CELEX: 62008CJ0577
Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jomā
Direktīva 79/7/EEK
Pārrobežu darba ņēmēji
Pensiju aprēķināšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, ka interpretēt Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku
vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.)
4. panta 1. punktu.
Šis jautājums ir uzdots saistībā ar E. Brauveres [
E. Brouwer
] celto prasību pret
Rijksdienst voor Pensioenen
(Valsts pensiju birojs, turpmāk tekstā – “
Rijksdienst
”) par viņai piešķirtās izdienas pensijas apmēra apgalvoti diskriminējošu aprēķināšanu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīva 79/7 ir vērsta uz pakāpenisku diskriminācijas dzimuma dēļ izskaušanu sociālā nodrošinājuma jomā. Atbilstoši tās
3. panta 1. punkta a) apakšpunktam tā ir piemērojama tiesību aktos noteiktajām sistēmām, kas nodrošina aizsardzību, tostarp
pret vecumu.
Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nepastāv nekāda − ne tieša, ne netieša − diskriminācija dzimuma dēļ, jo īpaši
atsaucoties uz civilo vai ģimenes stāvokli, konkrēti, attiecībā uz:
[..]
–        pabalstu aprēķināšanu, ietverot palielinājumus, kas maksājami attiecībā uz laulāto un par apgādājamiem, un nosacījumus, kas
reglamentē termiņus, kuros ir tiesības uz pabalstiem, un to saglabāšanu.”
Minētās direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka tā neskar dalībvalstu tiesības izslēgt no tās piemērošanas
jomas:
“pensionēšanās vecuma noteikšanu, lai piešķirtu vecuma un izdienas pensijas, un tās iespējamās sekas attiecībā uz citiem pabalstiem”.

Valsts tiesiskais regulējums
1996. gada 23. decembra Karaļa lēmuma par 1996. gada 26. jūlija Likuma par sociālās apdrošināšanas modernizāciju un pensiju
tiesiskās sistēmas nodrošināšanu 15.–17. panta īstenošanu 5. panta 7. punktā ir paredzēts:
“Darba ņēmējs, kas ir Beļģijas pilsonis:
a)      kas parasti ir nodarbināts kā strādnieks, darbinieks vai nepilngadīgs strādnieks Beļģijas kaimiņvalstī ar nosacījumu, ka viņa
pastāvīgā dzīvesvieta ir palikusi Beļģijā un viņš tajā principā atgriežas katru dienu,
b)      vai ko ārvalstī nodarbināja kā strādnieku vai darbinieku šajā valstī reģistrēts darba devējs mazāk par gadu, lai tajā veiktu
algotu darbu vai tam pielīdzināmu sezonālu darbu ar nosacījumu, ka viņš ir saglabājis pastāvīgo dzīvesvietu Beļģijā un ka
viņa ģimene turpina tajā dzīvot,
var saņemt izdienas pensiju, kas ir vienāda ar starpību starp izdienas pensijas summu, ko viņš saņemtu, ja šī darbība kā algotam
darbiniekam būtu tikusi veikta Beļģijā, un pensijas summu, ko par šo pašu darbību saņem atbilstoši nodarbinātības valsts likumdošanas
aktiem.”
Piemērojot 1967. gada 21. decembra Karaļa lēmuma, kas vispārīgi regulē darbinieku izdienas pensijas un apgādnieka zaudējuma
pensijas sistēmu (1968. gada 16. janvāra
Moniteur belge
), 25. pantu, karalis katram gadam noteica darba samaksu, kas jāņem vērā, nosakot izdienas pensiju, ko 1996. gada 23. decembra
Karaļa lēmuma 5. panta 7. punktā norādītais darbinieks saņemtu, ja šī darbība kā algotam darbiniekam būtu tikusi veikta Beļģijā,
vai lai noteiktu apgādnieka pensiju, ņemot vērā norādes par iepriekšējo gadu individuālajā rēķinā.

Pamata lietas fakti un prejudiciālais jautājums
E. Brauvere, Beļģijas pilsone, kas dzīvo Beļģijā, strādāja Nīderlandē kā pārrobežu darba ņēmēja no 1960. gada 15. augusta
līdz 1998. gada 31. decembrim. Kopš 1999. gada 1. janvāra viņa vairs nestrādā un saņem pabalstu kā priekšlaicīgi pensionējusies
persona Beļģijā.
