CELEX: 62005CJ0060
Ohranjanje prostoživečih ptic
Direktiva 79/409/EGS
Odstopanja od režima varstva

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9 Direktive Sveta z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic (79/409/EGS) (
UL L 103, str. 1
, v nadaljevanju: Direktiva).
Predlog je bil vložen v okviru spora, ki poteka med združenjem WWF Italia in tremi drugimi združenji ter Regione Lombardia v zvezi z odvzemom z lovom na vrsti ščinkavec
(Fringilla coelebs)
in pinoža
(Fringilla montifringilla)
v lovski sezoni 2003/2004.
Pravni okvir
Pravo Skupnosti
V skladu s členom 1 je namen te direktive varovanje, upravljanje in nadzor vseh naravno prisotnih prostoživečih vrst ptic in določa pravila za njihovo izkoriščanje.
Direktiva državam članicam nalaga uvedbo splošnega sistema varstva, ki med drugim obsega prepoved ubitja, ujetja ali motenja ptic iz člena 1 in prepoved uničevanja njihovih gnezd.
Vendar pa člen 9 Direktive dopušča določena odstopanja:
„1.   Države članice lahko odstopajo od določb členov 5, 6, 7 in 8, kadar ni na voljo druge zadovoljive rešitve, zaradi
a)
—
interesov zdravja in varstva ljudi,
—
interesov varnosti v zračnem prometu,
—
preprečitve resne škode na posevkih, živini, gozdovih, ribiških območjih in vodi,
—
varstva rastlinstva in živalstva;
b)
raziskovanja in izobraževanja ter za doseljevanje, ponovno naseljevanje in gojitev, potrebno za te namene;
c)
dopustitve ujetja, posedovanja ali druge sprejemljive oblike uporabe določenih ptic v majhnem številu pod strogo nadzorovanimi pogoji in na selektivni podlagi.
2.   Odstopanja morajo navajati:
—
vrste, ki so predmet odstopanj,
—
sredstva, naprave ali načine, dovoljene za ujetje ali ubitje,
—
pogoje tveganja ter krajevne in časovne okoliščine, v katerih se ta odstopanja lahko odobrijo,
—
organ, pooblaščen za izjavo, da so zahtevani pogoji dani, in za odločitev o tem, katera sredstva, naprave ali načini se lahko uporabijo, v okviru kakšnih omejitev in kdo jih lahko uporabi,
—
nadzorne ukrepe, ki se bodo izvedli.
[…]“
Notranje pravo
Člen 9 Direktive je bil v italijanski pravni red prenesen s členom 19a zakona št. 157/92 z dne 11. februarja 1992 o prostoživečem toplokrvnem živalstvu in odvzemu z lovom (legge 11 febbraio 1992, n. 157, Norme per la protezione della fauna selvatica omeoterma e per il prelievo venatorio, redna priloga k GURI št. 46 z dne 25. februarja 1992), kot je bil spremenjen z zakonom št. 221 z dne 3. oktobra 2002 (GURI št. 239 z dne 11. oktobra 2002, v nadaljevanju: zakon št. 157), ki določa:
„1.   Regije sprejemajo predpise, na podlagi katerih se izvajajo odstopanja, predvidena v […], tako da so usklajeni z zahtevami iz člena 9, načeli in namenom členov 1 in 2 navedene Direktive ter z določbami tega zakona.
2.   Odstopanja se lahko dovolijo, če ni na voljo drugih zadovoljivih rešitev, le za namene iz člena 9(1) Direktive […], in morajo navajati vrste, ki so predmet odstopanj, sredstva, dovoljene naprave ali načine za odvzem, pogoje tveganja, krajevne in časovne okoliščine odvzema, število živali, ki jih je mogoče odvzeti na dan in v celotnem obdobju, kontrole in oblike nadzora, ki veljajo za lov ter organe, ki so za to zadolženi, brez poseganja v člen 27(2). Osebe, pooblaščene za odvzem na podlagi odstopanja, določijo regije v dogovoru s teritorialnimi lovskimi društvi […] in alpskimi območji.
