CELEX: 62005CJ0132
Neizpolnitev obveznosti države
Uredba (EGS) št. 2081/92
Zaščita geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila
Sir ‚Parmigiano Reggiano‘
Uporaba imena ‚parmezan‘
Obveznost države članice, da po uradni dolžnosti sankcionira zlorabo zaščitene označbe porekla

Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da na svojem ozemlju uradno zavrača sankcioniranje uporabe imena „parmezan“ na etiketah proizvodov, ki ne ustrezajo specifikaciji zaščitene označbe porekla (v nadaljevanju: ZOP) „Parmigiano Reggiano“, in tako spodbuja poseganje v ugled pristnega proizvoda, zaščitenega na ravni Skupnosti, ni izpolnila obveznosti iz člena 13(1)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2081/92 z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (
UL L 208, str. 1
).
Pravni okvir
Uredba št. 2081/92 ureja zaščito Skupnosti za označbe porekla in geografske označbe kmetijskih proizvodov in živil.
V členu 2 Uredbe št. 2081/92 je določeno:
„1.   Zaščita Skupnosti za označbe porekla in geografske označbe kmetijskih proizvodov in živil se pridobi v skladu s to uredbo.
2.   Za namene te uredbe:
(a)
označba porekla: pomeni ime regije, posebnega kraja ali, v izjemnih primerih, državo, ki se uporablja za opis kmetijskega proizvoda ali živila:
—
s poreklom iz navedene regije, posebnega kraja ali države in
—
katerega kakovost ali značilnosti so bistveno ali izključno posledica posebnega geografskega okolja z njegovimi lastnimi naravnimi in človeškimi faktorji ter katerega proizvodnja, predelave in priprava za trg, potekajo znotraj definiranega geografskega območja;
[…]“
V členu 3(1) te uredbe je določeno:
„Imena, ki so postala generična, se ne smejo registrirati.
Za namene te uredbe pomeni ‚ime, ki je postalo generično‘ ime kmetijskega proizvoda ali živila, ki je, čeprav se nanaša na kraj ali regijo, kjer je bil ta proizvod ali živilo prvotno proizvedeno ali trženo, postalo splošno ime kmetijskega proizvoda ali živila.
Da bi ugotovili, ali je ime postalo generično ali ne, se upoštevajo vsi faktorji, zlasti:
—
obstoječe stanje v državi članici, od koder izvira poreklo imena[,] in na območjih potrošnje,
—
obstoječe stanje v drugih državah članicah,
—
zadevna nacionalna zakonodaja ali zakonodaja Skupnosti.
[…]“
V skladu s členom 4(2)(g) Uredbe št. 2081/92 vsebuje specifikacija proizvoda najmanj „podrobnosti o strukturi kontrole iz člena 10“.
V členu 5(3) in (4) te uredbe je določeno:
„3.   Vloga za registracijo vključuje specifikacijo proizvoda iz člena 4.
4.   Vloga se pošlje državi članici, v kateri se nahaja geografsko območje.“
V členu 10 navedene uredbe je določeno:
„1.   Države članice zagotovijo, da bodo najkasneje v šestih mesecih po začetku veljavnosti te uredbe vzpostavljene strukture kontrole, katerih naloga je zagotavljati, da kmetijski proizvodi in živila, ki nosijo zaščiteno ime, izpolnjujejo zahteve, določene v specifikacijah.
2.   Struktura kontrole lahko zajema enega ali več pristojnih kontrolnih organov in/ali zasebnih subjektov, ki jih za ta namen odobri država članica. Države članice pošljejo Komisiji sezname odobrenih organov in/ali subjektov in njihovih pristojnosti. Komisija objavi navedene podatke v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
.
3.   Pristojni kontrolni organi in/ali odobreni zasebni subjekti morajo nuditi primerno jamstvo za objektivnost in nepristranskost glede vseh proizvajalcev ali predelovalcev, ki jih ta kontrola zadeva[,] in [imeti] stalno na voljo usposobljeno osebje in potrebna sredstva za izvajanje kontrole kmetijskih proizvodov in živil, ki nosijo zaščiteno ime.
Če izbrana struktura kontrole uporablja storitve drugega organa za nekatere dele kontrole, mora navedeni organ nuditi enako jamstvo. V tem primeru so pristojni kontrolni organi in/ali odobreni zasebni subjekti vseeno še vedno odgovorni v razmerju do države članice za vse izvedene kontrole.
