CELEX: 62005CJ0345
Valsts pienākumu neizpilde
Nodokļu tiesību akti
Nosacījumi peļņas, kas gūta no nekustamā īpašuma atsavināšanas par atlīdzību, atbrīvošanai no nodokļa
EKL 18., 39. un 43. pants
Eiropas Ekonomikas zonas līguma 28. un 31. pants
Nodokļu sistēmas saskaņotība
Mājokļu politika

Ar prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka saglabājot spēkā nodokļu tiesību normas, saskaņā ar kurām
atbrīvojumu no nodokļa par peļņu, kas gūta, par atlīdzību atsavinot nekustamo īpašumu, kurš paredzēts izmantošanai paša nodokļu
maksātāja vai viņa ģimenes locekļu pastāvīgai dzīvesvietai, piešķir tikai ar nosacījumu, ka iegūtos ienākumus iegulda, iegādājoties
nekustamo īpašumu Portugāles teritorijā, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 18., 39., 43. pants
un 56. panta 1. punkts, kā arī 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma 28., 31. un 40. pants (OV 1994, L 1, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “EEZ līgums”).

Atbilstošās tiesību normas

EEZ līgums
EEZ līguma 6. pantā ir paredzēts:
“Neskarot tiesu prakses attīstību nākotnē, šā līguma noteikumus, ciktāl tie ir pēc būtības līdzvērtīgi attiecīgajiem Eiropas
Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma noteikumiem, kā arī tiesību
aktiem, kas pieņemti, piemērojot šos abus Līgumus, tos ieviešot un piemērojot, interpretē saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas
judikatūru līdz šā līguma parakstīšanas dienai.”
EEZ līguma 28. pantā ir noteikts:
“1.      Starp EK [Eiropas Kopienas] dalībvalstīm un EBTA [Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas] valstīm nodrošina darba ņēmēju
pārvietošanās brīvību.
2.      Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu EK dalībvalstu un EBTA valstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ
attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.
3.      Tā nozīmē turpmāk norādītās tiesības, ko var ierobežot, vienīgi pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai
veselības aizsardzības apsvērumiem:
a)      tiesības pieņemt faktiskos darba piedāvājumus;
b)      tiesības šajā nolūkā brīvi pārvietoties EK dalībvalstu un EBTA valstu teritorijā;
c)      tiesības darba nolūkos uzturēties kādā EK dalībvalstī vai EBTA valstī saskaņā ar normatīviem un administratīviem aktiem, kas
reglamentē šīs valsts pilsoņu nodarbinātību;
d)      tiesības palikt kādā EK dalībvalstī vai EBTA valstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās.
[..]”
EEZ līguma 31. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Šā līguma ietvaros nav ierobežojumu attiecībā uz kādas EK dalībvalsts vai EBTA valsts pilsoņu tiesībām veikt uzņēmējdarbību
kādas citas EK dalībvalsts vai EBTA valsts teritorijā. Tas attiecas arī uz jebkuras EK dalībvalsts vai EBTA valsts pilsoņu
tiesībām dibināt pārstāvniecības, nodaļas vai filiāles, ja viņi ir reģistrēti jebkuras šīs valsts teritorijā.
Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt
uzņēmumus, jo īpaši uzņēmumus, kas definēti 34. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz
tās valsts tiesību akti, kurā šī uzņēmējdarbība notiek [..].”

Valsts tiesiskais regulējums
Fizisko personu ienākumu nodokļa kodeksa [
Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares
], kas apstiprināts ar 1988. gada 30. novembra dekrētu–likumu Nr. 442/88, tā redakcijā pēc 2001. gada 3. jūlija dekrēta–likuma
Nr. 198/2001 (
Diário da República

I
, sērija A, Nr. 152, 03.07.2001.; turpmāk tekstā – “
CIRS
”) pieņemšanas, 10. pantā ir paredzēts:
“1.      Peļņa ir ienākumi, kas nav uzskatāmi par uzņēmuma vai profesionālās darbības rezultātā gūtiem ienākumiem, no kapitāla vai
nekustamā īpašuma, ko saņem:
a)      nododot par atlīdzību lietu tiesības uz nekustamo īpašumu un lietojot personīgo mantu uzņēmējdarbībai un profesionālai darbībai,
ko individuāli veic pats īpašnieks;
[..]