3.   Odstopanja iz odstavka 1 veljajo za določeno obdobje, po mnenju Istituto nazionale per la fauna selvatica (INFS) (nacionalni inštitut za prostoživeče živalstvo) ali inštitutov, priznanih na regionalni ravni, in v nobenem primeru ne morejo veljati za vrste, katerih število se resno zmanjšuje.
4.   Na predlog ministra za regionalne zadeve, ob sodelovanju ministra za okolje in prostorsko urejanje ter po odločitvi Sveta ministrov lahko predsednik Sveta ministrov po opozorilu zadevni regiji razveljavi odstopanja, ki jih je sprejela regija in kršijo določbe tega zakona in Direktive […].
5.   Regije vsako leto do 30. junija predsedniku Sveta ministrov ali, glede na okoliščine primera, ministru za regionalne zadeve, ministru za okolje in prostorsko urejanje ministru za kmetijsko in gozdarsko politiko, ministru za politike Skupnosti ter INFS oddajo poročilo o izvajanju odstopanj iz tega člena; to poročilo je treba poslati tudi pristojnim parlamentarnim komisijam. Minister za okolje in prostorsko urejanje vsako leto pošlje Komisiji Evropskih skupnosti poročilo iz člena 9(3) Direktive […].“
Regione Lombardia je sprejela zakon št. 18 z dne 2. avgusta 2002 (v nadaljevanju: regionalni zakon št. 18/2) na podlagi člena 19a zakona št. 157. Člen 2(2) tega zakona dovoljuje odvzem z lovom na vrsti ščinkavec in pinoža.
Člen 4 tega zakona določa tudi, da predsednik Giunta regionale della Lombardia, po opredelitvi INFS, sprejme ukrepe za omejitev ali ustavitev odvzemov, ki ga navedeni zakon dovoljuje, če se pojavijo trendi upadanja v številčnem stanju populacij, ki so predmet odvzema na podlagi odstopanja iz zgoraj navedenega člena 2.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari s tožbo pred predložitvenim sodiščem predlagajo razveljavitev in zadržanje učinkov odločbe št. 14250 Giunta regionale della Lombardia z dne 15. septembra 2003 o odvzemu z lovom določenega števila prostoživečih ptic vrst ščinkavec in pinoža v lovni sezoni 2003/2004. Ta odločba je bila sprejeta na podlagi člena 2(2) regionalnega zakona št. 18.
V dveh dopisih z dne 14. maja in 24. junija 2003 je INFS menila, da je na celotnem italijanskem ozemlju v lovni sezoni 2003/2004 mogoče ujeti kontingent največ 1.500.000 osebkov vrste ščinkavec in 52.000 osebkov vrste pinoža.
Nekatere italijanske regije so si nato kontingente za vrste, na katere je lov dovoljen, razdelile. Tako je bilo na podlagi sprejetih dogovorov Regione Lombardia dodeljena kvota za ulov 360.000 ščinkavcev in 32.000 pinož.
Tožeče stranke pred predložitvenim sodiščem trdijo, da dovoljenje odvzema z lovom na podlagi odstopanja, ki ga je izdala Regione Lombardia, ni zakonito, in svoje trditve utemeljujejo tako:
—
dovoljenje predvideva možnost uporabe osebkov zadevnih vrst kot živih vab, čeprav sta obe vrsti zaščiteni;
—
že z razdelitvijo med petimi regijami je bila dosežena največja kvota, ki jo je INFS določil na nacionalni ravni;
—
nadzorni ukrepi, ki jih člen 9 Direktive zahteva za zagotovitev spoštovanja največjih kvot za ulov, niso predvideni.
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari prav tako trdijo, da člen 19a zakona št. 157/92 krši Direktivo, ker pooblašča regije za sprejetje predpisov za izvajanje odstopanj, ki jih Direktiva predvideva, pri čemer pa ne določa, na kakšen način je treba določiti in spoštovati največji kontingent osebkov, za katere je dovoljen odvzem na celotnem nacionalnem ozemlju.