Od 1. januarja 1998 dalje morajo zasebni subjekti, da bi jih država članica odobrila za namene te uredbe, izpolnjevati zahteve, določene s standardom EN 45011 z dne 26. junija 1989.
4.   Če pristojni kontrolni organ in/ali zasebni subjekt ugotovita, da kmetijski proizvod ali živilo, ki nosi zaščiteno ime s poreklom, v tisti državi članici ne izpolnjuje kriterijev in zahtev specifikacije, bosta izvedla potrebne ukrepe, da se zagotovi skladnost s to uredbo. […]
5.   Država članica mora odvzeti odobritev kontrolnemu organu, kadar kriteriji iz odstavkov 2 in 3 niso več upoštevani. Obvesti Komisijo, ki v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
objavi revidiran seznam odobrenih organov.
6.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da ima proizvajalec, ki se ravna po tej uredbi, dostop do kontrolnega sistema.
7.   Stroške kontrol, predvidenih s to uredbo, nosijo proizvajalci, ki uporabljajo zaščiteno ime.“
V členu 13 iste uredbe je določeno:
„1.   Registrirana imena so zaščitena proti:
[…]
(b)
vsaki zlorabi, posnemanju ali navajanju, četudi je pravo poreklo proizvoda označeno ali če je zaščiteno ime prevedeno ali mu je dodan izraz[,] kot je ‚slog‘, ‚tip‘, ‚metoda‘, ‚kakor se proizvaja v‘, ‚imitacija‘ in podobno;
[…]
Kadar registrirano ime znotraj vsebuje ime kmetijskega proizvoda ali živila, ki se šteje kot generično, se uporaba navedenega generičnega imena na ustreznem kmetijskem proizvodu ali živilu ne šteje, kot da je v nasprotju z (a) ali (b) v prvem pododstavku.
[…]
3.   Zaščiteno ime ne sme postati generično.“
V skladu s členom 2 Uredbe Komisije (ES) št. 1107/96 z dne 12. junija 1996 o registraciji geografskih označb in geografskega porekla po postopku iz člena 17 Uredbe Sveta (EGS) št. 2081/92 (
UL L 148, str. 1
) in naslovom A priloge k navedeni uredbi je ime „Parmigiano Reggiano“ od 21. junija 1996 ZOP.
Predhodni postopek
Komisija je po več vloženih pritožbah gospodarskih subjektov z dopisom z dne 15. aprila 2003 od nemških organov zahtevala, naj dajo jasna navodila organom, pristojnim za pregon goljufij, da se na nemškem ozemlju preneha trženje proizvodov, označenih kot „parmezan“, ki ne ustrezajo specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“. Pojem „parmezan“ je po mnenju Komisije prevod ZOP „Parmigiano Reggiano“ in naj bi zato njegova uporaba pomenila kršitev člena 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92.
Zvezna republika Nemčija je v dopisu z dne 13. maja 2003 odgovorila, da je pojem „parmezan“, čeprav zgodovinsko izvira iz pokrajine Parma, že postal generičen in se ga uporablja za označevanje trdih sirov različnih geografskih porekel, ki se jih strga ali so namenjeni strganju, in se razlikuje od ZOP „Parmigiano Reggiano“. Zato naj uporaba tega pojma ne bi pomenila kršitve Uredbe št. 2081/92.
Komisija je 17. oktobra 2003 Zvezni republiki Nemčiji poslala pisni opomin, na katerega je ta država članica odgovorila z dopisom z dne 17. decembra 2003.
Ker Komisija ni bila zadovoljna s pojasnili, ki jih je posredovala Zvezna republika Nemčija, je 30. marca 2004 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem v roku dveh mesecev od njegove vročitve.
Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 15. junija 2004 Komisiji sporočila, da vztraja pri svojem stališču.
Komisija se je v teh okoliščinah odločila vložiti to tožbo.
Tožba
S sklepom predsednika Sodišča z dne 6. septembra 2005 je bila Italijanski republiki na eni strani ter Kraljevini Danski in Republiki Avstriji na drugi strani dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije oziroma Zvezne republike Nemčije.
Češki republiki je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 15. maja 2006 dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
Komisija v utemeljitev tožbe navaja le en očitek, in sicer da Zvezna republika Nemčija zavrača sankcioniranje uporabe imena „parmezan“ za označevanje proizvodov, ki ne ustrezajo specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“.