Tā kā viņai bija tiesības uz pilnu izdienas pensiju Beļģijā līdz viņas 65. dzimšanas dienai un pēc tam šis pienākums pārgāja
uz Nīderlandes Karalisti šajā valstī pabeigto apdrošināšanas laikposmu dēļ, 2003. gadā E. Brauvere iesniedza
Rijksdienst
pieteikumu par izdienas pensiju. Tā,
prorata
aprēķinot pabeigtos apdrošināšanas laikposmus, tika noteikta EUR 11 724,61 apmērā un viņai tika piešķirta, sākot no 2004. gada
1. maija.
Minētās pensijas apmērs tika aprēķināts saskaņā ar piemērojamo Beļģijas tiesisko regulējumu, konkrētāk, 1996. gada 23. decembra
Karaļa lēmuma 5. panta 7. punktu, pamatojoties uz fiktīvajām vidējām dienas algām un/vai vispārējām vidējām algām, kas ik
gadu tiek noteiktas ar Karaļa lēmumu, pamatojoties uz vidējo algu, ko Beļģijā darbinieki ir saņēmuši iepriekšējā gada laikā.
E. Brauvere 2004. gada 1. jūnijā apstrīdēja viņai piešķirtās pensijas apmēru, apgalvojot, ka par laikposmu no 1968. gada 1. janvāra
līdz 1994. gada 31. decembrim minētās summas aprēķins ir balstīts uz fiktīvajām vidējām algām un/vai vispārējām vidējām algām,
kas šajā laikposmā strādājošām sievietēm bija mazākas nekā viņu kolēģiem vīriešiem.

Rijksdienst
2004. gada 5. jūlijā paziņoja E. Brauverei, ka tas patur spēkā savu sākotnējo lēmumu, apgalvojot, ka attiecīgajā laikposmā
faktiska vidējā darba alga, pamatojoties uz kuru ir aprēķināta izdienas pensija, strādājošām sievietēm un strādājošiem vīriešiem
nebija vienāda, tādēļ atšķiras arī pensiju apmēri. Kopš 1995. gada katrā ziņā dienas alga strādājošiem vīriešiem un sievietēm
ir kļuvusi vienāda. Šo attīstību ietekmēja progresējošā darba samaksu pielīdzināšana, kā arī tas, ka sievietes, kas strādā,
turpina būt aktīvas arvien ilgāk.
E. Brauvere vērsās
Arbeidsrechtbank te Hasselt
(Haseltes Darba tiesa) ar prasību pret
Rijksdienst
lēmumu. Ar 2006. gada 16. jūnija spriedumu šī tiesa atcēla minēto lēmumu un piesprieda
Rijksdienst
no jauna aprēķināt E. Brauveres izdienas pensiju, pamatojoties uz fiktīvajām vidējām algām un/vai vispārējām vidējām algām,
kas tika izmantotas strādājošiem vīriešiem attiecībā uz laikposmu no 1968. gada 1. janvāra līdz 1994. gada 31. decembrim.

Arbeidsrechtbank te Hasselt
uzskatīja, ka konstitucionālās tiesību normas par vienlīdzību un nediskrimināciju neizslēdz atšķirīgu attieksmi pret dažādām
personu kategorijām, ja vien šī atšķirība ir pamatota ar objektīvu kritēriju, atbilst leģitīmam mērķim un ir samērīga ar tās
mērķi. Šajā gadījumā nav izpildīti šie nosacījumi.
Pēc
Arbeidsrechtbank te Hasselt
uzskata, pat ja senāk atšķirīga attieksme, pamatojoties uz dzimumu, izrietēja no faktiskās situācijas, kas tad bija noteicošā
un kam bija raksturīga atšķirība starp vīriešu un sieviešu darba samaksu līmeņiem, šāda situācija nav saderīga ar EKL 141. pantu
un pienākumu, kas no tā izriet, nodrošināt vienlīdzības principa piemērošanu strādājošu vīrieši un sieviešu darba samaksai
par to pašu darbu vai par līdzvērtīgu darbu. Līdz ar to Beļģijas likumdevējs vairāk nevarēja balstīties uz sistēmu, saskaņā
ar kuru, aprēķinot sieviešu kā pārrobežu darba ņēmēju pensiju, tiek ņemta vērā zemāka darba samaksa, apstiprinot, ka tas atspoguļo
situāciju, kurā strādājošas sievietes vidēji saņem zemāku darba samaksu nekā strādājoši vīrieši.