Tožena stranka v postopku v glavni stvari pa je po drugi strani poudarila, da člen 19a zakona št. 157/92 regijam daje odgovornost za sprejetje predpisov glede odvzema z lovom na podlagi odstopanja od sistema zaščite, vzpostavljenega z Direktivo, po obveznem prejemu mnenja INFS ali drugih inštitutov, priznanih na regionalni ravni, vendar pa to mnenje ni zavezujoče.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia dvomi, da člen 19a zakona št. 157/92 zagotavlja učinkovito uporabo člena 9(1)(c) Direktive. Ugotavlja, da ta določba za določitev največjega kontingenta osebkov, ki jih je dovoljeno ujeti, določa nezavezujoče, čeprav obvezno mnenje INFS ali drugih inštitutov, priznanih na regionalni ravni, pri čemer pa ne predvideva sistema, ki bi ta kontingent določil na zavezujoč način za celotno nacionalno ozemlje, niti nobenega mehanizma, primernega za določitev porazdelitve nacionalnega kontingenta za katerega je lov dovoljen, med regijami. Končno, predložitveno sodišče meni, da sistem nadzora skladnosti regionalnih ukrepov z nacionalnimi in skupnostnimi predpisi zaradi trajanja postopka ne ustreza zahtevam po hitrosti, povezanim s potrebo po izogibanju nezakonitim odvzemom v kratkem obdobju (približno 40 dni), v katerem velja odstopanje.
V navedenih okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba Direktivo […] razlagati tako, da morajo države članice ne glede na notranjo porazdelitev pristojnosti med državo in regijami, določeno z nacionalnimi ureditvami, sprejeti izvedbene predpise, ki urejajo vse situacije, za katere ta direktiva določa, da jih je treba varovati, zlasti glede zagotavljanja, da odvzem z lovom na podlagi odstopanja ne preseže majhnega števila iz člena 9(1)(c)?
2.
Ali je treba Direktivo […], še zlasti števila za odvzem z odstopanjem, razlagati tako, da se mora nacionalno izvedbeno pravilo sklicevati na določeno ali določljivo merilo, ki je poleg tega zaupano usposobljenim tehničnim organom, tako da se odvzem izvaja na podlagi meril, ki objektivno določajo količinsko raven, ki je ni mogoče preseči na nacionalni ali regionalni ravni, ob upoštevanju možnost različnih okoljskih pogojev?
3.
Ali nacionalna določba iz člena 19a zakona št. 157, ki zahteva obvezno, vendar neobvezujoče mnenje INFS za določitev navedenega merila, vendar pa ne predvideva postopka usklajevanja med regijami, v katerem bi se na obvezujoč način za vsako vrsto določila porazdelitev največjega števila osebkov, ki so lahko predmet odvzema na podlagi odstopanja, določenega na nacionalni ravni kot majhno število, pomeni pravilno uporabo člena 9 Direktive […]?
4.
Ali je postopek za nadzor usklajenosti izjem za lov, ki jih dovolijo italijanske regije na podlagi člena 19a zakona št. 157/92, po obdobju objave, ki traja točno določen čas, ki je potreben za sprejetje in objavo ukrepa in v katerem kratko obdobje izjem za lov lahko že poteče, s predpisi Skupnosti primeren za zagotavljanje polne učinkovitosti Direktive 79/409/ES?“
Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
Regione Lombardia in Associazione migratoristi italiani (ANUU) ugovarjata dopustnosti vprašanj za predhodno odločanje, ker naj bi nacionalno sodišče Sodišču med drugim predlagalo, naj se opredeli glede upoštevnosti in zakonitosti porazdelitve pristojnosti znotraj Italijanske republike. Poleg tega naj bi bila predmet vprašanj, ki jih je zastavilo to sodišče, skladnost notranjih določb s členom 9 Direktive.
