CELEX: 62006CJ0220
Julkiset hankinnat
Postipalvelujen vapauttaminen
Direktiivit 92/50/ETY ja 97/67/EY
EY 43, EY 49 ja EY 86 artikla
Kansallinen lainsäädäntö, jonka nojalla viranomaiset voivat tehdä julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevia sääntöjä soveltamatta sekä varattujen postipalvelujen että sellaisten postipalvelujen, joita ei ole varattu, suorittamista koskevia sopimuksia julkisyhteisön omistaman sellaisen yhtiön kanssa, joka on kyseisessä jäsenvaltiossa postin yleispalvelun tarjoaja

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43 ja EY 49 artiklan – luettuina yhdessä EY 86 artiklan kanssa – tulkintaa tilanteessa, jossa
on kyse postipalvelujen vapauttamiseen liittyvästä menettelystä, ja ottaen huomioon julkisia hankintoja koskevat yhteisön
säännöt.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat asianosaisina Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia
(postin jakelu- ja käsittely-yritysten ammatillinen yhdistys, jäljempänä Asociación Profesional) ja Administración General
del Estado, Ministerio de Educación, Cultura y Deporte (valtion hallintoviranomainen, opetus-, kulttuuri- ja urheiluministeriö,
jäljempänä ministeriö) ja joka koskee viimeksi mainitun päätöstä antaa ilman julkista tarjouskilpailua tietyt postipalvelut
Sociedad Estatal Correos y Télégrafos SA:n (julkisyhteisön omistama posti- ja teleyhtiö, jäljempänä Correos), joka on postin
yleispalvelujen tarjoaja Espanjassa, hoidettaviksi.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivi 97/67/EY
Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997
annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY (EYVL 1998, L 15, s. 14) 1 artiklan mukaan tässä direktiivissä
vahvistetaan yhteiset säännöt, jotka koskevat muun muassa postin yleispalvelujen tarjoamista Euroopan yhteisössä ja niiden
palvelujen määrittämisen perusteita, jotka voidaan varata yleispalvelun tarjoajille.
Direktiivin 97/67 3 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että käyttäjillä on oikeus yleispalveluun,
johon sisältyy tietynlaatuisten postipalvelujen pysyvä tarjonta kaikille käyttäjille kohtuullisin hinnoin jäsenvaltioiden
koko alueella.
Mainitun direktiivin 3 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on annettava tarvittavat toimenpiteet huolehtiakseen siitä, että yleispalveluun kuuluvat vähintään seuraavat
palvelut:
–        enintään kahden kilogramman painoisten postilähetysten keräily, lajittelu, kuljetus ja jakelu,
–        enintään kymmenen kilogramman painoisten postipakettien keräily, lajittelu, kuljetus ja jakelu,
–        kirjattuja ja vakuutettuja lähetyksiä koskevat palvelut.”
Saman direktiivin 7 artiklassa, joka sisältyy direktiivin 3 lukuun, jonka otsikkona on ”Niiden palvelujen yhdenmukaistaminen,
jotka voidaan varata”, säädetään seuraavaa:
”1. Siinä määrin kuin yleispalvelun ylläpitämiseksi on tarpeen, yleispalvelun tarjoajalle tai tarjoajille saadaan kussakin
jäsenvaltiossa palveluista, lähetysten toimitusnopeudesta riippumatta, varata sellaisten kotimaan kirjelähetysten keräily,
lajittelu, kuljetus ja jakelu, joiden hinta on vähemmän kuin viisi kertaa alimpaan painoluokkaan kuuluvan, mahdollisesti käytössä
olevan nopeimman vakioluokan kirjelähetyksen normaali hinta ja paino vähemmän kuin 350 grammaa. – –
2. Siinä määrin kuin yleispalvelun ylläpitämiseksi on tarpeen, ulkomaanposti ja suoramainontaposti voivat edelleen 1 kohdassa
mainittujen hinta- ja painorajojen puitteissa kuulua varattuihin palveluihin.”
Direktiivi 92/50/ETY
Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin
92/50/ETY (EYVL L 209, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.2001 annetulla komission direktiivillä 2001/78/EY (EYVL
L 285, s. 1), 1 artiklan a alakohdan mukaan ”julkisia palveluhankintoja koskevilla sopimuksilla” tarkoitetaan rahallista vastiketta
vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia, jotka on tehty palvelujen suorittajan ja hankintaviranomaisen kesken, lukuun ottamatta
kyseisen säännöksen i–ix kohdassa lueteltuja sopimuksia.
Direktiivin 92/50 1 artiklan b alakohdan mukaan ”hankintaviranomaisilla” tarkoitetaan ”valtiota, alueellisia tai paikallisia
viranomaisia, julkisoikeudellisia laitoksia, yhden tai useamman edellä tarkoitetun viranomaisen tai julkisoikeudellisen laitoksen
muodostamia yhteenliittymiä”. Saman 1 artiklan c alakohdan mukaan ”palvelujen suorittajalla” tarkoitetaan ”palveluja suorittavaa
luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä julkisoikeudelliset laitokset mukaan luettuina”.
Mainitun direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että hankintaviranomaisten on varmistettava, että palvelujen suorittajia
kohdellaan tasapuolisesti.
Direktiivin 92/50 6 artikla on sisällöltään seuraava:
”Tätä direktiiviä ei sovelleta palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin, joissa sopimuspuolena oleva yksikkö on itse 1 artiklan
b alakohdassa tarkoitettu hankintaviranomainen ja jotka perustuvat tälle viranomaiselle [EY:n] perustamissopimuksen mukaisten
julkaistujen lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten nojalla annettuun yksinoikeuteen.”
Direktiivin 92/50 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan ii alakohdassa, luettuna yhdessä saman direktiivin
liitteessä I A olevan 4 pääluokan kanssa, säädetään, että sitä sovelletaan julkisia palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin,
jotka koskevat postin kuljettamista maa- ja ilmateitse ja jotka saman direktiivin 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetut, muut
kuin julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin
93/36/ETY (EYVL L 199, s. 1) liitteessä I mainitut hankintaviranomaiset ovat tehneet ja joiden ennakoitu arvo ilman arvonlisäveroa
on vähintään 200 000 erityistä nosto-oikeutta.
Direktiivin 92/50 7 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos sopimuksesta ei käy ilmi kokonaishintaa, sopimuksen ennakoidun arvon määritysperusteena on käytettävä:
–        määräaikaisten, enintään 48 kuukautta voimassa olevien sopimusten voimassaolon aikaista kokonaisarvoa,
–        määräämättömäksi ajaksi tehtyjen tai yli 48 kuukautta voimassa olevien sopimusten kuukausiarvoa kerrottuna 48:lla.”