Zvezna republika Nemčija prereka neizpolnitev obveznosti na podlagi treh razlogov:
—
prvič, označba porekla je na podlagi člena 13 Uredbe št. 2081/92 zaščitena le v tisti obliki, v kateri je registrirana;
—
drugič, uporaba besede „parmezan“ ne pomeni kršitve zaščite označbe porekla „Parmigiano Reggiano“ in
—
tretjič, po uradni dolžnosti ni zavezana sankcionirati kršitve navedenega člena 13.
Zaščita sestavljenih imen
Komisija zatrjuje, da sistem zaščite Skupnosti temelji na načelu, da registracija imena, ki vsebuje več pojmov, zagotavlja pravno varstvo Skupnosti vsakemu delu imena in sestavljenemu imenu v celoti. Učinkovita zaščita sestavljenih imen naj bi zato pomenila, da so načeloma vsi deli sestavljenega imena zaščiteni proti zlorabam. Komisija meni, da Uredba št. 2081/92 za zagotovitev te zaščite ne zahteva registracije vsakega posameznega dela sestavljenega imena, ki bi ga bilo mogoče zaščititi, ampak izhaja iz načela, da vsak od navedenih delov uživa posebno zaščito. Tako razlago naj bi potrdilo tudi Sodišče v sodbi z dne 9. junija 1998 v združenih zadevah Chiciak in Fol (
C-129/97 in C-130/97, Recueil, str. I-3315
).
Komisija navaja, da načelo zaščite vseh delov sestavljenega imena dopušča le eno izjemo, določeno v členu 13(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2081/92, in sicer da uporaba samostojnega dela sestavljenega imena ni v nasprotju s členom 13(1)(a) in (b) navedene uredbe, kadar je ta del ime kmetijskega proizvoda ali živila, ki se šteje za generično. Po drugi strani pa naj bi bila ta določba nepotrebna, če bi se lahko štelo, da različni deli imen, ki so registrirani le v obliki sestavljenih imen, ne uživajo nikakršne zaščite.
Poleg tega naj samostojen del sestavljenega imena ne bi užival zaščite na podlagi Uredbe št. 2081/92, kadar so zadevne države članice v sporočilu o zadevnem sestavljenem imenu navedle, da zaščita nekaterih delov tega imena ni bila zahtevana.
Komisija naj bi to upoštevala ob sprejetju Uredbe št. 1107/96, s tem da bi, glede na primer, v opombi navedla, da za del zadevnega imena ni bila zahtevana zaščita.
V primeru imena „Parmigiano Reggiano“ naj v opombi ne bi bil naveden nobeden od obeh sestavnih delov.
Zvezna republika Nemčija odgovarja, da uživa ZOP zaščito na podlagi člena 13 Uredbe št. 2081/92 le v natančno taki obliki, kot je bila registrirana. V nasprotju s trditvami Komisije na podlagi zgoraj navedene sodbe Chiciak in Fol ni mogoče sklepati drugače.
Poleg tega je Italijanska republika sama v okviru zadeve Bigi, v kateri je bila izdana sodba z dne 25. junija 2002 (
C-66/00, Recueil, str. I-5917
), izrecno potrdila, da se je odrekla registraciji imena „Parmigiano“. V teh okoliščinah naj zanj zaradi neobstoja registracije ne bi veljala zaščita na podlagi prava Skupnosti.
V zvezi s tem je v osmi uvodni izjavi Uredbe št. 1107/96 določeno: „ker so nekatere države članice sporočile, da za nekatere dele označb ni bilo zahtevano varstvo in je to treba upoštevati“.
V Uredbi št. 1107/96 so v opombah v njeni prilogi navedeni primeri, v katerih za določen del zadevnega imena ni bila zahtevana zaščita.
Vendar je treba poudariti, da neobstoj izjave, ki bi potrjevala, da za določene sestavne dele imena ni bila zahtevana zaščita, ki jo daje člen 13 Uredbe št. 2081/92, ne bi pomenil zadostne podlage za ugotovitev obsega navedene zaščite (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Chiciak in Fol, točka 37).
V sistemu zaščite, ki ga določa Uredba št. 2081/92, spadajo vprašanja glede zaščite, ki jo je treba odobriti za različne sestavne dele imena, in zlasti vprašanja, ali gre morda za generično ime ali zaščiten sestavni del v nasprotju s primeri iz člena 13 navedene uredbe, na področje presoje, ki jo mora izvesti nacionalno sodišče na podlagi podrobne analize dejanskega stanja, ki mu ga predstavijo zadevne stranke (zgoraj navedena sodba Chiciak in Fol, točka 38).