Rijksdienst
2006. gada 16. jūnijā pārsūdzēja spriedumu
Arbeidshof te Antwerpen
[Antverpenes Darba lietu apelācijas tiesā].
Šādos apstākļos
Arbeidshof te Antwerpen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai 1967. gada 21. decembra Karaļa lēmuma par darba ņēmēju izdienas pensiju un pensiju par apgādnieka zaudējumu vispārējo
regulējumu 25. panta īstenošanai izdotie 01.12.1969., 18.06.1970., 08.06.1971., 14.09.1972., 31.07.1973., 12.07.1974., 13.02.1975.,
28.11.1975., 26.11.1976., 26.09.1977., 31.07.1978., 31.08.1979., 02.12.1980., 13.01.1982., 14.03.1983., 11.01.1984., 30.11.1984.,
24.01.1986., 30.12.1986., 06.01.1988., 02.12.1988., 30.11.1989., 10.12.1990., 01.06.1993., 08.12.1993., 19.12.1994. un 10.10.1995.
Karaļa lēmumi, ar kuriem sievietēm pārrobežu darba ņēmējām tika noteiktas zemākas fiktīvās vidējās dienas algas un/vai vispārējās
vidējās algas nekā vīriešiem, ir saderīgi ar Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem
un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punktu?”

Par prejudiciālo jautājumu
Eiropas Komisija vadās pēc pieņēmuma, ka faktiskās vidējās darbinieku algas Beļģijā laikposmā no 1968. līdz 1994. gadam, pamatojoties
uz kurām tika aprēķināta izdienas pensija, attiecās uz to pašu darbu vai līdzvērtīgu darbu. Komisija uzskata, ka, tā kā Beļģijas
iestādes nav izlabojušas algu atšķirības, kas pastāvēja praksē, šīs atšķirības ietekmē arī fiktīvās vidējās dienas algas un/vai
vispārējās vidējās algas, kas tiek izmantotas izdienas pensijas aprēķinam.
Tā apgalvo, ka šāds aprēķins ir tieša diskriminācija Kopienu tiesību izpratnē, kas nav saderīga ar Direktīvas 79/7 4. pantu.
Beļģijas valdība savos rakstveida apsvērumos apgalvoja, ka šāda diskriminācija nepastāvot. Laikposmā no 1968. līdz 1994. gadam
pastāvēja būtiska atšķirība starp to vīriešu darba ņēmēju un to sieviešu darba ņēmēju darba samaksām, kas bija nodarbināti
atšķirīgās nozarēs, un sievietēm bieži bija saīsināts darba laiks. No tā izrietēja, ka darba samaksa, kas bija jāņem vērā,
lai aprēķinātu vidējo algu, bija atšķirīga. Tātad esot normāli, ka pastāv atšķirības fiktīvajā dienas darba samaksā un darba
samaksas vispārējās summās, kas rada atšķirības pensiju apmēros. Dienas darba samaksa, kā apgalvo Beļģijas valdība, 1995. gadā
esot kļuvusi vienāda sieviešu un vīriešu dzimuma darba ņēmējiem, jo algas ir novienādotas un sievietes ir kļuvušas aktīvākas
profesionālajās darbībās, kas tradicionāli bija rezervētas vīriešiem.
Tomēr ir jānorāda, ka tiesas sēdē Beļģijas valdība savu nostāju radikāli mainīja.
Pirmkārt, tā atzina, ka ir pastāvējusi nevienlīdzīga attieksme, un norādīja uz mēģinājumiem, kas izdarīti, lai labotu šo situāciju
un izpildītu Direktīvas 79/7 prasības. Konkrētāk, ir sagatavots priekšlikums Karaļa lēmumam par sieviešu un vīriešu dienas
vispārējo vidējo dienas algu līdzsvarošanu attiecībā uz laikposmu no 1984. līdz 1994. gadam. Beļģijas valdība apgalvoja, ka
šī priekšlikuma 2. pantā esot paredzēts, ka personām, kas vēlas izmantot minēto līdzsvarošanu, tas ir jālūdz saskaņā ar vispārējiem
noteikumiem par izdienas un apgādnieka zaudējuma pensijām darba ņēmējiem.