Direktiivin 92/50 8 artiklassa säädetään, että kyseisen direktiivin liitteessä I A lueteltuja palveluja koskevat sopimukset
on tehtävä kyseisen direktiivin III–VI osaston säännösten mukaisesti, mikä merkitsee muun muassa sitä, että niiden osalta
on järjestettävä tarjouskilpailu ja ne on julkaistava riittävällä tavalla.

Kansallinen lainsäädäntö
Postin yleispalvelusta ja postipalveluiden vapauttamisesta annetussa laissa 24/1998 (Ley 24/1998 del Servicio Postal Universal
y de Liberalización de los Servicios Postales), joka on annettu 13.7.1998 ja jonka tarkoituksena on saattaa direktiivi 97/67
osaksi Espanjan kansallista oikeutta, postipalveluja pidetään yleisen edun mukaisina palveluina, joita tarjotaan vapaan kilpailun
järjestelmässä. Ainoastaan postin yleispalvelua pidetään julkisena palveluna tai siihen sovelletaan julkisen palvelun velvoitteita.
Mainitun lain 18 §:ssä tietyt palvelut varataan yksinomaisesti yleispalvelun tarjoamisesta huolehtivalle toimijalle.
Postin yleispalvelun tarjoaja Espanjassa, eli Correos, on julkisyhteisön kokonaan omistama osakeyhtiö.
Julkisia hankintoja koskevan lain (Ley de Contratos de las Administraciones Públicas), jonka konsolidoitu teksti hyväksyttiin
16.6.2000 annetulla asetuksella 2/2000 (Real Decreto Legislativo 2/2000 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley
de Contratos de las Administraciones Públicas) (jäljempänä julkisia hankintoja koskeva laki) 11 §:n mukaan julkishallinnon
tekemiin hankintasopimuksiin sovelletaan julkistamisen ja kilpailun periaatteita kyseisessä laissa säädettyjä poikkeuksia
lukuun ottamatta, ja niihin sovelletaan joka tapauksessa yhdenvertaisuuden ja syrjintäkiellon periaatteita.
Julkisia hankintoja koskevan lain 206 §:n 4 momentista seuraa, että postipalveluja koskevien sopimusten tekeminen lähtökohtaisesti
kuuluu kyseisessä laissa säänneltyjen julkisten hankintojen alaan.
Julkisia hankintoja koskevan lain 3 §:n 1 momentin d kohdassa suljetaan kyseisen lain soveltamisalan ulkopuolelle kuitenkin
yhteistyösopimukset, joita viranomaiset tekevät kyseisiä sopimuksia sääntelevien erityissäännösten mukaisesti luonnollisten
henkilöiden tai yksityisoikeudellisten oikeushenkilöiden kanssa edellyttäen, että näiden sopimusten kohde ei kuulu mainitulla
lailla tai hallinnollisilla määräyksillä säänneltyjen julkisten hankintojen alaan.
Sellaisen arvioinnin perusteella, jonka kansallinen tuomioistuin on tehnyt käsiteltävänään olevaa oikeusriitaa koskevien oikeussääntöjen
osalta, voidaan todeta, että tällaista yhteistyösopimusta on pidettävä oikeustoimena, johon ei sovelleta julkisiin hankintoihin
sovellettavia oikeussääntöjä eikä näin ollen kilpailuttamisen, julkistamisen ja vapaan kilpailun periaatteita, jotka ovat
ominaisia julkisille hankinnoille.
Verotuksellisista, hallinnollisista ja luonteeltaan sosiaalisista toimenpiteistä 29.12.2000 annetun lain 14/2000 (Ley 14/2000
de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) 58 §:ssä säädetään, että viranomaiset voivat tehdä julkisia hankintoja
koskevan lain 3 §:ssä tarkoitettujen yhteistyösopimusten kaltaisia yhteistyösopimuksia Correosin kanssa sen toimialaan kuuluvien
palvelujen suorittamista varten.
Kansallisen tuomioistuimen esittämien toteamusten perusteella voidaan todeta, että kun otetaan huomioon Correosin toimiala,
sellaisena kuin se on määritelty lain 14/2000 58 §:ssä, mahdollisuutta tehdä tällaisia yhteistyösopimuksia ei ole rajattu
vain postipalveluihin, joita ei ole vapautettu tai jotka ovat varattuja palveluita, vaan se ulottuu kaikkien postipalveluiden
hoitoon ja niihin liittyvään toimintaan. Kyseistä mahdollisuutta ei siis ole rajattu postin yleispalveluun, eikä yleispalveluista
ole eroteltu varattuja palveluita ja muita palveluita.
Kansallinen tuomioistuin toteaa lisäksi, että tiettyjen postipalvelujen tarjoaminen on lain 14/2000 58 §:n nojalla pakollista
Correosille. Correosin tehtäviin kuuluu kansallisen tuomioistuimen mukaan nimittäin sen toimialaan kuuluvien sellaisten palveluiden
pakollinen suorittaminen, joiden hoitamisen hallintoviranomaiset saattavat sille uskoa. Tällaisessa tilanteessa toiselta sopimuspuolelta
puuttuu tahto sopimuksen tekemiseen.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Ministeriö ja Correos allekirjoittivat 6.6.2002 sellaisen neuvottelumenettelyn päätteeksi, joka käytiin ilman julkisen tarjouskilpailun
järjestämistä, posti- ja telepalvelujen tuottamista koskevan yhteistyösopimuksen (Convenio de colaboración para la prestación
de servicios postales y telegráficos, jäljempänä yhteistyösopimus).
Kyseisessä yhteistyösopimuksessa määrätään, että Correos huolehtii ministeriön hyväksi seuraavista posti- ja telepalveluista:
–      kaupunkien sisäiset, kaupunkien väliset ja ulkomaan kirjelähetykset (tavalliset, kirjatut ja kiireelliset) ilman painoa tai
määrää koskevaa rajaa
–      paketit (postipaketit, ”paquete azul” -lähetyksenä toimitettavat suurikokoiset kotimaan paketit ja ulkomaan paketit) ilman
painoa tai määrää koskevaa rajaa
–      kotimaan postal express -pikalähetykset ja ulkomaan EMS-lähetykset (Express Mail Service) ilman painoa tai määrää koskevaa
rajaa
–      kirjalähetykset, kirjastolähetykset, lehtien lähetykset ja ministeriön virallisen lehden lähetykset kotimaassa (kaupunkien
sisällä ja kaupunkien välillä) ja ulkomaille (maanteitse ja lentopostina) ilman painoa tai määrää koskevaa rajaa.