3.      Ienākumi uzskatāmi par gūtiem 1. punktā minēto darbību veikšanas brīdī, ievērojot turpmāko apakšpunktu noteikumus:
a)      solījuma pirkt vai pārdot, kā arī maiņas gadījumā ienākumi ir uzskatāmi par gūtiem, īstenojot nodošanu vai saņemot īpašumā
preces, par kurām panākta vienošanās;
b)      gadījumā, kad personīgo mantu lieto pats īpašnieks, individuāli veicot uzņēmējdarbību un profesionālo darbību, ienākumi ir
uzskatāmi par gūtiem tikai attiecīgās mantas pēdējās nodošanas par atlīdzību brīdī vai rodoties citiem apstākļiem, kuru rezultātā
jāsaskaņo rēķini līdzīgos apstākļos.
4.      Ienākumus, kurus apliek ar
IRS
[fizisko personu ienākuma nodoklis], veido:
a)      starpība starp pārdošanas un iegādes cenu, atņemot to ienākumu daļu, ko var uzskatīt par ienākumiem no kapitāla izmantošanas
gadījumos, kas minēti 1. punkta a), b) un c) punktā;
[..]
5.      No aplikšanas ar nodokli atbrīvo ienākumus, kas gūti par atlīdzību, atsavinot nekustamo īpašumu, kurš paredzēts izmantošanai
paša nodokļu maksātāja vai viņa ģimenes locekļu pastāvīgai dzīvesvietai, ja:
a)      24 mēnešu laikā no pārdošanas dienas atsavināšanas rezultātā iegūtos līdzekļus iegulda, iegādājoties īpašumā citu nekustamo
īpašumu, zemi ēkas būvniecībai vai arī, lai būvētu, paplašinātu vai pārveidotu citu nekustamo īpašumu, izmantošanai vienīgi
minētajam mērķim, ja vien tas atrodas Portugāles teritorijā;
b)      atsavināšanas rezultātā iegūtos līdzekļus izmanto iepriekšējā punktā minētā pirkuma apmaksai, ja vien nodošana ir notikusi
iepriekšējo divpadsmit mēnešu laikā;
c)      a) punktā norādīto noteikumu piemērošanai nodokļu maksātājs dara zināmu savu nodomu līdzekļus kaut arī daļēji ieguldīt, attiecīgajā
atsavināšanas gadam atbilstošajā ienākumu deklarācijā norādot summu, kādu viņš ir paredzējis ieguldīt;
d)      ieguldījuma summa atšķiras no tās, kas deklarēta atbilstoši iepriekšējam c) punktam, nodokļu maksātājs, norādot faktiski ieguldītās
summas, pēc a) punktā noteiktā 24 mēnešu termiņa iespējami ātrāk iesniedz labotu deklarāciju.
6.      Iepriekšējā punktā minētās priekšrocības nepiešķir, ja:
a)      līdzekļus ieguldot cita nekustamā īpašuma iegādei, pircējs sešu mēnešu laikā pēc termiņa, kurā ir jāveic ieguldījums, to neizmanto
paša vai viņa ģimenes locekļu dzīvesvietai;
[..].”

Pirmstiesas procedūra
Tā kā, Komisijas skatījumā pastāvot Portugāles tiesību normai, kas reglamentē nodokļa uzlikšanu peļņai, kas gūta, par atlīdzību
atsavinot nekustamo īpašumu, un it īpaši
CIRS
10. panta 5. punktam, nav izpildīti Portugāles Republikas pienākumi, kas ir uzlikti ar EKL 18., 39., 43. pantu un 56. panta
1. punktu, kā arī EEZ līguma 28., 31. un 40. pantu, tā ar 2003. gada 20. februāra vēstuli lūdza šo dalībvalsti šajā sakarā
sniegt savus apsvērumus.
Portugāles iestādes iebilst pret Komisijas apgalvojumu, norādot, ka apstrīdētie
CIRS
noteikumi neierobežo pamatbrīvības, ka tie nav diskriminējoši un ka katrā ziņā tos pamato primāri vispārējo interešu iemesli,
precīzāk, mērķis aizsargāt tiesības uz mājokli vai nodrošināt valsts nodokļu sistēmas saskaņotību.