Glede tega je treba spomniti, da čeprav se Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe ne more odločati ne glede vprašanj, ki se nanašajo na notranje pravo držav članic, ne glede skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, pa lahko ponudi elemente za razlago prava Skupnosti, ki nacionalnemu sodišču omogočajo, da razsodi v sporu, ki mu je predložen (glej zlasti sodbi z dne 23. novembra 1989 v zadevi Parfümerie-Fabrik 4711,
C-150/88, Recueil str. I-3891
, točka 12, in z dne 21. septembra 2000 v zadevi Borawitz,
C-124/99, Recueil str. I-7293
, točka 17).
Seveda bi bilo drugače, če bi bilo očitno, da se določba prava Skupnosti, ki je Sodišču predložena v razlago, ne uporablja (glej zlasti sodbo z dne 18. oktobra 1990 v združenih zadevah Dzodzi,
C-297/88 in C-197/89, Recueil, str. I-3763
, točka 40). Vendar ni tako.
Iz besedila vprašanj za predhodno odločanje ter iz obrazložitve predložitvene odločbe izhaja, da želi nacionalno sodišče razlago člena 9(1)(c) Direktive glede pogojev, pod katerimi države članice lahko dovolijo odstopanja, ki jih ta določba določa. Navedeno sodišče želi med drugim pojasnilo, kako naj se ta člena uporabljata v decentralizirani državni strukturi.
Iz predložitvene odločbe je razvidno tudi, da bo navedena razlaga člena 9(1)(c) Direktive lahko nacionalnemu sodišču dala elemente, ki jih to potrebuje za rešitev spora o glavni stvari.
V navedenih okoliščinah je treba šteti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
S tem vprašanjem predložitveno sodišče dejansko sprašuje, ali morajo nacionalne določbe za prenos Direktive urejati vse situacije, za katere velja sistem zaščite, ki ga določa ta direktiva, zlasti pogoj iz njenega člena 9(1)(c), v skladu s katerim morajo biti morebitni odvzemi z lovom omejeni na „majhno število“ ptičev.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da morajo biti merila na podlagi katerih države članice lahko dovolijo odstopanja, povzeta v nacionalnih določbah, ki so dovolj jasno in natančno opredeljene, saj je natančnost prenosa zlasti pomembna v primeru, kot je ta, ko je državam članicam poverjeno, da vsaka na svojem ozemlju upravlja s skupno dediščino (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 8. julija 1987 v zadevi Komisija proti Belgiji,
247/85, Recueil, str. 3029
, točka 9, in z dne 27. aprila 1988 v zadevi Komisija proti Franciji,
252/85, Recueil, str. 2243
, točka 5).
Prav tako je treba poudariti, da morajo organi držav članic pri izvajanju pristojnosti v zvezi z dovoljenji za odstopanja v skladu s členom 9 Direktive pri presoji upoštevati številne elemente, ki se nanašajo na geografske, klimatske, okoljske in biološke podatke ter zlasti glede na stanje v zvezi z razmnoževanjem in skupno letno smrtnostjo vrste zaradi naravnih razlogov.
Glede teh elementov za presojo je Sodišče v sodbah z dne 9. decembra 2004 v zadevi Komisija proti Španiji (
C-79/03, ZOdl., str. I-11619
, točka 36) in z dne 15. decembra 2005 v zadevi Komisija proti Finski (
C-344/03, ZOdl, str. I-11033
, točka 53) poudarilo, da v skladu z dokumentom, naslovljenim „Drugo poročilo Komisije o izvajanju Direktive 79/409/EGS glede ohranjanja prostoživečih ptic“, z dne 24. novembra 1993 (COM(93) 572 konč.) pomeni majhno število vsak ulov, manjši od 1 % skupne letne smrtnosti zadevne populacije (srednja vrednost) za vrste, na katere je lov prepovedan, in 1 % za lovne vrste. Sodišče je s tem v zvezi poudarilo, da količinski elementi temeljijo na delu odbora ORNIS za prilagoditev Direktive tehničnemu in znanstvenemu napredku, ustanovljenega na podlagi člena 16 Direktive, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic.
