSZ, az UNICE és a
CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza] úgy
értelmezendő‑e, hogy azzal ellentétes a 2001. március 30‑i 165. törvényerejű rendelet 36. cikkéhez hasonló olyan belső szabályozás,
amely nem határozza meg, hogy »a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett
kell határozatlan időre szólónak tekinteni«, és amely eleve teljes mértékben kizárja, hogy az ilyen munkaszerződés és munkaviszony
alkalmazásával való visszaélés határozatlan idejű munkaviszony létrehozásához vezessen?
2)      Az [első] kérdésre adott igenlő válasz esetén, tekintettel az irányelv átültetésére előírt határidő leteltére, az [1999/70]
irányelvet (és különösen annak 5. szakaszát), illetve a közösségi jog alkalmazandó elveit úgy kell‑e tekinteni – tekintettel
a 368/2001 törvényerejű rendeletre és különösen annak 5. cikkére, amely kimondja, hogy a határozott idejű munkaszerződéssel
vagy munkaviszonnyal való visszaélés rendes következménye a munkaviszony határozatlan idejűvé alakulása –, hogy olyan, a jelen
esetben leginkább releváns belső jog (vagyis a 368/2001 törvényerejű rendeletben előírt szabályok) alapján tényleges és közvetlenül
kikényszeríthető joggal ruházzák fel a magánszemélyeket, amely biztosítja a határozatlan idejű munkaviszony fennállásának
elismerését?
3)      Az [első] kérdésre adott igenlő és a [második] kérdésre adott tagadó válasz esetén – tekintettel az átültetésére rendelkezésre
álló határidő leteltére – az [...] 1999/70 irányelvet (és különösen annak 5. szakaszát) és az alkalmazandó közösségi jogi
elveket úgy kell‑e tekinteni, hogy magánszemélyeknek kizárólag ahhoz biztosítanak jogot, hogy részükre megtérítsék az esetlegesen
amiatt elszenvedett kárt, hogy az Olasz Köztársaság nem fogadta el a határozott idejű munkaszerződéseknek vagy munkaviszonyoknak
a közigazgatási szerveknél történő alkalmazása során történő visszaélések megakadályozásához szükséges megfelelő intézkedéseket?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
A Bírósághoz benyújtott észrevételek
A kórházi létesítmény álláspontja szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel az irányelvek közvetlen
horizontális hatályának hiányára tekintettel az 1999/70 irányelv az alapügyben nem közvetlenül alkalmazandó, hiszen a kórházi
létesítmény nem függ sem az olasz államtól, sem annak valamely minisztériumától. Olyan önálló létesítményről van szó, amely
saját vezetőkkel rendelkezik, akik igazgatási feladataik ellátása során kötelesek a belső jogot úgy alkalmazni, hogy azt nem
vitathatják, és attól nem térhetnek el.
Az olasz kormány szintén arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan. Álláspontja szerint
az egyáltalán nem releváns az alapügy megoldásához, mivel az első szerződést az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidő
letelte, vagyis 2001. július 10‑e előtt kötötték.
A Bíróság álláspontja
A kórházi létesítmény által előadott elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy az előzetes
döntéshozatalra utaló határozatból következően a nemzeti bíróság álláspontja szerint nem vitatott, hogy az említett létesítmény
a közigazgatási szervekhez kapcsolódó közigazgatási intézménynek minősül. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy
egy irányelvre nemcsak az állami hatóságokkal szemben lehet hivatkozni, hanem olyan szervezetekkel vagy testületekkel szemben
is, amelyek állami ellenőrzés alatt állnak, illetve amelyek a magánszemélyek közötti viszonyokra alkalmazandó szabályokban
foglaltakhoz képest többlet‑hatáskörrel rendelkeznek, így az olyan területi szerveződésekkel vagy szervezetekkel szemben is,
amelyek jogi formájuktól függetlenül valamely hatósági aktus alapján e hatóság ellenőrzése alatt közérdekű szolgáltatást nyújtanak
(a 103/88. sz., Fratelli Costanzo ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.] 31. pontja, a C‑188/89. sz.,
Foster és társai ügyben 1990. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑3313. o.] 19. pontja, valamint a C‑157/02. sz., Rieser
Internationale Transporte ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., 1477. o.] 24. pontja).
Mindezek alapján az elfogadhatatlansági kifogás a jelen esetben nem fogadható el.
Másodsorban az olasz kormány által előadott elfogadhatatlansági kifogást illetően elegendő megállapítani, hogy az 1999/70
irányelvből – amelynek átültetésére előírt határidő 2001. július 10‑én lejárt – az következik, hogy annak célja az egymást
követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása, így rendelkezései
elsősorban a határozott idejű szerződések megújítására és az e megújításra vonatkozó feltételekre vonatkoznak. Az alapügyben
szereplő szerződés megújítására 2002. január 2‑án került sor, amely időpont tehát későbbi annál, mint amikorra az irányelvet
a nemzeti jogba át kellett volna ültetni. E körülmények alapján nem állítható alappal az, hogy az irányelv értelmezése a kérdést
előterjesztő bíróság által tárgyalt jogvita megoldásának szempontjából semmilyen relevanciával nem bír.
Mindezek alapján tehát ez az elfogadhatatlansági kifogás sem fogadható el.
A fenti megállapításokból következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.