Tā kā Portugāles iestāžu argumentācija Komisiju nepārliecināja, tā 2004. gada 9. jūlijā nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā,
pirmkārt, tā atkārtoja savu argumentāciju, saskaņā ar kuru Portugāles nodokļu uzlikšanas tiesiskais regulējums, kas attiecas
uz nosacījumiem peļņas, kas gūta no nekustamā īpašuma atsavināšanas par atlīdzību, atbrīvošanai no nodokļa, ierobežo personu
pārvietošanās un kapitāla aprites brīvību, un, otrkārt, aicināja Portugāles Republiku veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai
izpildītu atzinuma prasības divu mēnešu laikā no tā saņemšanas brīža.
Tā kā Portugāles iestādes atbildē uz minēto argumentēto atzinumu saglabāja savu nostāju, uzskatot, ka valsts tiesiskais regulējums,
ko pamato sociālās politikas mērķi, nav pretrunā Kopienu tiesībām, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību
Vispirms ir jāatgādina, ka, kaut gan atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai tiešie nodokļi ietilpst dalībvalstu kompetencē,
tām šī kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat. 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑2229. lpp., 21. punkts, kā arī 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/03
Marks & Spencer
, Krājums, I‑10837. lpp., 29. punkts).
Jāpārbauda, vai, kā to norāda Komisija, Portugāles tiesiskā regulējuma noteikumi par nodokļa uzlikšanu peļņai, kas gūta, par
atlīdzību atsavinot nekustamo īpašumu, un it īpaši
CIRS
10. panta 5. punkts ierobežo personu pārvietošanās un kapitāla aprites brīvību, kas ir noteikta EKL 18., 39., 43. pantā un
56. panta 1. punktā, kā arī EEZ līguma 28., 31. un 40. pantā.

Par personu pārvietošanās brīvību
Šī iebilduma kontekstā Komisija vispirms norāda, ka Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 18.,
39. un 43. pants.
EKL 18. pants, kas vispārīgi nosaka Eiropas Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā,
ir detalizēts EKL 43. pantā – par brīvību veikt uzņēmējdarbību (2006. gada 7. septembra spriedums lietā C‑470/04
N
, Krājums, I‑7409. lpp., 22. punkts) un EKL 39. pantā – par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
Tādējādi vispirms ir jāpārbauda, vai EKL 39. un 43. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā
CIRS
10. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru atbrīvojumu no nodokļa par peļņu, kas gūta, par atlīdzību atsavinot nekustamo īpašumu,
kurš paredzēts izmantošanai paša nodokļu maksātāja vai viņa ģimenes locekļu pastāvīgai dzīvesvietai, piešķir tikai ar nosacījumu,
ka iegūtos ienākumus iegulda, iegādājoties nekustamo īpašumu Portugāles teritorijā.
EK līguma noteikumu kopuma par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Kopienas pilsoņu visu veidu profesionālās darbības
veikšanu visā Kopienas teritorijā, un tie aizliedz tādus pasākumus, kuri var radīt mazāk labvēlīgus apstākļus šiem pilsoņiem,
ja tie vēlas veikt ekonomisku darbību citas dalībvalsts teritorijā (2005. gada 15. septembra spriedums lietā C‑464/02 Komisija/Dānija,
Krājums, I‑7929. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
Noteikumi, kuri traucē vai attur kādas dalībvalsts pilsoni atstāt tā izcelsmes valsti, lai realizētu savas tiesības uz brīvu
pārvietošanos, tādējādi ir šīs brīvības ierobežojums, pat ja tie ir piemērojami neatkarīgi no attiecīgo darba ņēmēju pilsonības
(2003. gada 13. novembra spriedums lietā C‑209/01
Schilling
un
Fleck-Schilling
,
Recueil
, I‑13389. lpp., 25. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 35. punkts).
No Tiesas judikatūras izriet, ka, pat ja atbilstoši to formulējumam noteikumi par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību ir paredzēti,
lai ārvalsts personām uzņemošajā dalībvalstī piemērotu tādu pašu attieksmi kā savas valsts pilsoņiem, šie noteikumi arī liedz
izcelsmes valstij traucēt saviem pilsoņiem pieņemt darba piedāvājumu un strādāt citā dalībvalstī (2002. gada 12. decembra
spriedums lietā C‑385/00
De Groot
,
Recueil
, I‑11819. lpp., 79. punkts).