Kyseisen palvelusuorituksen hintaa ei vahvistettu, koska se riippuu liikevaihdosta. Kansallisessa tuomioistuimessa hinnaksi
arvioitiin tulevan vuodessa vähintään 12 020,42 euroa, eikä tätä arviota riitautettu.
Yhteistyösopimus tehtiin toistaiseksi voimassa olevaksi, ja se oli yhä voimassa silloin, kun ennakkoratkaisupyyntö tehtiin.
Asociación Profesional teki ministeriölle oikaisupyynnön siitä hallinnollisesta päätöksestä, jolla vapautettujen postipalvelujen
suorittaminen annettiin tehtäväksi yhteistyösopimuksella ilman julkista tarjouskilpailua.
Ministeriö hylkäsi tämän oikaisupyynnön 20.3.2003 tekemällään päätöksellä sillä perusteella, että se menettely, jolla ministeriö
antoi postipalvelut tietyn tahon tehtäväksi, perustuu sellaisen yhteistyösopimuksen olemassaoloon, johon ei sovelleta julkisia
hankintoja koskevaa lainsäädäntöä eikä näin ollen julkisuutta ja vapaata kilpailua koskevia periaatteita.
Ministeriö katsoi tältä osin, ettei se ollut tehnyt minkäänlaista sopimusta Correosin kanssa vaan että Correos suorittaa palvelujaan
sellaisen yhteistyösopimuksen perusteella, joka on tehty julkisista hankinnoista annetun lain 3 §:n 1 momentin d kohdan ja
lain 14/2000 58 §:n 2 momentin viidennen kohdan mukaisesti.
Asociación Profesional haki tähän ministeriön 20.3.2003 tekemään päätökseen muutosta Audiencia Nacionalissa.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan ratkaisu riippuu yhteisön oikeuden tulkinnasta. Yhteisöjen
tuomioistuin voisi nimittäin todeta, että yhteistyösopimusten käyttäminen on ristiriidassa julkisia hankintoja koskevien sopimusten
tekemiseen sovellettavien julkistamisen ja vapaan kilpailun periaatteiden kanssa, jos se katsoo, että yhteistyösopimuksia
voidaan tehdä vain laissa yleispalvelun tarjoajalle varattujen postipalveluiden osalta tai että tällaiset sopimukset ovat
yhteensopimattomia mainittujen periaatteiden kanssa myös kyseisellä alalla. Jos se katsoisi asian olevan näin, olisi todettava,
että nyt esillä olevassa asiassa riitautetun sopimuksen kaltainen yhteistyösopimus on lainvastainen ja että sen sisältö on
mitätön joko kokonaan tai vain siltä osin kuin se koskee muita postipalveluita kuin niitä, joiden osalta yhteisöjen tuomioistuin
katsoo, että tällaisten sopimusten tekeminen on sallittua.
Kansallinen tuomioistuin on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [EY] 43 ja [EY] 49 artiklaa, yhdessä [EY] 86 artiklan kanssa, tulkittava siten, että kun niitä sovelletaan direktiivien
[97/67] ja 2002/39/EY mukaisen postipalveluiden vapauttamisen yhteydessä ja ad hoc -direktiiveissä säädettyjen julkisiin hankintoihin
sovellettavien periaatteiden yhteydessä, niissä ei sallita sopimusta, jonka kohteena on sekä varattujen että muiden kuin varattujen
eli vapautettujen postipalveluiden tarjoaminen ja jonka ovat tehneet valtionyhtiö, jonka osakepääoma on kokonaan julkisyhteisöjen
omistuksessa ja joka lisäksi on postin yleispalveluiden tarjoamiseen valtuutettu toimija, ja valtionhallintoon kuuluva elin?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Aluksi on todettava, että vaikka kansallinen tuomioistuin kysymyksessään mainitseekin direktiivin 97/67/EY muuttamisesta yhteisön
postipalvelujen kilpailulle avaamisen jatkamiseksi 10.6.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/39/EY
(EYVL L 176, s. 21), kyseistä direktiiviä ei voida soveltaa pääasiassa. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa nimittäin
todetaan, että määräaika, jossa jäsenvaltioiden oli huolehdittava siitä, että direktiivi oli pantu täytäntöön niiden kansallisissa
oikeusjärjestyksissä, päättyi vasta 31.12.2002.

Tutkittavaksi ottaminen
Espanjan hallitus katsoo, ettei ennakkoratkaisupyyntöä voida ottaa tutkittavaksi, koska yhteisöjen tuomioistuimelta tiedustellaan
tosiasiassa sitä, onko yhteistyösopimus yhteensopiva julkisia hankintoja ja postipalvelujen vapauttamista koskevien direktiivien
kanssa, minkä tutkiminen kuuluu kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan.
Heti alkuun on todettava, ettei esitetyn kysymyksen sanamuodosta eikä sen tueksi esitetyistä tarvittavista perusteluista,
sellaisina kuin ne esitetään ennakkoratkaisupyynnössä, käy ilmi, että kansallinen tuomioistuin kehottaisi yhteisöjen tuomioistuinta
itse ratkaisemaan kysymyksen siitä, onko yhteistyösopimus yhteisön oikeuden mukainen.
Lisäksi on muistettava, että vaikka yhteisöjen tuomioistuimella ei EY 234 artiklan mukaisessa menettelyssä ole toimivaltaa
soveltaa yhteisön oikeuden säännöksiä ja määräyksiä tiettyyn tapaukseen eikä lausua kansallisten säännösten yhteensopivuudesta
näiden yhteisön oikeuden säännösten ja määräysten kanssa, se voi kuitenkin esittää kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset
yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat olla hyödyksi kansalliselle tuomioistuimelle sen arvioidessa
yhteisön oikeuden säännösten ja määräysten vaikutuksia (ks. asia C-181/00, Flightline, tuomio 9.7.2002, Kok. 2002, s. I-6139,
20 kohta).
Ennakkoratkaisupyyntö on näin ollen otettava tutkittavaksi.

