CELEX: 62002CJ0042
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Arpajaislipukkeet
Toisessa jäsenvaltiossa toimeenpannuissa arpajaisissa voitettu summa
Tulovero
Arpajaisvero
Ahvenanmaan erityissääntely

Ahvenanmaan hallintotuomioistuin on esittänyt 5.2.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen
15.2.2002, EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen EY 49 artiklan tulkinnasta.
Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa Diana Lindman on valittanut siitä, että verotuksen oikaisulautakunta hylkäsi Lindmanin
oikaisuvaatimuksen, jonka tämä oli tehnyt saadakseen alennettua sitä verotusta, joka kohdistettiin summaan, jonka hän oli
voittanut osallistuessaan Ruotsissa toimeenpantuihin arpajaisiin.
Asiaa koskeva lainsäädäntö
AYhteisön lainsäädäntö
EY:n 49 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa: Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti kielletään rajoitukset, jotka koskevat muuhun yhteisön valtioon kuin palvelujen vastaanottajan
valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja yhteisössä.
BKansallinen lainsäädäntö
Arpajaisverolain (552/1992) 1 §:n mukaan arpajaisveroa suoritetaan valtiolle Suomessa toimeenpannuista arpajaisista. Arpajaisilla
tarkoitetaan kyseisen lain 2 §:n mukaan muun muassa tavara- ja raha-arpajaisia. Arpajaisverolain 3 §:n mukaan verovelvollinen
on arpajaisten toimeenpanija.
Tuloverolain (1535/1992) 85 §:n mukaan
arpajaisverolain 2 §:ssä tarkoitetuista arpajaisista saatu voitto ei ole veronalaista tuloa ─ ─ . Esitetyistä asiakirjoista ilmenee, että verovapaus koskee vain arpajaisverolain 2 §:ssä tarkoitettuja arpajaisia, joita
ovat vain Suomessa toimeenpannut arpajaiset.
CAhvenanmaan erityissäännöt
Ahvenanmaan itsehallintolain (1144/1991) mukaan arpajaisista ja muista rahapeleistä säätäminen kuuluu Ahvenanmaan maakunnan
lainsäädäntövaltaan. Arpajaisten toimeenpano edellyttää maakuntahallituksen lupaa, jonka yksityiskohdista säädetään landskapslagen
om lotterier -nimisessä laissa (maakunnan arpajaislaki; Ålands författningssamling 10/1966). Rahapelien toimeenpanosta säädetään
tässä viimeksi mainitussa laissa. Maakunnan arpajaislain 3 §:ssä tarkoitettujen arpajaisten ja rahapelien toimeenpanoa koskeva
lupa voidaan myöntää maakunnan asetuksella perustetulle julkisoikeudelliselle yhteisölle. Yhteisön toiminnan tuotto on tuloutettava
Ahvenanmaan maakunnan talousarvioon ja sillä on edistettävä ja tuettava yleishyödyllisiä tai julkisen edun mukaisia hankkeita
sekä hankkeita, joiden voidaan katsoa edistävän kyseisen yhteisön toimintaa ja päämääriä.
Kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia ja ennakkoratkaisukysymys
Diana Lindman, joka on Suomen kansalainen, asuu Saltvikin kunnassa Ahvenanmaalla (Suomi). Hän voitti 7.1.1998 AB Svenska Spel
-nimisen yhtiön arpajaisissa, jotka toimeenpantiin Tukholmassa (Ruotsi), 1 000 000 Ruotsin kruunua. Lindman oli ostanut voittoarpansa
Ruotsissa käydessään.
Arpajaisvoittoa pidettiin veronalaisena ansiotulona verovuodelta 1998 toimitetussa tuloverotuksessa ja siitä kannettiin valtionveroa
Suomen valtiolle, kunnallisveroa Saltvikin kunnalle, kirkollisveroa seurakunnalle sekä sairausvakuutusmaksu, joka on tilitettävä
sairausvakuutuslain mukaan.
Lindman esitti Ahvenanmaan verotuksen oikaisulautakunnalle oikaisuvaatimuksen arpajaisvoiton verotuksen osalta. Oikaisuvaatimus
hylättiin 22.5.2000 sillä perusteella, että tuloverolain 85 §:ssä ei kielletä verottamasta Suomessa ulkomailla toimeenpannuista
arpajaisista saatuja voittoja.
Lindman valitti tämän jälkeen Ahvenanmaan hallintotuomioistuimeen, jossa hän vaati verotuksen oikaisulautakunnan hylkäävän
päätöksen muuttamista ja esitti, että Ruotsissa voitetun summan verotus on kumottava ja toissijaisesti että voitettua summaa
ei pidä verottaa ansiotulona vaan pääomatulona eli lievemmän verokannan mukaisesti.