Tas pats attiecas uz noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību. Atbilstoši minētajai judikatūrai, pat ja atbilstoši to
redakcijai noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību ir paredzēti, lai ārvalsts personām uzņemšanas dalībvalstī piemērotu
tādu pašu attieksmi kā savā valstī, tie liedz izcelsmes valstij kavēt saviem pilsoņiem vai sabiedrībai, kas dibināta atbilstoši
tās tiesību aktiem, citā dalībvalstī veikt uzņēmējdarbību (2004. gada 11. marta spriedums lietā C‑9/02
De Lasteyrie du Saillant
,
Recueil
, I‑2409. lpp., 42. punkts, un 2006. gada 23. februāra spriedums lietā C‑471/04
Keller Holding
, Krājums, I‑2107. lpp., 30. punkts).
Portugāles Republika šajā gadījumā apgalvo, ka
CIRS
10. panta 5. punkts nerada mazāk labvēlīgus apstākļus nodokļu maksātājiem, kas vēlas savu dzīvesvietu pārcelt ārpus Portugāles
teritorijas. Tās skatījumā šis noteikums paredz nodokļa samazinājumu
ad hoc
, atkāpjoties no vispārējās normas par nodokļa uzlikšanu peļņai. Šādos apstākļos Komisija nevar pamatoti uzskatīt, ka šāds
noteikums ir pretrunā EKL 39. un 43. pantam.
Šis arguments ir jānoraida. Pat ja
CIRS
10. panta 5. punkts neaizliedz nodokļu maksātājam, kas maksā ienākumu nodokli Portugālē, strādāt citā dalībvalstī, vai izmantot
savas tiesības veikt uzņēmējdarbību vispār, šis noteikums tomēr ierobežo šo tiesību īstenošanu, vismaz atturot nodokļu maksātājus
no savu nekustamo īpašumu pārdošanas, lai iekārtotu dzīvesvietu citā dalībvalstī ārpus Portugāles Republikas teritorijas.
Nav apstrīdams, ka nodokļu maksātājam, kas, īstenojot EKL 39. un 43. pantā paredzētās tiesības, vēlas pārdot dzīvesvietai
izmantoto Portugāles teritorijā tā īpašumā esošo nekustamo īpašumu, lai pārceltu savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti un šajā
nolūkā mājoklim tur iegādātos citu nekustamo īpašumu, tiek piemērota nelabvēlīgāka attieksme nodokļu uzlikšanas jomā nekā
personai, kas saglabā savu dzīvesvietu Portugālē.
Šī atšķirīgā attieksme, kas skar peļņas aplikšanu ar nodokli un var ietekmēt tāda nodokļu maksātāja īpašumu, kurš vēlas pārcelt
savu dzīvesvietu ārpus Portugāles teritorijas, var to atturēt no dzīvesvietas pārcelšanas.
No minētā izriet, ka, atbrīvojumu no nodokļa par peļņu, kas gūta, par atlīdzību atsavinot nekustamo īpašumu, kurš paredzēts
izmantošanai paša nodokļu maksātāja vai viņa ģimenes locekļu pastāvīgai dzīvesvietai, piešķirot tikai ar nosacījumu, ka iegūtos
ienākumus iegulda, iegādājoties nekustamo īpašumu Portugāles teritorijā,
CIRS
noteikumi, proti, tā 10. panta 5. punkts, var ierobežot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību,
ko nodrošina EKL 39. un 43. pants.
Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts pasākumi, kas var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantēto
pamatbrīvību izmantošanu, var tomēr tikt pieļauti ar nosacījumu, ka tiem ir vispārēju interešu mērķis, ka tie ir atbilstoši,
lai nodrošinātu tā īstenošanu, un ka tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iecerēto mērķi (iepriekš minētie
spriedumi lietā
de Lasteyrie du Saillant
, 49. punkts, un lietā
N
, 40. punkts).