V teh okoliščinah trditev Zvezne republike Nemčije, da uživa ZOP na podlagi člena 13 Uredbe št. 2081/92 zaščito le v natančno taki obliki, v kateri je bila registrirana, ne more uspeti.
Vpliv na ZOP „Parmigiano Reggiano“
Po mnenju Komisije pomeni dajanje sirov, ki ne ustrezajo specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“, pod imenom „parmezan“ na trg kršitev člena 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92, ker je izraz „parmezan“ pravilen prevod ZOP „Parmigiano Reggiano“. Prevod in ZOP naj bi bila v jeziku države članice, ki je pridobila registracijo za to označbo, izključno namenjena proizvodom, ki ustrezajo specifikaciji.
Komisija dodaja, da izraz „parmezan“, tako kot dokazuje tesna, zgodovinsko potrjena zveza med posebnim geografskim območjem Italije, iz katerega izvira ta vrsta sira, in tem izrazom, ni generično ime, ki bi ga bilo mogoče razlikovati od ZOP „Parmigiano Reggiano“.
V vsakem primeru bi uporaba imena „parmezan“ za sir, ki ne ustreza specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“, pomenila navajanje te označbe, ki je prepovedana s členom 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92.
Komisija prav tako meni, da izraz „parmezan“ ni postal generično ime.
Seveda lahko geografsko ime sčasoma in z uporabo postane generično v smislu, da potrošniki gledajo nanj bolj kot na oznako določene vrste proizvoda in ne kot na oznako geografskega porekla proizvoda. Ta sprememba pomena besede naj bi se zgodila zlasti pri pojmih „kamamber“ in „brie“.
Za Komisijo izraz „parmezan“ nikoli ni izgubil svojega geografskega pomena. Če bi bil namreč „parmezan“ dejansko nevtralen izraz brez takega pomena, bi bilo nemogoče na sprejemljiv način pojasniti, zakaj proizvajalci ponaredkov vztrajajo pri tem, da z besedami in slikami vzpostavijo povezavo med svojimi proizvodi in Italijo.
Poleg tega po mnenju Komisije dejstvo, da so do leta 2000 na ozemlju Italije proizvajali sir, imenovan „parmezan“, ki ni ustrezal specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“, ne pomeni, da je ta izraz v Italiji generično ime za trde sire različnega porekla, saj je bil zadevni sir izključno namenjen za izvoz v države, v katerih izraz „parmezan“ ni užival nikakršne zaščite v skladu z načelom teritorialnosti. Označba „Parmigiano Reggiano“ naj bi bila zaščitena na ravni Skupnosti šele od 21. junija 1996, ko je začela veljati Uredba št. 1107/96.
Zvezna republika Nemčija trdi, da uporaba besede „parmezan“ ne pomeni kršitve člena 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92, ker je po mnenju Komisije le prevod izraza „Parmigiano“, kot dokazujejo položaj v Italiji in v drugih državah članicah ter nacionalne zakonodaje in zakonodaja Skupnosti, generično ime. Kot generično ime pa naj ne bi moglo uživati zaščite na podlagi navedene uredbe.
Zvezna republika Nemčija podredno navaja, da čeprav izraz „Parmigiano“ ni generično ime in da se zato za ta sestavni del ne uporabljajo določbe člena 13(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2081/92, uporaba izraza „parmezan“ ne pomeni kršitve določb v zvezi z zaščito označbe „Parmigiano Reggiano“. Ime „parmezan“ naj bi se v stoletjih razvijalo neodvisno in naj bi v Nemčiji in tudi v drugih državah članicah postalo generično ime. Njegova uporaba naj zato ne bi pomenila poseganja v ZOP „Parmigiano Reggiano“ niti njenega navajanja.