Az ügy érdeméről
Az első kérdésről
Első kérdésével – amely lényegében megegyezik a C‑53/04. sz., Marrosu és Sardino ügyben szintén a mai nap hozott ítéletben
(EBHT 2006., I‑7231. o.) szereplő kérdéssel – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a keretmegállapodást
úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek
vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja, hogy e munkaviszonyokat
vagy munkaszerződéseket határozatlan idejűvé alakítsák még akkor is, ha az ilyen átalakítás a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal
kötött munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező.
E kérdés érdemi megválaszolásához elsőként meg kell állapítani, hogy – a kórházi létesítmény és az olasz kormány állításával
ellentétben – az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás a közigazgatási és egyéb állami szervekkel kötött határozott idejű
munkaszerződésekre és munkaviszonyokra egyaránt alkalmazandó (a C‑212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4‑én
hozott ítélet [EBHT2006., I‑6091. o.] 54. pontja).
Mint azt a Bíróság a fent hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 48. pontjában kimondta, a keretmegállapodás
5. szakaszával önmagában nem ellentétes, ha egy tagállam az egymást követő, határozott idejű munkaszerződésekkel vagy munkaviszonyokkal
való visszaélésre vonatkozóan eltérő szabályozást ír elő attól függően, hogy ezeket a szerződéseket vagy munkaviszonyokat
a magánszektorhoz vagy a közszektorhoz tartozó munkáltatóval kötötték.
Ugyanakkor – mint az a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 105. pontjából is következik – ahhoz, hogy
az alapügyben szereplőhöz hasonló tagállami szabályozást, amely kizárólag a közszektorban tiltja az egymást követő, határozott
idejű munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek lehessen tekinteni, az
érintett tagállam belső jogrendjének az adott szektorra vonatkozóan tartalmaznia kell az egymást követő, határozott idejű
szerződések visszaélésszerű alkalmazásának elkerülésére, illetve adott esetben szankcionálására vonatkozó egyéb hatékony intézkedést.
Ez utóbbi feltétellel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében megfelelő
nemzeti intézkedések hiányában a tagállamok kötelesek az említett bekezdésben felsorolt és az egymást követő, határozott időre
létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása irányuló intézkedések közül
egyet vagy többet ténylegesen és kötelezően bevezetni.
Egyébként amikor – mint a jelen esetben is – a közösségi jog nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha visszaélést
észlelnek, a nemzeti hatóságok feladata elfogadni az ilyen helyzetnek megfelelő intézkedéseket, amelyeknek nemcsak arányosnak,
hanem egyúttal kellően hatékonynak és elrettentőnek is kell lenniük ahhoz, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alkalmazásával
hozott normák teljes érvényesülését (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 94. pontja).
Annak ellenére, hogy e normák végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső
jogrendjébe tartoznak, nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló belső jellegű esetekre vonatkozókhoz képest (az egyenértékűség
elve), és nem tehetik gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását
(a tényleges érvényesülés elve) (lásd különösen a C‑312/93. sz., Peterbroeck‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑4599. o.] 12. pontját és a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 95. pontját).
Mindebből következően ha mégis egymást követő határozott idejű munkaszerződések jogellenes alkalmazására került sor, alkalmazhatónak
kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően
szankcionálja ezt a visszaélést, és megszünteti a közösségi jog megsértéséből származó következményeket. Az 1999/70 irányelv
2. cikkének első bekezdése értelmében a tagállamok „megteszik az [említett] irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához
szükséges lépéseket” (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 102. pontja).
Nem a Bíróság feladata a belső jog értelmezése, mivel az kizárólag a kérdést előterjesztő bíróságra tartozik, amely a jelen
esetben köteles megállapítani, hogy az előző három pontban említett követelményeket a vonatkozó nemzeti szabályozás teljesíti‑e.
Azonban a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során szükség esetén pontosításokat adhat, amelyek célja,
hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az értelmezés során (lásd a C‑255/02. sz., Halifax és társai ügyben 2006.
február 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 76. és 77. pontját).
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely a határozott
idejű szerződések időtartamára és megújítására, illetve az egymást követő, határozott idejű munkaviszonyok közigazgatási szerv
általi visszaélésszerű alkalmazása miatt a munkavállaló által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozóan kötelező szabályokat
állapít meg, a jelen ítélet 36–38. pontjában felsorolt követelményeknek megfelelőnek tűnik.
Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata eldönteni, hogy a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdésének
első mondata alkalmazásának és hatékony végrehajtásának feltételei milyen mértékben tekinthetőek megfelelő intézkedésnek az
egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok közigazgatási szerv általi visszaélésszerű alkalmazásának
megakadályozásához, illetve adott esetben szankcionálásához.
A fenti megállapításokra tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretmegállapodást úgy kell értelmezni,
hogy azzal fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek
vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok
vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére, hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött
munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, ha e szabályozás tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott idejű
szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélészerű alkalmazásának megakadályozására irányuló és azt adott
esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.

A második és a harmadik kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második és harmadik kérdést nem kell megválaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június
28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án
kötött keretmegállapodást úgy kell értelmezni, hogy azzal fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi
visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére,
hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, ha e szabályozás
tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott idejű szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélészerű
alkalmazásának megakadályozására irányuló és azt adott esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.