Šajā sakarā Portugāles Republika apgalvo – tas, ka atsavinātajam nekustamajam īpašumam un iegūtajam nekustamajam īpašumam,
kas nopirkts, ieguldot atsavināšanas rezultātā iegūtos līdzekļus, ir identiskas funkcijas, nozīmē, ka
CIRS
10. panta 5. punktu pamato vajadzība nodrošināt nodokļu režīma saskaņotību. Faktiski, veicot aplikšanu ar nodokli, pastāv
tieša mijiedarbība starp nodokļu priekšrocībām un nodokļa uzlikšanu, kas ietekmē vienu un to pašu nodokļa maksātāju.
Pirmkārt, ir jāatzīst, ka Portugāles Republikas apgalvojumā nav noliegts, ka citā dalībvalstī ārpus Portugāles teritorijas
iegādātu nekustamo īpašumu arī var izmantot kā paša nodokļu maksātāja pastāvīgo dzīvesvietu, kurš iepriekš ir uzturējies Portugālē.
Turklāt pretēji tam, ko būtībā apgalvo Portugāles iestādes, ja šo nekustamo īpašumu iegādājas, izmantojot līdzekļus, kas iegūti,
pārdodot nodokļu maksātāja dzīvesvietai izmantoto Portugālē esošo nekustamo īpašumu, šis pirkums aizstāj atsavināto īpašumu
un kā nodokļu maksātāja īpašuma daļa veic iepriekš īpašumā esošā nekustamā īpašuma funkciju.
Otrkārt, no
CIRS
10. panta 5. punkta pārbaudes izriet, ka pretēji Portugāles Republikas apgalvojumam šajā lietā iespējamā saikne starp nodokļu
maksātājam piešķirtajām priekšrocībām un nodokļa uzlikšanu nav pārliecinoša. Nodokli var uzlikt peļņai nākotnē tikai tad,
ja šī peļņa tiek gūta. Turklāt, ja vien attiecīgā persona dzīvesvietas izveidošanai iegādājas jaunu īpašumu Portugāles teritorijā,
tā vienmēr var izmantot
CIRS
10. panta 5. punktā paredzēto atbrīvojumu.
Šādos apstākļos Portugāles iestādes nevar apgalvot, ka pastāv tieša saikne starp minētajā valsts tiesību normā paredzēto atbrīvojumu
no nodokļa un šo priekšrocību kompensāciju, iekasējot noteiktu nodokli.
Tiesa ir atzinusi, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma saskaņotību var pamatot Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanas
ierobežošanu. Tomēr, lai arguments, kurš balstīts uz šādu pamatojumu, tiktu atbalstīts, ir jāpierāda, ka pastāv tieša saikne
starp attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības kompensāciju ar noteiktu nodokļu maksājumu (šajā sakarā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Keller Holding
, 40. punkts un tajā minētā judikatūra), kas šajā gadījumā nav izdarīts.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka nav atbalstāms arguments, saskaņā ar kuru valsts tiesisko regulējumu, kas attiecas
uz nodokļa uzlikšanu no nekustamā īpašuma pārdošanas gūtajai peļņai, objektīvi pamato vajadzība saglabāt nodokļu sistēmas
saskaņotību.
Portugāles Republika turklāt norāda, ka
CIRS
10. panta 5. punktam ir jānodrošina nodokļu maksātāja un viņa ģimenes locekļu dzīvesvietas aizsardzība un saglabāšana un
ka tādēļ tas nodrošina nodokļa maksātāja tiesības uz mājokli, kas ir valsts pienākums.
Pieņemot, ka uz šādu argumentu varētu atsaukties, lai pamatotu personu pārvietošanās brīvības ierobežojumus, ir jāatzīst,
ka
CIRS
10. panta 5. punkta izvirzītā prasība veikt ieguldījumu Portugāles teritorijā katrā ziņā pārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai
nepieciešamo.
Ja minētās valsts tiesību normas mērķis ir nodrošināt tiesības uz mājokli, tad šo mērķi var sasniegt, neizvirzot prasību veikt
ieguldījumu valsts teritorijā.
Šajā sakarā Portugāles Republika tomēr apgalvo, ka, atceļot prasību ieguldīt peļņu valsts teritorijā, tiktu netieši finansēta
citu dalībvalstu mājokļu politika.