Zvezna republika Nemčija se v podporo tej tezi sklicuje, prvič, na točko 35 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Canadane Cheese Trading in Kouri (
C-317/95, Recueil, str. I-4681
), v kateri je bil izdan sklep z dne 8. avgusta 1997, drugič, na zgoraj navedeno sodbo Bigi, v kateri je Sodišče izrecno pustilo nerešeno vprašanje, ali je izraz „parmezan“ generična označba, in, tretjič, na dejstvo, da ni dovolj ugotoviti, da je ime proizvoda prevod označbe porekla. V vsakem posameznem primeru bi bilo treba preučiti, ali ta prevod resnično pomeni navajanje zadevne označbe. Nasprotno pa bi bilo v primeru, ko bi sporno ime, čeprav bi bilo najprej prevod, sčasoma pridobilo drugačen pomen v pogovornem jeziku potrošnikov in bi tako postalo generično. Četrtič, navedena država članica se sklicuje na dejstvo, da je v Nemčiji – edini državi članici, v kateri je presoja generičnosti izraza „parmezan“ odločilna glede na ta postopek zaradi neizpolnitve obveznosti – beseda „parmezan“ od nekdaj zamišljena kot generično ime trdih sirov, ki se jih strga ali so namenjeni strganju. Poleg tega naj bi bilo tako tudi v drugih državah članicah, vključno z Italijo.
Najprej je treba ugotoviti, ali uporaba imena „parmezan“ glede na ZOP „Parmigiano Reggiano“ ustreza kateremu od primerov iz člena 13(1) Uredbe št. 2081/92.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da so na podlagi člena 13(1)(b) navedene uredbe registrirana imena zaščitena posebej proti vsaki zlorabi, posnemanju ali navajanju, čeprav je pravo poreklo proizvoda označeno ali če je zaščiteno ime prevedeno.
Sodišče je glede navajanja ZOP odločilo, da ta pojem zajema primer, v katerem izraz, uporabljen za opis proizvoda, vključuje del zaščitenega imena, tako da potrošnik, ko se sreča z imenom proizvoda, pomisli na proizvod, katerega označba je zaščitena (sodba z dne 4. marca 1999 v zadevi Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola,
C-87/97, Recueil, str. I-1301
, točka 25).
Sodišče je pojasnilo, da se je mogoče sklicevati na ZOP, kadar ni verjetnosti zmede med zadevnimi proizvodi in celo kadar se zaščita Skupnosti ne bi nanašala na dele zadevnega imena, ki povzema sporno terminologijo (zgoraj navedena sodba Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, točka 26).
V obravnavani zadevi obstaja fonetična in vidna podobnost med imenoma „parmezan“ in „Parmigiano Reggiano“, in sicer ko so zadevni proizvodi trdi siri, ki se jih strga ali so namenjeni strganju, torej ko so si na videz podobni (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, točka 27).
Poleg tega se mora, neodvisno od vprašanja, ali je ime „parmezan“ natančen prevod ZOP „Parmigiano Reggiano“ ali izraza „Parmigiano“ ali ne, prav tako upoštevati konceptualna bližina med dvema izrazoma v različnih jezikih, o kateri pričajo razprave pred Sodiščem.
Taka bližina ter fonetične in vidne podobnosti, navedene v točki 46 te sodbe, lahko privedejo potrošnika do tega, da kadar se sreča s trdim sirom, ki se strga ali je namenjen strganju in se imenuje „parmezan“, pomisli na sir, ki uživa ZOP „Parmigiano Reggiano“.
V teh okoliščinah je treba uporabo imena „parmezan“ opredeliti kot navajanje ZOP „Parmigiano Reggiano“ v smislu člena 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92.
Vprašanje, ali je ime „parmezan“ prevod ZOP „Parmigiano Reggiano“, zato za presojo te tožbe ni pomembno.
Vendar Zvezna republika Nemčija meni, da ker je ime „parmezan“ postalo generično ime, njegova uporaba ne bi mogla pomeniti nezakonitega navajanja ZOP „Parmigiano Reggiano“.
Zvezna republika Nemčija bi morala predložiti dokaze o utemeljenosti te trditve, še zlasti zato, ker je Sodišče že razsodilo, da sploh ni očitno, da bi označba „parmezan“ postala generična (zgoraj navedena sodba Bigi, točka 20).
V okviru presoje generičnosti imena je treba na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 2081/92 upoštevati kraje proizvodnje zadevnega proizvoda v državi članici in zunaj nje, ki je pridobila registracijo zadevnega imena; potrošnje tega proizvoda in način, kako potrošniki sprejemajo to ime v navedeni državi članici in zunaj nje; obstoj posebne nacionalne zakonodaje v zvezi z navedenim proizvodom in način uporabe navedenega imena v pravu Skupnosti (glej sodbo z dne 25. oktobra 2005 v združenih zadevah Nemčija in Danska proti Komisiji,
C-465/02 in C-466/02, ZOdl., str. I-9115
, točke od 76 do 99).
