CELEX: 61991CJ0197
EUGFL
afslutning af regnskaber
gyldighed
tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalte beløber

1 Ved kendelse af 5. juli 1991 indgaaet til Domstolen den 29. juli 1991 har Pretura di Cuneo i medfoer af traktatens artikel 177 forelagt praejudicielle spoergsmaal vedroerende gyldigheden af Kommissionens beslutning 89/627/EOEF af 15. november 1989 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1987, der er finansieret gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EFT L 359, s. 23), aendret ved beslutning 90/213/EOEF af 19. april 1990 (EFT L 113, s. 32), samt om fortolkningen af visse almindelige faellesskabsretlige principper.
2 Raadets forordning (EOEF) nr 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den faelles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196) bestemmer i artikel 1, at Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen, finansierer restitutionerne ved udfoersel til tredjelande og interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne. Ifoelge forordningens artikel 3 finansieres interventioner, som foretages efter Faellesskabets regler inden for rammerne af den faelles markedsordning for landbruget. Af forordningens artikel 4 fremgaar, at medlemsstaterne udpeger de kontorer og organer, som de bemyndiger til at betale disse udgifter.
3 Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at forhindre og forfoelge uregelmaessigheder og underretter Kommissionen herom. De skal gennemfoere tilbagebetaling af de beloeb, der er udbetalt med urette paa grund af uregelmaessigheder eller forsoemmelser. Forordningens artikel 8, stk. 2, bestemmer, at tilbagebetales de naevnte beloeb ikke fuldt ud, baerer Faellesskabet de finansielle foelger; dette gaelder dog ikke for uregelmaessigheder eller forsoemmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan goeres ansvarlige for.
4 Faellesskabsbestemmelserne vedroerende den faelles markedsordning for frugt og groentsager er indeholdt i Raadets forordning nr. 1035/72 af 18. maj 1972 (EFT 1972 II, s. 423).
5 Dette er de relevante retlige bestemmelser for tvisten i hovedsagen. Efter at Kommissionen havde konstateret, at antallet og grundigheden af de kontrolforanstaltninger, de italienske myndigheder i regnskabsaaret 1987 gennemfoerte inden for frugt- og groentsagsproducenternes organisationer, ikke med tilstraekkelig sikkerhed gjorde det muligt for den at bedoemme forvaltningen af midlerne, afslog den ved ovennaevnte beslutning 89/627 at finansiere 5% af de udgifter, Italien havde angivet. Da de italienske myndigheder ikke fremlagde beviser for det modsatte, stadfaestede Kommissionen ved ovennaevnte beslutning 90/213/EOEF denne oekonomiske korrektion.
6 Paa grundlag af denne beslutning anmodede det italienske interventionsorgan AIMA alle de beroerte producentorganisationer om at tilbagebetale 5% af det samlede beloeb, der var udbetalt i udligningstilskud i 1987. En af disse organisationer, Associazione tra Produttori Ortofrutticoli Piemontesi (herefter benaevnt "Asprofrut"), meddelte sine medlemmer, at den direkte havde debiteret den loebende konto, over hvilken oekonomiske mellemvaerender mellem det enkelte medlem og sammenslutningen reguleres, for et beloeb svarende til 5% af de tilskud, der var blevet udbetalt i 1987 for tilbagetraekning af produkterne fra markedet.
7 Et af disse medlemmer, Frutticoltori Associati Cuneesi (herefter benaevnt "FAC") fandt, at Asprofrut' s tilbagebetalingskrav savnede grundlag, eftersom der ikke havde foreligget uregelmaessigheder i forbindelse med FAC' s virksomhed som producentorganisation og heller ikke i forbindelse med de foranstaltninger, den havde gennemfoert. FAC indstaevnede derfor Asprofrut for Pretura circondariale di Cuneo, som besluttede at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"a) Er EF-Kommissionens beslutning 89/627/EOEF af 15. november 1989 og 90/213/EOEF af 19. april 1990 (offentliggjort i henholdsvis EFT L 359, s. 89, og EFT L 113, s. 90) gyldige, naar henses til de faellesskabsretlige regler om budgetanliggender og om de finansielle relationer mellem Faellesskabet og de enkelte medlemsstater, for saa vidt beslutningerne paalaegger den italienske stat at baere en udgift paa 20 920 524 089 LIT, som producentsammenslutninger i sektoren for frugt og groentsager har udbetalt i udligningstilskud?
b) Er det foreneligt med faellesskabsrettens almindelige forvaltningsretlige principper, kontradiktionsprincippet samt de almindelige principper, der gaelder for kontrol med afholdelsen af EF-udgifter i landbrugssektoren og med hensyn til det ansvar, der paahviler frugt- og groentsagsproducenterne og deres sammenslutninger, at de italienske myndigheder uden forskel har paalagt frugt og groentsagsproducentsammenslutningerne at erlaegge et fast beloeb for udligningstilskud i forbindelse med tilbagetraekning af produkter fra markedet, som den italienske stat som led i afslutningen af regnskaberne for EUGFL, Garantisektionen, for 1987 er blevet paalagt?"