Iz zgoraj navedenih sodb Komisija proti Španiji, točka 41, in Komisija proti Finski, točka 54, izhaja tudi, da čeprav gornji odstotki niso pravno zavezujoči, so zaradi znanstvenega ugleda dela odbora ORNIS in glede nato, da niso bili predloženi nobeni nasprotujoči znanstveni dokazi, vseeno lahko referenčna podlaga za presojo, ali je odstopanje, odobreno na podlagi člena 9(1)(c) Direktive, v skladu s to določbo (glej po analogiji glede upoštevnosti znanstvenih podatkov na področju ornitologije sodbi z dne 19. maja 1998 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
C-3/96, Recueil, str. I-3031
, točki 69 in 70, in z dne 7. decembra 2000 v zadevi Komisija proti Franciji,
C-374/98, Recueil, str. I-10799
, točka 25).
Zato morajo države članice, ne glede na to, kakšna je notranja porazdelitev pristojnosti, ki jo določa nacionalni pravni red, sprejeti zakonodajni okvir in druge predpise, ki zagotavljajo, da se pri odvzemih ptic spoštuje pogoj „majhnega števila“ iz člena 9(1)(c) Direktive, in sicer na podlagi natančnih znanstvenih podatkov, ne glede na to, za katero vrsto gre.
Torej je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 9(1)(c) Direktive države članice zavezuje, da ne glede na notranjo porazdelitev pristojnosti, ki jo določa nacionalni pravni red, pri sprejetju ukrepa za prenos te določbe zagotovijo, da v vsakem primeru izvajanja v njej predvidenih odstopanj in za vse zaščitne vrste dovoljeni lov ne preseže zgornje meje, ki je v skladu z omejitvijo tega lova na majhno število, ki ga predpisuje ta določba, ta prag pa mora biti določen na podlagi natančnih znanstvenih podatkov.
Drugo vprašanje
S tem vprašanjem nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, kako natančne morajo biti nacionalne določbe o prenosu glede tehničnih parametrov, na podlagi katerih se lahko določi kontingent, ki ustreza „majhnemu številu“ ptic v skladu s členom 9(1)(c) Direktive.
Poudariti je treba, da enajsta uvodna izjava v Direktivi navaja, da pogoja, ki se nanaša na „majhno število“, na katero morajo biti omejeni odvzemi, dovoljeni na podlagi odstopanja, ni mogoče določiti glede na absolutno merilo, temveč glede na populacijski nivo zadevne vrste, ter njenih letnih stopenj razmnoževanja in smrtnosti.
V zvezi s tem Sodišče natančneje opredeljuje, da se odstopanja na podlagi člena 9 Direktive lahko dovolijo le, če obstaja zagotovilo, da se populacije zadevnih vrst vzdržujejo na zadovoljivi ravni. V nasprotnem primeru odvzema ptic nikakor ni mogoče šteti za razumnega in torej za dopustno izkoriščanje v smislu enajste uvodne izjave v Direktivi (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Ligue pour la protection des oiseaux in drugi,
C-182/02, Recueil, str. I-12105
, točka 17).
V navedenih okoliščinah in zato, da bi pristojni organi uporabljali odstopanja, določena v členu 9 Direktive, le na način, ki je v skladu s pravom Skupnosti, morajo biti nacionalni zakonodajni okvir in drugi predpisi zasnovani tako, da izvajanje v Direktivi vsebovanih določb glede odstopanj ustreza načelu pravne varnosti.
Dejansko, kot izhaja iz sodbe z dne 7. marca 1996 v zadevi Associazione italiana per il WWF in drugi (
C-118/94, Recueil, str. I-1223
, točke 23, 25 in 26), morajo veljavni nacionalni predpisi na tem področju določati merila za odstopanje jasno in natančno ter organe, zadolžene za njihovo izvajanje, zavezovati k upoštevanju. Glede izrednega režima, ki ga je treba razlagati strogo, je breme dokazovanja glede obstoja zahtevanih pogojev za vsako odstopanje na organu, ki sprejme odločitev; države članice morajo zagotoviti, da je vsak poseg v zaščitene vrste dovoljen le na podlagi odločitev, ki so natančno in ustrezno obrazložene ter ki navajajo razloge, pogoje in zahteve, določene v členu 9, odstavka 1 in 2, Direktive.