Vendar je Zvezna republika Nemčija, kot je v točkah 63 in 64 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, posredovala le povzetke iz slovarjev in strokovne literature, ki ne zagotavljajo celovitega vpogleda v to, kako besedo „parmezan“ dojemajo potrošniki v Nemčiji in drugih državah članicah, ne da bi vsaj predložila kakršnekoli številke v zvezi s proizvodnjo ali potrošnjo sira, ki se trži pod označbo „parmezan“ v Nemčiji ali drugih državah članicah.
Poleg tega iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da določeni proizvajalci sira z imenom „parmezan“ ta proizvod tržijo z nalepkami, ki se sklicujejo na italijansko kulturo in italijanske pokrajine. Iz tega je mogoče upravičeno sklepati, da potrošniki v tej državi članici sir „parmezan“ dojemajo kot sir, povezan z Italijo, čeprav je bil v resnici proizveden v drugi državi članici (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nemčija in Danska proti Komisiji, točka 87).
Nazadnje, Zvezni republiki Nemčiji na obravnavi ni uspelo predložiti podatkov v zvezi s količinami sira, proizvedenega v Italiji pod ZOP „Parmigiano Reggiano“, ki je uvožen v Nemčijo, tako da Sodišče zato ni moglo uporabiti elementov v zvezi z potrošnjo tega sira, ki kažejo na generičnost imena „parmezan“ (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nemčija in Danska proti Komisiji, točka 88).
Ker Nemčija ni dokazala, da je ime „parmezan“ generično, je treba uporabo besede „parmezan“ za sire, ki ne ustrezajo specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“, v obravnavani zadevi šteti kot kršitev zaščite, ki izhaja iz člena 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92.
Obveznost Zvezne republike Nemčije, da sankcionira kršitve člena 13(1) Uredbe št. 2081/92
Komisija zatrjuje, da je Zvezna republika Nemčija na podlagi členov 10 in 13 Uredbe št. 2081/92 zavezana po uradni dolžnosti sprejeti ukrepe, potrebne za preprečevanje ravnanj, ki škodujejo ZOP. Po mnenju Komisije vključuje posredovanje držav članic na upravni in kazenski ravni ustrezne ukrepe, ki omogočajo uresničevanje ciljev iz te uredbe na področju zaščite označb porekla. Proizvodi, ki ne ustrezajo zahtevam navedene uredbe, se ne bi smeli tržiti.
Komisija pojasnjuje, da se njeni očitki ne nanašajo na nemško zakonodajo niti na kakršenkoli neobstoj možnosti tožbe pred nacionalnimi sodišči, ampak na upravno prakso nemških organov, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti. Če državam članicam ne bi bilo treba posredovati in če bi zato gospodarski subjekti morali vsakokrat, ko bi bila ogrožena njihova izključna pravica uporabe zadevne ZOP na celotnem ozemlju Evropske unije, sami sprožiti sodne postopke, ciljev Uredbe št. 2081/92 ne bi bilo mogoče doseči.
Komisija tudi meni, da je osrednje vprašanje v sporu med zasebnimi gospodarskimi subjekti vprašanje spoštovanja pravic intelektualne lastnine, ki jih imajo proizvajalci s sedežem v pokrajini porekla zadevnega proizvoda, medtem ko namen preprečevanja kršitev člena 13 Uredbe št. 2081/92 s strani javnih oblasti ni varstvo zasebnih gospodarskih interesov, ampak interesov potrošnikov, katerih pričakovanjem glede kakovosti in geografskega porekla navedenega proizvoda se ne sme izneveriti. Varstvo potrošnikov iz te uredbe bi bilo ogroženo, če bi bila uvedba prepovedi, določenih v navedeni uredbi, popolnoma odvisna od ravnanj zasebnih gospodarskih subjektov na področju sodnega pregona.
Komisija je zaključila, da je treba ravnanje Zvezne republike Nemčije obravnavati kot kršitev prava Skupnosti z opustitvijo.
Zvezna republika Nemčija trdi, da člen 13 Uredbe št. 2081/92 določa področje uporabe zaščite geografskih označb in registriranih označb porekla. Zaradi neposrednega učinka te uredbe naj bi lahko imetniki ali legitimni uporabniki ZOP na podlagi tega člena pridobili pravice, ki bi jih morala nacionalna sodišča varovati.