8 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb og de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Det foerste praejudicielle spoergsmaal
9 Den graeske regering har haevdet, at det foerste spoergsmaal om gyldigheden af beslutningerne ikke kan admitteres. Den graeske regering har herved anfoert, at disse beslutninger er udarbejdet efter en saerlig procedure og har umiddelbar virkning, medmindre de anfaegtes ved et soegsmaal i henhold til traktatens artikel 173. Denne regering har endvidere fremfoert, at spoergsmaalet om gyldigheden af disse beslutninger ikke boer rejses efter udloebet af den i artikel 173 fastsatte frist paa grund af de praktiske vanskeligheder, det vil medfoere, hvis regnskaberne efter afslutningen blev erklaeret retsstridige.
10 Det bemaerkes hertil, at det fremgaar af traktatens artikel 177, litra b), at Domstolen har kompetence til at traeffe afgoerelse om gyldigheden af retsakter fra Faellesskabets institutioner, naar den anmodes herom af en national retsinstans, hvor et saadant spoergsmaal er blevet rejst. Denne kompetence har som sit eneste formaal at beskytte retssubjektet mod, at der anvendes en ulovlig retsakt i en retssag for en national retsinstans, idet der ikke herved foretages en efterproevelse af denne retsakt, der efter udloebet af de i artikel 173 fastsatte frister ikke laengere kan anfaegtes.
11 Kommissionen har paa sin side bestridt relevansen af det foerste spoergsmaal og anfoert, at pligten til tilbagesoegning fremgaar af artikel 8 i ovennaevnte forordning nr. 729/70 og er uafhaengig af, om der er konstateret uregelmaessigheder eller forsoemmelser, som Kommissionen kunne have konstateret i en beslutning om regnskabsafslutning. Kommissionen har anfoert, at der boer sondres mellem beslutninger, som kun vedroerer relationerne mellem Kommissionen og medlemsstaterne og beslutninger om tilbagesoegning, der vedroerer relationerne mellem medlemsstaterne og producenterne. Beslutninger om regnskabsafslutning har ingen retsvirkninger over for tredjemand i forbindelse med tvister om tilbagesoegning af betalte beloeb, der er udbetalt med urette. Derfor er Kommissionen af den opfattelse, at Domstolen boer undlade at traeffe afgoerelse om gyldigheden af disse beslutninger.
12 Det bemaerkes hertil, at i forbindelse med samarbejdet mellem faellesskabsdomstolen og den nationale retsinstans, tilkommer det ifoelge traktatens artikel 177 udelukkende den nationale retsinstans at afgoere, om det af hensyn til afgoerelsen af den indbragte tvist er hensigtsmaessigt at forelaegge et spoergsmaal om gyldigheden af en kommissionsbeslutning.
13 Som foelge heraf boer det foerste spoergsmaal besvares.
14 FAC har bestridt gyldigheden af Kommissionens beslutninger og haevdet, at disse med urette er begrundet i et objektivt ansvar, som er paalagt producentorganisationerne for visse ikke naermere angivne forseelser, som visse ikke naermere angivne personer skulle have begaaet. Den graeske regering har tilfoejet, at reglerne for offentlig bogfoering, som foreskriver en minutioes opfoerelse af og en begrundelse for hver postering, skal anvendes inden for rammerne af EUGFL, idet denne fond er en del af Faellesskabets budget. Derfor maa den nedsaettelse med et fast beloeb, som Kommissionen ensidigt har besluttet, anses for en oekonomisk sanktion, som ikke er hjemlet i ovennaevnte forordning nr. 729/70.