Pääasia
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko yhteisön oikeutta tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa
jäsenvaltion sellainen lainsäädäntö, jossa viranomaisten sallitaan antavan julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä
koskevia sääntöjä soveltamatta sekä varattujen postipalvelujen että sellaisten postipalvelujen, joita ei ole varattu, suorittamisen
julkisyhteisön kokonaan omistaman sellaisen julkisen osakeyhtiön tehtäväksi, joka on kyseisessä valtiossa postin yleispalvelun
tarjoaja.
Direktiivissä 97/67 tarkoitetut varatut postipalvelut
Aluksi on muistettava, että direktiivin 97/67 7 artiklassa sallitaan se, että jäsenvaltiot varaavat tietyt postipalvelut yleispalvelun
tarjoajalle tai tarjoajille, siinä määrin kuin se on tarpeen yleispalvelun ylläpitämiseksi. Näin ollen voidaan todeta, että
niiltä osin kuin postipalvelut on kyseisen direktiivin mukaisesti varattu yhdelle ainoalle yleispalvelun tarjoajalle, tällaiset
palvelut ovat väistämättä kilpailun ulkopuolella, koska yhdelläkään toisella talouden toimijalla ei ole lupaa tarjota mainittuja
palveluja.
Näin ollen on todettava, ettei tällaisten varattujen palvelujen osalta voida soveltaa julkisia hankintoja koskevia yhteisön
sääntöjä, joiden päätavoite on tavaroiden ja palveluiden vapaa liikkuvuus sekä hankintojen avaaminen vääristymättömälle kilpailulle
kaikissa jäsenvaltioissa (asia C-26/03, Stadt Halle ja RPL Lochau, tuomio 11.1.2005, Kok. 2005, s. I-1, 44 kohta ja asia C-340/04,
Carbotermo ja Consorzio Alisei, tuomio 11.5.2006, Kok. 2006, s. I-4137, 58 kohta).
Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että yhteisön oikeutta on tulkittava siten, ettei sen kanssa ole ristiriidassa
jäsenvaltion sellainen lainsäädäntö, jonka nojalla viranomaiset voivat antaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä
koskevia sääntöjä soveltamatta direktiivin 97/67 mukaisesti varattujen postipalvelujen suorittamisen julkisyhteisön kokonaan
omistaman sellaisen julkisen osakeyhtiön tehtäväksi, joka on kyseisessä valtiossa postin yleispalvelun tarjoaja.
Direktiivissä 97/67 tarkoitetut postipalvelut, joita ei ole varattu
Kysymystä siitä, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltaista yhteistyösopimusta tehtäessä noudatettava julkisia hankintoja koskevia
yhteisön sääntöjä, on tutkittava ainoastaan direktiivissä 97/67 tarkoitettujen sellaisten postipalvelujen kannalta, joita
ei ole varattu.
–       Direktiivi 92/50
Ensiksi on tarkistettava, kuuluuko sellainen sopimus, josta on kyse pääasiassa, direktiivin 92/50 – eli sen direktiivin, joka
kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan ajankohtana oli relevantti postipalveluihin liittyvien julkisten
hankintojen osalta – soveltamisalaan.
Kyseisessä direktiivissä säädetään sen soveltamisalaan kuuluvien julkisten hankintojen osalta velvollisuudesta täyttää tietyt
muotoa ja julkisuutta koskevat vaatimukset.
Direktiivin 92/50 1 artiklan a alakohdan sanamuodon mukaisesti julkisia palveluhankintoja koskeva sopimus edellyttää sellaisen
sopimuksen olemassaoloa, joka on tehty rahallista vastiketta vastaan ja jonka palvelujen suorittaja ja 1 artiklan b alakohdassa
tarkoitettu hankintaviranomainen ovat kirjallisesti tehneet.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 63 kohdassa, on katsottava, että ministeriö on hankintaviranomainen
ja Correos palvelun suorittaja edellisessä kohdassa mainituissa säännöksissä tarkoitetulla tavalla. Lisäksi on selvää, että
yhteistyösopimus on tehty kirjallisesti ja rahallista vastiketta vastaan.
Koska kansallinen tuomioistuin on kuitenkin todennut ainoastaan, että kyseisen sopimuksen mukaisesti suoritettavien palvelujen
vuosittainen kokonaishinta on suurempi kuin 12 020,42 euroa, nousee esille kysymys siitä, ylittääkö kyseinen määrä direktiivin
92/50 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan ii alakohdassa vahvistetun 200 000 erityisnosto-oikeuden kynnysarvon,
joka pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana vastasi 249 681:tä euroa.
Kansallisen tuomioistuimen asiana on direktiivin 92/50 7 artiklan 5 kohdan toisen luetelmakohdan täytäntöön panemiseksi annetut
kansalliset säännökset huomioon ottaen tarkistaa, ylittyykö kyseinen 249 681 euron kynnysarvo.
Jos katsotaan, että kyseinen kynnysarvo ylittyy, nousee esille kysymys siitä, onko kyseinen yhteistyösopimus todella direktiivin
92/50 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettu sopimus. Espanjan hallitus itse asiassa katsoo, ettei kyseinen sopimus ole varsinaiselta
luonteeltaan sopimus vaan pikemminkin toiminnallinen väline, kun otetaan huomioon, ettei Correosilla ole minkäänlaista mahdollisuutta
kieltäytyä tällaisen sopimuksen tekemisestä vaan sen on pakko hyväksyä se.
Tältä osin on muistettava, että julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen määritelmä on yhteisön oikeuden alaan kuuluva
käsite, joten sillä, miten yhteistyösopimus luokitellaan Espanjan oikeudessa, ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, kuuluuko
yhteistyösopimus direktiivin 92/50 soveltamisalaan (ks. vastaavasti asia C‑264/03, komissio v. Ranska, tuomio 20.10.2005,
Kok. 2005, s. I‑8831, 36 kohta ja asia C-382/05, komissio v. Italia, tuomio 18.7.2007, 30 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On totta, että yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-295/05, Asemfo, 19.4.2007 antamansa tuomion (Kok. 2007, s. I‑2999)
54 kohdassa, että julkisia palveluhankintoja koskevien direktiivien sellainen soveltamisedellytys, joka koskee sopimuksen
olemassaoloa, ei täyty silloin, kun valtionyhtiöllä, josta oli kyse mainittuun tuomioon johtaneessa asiassa, ei ollut minkäänlaista
valtaa päättää siitä, suorittiko se kyseisten toimivaltaisten viranomaisten toimeksiannon, eikä siitä, mitä taksaa sovellettiin
sen suorituksiin, mikä oli kansallisen tuomioistuimen selvitettävä asia.