Neposredna uporaba Uredbe št. 2081/92 naj nikakor ne bi oprostila držav članic obveznosti, da sprejmejo nacionalne ukrepe za zagotovitev uporabe te uredbe. V vsakem primeru pa naj bi Zvezna republika Nemčija sprejela številne zakonske določbe, na podlagi katerih je mogoče ukrepati proti nezakoniti uporabi ZOP, zlasti zakon o preprečevanju nelojalne konkurence (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) z dne 7. junija 1909 in zakon o varstvu znamk in drugih razlikovalnih znakov (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen) z dne 25. oktobra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 3085).
Poleg tega naj bi možnost vložitve tožbe proti vsakemu ravnanju, ki je v nasprotju s pravicami, ki izhajajo iz ZOP, ne bila omejena le na imetnika navedene označbe. Nasprotno, odprta naj bi bila konkurentom, podjetniškim združenjem in združenjem potrošnikov. Dovolj velik krog oseb, ki lahko vložijo tožbo, naj bi zadostoval za dokaz, da se veljavne določbe v Zvezni republiki Nemčiji ne omejujejo le na omogočanje proizvajalcem v pokrajini porekla zadevnega proizvoda, da zaščitijo svoje pravice intelektualne lastnine. Te določbe naj bi ustvarile splošen in učinkovit sistem, ki bi omogočal preprečevanje kršitev člena 13 Uredbe št. 2081/92 in učinkovito sankcioniranje z ustreznimi sodnimi odločbami.
Zvezna republika Nemčija naj bi s podelitvijo zgoraj navedenih pravic civilnopravnega značaja sprejela vse ukrepe, potrebne za zagotavljanje polne uporabe člena 13(1) Uredbe št. 2081/92. Javnim organom naj ne bi bilo treba z ukrepi po uradni dolžnosti sankcionirati kršitev te določbe, česar ne zahtevata niti člena 10 in 13 navedene uredbe. Po mnenju Zvezne republike Nemčije iz primerjave različnih jezikovnih različic člena 10(4) Uredbe št. 2081/92 izhaja, da mora zaradi italijanskega porekla ZOP „Parmigiano Reggiano“ spoštovanje specifikacije navedene označbe pri njeni uporabi preveriti Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano, ne pa nemški nadzorni organi.
Zvezna republika Nemčija meni, da čeprav Komisija poudarja, da mora sankcija zadevne države članice za kršitve člena 13 Uredbe št. 2081/92 zagotoviti varstvo ne le zasebnih gospodarskih interesov, ampak tudi interesov potrošnikov, ta ugotovitev ne izhaja iz nikakršne posebnosti navedene uredbe, na podlagi katere bi bil – v nasprotju s primeri drugih pravic intelektualne lastnine ali določbami varstva konkurence – sistem varstva označb porekla s pravnimi sredstvi civilnega prava pomanjkljiv.
Nazadnje, Zvezna republika Nemčija zatrjuje, da položaj v Nemčiji, kjer se uporaba imena „parmezan“ za proizvode, ki ne ustrezajo zahtevam iz specifikacije ZOP „Parmigiano Reggiano“, ne preganja po uradni dolžnosti niti kazensko ne sankcionira, čeprav ta uporaba pomeni kršitev člena 13(1) Uredbe št. 2081/92, izhaja preprosto iz opustitve načinov sankcioniranja, ki jih države članice lahko določijo, vendar jim jih v skladu s sedanjim stanjem prava Skupnosti ni treba naložiti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da pravica posameznikov, da se pred nacionalnimi sodišči sklicujejo na določbe uredbe, ne bi mogla odvezati držav članic, da sprejmejo nacionalne ukrepe, ki bi omogočali njihovo polno uporabo, če bi bilo to potrebno (glej zlasti sodbo z dne 20. marca 1986 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
72/85, Recueil, str. 1219
, točka 20).
Ni sporno, da so v nemškem pravnem redu taki pravni instrumenti – kakršne so zakonske določbe, navedene v točki 63 te sodbe – ki so namenjeni zagotavljanju učinkovitega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi Uredbe št. 2081/92. Niti ni sporno, da možnost vložitve tožbe proti vsakršnemu ravnanju, ki bi lahko škodovalo pravicam, ki izhajajo iz ZOP, ni omejena le na legitimnega uporabnika navedene označbe. Nasprotno, odprta je konkurentom, podjetniškim združenjem in združenjem potrošnikov.