Ahvenanmaan hallintotuomioistuin katsoo, että ulkomailla toimeenpantavista arpajaisista saatavien voittojen verotus ansiotulona
tai pääomatulona voi mahdollisesti merkitä palvelujen suorituspaikkaan perustuvaa erityissääntöä.
Ahvenanmaan hallintotuomioistuin, joka katsoo yhteisön oikeuden tulkinnan olevan tarpeen tämän kansallisen tuomioistuimen
käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi, on päättänyt lykännyt asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: Onko EY 49 artikla esteenä sille, että jäsenvaltio soveltaa säännöksiä, joiden mukaan muissa jäsenvaltioissa toimeenpantavista
arpajaisista saatavia arpajaisvoittoja pidetään tuloverotuksessa arpajaisvoiton saajan veronalaisena tulona, kun taas kyseisessä
jäsenvaltiossa toimeenpantavista arpajaisista saatavat arpajaisvoitot ovat tuloverotuksessa verovapaita?
Pääasia
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Lindman esittää, että Suomen lainsäädäntö on syrjivää, koska jos hän olisi asunut Ruotsissa tai jos pääasiassa kyseessä oleva
summa olisi voitettu suomalaisissa arpajaisissa, siihen ei olisi kohdistettu tuloverotusta.
Suomen, Belgian, Tanskan ja Norjan hallitukset katsovat, että Suomen lainsäädäntö on sopusoinnussa EY 49 artiklan kanssa.
Tältä osin kyseiset hallitukset yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön (asia C-275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994, Kok. 1994,
s. I-1039, Kok. Ep. XV, s. I-79; asia C-124/97, Läärä ym., tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I-6067 ja asia C-67/98, Zenatti,
tuomio 21.10.1999, Kok. 1999, s. I-7289) tukeutuen esittävät, että rahapelien verottaminen on vain eräs erityisaspekti rahapelien
yleisessä sääntelyssä, jonka osalta jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta. Näiden hallitusten mukaan mahdolliset rajoitukset
ovat oikeutettuja sellaisten yleisen edun mukaisten pakottavien syiden takia, jotka liittyvät rahapelien haitallisten seurausten
estämiseen, koska ulkomaisista arpajaisista saatujen voittojen verovapaus kannustaisi yleisöä osallistumaan tällaisiin arpajaisiin.
Suomen hallitus esittää erityisesti, että Suomen ulkopuolella toimeenpannuista arpajaisista saatujen voittojen verottaminen
selittyy sillä, että Suomessa on mahdotonta verottaa ulkomaisia yrityksiä, jotka tarjoavat rahapelejä ulkomailta käsin. Jos
asia olisi toisin, Suomessa verovelvolliset henkilöt ja rahapelien toimeenpanijat saisivat saman veroedun siitä riippumatta,
onko kyseisten rahapelien tuotot tarkoitettu alkuperävaltion yleishyödyllisten päämäärien saavuttamiseen tai yritetäänkö tämän
valtion lainsäädännössä ottaa huomioon kuluttajansuojan ja sosiaalisten vahinkojen estämisen päämäärät.
Komissio ja EFTAn valvontaviranomainen katsovat, että arpajaisvoittojen verottaminen jossain jäsenvaltiossa ainoastaan silloin,
kun kyse on joissain muissa jäsenvaltioissa toimeenpannuista arpajaisista, on ristiriidassa EY 49 artiklan kanssa ja että
kyseisten arpajaisvoittojen verottamista ei voida perustella yleistä etua koskevilla perusteilla.
Komissio väittää asiassa C-283/95, Fischer, 11.6.1998 annettuun tuomioon (Kok. 1998, s. I-3369) nojautuen, että verotuksen
neutraalisuuden periaatteen nojalla jäsenvaltio ei voi kohdella jossain toisessa jäsenvaltiossa laillisesti toimeenpantujen
arpajaisten voittajaa epäedullisemmin kuin sitä, joka on voittanut kyseisessä jäsenvaltiossa toimeenpannuissa arpajaisissa.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Aluksi on muistettava, että vaikka välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä
toimivaltaansa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta (asia C-80/94, Wielockx, tuomio 11.8.1995, Kok. 1995, s. I-2493,
16 kohta; asia C-264/96, ICI, tuomio 16.7.1998, Kok. 1998, s. I-4695, 19 kohta; asia C-311/97, Royal Bank of Scotland, tuomio
29.4.1999, Kok. 1999, s. I-2651, 19 kohta; asia C-35/98, Verkooijen, tuomio 6.6.2000, Kok. 2000, s. I-4071, 32 kohta ja asia
C-136/00, Danner, tuomio 3.10.2002, Kok. 2002, s. I-8147, 28 kohta).