Tällaisia perusteluja on kuitenkin tarkasteltava ottaen huomioon niiden erityinen asiayhteys. Kyseiset perustelut esitettiin
nimittäin sen jälkeen, kun oli ensiksi todettu, että kyseinen valtionyhtiö on valtion viranomaisten ja kunkin asianomaisen
itsehallintoalueen toiminnallinen väline ja tekninen yksikkö, ja tilanteessa, jossa yhteisöjen tuomioistuin oli jo katsonut
asiassa Asemfo annettuun tuomioon johtaneesta tapauksesta poikkeavien olosuhteiden vallitessa, että kyseisen yhtiön oli Espanjan
viranomaisten toiminnallisena välineenä ja teknisenä yksikkönä suoritettava yksinoikeudella itse tai tytäryhtiöidensä välityksellä
työt, jotka valtionhallinto, itsehallintoalueet ja niiden alaiset julkiset elimet antavat sen suoritettavaksi (em. asia Asemfo,
tuomion 49 ja 53 kohta).
Correosilla, joka on postin yleispalvelun tarjoaja, on kuitenkin täysin erilainen tehtävä, joka merkitsee muun muassa sitä,
että sen asiakaskunta muodostuu kaikista, jotka haluavat käyttää postin yleispalvelua. Pelkästään se seikka, ettei kyseisellä
yhtiöllä ole minkäänlaista vapautta niiltä osin, miten ministeriön antaman toimeksiannon suhteen olisi toimittava tai mitä
taksaa sen palvelusuorituksiin olisi sovellettava, ei automaattisesti voi johtaa siihen, ettei näiden kahden yksikön välille
synny minkäänlaista sopimusta.
Tällainen tilanne ei nimittäin välttämättä poikkea sellaisesta tilanteesta, jossa yksityisasiakas haluaa käyttää Correosin
postin yleispalveluun kuuluvia palveluja, koska jo tällaisen palvelun tarjoajan tehtävästä seuraa se, että kyseinen tarjoaja
on myös tällaisessa tapauksessa velvollinen suorittamaan pyydetyn palvelun, tarvittaessa kiinteitä taksoja tai ainakin läpinäkyviä
ja syrjimättömiä taksoja noudattaen. Näin ollen ei ole epäilystä siitä, etteikö tällaista suhdetta olisi pidettävä sopimussuhteena.
Ainoastaan siinä tapauksessa, että Correosin ja ministeriön välillä tehty sopimus olisi tosiasiassa yksipuolinen hallintotoimi,
jossa määrättäisiin yksinomaan Correosiin kohdistuvista velvoitteista ja joka ehdoiltaan poikkeaisi, mikä kansallisen tuomioistuimen
on tarkistettava, huomattavasti niistä ehdoista, jota tämä yhtiö tavallisesti soveltaa kaupallisessa tarjonnassaan, olisi
todettava, ettei kyse ole sopimuksesta ja ettei direktiiviä 92/50 ole sovellettava.
Tämän tarkistustehtävän yhteydessä kansallisen tuomioistuimen on tarkasteltava muun muassa sitä, onko Correosilla mahdollisuus
neuvotella ministeriön kanssa suoritettavien palvelujen konkreettisesta sisällöstä ja niihin sovellettavista taksoista, ja
sitä, onko kyseisellä yhtiöllä sellaisten palvelujen osalta, joita ei ole varattu, mahdollisuus vapautua yhteistyösopimuksesta
johtuvista velvoitteista noudattamalla sopimuksessa määrättyä irtisanomisaikaa.
Muut argumentit, joihin Espanjan hallitus on vedonnut osoittaakseen, ettei sellaiseen yhteistyösopimukseen, josta on kyse
pääasiassa, sovelleta julkisia hankintoja koskevia sääntöjä, on myös hylättävä.
Espanjan hallitus väittää muun muassa, ettei yhteistyösopimukseen missään tapauksessa voida soveltaa julkisia hankintoja koskevia
sääntöjä, koska yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetut ”in house” -kriteerit täyttyvät.
Tältä osin on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuttaminen ei ole julkisten
hankintasopimusten tekemistä koskevien direktiivien mukaan pakollista, vaikka sopimuspuolena on hankintaviranomaisesta oikeudellisesti
erillinen yksikkö, silloin kun kaksi seuraavaa edellytystä täyttyvät. Yhtäältä viranomaisella, joka on hankintaviranomaisena,
on oltava kyseiseen erilliseen yksikköön vastaavanlainen määräysvalta kuin sillä on omiin yksikköihinsä, ja toisaalta tämän
erillisen yksikön on harjoitettava pääosaa toiminnastaan sen omistavan julkisyhteisön tai sen omistavien julkisyhteisöjen
kanssa (ks. asia C‑107/98, Teckal, tuomio 18.11.1999, Kok. 1999, s. I‑8121, 50 kohta; em. asia Stadt Halle ja RPL Lochau,
tuomion 49 kohta; em. asia Carbotermo ja Consorzio Alisei, tuomion 33 kohta ja em. asia Asemfo, tuomion 55 kohta).
Ilman, että olisi tarpeen tarkastella perusteellisemmin kysymystä siitä, täyttyykö edellisessä kohdassa mainituista edellytyksistä
ensimmäinen, on riittävää todeta, ettei jälkimmäinen edellytys täyty pääasiassa. On nimittäin kiistatonta, ettei Correos postin
yleispalvelun tarjoajana Espanjassa harjoita pääosaa toiminnastaan ministeriön tai yleensäkään julkishallinnon kanssa vaan
että kyseinen yhtiö tarjoaa postipalveluja kyseisen postipalvelun asiakkaiden määrittelemättömälle joukolle.
Espanjan hallitus väittää kuitenkin, että ne siteet, jotka yhdistävät toisiinsa julkishallinnon ja yksinoikeuden haltijana
olevan yhtiön, ovat jo luonteeltaankin muut poissulkevia suhteita, mikä edellyttää korkeampaa tasoa kuin ”toiminnan pääosa”.
Espanjan hallituksen mukaan Correos on yksinoikeuden haltija sillä perusteella, että se on lain 14/2000 58 §:n nojalla velvollinen
tarjoamaan viranomaisille toimialaansa kuuluvia palveluja, mukaan lukien varatut palvelut ja sellaiset palvelut, joita ei
ole varattu.