V teh okoliščinah lahko taka ureditev zagotavlja varstvo drugih interesov, ne pa interesov proizvajalcev blaga, ki uživa ZOP, zlasti interesov potrošnikov.
Zvezna republika Nemčija je na obravnavi poleg tega navedla, da se zdaj pred nemškimi sodišči obravnava več zadev v zvezi z uporabo imena „parmezan“ v Nemčiji, med katerimi je eno sprožila Consorzio del formaggio Parmigiano Reggiano.
Glede očitka Komisije, ki se nanaša na obveznost držav članic, da morajo po uradni dolžnosti sprejeti potrebne ukrepe za sankcioniranje kršitev člena 13(1) navedene uredbe, je treba ugotoviti naslednje.
Najprej, ta obveznost ne izhaja iz člena 10 Uredbe št. 2081/92.
Res je, da je za zagotovitev učinkovitosti določb Uredbe št. 2081/92 v njenem členu 10(1) določeno, da države članice zagotovijo, da bodo najpozneje v šestih mesecih po začetku veljavnosti te uredbe vzpostavljene strukture nadzora. Torej so zavezane za uvedbo takih struktur.
Vendar člen 10(4) Uredbe št. 2081/92 s tem, da določa, da „[č]e pristojni kontrolni organ in/ali zasebni subjekt ugotovita, da kmetijski proizvod ali živilo, ki nosi zaščiteno ime s poreklom, v tisti državi članici ne izpolnjuje kriterijev in zahtev specifikacije, bosta izvedla potrebne ukrepe, da se zagotovi skladnost s to uredbo. […]“, kaže na to, da pristojni kontrolni organ in/ali zasebni subjekt države članice izhajata iz države članice, iz katere izhaja ZOP.
Navedba „proizvajalcev ali predelovalcev, ki jih ta kontrola zadeva“ v členu 10(3) navedene uredbe in pravica proizvajalcev, da imajo dostop do kontrolnega sistema iz odstavka 6 tega člena, ter njihova obveznost, da nosijo stroške kontrole iz odstavka 7 istega člena, potrjujejo, da so v členu 10 Uredbe št. 2081/92 obravnavane obveznosti držav članic, iz katerih izhaja ZOP.
Taka razlaga je potrjena tudi s kombiniranimi določbami členov 4(2)(g) in 5(3) in (4) Uredbe št. 2081/92, iz katerih izhaja, da mora vloga za registracijo vsebovati specifikacijo, da je treba to vlogo poslati državi članici, v kateri se nahaja zadevno geografsko območje, in da mora navedena specifikacija vsebovati „podrobnosti o strukturi kontrole iz člena 10“.
Iz tega izhaja, da se obveznost zagotavljanja spoštovanja specifikacije nanaša na tisto strukturo nadzora, ki je v državi članici, iz katere izhaja zadevna ZOP. Nadzor spoštovanja specifikacije pri uporabi ZOP „Parmigiano Reggiano“ zato ne spada v pristojnost nemških nadzornih organov.
Res je, da člen 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92 določa zaščito proti vsaki „zlorabi, posnemanju ali navajanju, četudi je pravo poreklo proizvoda označeno ali če je zaščiteno ime prevedeno ali mu je dodan izraz[,] kot je ‚slog‘, ‚tip‘, ‚metoda‘, ‚kakor se proizvaja v‘, ‚imitacija‘ in podobno“.
Vendar Komisija ni dokazala, da je Zvezna republika Nemčija kršila obveznosti iz Uredbe št. 2081/92, niti ni predložila dokazov, da ukrepi, kot so navedeni v točki 63 te sodbe, niso bili sprejeti oziroma niso bili taki, da bi zaščitili ZOP „Parmigiano Reggiano“.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da Zvezna republika Nemčija s tem, da uradno zavrača sankcioniranje uporabe imena „parmezan“ na etiketah proizvodov, ki ne ustrezajo specifikaciji ZOP „Parmigiano Reggiano“, ni izpolnila obveznosti iz člena 13(1)(b) Uredbe št. 2081/92.
Tožbo Komisije je zato treba zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Zvezna republika Nemčija je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. V skladu z odstavkom 4 istega člena Češka republika, Kraljevina Danska, Italijanska republika in Republika Avstrija nosijo svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.

3.
Češka republika, Kraljevina Danska, Italijanska republika in Republika Avstrija nosijo svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.