15 Disse argumenter kan ikke tiltraedes.
16 Ifoelge fast retspraksis (jf. dom af 25.2.1988, sag 327/85, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 1065, praemis 24, og af 8.1.1992, sag C-197/90, Italien mod Kommissionen, Sml I, s. 1, praemis 38) giver bestemmelserne i artikel 2 og 3 i ovennaevnte forordning nr. 729/70 kun Kommissionen befoejelse til at lade EUGFL afholde udgifter, der er udbetalt i overensstemmelse med faellesskabsreglerne. Da der i henhold til disse faellesskabsregler kun kan foretages udbetaling af stoette, saafremt visse betingelser med hensyn til kontrol er opfyldt, er en stoette udbetalt under tilsidesaettelse af disse betingelser ikke i overensstemmelse med faellesskabsretten. Artikel 8, stk 1, i samme forordning paalaegger medlemsstaterne at foere kontrol med, om der er begaaet uregelmaessigheder eller forsoemmelser paa dette punkt.
17 Da Kommissionen havde konstateret, at Den Italienske Republik ikke havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til faellesskabsbestemmelserne og ikke havde udoevet den fornoedne kontrol, bestemte den ved de anfaegtede beslutninger, at de udligningstilskud, Italien havde angivet, skulle nedsaettes med 5%. Det fremgaar af retspraksis (ovennaevnte dom Italien mod Kommissionen, praemis 39), at en nedsaettelse med et fast beloeb er tilstraekkeligt begrundet, naar de nationale myndigheder har undladt at foere tilstraekkelig grundig kontrol.
18 Under disse omstaendigheder kan gyldigheden af beslutningerne ikke anfaegtes med den begrundelse, at Kommissionen har paalagt producenterne et objektivt ansvar eller har anvendt en oekonomisk sanktion, som ikke er hjemlet i ovennaevnte forordning nr. 729/70.
19 Det foelger heraf, at den forelaeggende rets foerste spoergsmaal boer besvares saaledes, at gennemgangen af spoergsmaalet intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning 89/627 og 90/213.
Det andet praejudicielle spoergsmaal
20 Det andet spoergsmaal er hovedsagelig, om det er i strid med faellesskabsretten, at en medlemsstat tilbagesoeger uretmaessigt udbetalte stoettebeloeb fra samtlige producentorganisationer, naar der i én af disse organisationer ikke er konstateret nogen forsoemmelse.
21 FAC har hertil anfoert, at de kompetente myndigheder ved denne tilbagesoegning er forpligtet til at handle i overensstemmelse med saadanne almindelige faellesskabsretlige og nationale retlige principper som princippet om legalitet og kontradiktion.
22 Kommissionen er af den opfattelse, at det er i strid med faellesskabsretten, at der foretages en systematisk tilbagesoegning af en fast procentsats af stoettebeloebet fra samtlige modtagerorganisationer uden forskel, naar hver enkelt organisations individuelle ansvar ikke er fastlagt. Den har tilfoejet, at den oekonomiske korrektion, som er foretaget i hovedsagen, er en konsekvens af de italienske myndigheders forsoemmelighed med at foere kontrol, hvorfor de ikke har ret til at kraeve udbetalt stoette tilbagebetalt.
23 Det bemaerkes hertil foerst, at det i henhold til artikel 8 i den naevnte forordning nr. 729/70 tilkommer medlemsstaterne i overensstemmelse med de gaeldende nationale bestemmelser at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at tilbagesoege stoette, der er udbetalt med urette. Domstolen har dog praeciseret, at medlemsstaterne udoever denne funktion med de begraensninger, der er fastsat i faellesskabslovgivningen (jf. dom af 7.7.1987, forenede sager 89/86 og 91/86, Etoile Commerciale og CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 3005, praemis 12).
24 Det bemaerkes dernaest, at formaalet med faellesskabsbestemmelserne vedroerende den faelles markedsordning er at yde stoette til alle producentorganisationer, der opfylder de herfor fastsatte betingelser. Det staar fast, at i det tilfaelde, der er tale om i hovedsagen, har de kompetente nationale myndigheder anvendt en oekonomisk korrektion uden at have godtgjort, at de paagaeldende producentorganisationer ikke havde opfyldt betingelserne i faellesskabsbestemmelserne.
25 Foelgelig boer det andet praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes, at faellesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat tilbagesoeger uretmaessigt udbetalte stoettebeloeb fra samtlige producentorganisationer, naar der i én af disse organisationer ikke er konstateret nogen forsoemmelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 De udgifter, der er afholdt af den graeske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Pretura circondariale di Cuneo ved kendelse af 5. juli 1991, for ret:
1) Gennemgangen af det foerste spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning 89/627/EOEF af 15. november 1989 og 90/213/EOEF af 19. april 1990 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1987, der er finansieret gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen.
2) Faellesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat tilbagesoeger uretmaessigt udbetalte stoettebeloeb fra samtlige producentorganisationer, naar der i én af disse organisationer ikke er blevet konstateret nogen forsoemmelse.