Poleg tega iz predložitvene odločbe izhaja, da obstajajo pomembne številčne razlike med različnimi populacijami ptic, pri čemer pa mora vsaka odločitev, ki odstopa od režima zahtevane zaščite, upoštevati stanje vrste, na katero se nanaša.
Torej je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da morajo nacionalne določbe o prenosu, ki se nanašajo na pojem „majhno število“ iz člena 9(1)(c) Direktive, organom, zadolženim za izdajo dovoljenj za odvzem na podlagi odstopanja za določeno vrsto ptic, podati dovolj natančne kazalce glede količinskih zgornjih mej, ki jih je treba spoštovati, na katere se lahko oprejo.
Tretje vprašanje
S tem vprašanjem želi nacionalno sodišče dobiti razlago člena 9(1)(c) Direktive glede vprašanja, kako morajo pristojni organi države članice zagotoviti, da se pri izvajanju te določbe največje dovoljeno število ptic določene vrste, ki ga je mogoče odvzeti, ne preseže na celotnem nacionalnem ozemlju. Predložitveno sodišče želi zlasti izvedeti, ali je treba navedeno določbo razlagati tako, da iz nje izhaja obveznost vzpostavitve usklajevanja med poddržavnim entitetami, ki so zadolžene za izdajanje dovoljenj za odvzem na podlagi odstopanja, da bi se porazdelitev števil ptic, ki jih je dovoljeno odvzeti na ozemlju vseh entitet skupaj, določila na zavezujoč način.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče razsodilo, da morajo biti na področju ohranjanja prostoživečih ptic temeljna merila, na podlagi katerih države članice lahko odstopijo od prepovedi, ki jih določa Direktiva, povzeti v natančnih nacionalnih določbah (glej zlasti sodbo z dne 15. marca 1990 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
C-339/87, Recueil, str. I-851
, točka 28).
Iz sodbe z dne 17. januarja 1991 v zadevi Komisija proti Italiji (
C-157/89, Recueil, str. I-57
, točki 16 in 17) poleg tega izhaja, da je položaj, v katerem nacionalne določbe za prenos Direktive ne zagotavljajo, da bi bili poddržavni organi, ki so zadolženi za njeno izvajanje, dolžni upoštevati navedena merila, v nasprotju z načelom pravne varnosti.
Zato morajo veljavni zakonodajni okvir in drugi predpisi, kadar je izvajanje člena 9(1)(c) Direktive delegirano poddržavnim entitetam, zagotavljati, da skupno število ptic, za katere navedeni organi lahko dovolijo odvzem, na celotnem nacionalnem ozemlju ostane v okviru „majhnega števila“, ki ga predpisuje navedena določba.
Glede na prej navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da morajo države članice pri prenosu člena 9(1)(c) Direktive zagotoviti, da ne glede na število in identiteto organov, pooblaščenih za izvajanje te določbe, skupno število dovoljenih odvzemov z lovom za vsako zaščiteno vrsto vsakega navedenega organa ne presega praga omejitve navedenih odvzemov, določene za to vrsto, na celotnem nacionalnem ozemlju.
Četrto vprašanje
S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali so morebiti potrebni skrajni roki, v katerih bi morale biti sprejete upravne odločitve, povezane z nadzorom dovoljenj za odvzem in glede spoštovanja njihovih pogojev. Natančneje, navedeno sodišče želi izvedeti, ali je treba člen 9(1)(c) Direktive razlagati tako, da nasprotuje postopku nadzora upravnih odločitev glede odvzema ptic na podlagi odstopanja, ki obsega predhodno obdobje opozorila in tehnične roke, med katerimi se iztečejo kratka obdobja, v katerih je lov dovoljen.