Otrkārt, Beļģijas valdība lūdza Tiesu ierobežot tās sprieduma iedarbību laikā, šis ierobežošanas lūgums attiecas nevis uz
parādu samaksu, bet tikai uz procentiem, kas jāmaksā par šiem parādiem. Beļģijas valdība it īpaši lūdza paredzēt tiesības
saņemt šos procentus tikai tiesīgajām personām, kas ir uzsākušas tiesvedību pirms 2008. gada 18. decembra, datuma, kurā
Arbeidshof te Antwerpen
iesniedza šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Beļģijas valdība apgalvoja, ka esot izpildīti abi Tiesas judikatūrā atzītie nosacījumi, kas ļauj ierobežot laikā Tiesas sprieduma
iedarbību.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu, proti, labticības esamību Kopienu tiesību normas, šajā gadījumā Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta,
nepareizas interpretācijas gadījumā, Beļģijas valdība apgalvoja, ka tā esot uzskatījusi, ka atšķirības starp sieviešu un vīriešu
darba samaksu pamato objektīvi apstākļi. Beļģijas valdība šajā sakarā balstās uz faktu, ka Beļģijas tiesās nav nevienas līdzīgas
lietas un ka Komisija pret
État belge
nav cēlusi prasību par valsts pienākumu neizpildi.
Attiecībā uz otro nosacījumu, proti, šāda sprieduma smagu ekonomisku seku attiecīgajai dalībvalstij risku, Beļģijas valdība
apgalvoja, ka jau parāda maksājums, izņemot procentus, būtu nozīmīga nasta Beļģijas valsts finansēm.

Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka procedūras atbilstoši EKL 234. pantam ietvaros Tiesa nevar lemt par valsts tiesību normas saderību
ar Kopienu tiesībām un ka līdz ar to ir jāpārformulē prejudiciālais jautājums un tas jāinterpretē tādējādi, ka tas ir vērsts
uz to, lai noteiktu, vai valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru izdienas un vecuma pensiju aprēķināšana attiecībā uz
laikposmu no 1968. līdz 1994. gadam sievietēm pārrobežu darba ņēmējām tiek balstīta uz fiktīvajām vidējām dienas algām un/vai
vispārējām vidējām algām, kas ir mazākas nekā vīriešu pārrobežu darba ņēmēju algas, ir pretrunā Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktam.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, kā to pamatoti ar apgalvojusi Komisija, ir jāsadala laikposms no 1968. līdz 1994. gadam, uz
kuru attiecas pamata lieta. It īpaši ir jānošķir laikposms no 1984. gada 23. decembra, datuma, kurā beidzās Direktīvas 79/7
transponēšanai paredzētais termiņš, līdz 1994. gada 31. decembrim un laikposms no 1968. gada 1. janvāra līdz 1984. gada 22. decembrim.
Runājot par laikposmu no 1968. gada 1. janvāra līdz 1984. gada 22. decembrim, tā kā Direktīva 79/7 tika pieņemta tikai 1978. gadā
un tās transponēšanai tika noteikts termiņš līdz 1984. gada 23. decembrim, aplūkojamo valsts tiesību normu saderība var tikt
pārbaudīta tikai attiecībā pret EK līguma 119. pantu (EK līguma 117.–120. pants ir aizstāti par EKL 136.–143. pantu). Tomēr
tādas tiesību normas kā pamata lietā aplūkotās, kas attiecas uz likumisko pensiju sistēmu, neietilpa minētā panta piemērošanas
jomā un tādējādi nevarēja tikt uzskatītas par tam pretējām (šajā ziņā skat. 1971. gada 25. maija spriedumu lietā 80/70
Defrenne
,
Recueil
, 445. lpp., 7. punkts).
Runājot par laikposmu no 1984. gada 23. decembra līdz 1994. gada 31. decembrim, ir jākonstatē, ka Beļģijas Karaliste, kā tā
pati ir atzinusi tiesas sēdē, nav izpildījusi tai Direktīvā 79/7 paredzētos pienākumus attiecībā uz izdienas pensiju aprēķināšanu,
piemērojot līdz 1995. gada 1. janvārim diskriminējošu aprēķināšanas metodi, kuras pamatā ir fiktīvās vidējās dienas algas
un/vai vispārējās vidējās algas, kas vīriešiem pārrobežu darba ņēmējiem ir lielākas nekā tās, kuras ir noteiktas sievietēm
pārrobežu darba ņēmējām par to pašu darbu vai līdzvērtīgu darbu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru izdienas un vecuma pensiju aprēķins
sievietēm pārrobežu darba ņēmējām par laikposmu no 1984. līdz 1994. gadam bija balstīts uz fiktīvajām vidējām dienas algām
un/vai vispārējām vidējām algām, kas – par to pašu darbu vai līdzvērtīgu darbu – bija zemākas nekā vīriešiem pārrobežu darba
ņēmējiem, ir pretrunā Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktam.