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo arpajaisten toimeenpanon osalta todennut, palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat EY:n
perustamissopimuksen määräykset soveltuvat toimintaan, jossa käyttäjien annetaan vastiketta vastaan osallistua rahapeliin
(ks. em. asia Schindler, tuomion 19 kohta). Niinpä tällainen toiminta kuuluu EY 49 artiklan soveltamisalaan, kun ainakin yksi
palvelujentarjoajista on sijoittautunut johonkin muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, missä palvelu tarjotaan. Tapausta on siis
syytä tarkastella palvelujen tarjoamisen vapauden näkökulmasta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 49 artiklassa ei ainoastaan kielletä kaikkea toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen
palvelujen tarjoajan kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää vaan myös kaikki palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset ja
esteet, vaikka niitä sovellettaisiin erotuksetta sekä kotimaisiin palvelujen tarjoajiin että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin
palvelujen tarjoajiin (ks. asia C-131/01, komissio v. Italia, tuomio 13.2.2003, Kok. 2003, s. I-1659, 26 kohta).
On selvää, että kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa ulkomaisia arpajaisia kohdellaan verotuksessa eri
tavalla kuin suomalaisia arpajaisia ja että ne ovat epäedullisemmassa asemassa kuin suomalaiset arpajaiset. Arpajaisverolain
mukaan vain sellaisia voittoja, jotka ovat peräisin arpajaisista, joille ei ole Suomessa annettu lupaa, pidetään veronalaisina
tuloina, kun taas tässä jäsenvaltiossa toimeenpannuista arpajaisista saadut voitot eivät ole veronalaista tuloa. Suomen hallitus
on sitä paitsi myöntänyt, että tällaisen lainsäädännön olemassaolon seurauksena suomalainen verovelvollinen mieluummin osallistuu
Suomessa toimeenpantaviin arpajaisiin kuin jossain toisessa jäsenvaltiossa toimeenpantaviin arpajaisiin.
Päinvastoin kuin kyseinen hallitus väittää, se, että Suomeen sijoittautuneita arpajaisten tarjoajia verotetaan rahapelien
toimeenpanijoina, ei vaikuta siihen päätelmään, että Suomen lainsäädäntö on selvästi syrjivää, sillä kyseinen vero ei vastaa
tuloveroa, jota kannetaan niistä voitoista, joita verovelvolliset saavat osallistuessaan muissa jäsenvaltioissa toimeenpantuihin
arpajaisiin.
Suomen hallituksen mukaan on niin, että vaikka kansallinen lainsäädäntö olisi syrjivää, se on oikeutettua sellaisten yleistä
etua koskevien pakottavien syiden vuoksi kuten väärinkäytösten ja rikosten ehkäisemisen, pelaamisesta aiheutuvien sosiaalisten
haittojen vähentämisen, yleishyödyllisen toiminnan rahoittamisen tai oikeusvarmuuden turvaamisen vuoksi.
Norjan hallitus vetoaa oikeuttamisperusteena myös tarpeeseen torjua kansanterveyden piiriin kuuluvia peliriippuvuuden haitallisia
seurauksia. Niinpä on olemassa kuntoutuskeskuksia ja muita peliriippuvuudesta kärsivien henkilöiden hoitoon liittyviä infrastruktuureja.
Pelaaminen aiheuttaa myös sosiaalisia ongelmia, kuten peliriippuvuudesta kärsivän henkilön perheen taloudellisen tilanteen
huononemista, avioeroja ja itsemurhia.
Tältä osin on tärkeää palauttaa mieliin, että niiden oikeuttamisperusteiden tueksi, joihin jäsenvaltio voi vedota, on esitettävä
kyseisen jäsenvaltion toteuttaman rajoittavan toimenpiteen tarkoituksenmukaisuutta ja oikeasuhteisuutta koskeva analyysi (ks.
vastaavasti asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I-4165 ja asia C-100/01, Oteiza Olazabal, tuomio 26.11.2002,
Kok. 2002, s. I-10981).
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen yhteisöjen tuomioistuimelle pääasiassa toimittamista asiakirjoista ei ilmene
mitään tilastotietoa tai muuta tietoa, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että arpajaistoimintaan liittyvät riskit ovat
vakavia, tai varsinkaan, että näiden riskien ja sen välillä, että asianomaisen jäsenvaltion kansalaiset osallistuvat toisissa
jäsenvaltioissa toimeenpantaviin arpajaisiin, olisi erityinen yhteys.
Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että EY 49 artiklan kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka
mukaan muissa jäsenvaltioissa toimeenpannuista arpajaisista saatuja voittoja pidetään voittajan tuloverotuksessa veronalaisina
tuloina, kun taas kyseisessä jäsenvaltiossa toimeenpannuista arpajaisista saadut voitot eivät ole veronalaisia.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Suomen, Belgian, Tanskan ja Norjan hallituksille, komissiolle ja EFTAn
valvontaviranomaiselle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian
käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä
vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Ahvenanmaan hallintotuomioistuimen 5.2.2002 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Timmermans
Edward
Jann
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä marraskuuta 2003.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.