Glede tega je treba spomniti, da je Sodišče v točki 28 zgoraj navedene sodbe z dne 27. aprila 1988 Komisija proti Franciji presodilo, da mora nacionalna zakonodaja o prenosu zagotoviti, da se odvzemi ptic izvajajo strogo nadzorovano in selektivno. To implicira, da se mora v obdobjih, na katera se nanašajo odločbe o odstopanjih od režima zaščite, ki ga določa Direktiva, izvajati učinkovit nadzor.
Torej mora nacionalni postopkovni okvir, ki velja na tem področju, zagotavljati ne le, da se zakonitost odločb, s katerim je dovoljen odvzem, ki odstopa od režima zaščite, ki ga določa Direktiva, lahko pravočasno preizkusi, temveč tudi, da se pogoji, navedeni v teh odločbah, spoštujejo.
Vendarle pa bi bil nadzorni mehanizem, v okviru katerega bi prišlo do razveljavitve odločbe, ki dovoljuje odvzem na podlagi odstopanja, ki krši člen 9 Direktive, ali ugotovitev o kršenju enega od pogojev, ki so v navedeni v odločbi, ki dovoljuje tak odvzem, šele po izteku roka, predvidenega za izvedbo tega odvzema, sistemu zaščite, ki ga vzpostavlja Direktiva, odvzel polni učinek.
Dejansko, kot je generalni pravobranilec pravilno opozoril v točki 62 sklepnih predlogov, pooblastilo za pravočasno in ustrezno intervencijo, v položajih, v katerih odločitve pristojnih organov povzročajo posledice – ali grozijo, da jih bodo – ki so v nasprotju z zahtevami varstva iz Direktive, pomeni zagotovilo spoštovanje največjega števila za odvzem ptic, ki izhaja iz ureditve na podlagi odstopanja, ki ga določa člen 9(1)(c) Direktive.
Torej je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da obveznost držav članic, da zagotovijo, da se odvzemi ptic izvedejo le v „majhnem številu“ v skladu s členom 9(1)(c) Direktive, zahteva, naj se predvideni upravni postopki organizirajo tako, da so tako odločitve pristojnih organov, ki dovoljujejo odvzeme na podlagi odstopanj, kot tudi način, na katerega se izvajajo, podvrženi učinkovitemu in pravočasnemu nadzoru.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Člen 9(1)(c) Direktive Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic države članice zavezuje, da ne glede na notranjo porazdelitev pristojnosti, ki jo določa nacionalni pravni red, pri sprejetju ukrepa za prenos te določbe zagotovijo, da pri vsakem izvajanju predvidenih odstopanj in za vse zaščitene vrste dovoljeni lov ne preseže zgornje meje, ki je v skladu z omejitvijo tega lova na majhno število, ki ga predpisuje ta določba, ta prag pa mora biti določen na podlagi natančnih znanstvenih podatkov.

2.
Nacionalne določbe o prenosu, ki se nanašajo na pojem „majhno število“ iz člena 9(1)(c) Direktive 79/409, morajo organom, zadolženim za izdajo dovoljenj za odvzem na podlagi odstopanja za določeno vrsto ptic, podati dovolj natančne kazalce glede številčnih zgornjih mej, ki jih je treba spoštovati, na katere se lahko oprejo.

3.
Pri prenosu člena 9(1)(c) Direktive morajo države članice zagotoviti, da ne glede na število in identiteto organov, pooblaščenih za izvajanje te določbe, skupno število dovoljenih odvzemov z lovom za vsako zaščiteno vrsto vsakega navedenega organa ne presega praga omejitve navedenih odvzemov, določene za to vrsto, na celotnem nacionalnem ozemlju.

4.
Obveznost držav članic, da zagotovijo, da se odvzemi ptic v skladu s členom 9(1)(c) Direktive 70/409 izvedejo le v „majhnem številu“, zahteva, naj se predvideni upravni postopki organizirajo tako, da so odločitve pristojnih organov, ki dovoljujejo odvzeme na podlagi odstopanj, kot tudi način, kako se izvajajo, podrejeni učinkovitemu in pravočasnemu nadzoru.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.