Tältä osin on todettava, että vaikka katsottaisiin, että kyseistä velvoitetta voitaisiin tosiaan pitää yksinoikeutena – mikä
kansallisen tuomioistuimen on arvioitava – tällainen oikeus ei sellaisessa tarkastelussa, joka on tehtävä tämän tuomion 58
kohdassa mainittujen kahden edellytyksen osalta, voi täyttää vaatimusta siitä, että asianomaisen palvelujen tarjoajan on harjoitettava
pääosaa toiminnastaan sen omistavan yksikön tai sen omistavien yksiköiden kanssa.
Viimeksi mainitun vaatimuksen tarkoituksena on erityisesti se, että direktiiviä 92/50 voidaan edelleen soveltaa silloin, kun
yhden tai useamman yksikön määräysvallassa oleva yritys toimii markkinoilla ja voi siis kilpailla muiden yritysten kanssa
(ks. analogisesti em. asia Carbotermo ja Consorzio Alisei, tuomion 60 kohta). On kuitenkin kiistatonta, että Correos toimii
Espanjan postimarkkinoilla ja että se direktiivissä 97/67 tarkoitettuja varattuja palveluja lukuun ottamatta kilpailee kyseisillä
markkinoilla muiden postiyritysten kanssa, joiden määrä Espanjan hallituksen huomautusten mukaan on noin 2 000.
Näin ollen on todettava, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen yhteistyösopimus täytä niitä edellytyksiä, jotka on palautettu
mieliin tämän tuomion 58 kohdassa, eikä se näin ollen voi tällä perusteella jäädä direktiivin 92/50 soveltamisalan ulkopuolelle.
Yksinoikeuden olemassaololla on kuitenkin mahdollista perustella se, ettei direktiiviä 92/50 sovelleta, koska kyseisen direktiivin
6 artiklassa todetaan, että direktiiviä ”ei sovelleta palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin, joissa sopimuspuolena oleva
yksikkö on itse 1 artiklan b alakohdassa tarkoitettu hankintaviranomainen ja jotka perustuvat tälle viranomaiselle perustamissopimuksen
mukaisten julkaistujen lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten nojalla annettuun yksinoikeuteen”.
Ilman, että olisi tutkittava, täyttyykö kyseisessä 6 artiklassa luetelluista kolmesta edellytyksestä ensimmäinen, joka koskee
sitä, onko Correos itse hankintaviranomainen, ja vaikka katsottaisiin, että Correosilla on lain 14/2000 58 §:n nojalla yksinoikeus
tarjota viranomaisille toimialaansa kuuluvia postipalveluja, on riittävää todeta, ettei se missään tapauksessa täytä mainituista
edellytyksistä kolmatta, jonka mukaan sen säännöksen, jolla yksinoikeus annetaan, on oltava perustamissopimuksen mukainen.
On nimittäin todettava, että vaikka katsottaisiin, että kyseisellä kansallisella säännöksellä annetaan postin yleispalvelun
kansalliselle tarjoajalle yksinoikeus tarjota viranomaisille direktiivin 97/67 7 artiklassa tarkoitettuja postipalveluja,
joita ei ole varattu ja joita tämä tarkastelu ainoastaan koskee, kyseinen säännös on ristiriidassa kyseisen direktiivin päämäärän
kanssa.
Kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, jäsenvaltioilla ei ole mahdollisuutta mielensä mukaan laajentaa
palveluja, jotka voidaan direktiivin 97/67 7 artiklan nojalla varata postin yleispalvelun tarjoajille, koska tällainen laajentaminen
olisi vastoin direktiivin tavoitetta, joka sen kahdeksannen perustelukappaleen mukaan on postialan palvelujen asteittainen
ja säännelty vapauttaminen (asia C-240/02, Asempre ja Asociación Nacional de Empresas de Externalización y Gestión de Envíos
y Pequeña Paquetería, tuomio 11.3.2004, Kok. 2004, s. I-2461, 24 kohta).
Tämä toteamus pätee horisontaalisen varaamisen osalta – toisin sanoen siltä osin kuin kyse on tietyn postipalvelun varaamisesta
sellaisenaan – minkä lisäksi direktiivin 97/67 7 artiklan tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi se pätee myös silloin, kun
on kyse tällaisen palvelun vertikaalisesta varaamisesta, joka – kuten pääasiassa – liittyy tilanteeseen, joissa tietty yritys
on tiettyjen asiakkaiden kannalta postipalvelujen yksinomainen tarjoaja. Kuten Euroopan yhteisöjen komissio toteaa, pääasiassa
kyseessä olevan Espanjan lainsäädännön soveltaminen merkitsisi käytännössä sitä, että Correos voisi tarjota kaikki tietyn
espanjalaisen julkisoikeudellisen yksikön edellyttämät postipalvelut kaikki muut postiyritykset poissulkevalla tavalla, mikä
olisi selvästi ristiriidassa mainitun direktiivin päämäärän kanssa.
Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiiviä 92/50 on tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa
jäsenvaltion sellainen lainsäädäntö, jonka nojalla viranomaiset voivat antaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä
koskevia sääntöjä soveltamatta direktiivissä 97/67 tarkoitettujen sellaisten postipalvelujen, joita ei ole varattu, suorittamisen
julkisyhteisön kokonaan omistaman sellaisen julkisen osakeyhtiön tehtäväksi, joka on kyseisessä valtiossa postin yleispalvelun
tarjoaja, niiltä osin kuin ne sopimukset, joihin kyseistä lainsäädäntöä sovelletaan,
–        ylittävät direktiivin 92/50 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn relevantin kynnysarvon ja
–        ovat kyseisen direktiivin 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuja rahallista vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia
minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
–       Perustamissopimuksesta johtuvat julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevat vaatimukset
Niiltä osin kuin pääasiassa kyseessä olevaa kansallista lainsäädäntöä sovelletaan sellaisiin sopimuksiin, joiden hinta ei
ylitä direktiivin 92/50 7 artiklan 1 kohdassa säädettyä relevanttia kynnysarvoa, on toiseksi tutkittava, vastaako tällainen
lainsäädäntö perustamissopimuksesta johtuvia julkisia hankintoja koskevia tekomenettelyjä koskevia vaatimuksia.
On nimittäin todettava, että vaikka tietyt sopimukset on jätetty julkisten hankintojen alalla annettujen yhteisön direktiivien
soveltamisalan ulkopuolelle, näitä sopimuksia tekevien hankintaviranomaisten on kuitenkin noudatettava perustamissopimuksen
perustavanlaatuisia oikeussääntöjä ja erityisesti kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatetta (em. asia komissio
v. Ranska, tuomion 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä koskee muun muassa sellaisia julkisia palveluhankintoja, joiden arvo ei ylitä direktiivissä 92/50 vahvistettuja kynnysarvoja.