Tomēr šis arguments, pat pieņemot, ka tas ir pamatots, nepierāda, ka apstrīdētie noteikumi ir nepieciešami, lai sasniegtu
izvirzīto mērķi. Šī sprieduma 31. punktā minētais mērķis nodrošināt tiesības uz mājokli tāpat ir sasniegts, ja nodokļu maksātājs
izvēlas pārcelt savu dzīvesvietu uz citas dalībvalsts teritoriju, nevis saglabāt to Portugāles teritorijā. Līdz ar to, ievērojot
minēto mērķi, citu dalībvalstu mājokļu politikas iespējamās netiešās finansēšanas apstāklim nav nozīmes.
Tā kā nav konstatēts, ka attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, šajā gadījumā
CIRS
10. panta 5. punktu, pamato primāri vispārējo interešu iemesli, ir jāsecina, ka šāds tiesiskais regulējums ir pretrunā EKL
39. un 43. pantam.
Visbeidzot, attiecībā uz personām, kas nav ekonomiski aktīvas, šis pats secinājums to pašu iemeslu dēļ ir izdarāms par iebildumu,
kas saistīts ar EKL 18. pantu.
Otrkārt, Komisija norāda, ka Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EEZ līguma 28. un 31. pants par
darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību.
Kā tas ir precizēts EEZ līguma 6. pantā, šā līguma noteikumus, ciktāl tie būtībā ir līdzvērtīgi attiecīgajiem Līguma noteikumiem,
kā arī tiesību aktiem, kas pieņemti, piemērojot šo līgumu, tos ieviešot un piemērojot, interpretē saskaņā ar atbilstošo Tiesas
judikatūru līdz šā līguma parakstīšanas dienai.
Turklāt gan Tiesa, gan arī EBTA Tiesa ir atzinusi, ka ir jāraugās, lai EEZ līguma noteikumi, kas būtībā ir identiski Līguma
noteikumiem, tiktu interpretēti vienādi (iepriekš minētais spriedums lietā
Keller Holding
, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jānorāda, ka EEZ līguma 28. un 31. pantā minētās normas, kas aizliedz ierobežot pārvietošanās brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību,
ir identiskas EKL 39. un 43. pantā minētajām normām.
Šādos apstākļos Komisijas prasība, ciktāl tā ir saistīta ar iebildumu par normu, kas attiecas uz EEZ līgumā minēto personu
pārvietošanās brīvību, pārkāpumu, ir uzskatāma par pamatotu.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka, saglabājot spēkā tādas nodokļu tiesību normas kā
CIRS
10. panta 5. punkts, saskaņā ar kurām atbrīvojumu no nodokļa par peļņu, kas gūta, par atlīdzību atsavinot nekustamo īpašumu,
kurš paredzēts izmantošanai paša nodokļu maksātāja vai viņa ģimenes locekļu pastāvīgai dzīvesvietai, piešķir tikai ar nosacījumu,
ka iegūtos ienākumus iegulda, iegādājoties nekustamo īpašumu Portugāles teritorijā, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus,
ko tai uzliek EKL 18., 39. un 43. pants, kā arī EEZ līguma 28. un 31. pants.

Par kapitāla aprites brīvību
Komisija turklāt lūdz Tiesu atzīt, ka Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 56. panta 1. punkts
un EEZ līguma 40. pants.
Tā kā Līguma noteikumi un EEZ līguma noteikumi par personu pārvietošanās brīvību nepieļauj apstrīdēto tiesisko regulējumu,
minētais tiesiskais regulējums, ievērojot EKL 56. panta 1. punktu un EEZ līguma 40. pantu par kapitāla aprites brīvību, nav
atsevišķi jāpārbauda (skat. pēc analoģijas 2002. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑483/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑4781. lpp., 56. punkts).

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, Portugāles Republikai ir jāpiespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
saglabājot spēkā tādas nodokļu tiesību normas kā Fizisko personu ienākumu nodokļa kodeksa 10. panta 5. punkts, saskaņā ar
kurām atbrīvojumu no nodokļa par peļņu, kas gūta, par atlīdzību atsavinot nekustamo īpašumu, kurš paredzēts izmantošanai paša
nodokļu maksātāja vai viņa ģimenes locekļu pastāvīgai dzīvesvietai, piešķir tikai ar nosacījumu, ka iegūtos ienākumus iegulda,
iegādājoties nekustamo īpašumu Portugāles teritorijā, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 18.,
39. un 43. pants, kā arī 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma 28. un 31. pants;
2)
Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – portugāļu.