Runājot par Beļģijas valdības lūgumu ierobežot sprieduma iedarbību laikā, ja Tiesa konstatētu diskrimināciju, ir jānorāda
turpmākais.
Tiesa izņēmuma kārtā, ņemot vērā nopietnos sarežģījumus, ko tās spriedums var radīt attiecībā uz pagātni, var nolemt ierobežot
ieinteresēto personu tiesības atsaukties uz interpretāciju, ko, lemdama par prejudiciālu jautājumu, Tiesa devusi Savienības
tiesību normai (skat. 1990. gada 17. maija spriedumu lietā C‑262/88
Barber
,
Recueil
, I‑1889. lpp., 41. punkts).
No pastāvīgās judikatūras tomēr izriet, ka finansiālās sekas, kas dalībvalstij var rasties sakarā ar prejudiciālu nolēmumu,
nav pietiekams pamats ierobežot minētā sprieduma iedarbību laikā (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99
Grzelczyk
,
Recueil
, I‑6193. lpp., 52. punkts; 2005. gada 15. marta spriedums lietā C‑209/03
Bidar
, Krājums, I‑2119. lpp., 68. punkts, un 2006. gada 27. aprīļa spriedums lietā C‑423/04
Richards
, Krājums, I‑3585. lpp., 41. punkts).
Ierobežojot sprieduma iedarbību, pamatojoties tikai uz šāda veida apsvērumiem, tiktu būtiski samazināta tiesību, kas personām
izriet no Kopienu tiesībām, aizsardzība tiesā (šajā ziņā skat. 1998. gada 24. septembra spriedumu lietā C‑35/97 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑5325. lpp., 52. punkts).
Papildus riskam, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu,
kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas
un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, cits faktors, kas ir jāņem vērā, lai pamatotu sprieduma ierobežošanu laikā, ir
objektīvas un būtiskas nenoteiktības attiecībā uz Kopienu tiesību normu piemērojamību esamība (šajā ziņā skat. iepriekš minētos
spriedumus lietā
Bidar
, 69. punkts, un lietā
Richards
, 42. punkts)
Šajā gadījumā Beļģijas iestādes nevar atsaukties uz objektīvas nenoteiktības esamību attiecībā uz pienākumu nodrošināt vienlīdzīgu
attieksmi, kas skaidri izriet no Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta, atbilstoši kuram vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē,
ka nepastāv nekāda – ne tieša, ne netieša – diskriminācija dzimuma dēļ attiecībā uz it īpaši pabalstu aprēķināšanu.
Ja izrādās, ka izdienas pensiju aprēķināšanai par pamatu tik tiešām ir izmantotas fiktīvās vidējās algas un/vai vispārējās
vidējās algas par to pašu darbu vai līdzvērtīgu darbu, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai Beļģijas iestādes nevarēja leģitīmi
ticēt, ka to, ka sieviešu darba ņēmēju algas bija mazākas nekā vīriešu darba ņēmēju algas, noteica objektīvi faktori, nevis
tikai diskriminācija algu ziņā.
Turklāt fakts, ka Komisija nav cēlusi prasību par valsts pienākumu neizpildi pret Beļģijas Karalisti, šajā sakarā nevar tikt
interpretēts tādējādi, ka Komisija, klusu ciešot, ir piekritusi diskriminācijai algu ziņā, ko Beļģijas iestādes ir pieļāvušas
laikposmā no 1984. līdz 1994. gadam, aprēķinot izdienas pensijas sievietēm pārrobežu darba ņēmējām.
Tā kā nav izdevies konstatēt, ka šajā lietā pastāvētu objektīva nenoteiktība attiecībā uz Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta
piemērojamību, šis secinājums ir pietiekams, lai pamatotu, ka šī sprieduma iedarbība netiek ierobežota laikā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru izdienas un vecuma pensiju aprēķins sievietēm pārrobežu darba ņēmējām par laikposmu
no 1984. līdz 1994. gadam bija balstīts uz fiktīvajām vidējām dienas algām un/vai vispārējām vidējām algām, kas – par to pašu
darbu vai līdzvērtīgu darbu – bija zemākas nekā vīriešiem pārrobežu darba ņēmējiem, ir pretrunā Padomes 1978. gada 19. decembra
Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma
jautājumos 4. panta 1. punktam.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.