Pelkästään se, että yhteisön lainsäätäjä on katsonut, etteivät julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä säädetyt erityiset
ja tiukat menettelyt ole asianmukaisia silloin, kun kyse on arvoltaan vähäisistä julkisista hankinnoista, ei merkitse, että
nämä hankinnat jäisivät yhteisön oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle (asia C-59/00, Vestergaard, määräys 3.12.2001, Kok.
2001, s. I-9505, 19 kohta ja em. asia komissio v. Ranska, tuomion 33 kohta).
Perustamissopimuksen sellaisiin määräyksiin, joita erityisesti sovelletaan sellaisiin julkisiin palveluhankintoihin, joiden
arvo ei ylitä direktiivissä 92/50 vahvistettuja kynnysarvoja, kuuluvat muun muassa EY 43 ja EY 49 artikla.
Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen lisäksi myös tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaatetta
sovelletaan tällaisiin julkisiin hankintoihin, ja näin on myös silloin, kun kyse ei ole kansalaisuuteen perustuvasta syrjinnästä
(ks. analogisesti asia C-458/03, Parking Brixen, tuomio 13.10.2005, Kok. 2005, s. I-8585, 48 kohta ja asia C-410/04, ANAV,
tuomio 6.4.2006, Kok. 2006, s. I-3303, 20 kohta).
Yhdenvertaisen kohtelun ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteet merkitsevät erityisesti avoimuutta koskevaa
velvollisuutta, joka mahdollistaa sen, että hankintaviranomainen voi varmistua näiden periaatteiden noudattamisesta. Mainitulle
viranomaiselle kuuluvan avoimuutta koskevan velvollisuuden sisältönä on taata kaikkien potentiaalisten tarjoajien eduksi se,
että julkisesta hankinnasta ilmoitetaan asianmukaisessa laajuudessa, minkä ansiosta palvelujen markkinat avautuvat kilpailulle
ja niitä koskevien tekomenettelyiden puolueettomuutta voidaan valvoa (ks. analogisesti em. asia Parking Brixen, tuomion 49
kohta ja em. asia ANAV, tuomion 21 kohta).
Se, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen, julkisia palveluhankintoja koskevan sopimuksen tekemistä ole lainkaan kilpailutettu,
ei lähtökohtaisesti ole EY 43 artiklan ja EY 49 artiklan vaatimusten eikä myöskään yhdenvertaisen kohtelun, syrjintäkiellon
ja avoimuuden periaatteiden mukaista (ks. analogisesti em. asia Parking Brixen, tuomion 50 kohta ja em. asia ANAV, tuomion
22 kohta).
Lisäksi EY 86 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltiot eivät saa pitää voimassa sellaista kansallista lainsäädäntöä,
joka tekee mahdolliseksi julkisia palveluhankintoja koskevan sopimuksen tekemisen ilman kilpailuttamista, koska tällaisella
sopimuksentekomenettelyllä rikotaan EY 43 tai EY 49 artiklaa tai loukataan yhdenvertaisen kohtelun, syrjintäkiellon ja avoimuuden
periaatteita (ks. ex analogia em. asia Parking Brixen, tuomion 52 kohta ja em. asia ANAV, tuomion 23 kohta).
On kuitenkin totta, että EY 86 artiklan 1 ja 2 kohdan määräyksistä yhdessä tarkasteltuina seuraa, että 2 kohtaan voidaan vedota
sen perustelemiseksi, että jäsenvaltio myöntää yritykselle, joka tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja,
erityisiä oikeuksia tai yksinoikeuksia, jotka ovat perustamissopimuksen vastaisia, niiltä osin kuin yritykselle uskottujen
erityistehtävien hoitaminen voidaan varmistaa vain myöntämällä tällaisia oikeuksia ja jos kaupan kehitykseen ei vaikuteta
tavalla, joka on ristiriidassa yhteisön etujen kanssa (asia C-340/99, TNT Traco, tuomio 17.5.2001, Kok. 2001, s. I-4109, 52
kohta).
Toiseksi on todettava, että Correosin kaltainen yritys, jonka tehtävänä on jäsenvaltion lainsäädännön mukaan taata postin
yleispalvelu, on EY 86 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yritys, joka tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä
palveluja (ks. vastaavasti em. asia TNT Traco, tuomion 53 kohta).
Vaikka katsottaisiin, että Correosiin lain 14/2000 58 §:n nojalla kohdistuvaa velvoitetta tarjota viranomaisille kyseisen
yhtiön toimialaan kuuluvia palveluja voitaisiin pitää yhtiölle annettuna yksinoikeutena, on kuitenkin todettava, ettei EY
86 artiklan 2 kohtaan voida vedota pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen lainsäädännön oikeuttamiseksi niiltä osin
kuin se koskee direktiivissä 97/67 tarkoitettuja postipalveluja, joita ei ole varattu.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 99 kohdassa, direktiivillä 97/67 pannaan täytäntöön EY 86 artiklan 2
kohta niiltä osin kuin on kyse mahdollisuudesta varata tietyt postipalvelut postin yleispalvelun tarjoajalle. Kuten tämän
tuomion 67 kohdassa on todettu, yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, ettei jäsenvaltioilla ole mahdollisuutta mielensä
mukaan laajentaa palveluja, jotka voidaan direktiivin 97/67 7 artiklan nojalla varata postin yleispalvelun tarjoajille, koska
tällainen laajentaminen olisi vastoin direktiivin tavoitetta, joka on postialan palvelujen asteittainen ja säännelty vapauttaminen.
Tältä osin on muistettava, että direktiivin 97/67 osalta on otettu huomioon kysymys siitä, onko tietyt postipalvelut varattava
postin yleispalvelun tarjoajalle, jotta postin yleispalvelu voidaan suorittaa taloudellisesti hyväksyttävissä olosuhteissa
(asia C-162/06, International Mail Spain, tuomio 15.11.2007, 50 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen voidaan todeta, että niiltä osin kuin on kyse direktiivissä 97/67 tarkoitetuista postipalveluista, joita ei ole
varattu ja joita tämä tarkastelu ainoastaan koskee, EY 86 artiklan 2 kohta ei voi toimia oikeuttamisperusteena sille, että
postin yleispalvelun tarjoajalle annettaisiin yksinoikeus tarjota tällaisia palveluja viranomaisille.
Espanjan hallitus väittää kuitenkin, ettei yhteistyösopimukseen voida soveltaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä
koskevia sääntöjä sen takia, että kyseessä on toiminnallinen väline eikä varsinainen sopimus. Correosilla ei nimittäin ole
Espanjan hallituksen mukaan mahdollisuutta kieltäytyi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen yhteistyösopimuksen tekemisestä,
vaan sen on pakko hyväksyä se.
Tältä osin on todettava, että kuten tämän tuomion 54 kohdassa on todettu, ainoastaan siinä tapauksessa, että yhteistyösopimus
olisi tosiasiassa yksipuolinen hallintotoimi, jossa määrättäisiin yksinomaan Correosiin kohdistuvista velvoitteista ja joka
ehdoiltaan poikkeaisi huomattavasti niistä ehdoista, joita tämä yhtiö tavallisesti soveltaa kaupallisessa tarjonnassaan –
minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä – olisi todettava, ettei tällaiseen sopimukseen ole sovellettava
julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevia yhteisön oikeussääntöjä.
Espanjan hallitus on väittänyt, ettei yhteistyösopimukseen voida soveltaa julkisia hankintoja koskevia oikeussääntöjä sen
takia, että kyse on ”in house” -tilanteesta, ja tältä osin on myönnettävä, että julkisten palveluhankintojen alalla EY 12,
EY 43 ja EY 49 artiklassa määrättyjen oikeussääntöjen ja niiden periaatteiden, joiden erityisiä ilmauksia kyseiset oikeussäännöt
ovat, soveltaminen ei ole mahdollista, jos hankintaviranomaisella on sopimuksen saavaan yksikköön vastaavanlainen määräysvalta
kuin sillä on omiin yksikköihinsä ja jos kyseinen yksikkö harjoittaa pääosaa toiminnastaan sen omistavan viranomaisen kanssa
(ks. analogisesti em. asia Parking Brixen, tuomion 62 kohta ja em. asia ANAV, tuomion 24 kohta).
Kuten tämän tuomion 63 kohdassa on todettu, pääasiassa kyseessä olevan kaltainen yhteistyösopimus ei kuitenkaan täytä edellisessä
kohdassa mainituista edellytyksistä jälkimmäistä eikä se näin ollen voi tällä perusteella jäädä EY 12, EY 43 ja EY 49 artiklassa
ilmaistujen oikeussääntöjen ja niiden periaatteiden, joiden erityisiä ilmauksia kyseiset oikeussäännöt ovat, soveltamisen
ulkopuolelle.
Esitettyyn kysymykseen on vastattava myös, että EY 43, EY 49 ja EY 86 artiklaa sekä yhdenvertaisen kohtelun, kansalaisuuteen
perustuvan syrjinnän kiellon ja avoimuuden periaatteita on tulkittava siten, että niiden kanssa on ristiriidassa sellainen
jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka nojalla viranomaiset voivat antaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä
koskevia sääntöjä soveltamatta direktiivissä 97/67 tarkoitettujen sellaisten postipalvelujen, joita ei ole varattu, suorittamisen
julkisyhteisön omistuksessa kokonaan olevan sellaisen julkisen osakeyhtiön tehtäväksi, joka on kyseisessä valtiossa postin
yleispalvelun tarjoaja, niiltä osin kuin sopimukset, joihin tätä lainsäädäntöä sovelletaan,
–      eivät ylitä direktiivin 92/50 7 artiklan 1 kohdassa säädettyä relevanttia kynnysarvoa
–      eivätkä tosiasiassa ole yksipuolisia hallintotoimia, joissa määrättäisiin yksinomaan postin yleispalvelun tarjoajaan kohdistuvista
velvoitteista ja jotka ehdoiltaan poikkeaisivat huomattavasti niistä ehdoista, joita tämä yhtiö tavallisesti soveltaa kaupallisessa
tarjonnassaan
minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Yhteisön oikeutta on tulkittava siten, ettei sen kanssa ole ristiriidassa jäsenvaltion sellainen lainsäädäntö, jonka nojalla
viranomaiset voivat antaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevia sääntöjä soveltamatta yhteisön
postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997
annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY mukaisesti varattujen postipalvelujen suorittamisen julkisyhteisön
kokonaan omistaman sellaisen julkisen osakeyhtiön tehtäväksi, joka on kyseisessä valtiossa postin yleispalvelun tarjoaja.
2)
Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annettua neuvoston direktiiviä
92/50/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.2001 annetulla komission direktiivillä 2001/78/EY, on tulkittava siten, että
sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion sellainen lainsäädäntö, jonka nojalla viranomaiset voivat antaa julkisia hankintoja
koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevia sääntöjä soveltamatta direktiivissä 97/67 tarkoitettujen sellaisten postipalvelujen,
joita ei ole varattu, suorittamisen julkisyhteisön kokonaan omistaman sellaisen julkisen osakeyhtiön tehtäväksi, joka on kyseisessä
valtiossa postin yleispalvelun tarjoaja, niiltä osin kuin ne sopimukset, joihin kyseistä lainsäädäntöä sovelletaan,
–
ylittävät direktiivin 92/50, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/78, 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn relevantin
kynnysarvon ja
–
ovat direktiivin 92/50, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/78, 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuja rahallista
vastiketta vastaan tehtyjä kirjallisia sopimuksia
minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
3)
EY 43, EY 49 ja EY 86 artiklaa sekä yhdenvertaisen kohtelun, kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon ja avoimuuden periaatteita
on tulkittava siten, että niiden kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka nojalla viranomaiset voivat
antaa julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevia sääntöjä soveltamatta direktiivissä 97/67 tarkoitettujen
sellaisten postipalvelujen, joita ei ole varattu, suorittamisen julkisyhteisön kokonaan omistaman sellaisen julkisen osakeyhtiön
tehtäväksi, joka on kyseisessä valtiossa postin yleispalvelun tarjoaja, niiltä osin kuin sopimukset, joihin tätä lainsäädäntöä
sovelletaan,
–
eivät ylitä direktiivin 92/50, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/78, 7 artiklan 1 kohdassa säädettyä relevanttia
kynnysarvoa
–
eivätkä tosiasiassa ole yksipuolisia hallintotoimia, joissa määrättäisiin yksinomaan postin yleispalvelun tarjoajaan kohdistuvista
velvoitteista ja jotka ehdoiltaan poikkeaisivat huomattavasti niistä ehdoista, joita tämä yhtiö tavallisesti soveltaa kaupallisessa
tarjonnassaan
minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.