CELEX: 62004TJ0118
Henkilöstö
Yksikön etu
Ilmoitus avoimesta virasta
Kumoamiskanne
Vahingonkorvauskanne

1.
Henkilöstö – Siirtäminen toisiin tehtäviin – Uudelleensijoittaminen – Erotteluperuste
(Henkilöstösääntöjen 4 artikla, 7 artiklan 1 kohta ja 29 artikla)
2.
Henkilöstö – Nimittävä viranomainen – Toimivallan käyttö
(Henkilöstösääntöjen 2 artiklan 1 kohta)
3.
Henkilöstö – Yksikköjen organisointi – Henkilöstön asemapaikkojen määrääminen
(Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohta)
4.
Henkilöstö – Yksikköjen organisointi – Henkilöstön asemapaikkojen määrääminen
(Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohta)
5.
Henkilöstö – Yksikköjen organisointi – Henkilöstön asemapaikkojen määrääminen
(Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohta)
6.
Henkilöstö – Sopimussuhteen ulkopuolinen toimielinten vastuu – Virkavirhe
7.
Henkilöstö – Ilmoitus avoimesta virasta – Kohde
(Henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohta)
8.
Henkilöstö – Avoin virka – Hakijoiden ansioiden vertailu
(Henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohta)
9.
Henkilöstö – Palvelukseen ottaminen – Toimi, joka kuuluu komission jäsenten kollegion nimitysasioita koskevaan toimivaltaan
(Henkilöstösääntöjen 14 artikla)
10.
Henkilöstö – Asianomaiselle vastainen päätös – Hakemuksen hylkääminen
(Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohta ja 91 artiklan 2 ja 4 kohta)
1.
Henkilöstösääntöjen järjestelmästä ilmenee, että kyseessä voi olla varsinainen siirto vain silloin, jos virkamies siirretään
avoinna olevaan virkaan. Tästä seuraa, että kaikkiin varsinaisiin siirtoihin sovelletaan henkilöstösääntöjen 4 ja 29 artiklassa
vahvistettuja muotovaatimuksia. Näitä muotovaatimuksia ei sitä vastoin sovelleta silloin, kun kyseessä on virkamiehen uudelleensijoittaminen,
koska tällainen siirto ei johda viran vapautumiseen.
Uudelleensijoittamisesta tehtäviin päätöksiin sovelletaan kuitenkin samalla tavoin kuin siirtoihin asianomaisten virkamiesten
laillisten oikeuksien ja intressien suojelemisen osalta henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohdan sääntöjä erityisesti siinä
mielessä, että virkamiehet voidaan sijoittaa uudelleen vain yksikön edun vuoksi ja virkojen vastaavuuden mukaisesti.
(ks. 49, 53 ja 99 kohta)
Viittaukset: yhdistetyt asiat 161/80 ja 162/80, Carbognani ja Coda Zabetta v. komissio, 24.2.1981 (Kok. 1981, s. 543, 21 kohta);
asia 19/87, Hecq v. komissio, 23.3.1988 (Kok. 1988, s. 1681, 6 kohta); yhdistetyt asiat C‑116/88 ja C‑149/88, Hecq v. komissio,
7.3.1990 (Kok. 1990, s. I‑599, 11 kohta); asia C‑398/93 P, Rasmussen v. komissio, 9.8.1994 (Kok. 1994, s. I‑4043, 11 kohta);
asia T-98/96, Costacurta v. komissio, 22.1.1998, (Kok. H. 1998, s. I‑A‑21 ja II‑49, 36 kohta); asia T‑23/96, De Persio v.
komissio, 15.9.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑483 ja II‑1413, 79 kohta); asia T‑100/00, Campoli v. komissio, 6.3.2001 (Kok. H.
2001, s. I‑A‑71 ja II‑347, 29 kohta) ja asia T-103/01, Cwik v. komissio, 26.11.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑229 ja II‑1137,
30 kohta).
2.
Edelleendelegointi tai poikkeaminen henkilöstösäännöissä nimittävälle viranomaiselle annetun toimivallan jakoperusteista voi
johtaa hallinnon toteuttaman toimen mitättömyyteen vain siinä tapauksessa, että edelleendelegointi tai poikkeaminen saattaisi
loukata jotain henkilöstösäännöissä tai henkilöstöhallintoa koskevissa hyvään hallintotapaan liittyvissä säännöissä virkamiehelle
annetuista takeista.
Näin ollen se, että hallinnon sisällä tapahtuneiksi väitettyjen vakavien sääntöjenvastaisuuksien erityisessä asiayhteydessä
virkamiehen uudelleensijoittamista koskevan päätöksen on tehnyt komission jäsenten kollegio, vaikka tämä toimielin oli henkilöstösääntöjen
2 artiklan nojalla delegoinut tämän toimivallan asianomaiselle pääosastolle, ei voi aiheuttaa tämän päätöksen mitättömyyttä.
Sen, että tämän toimen on toteuttanut delegoinnin suorittanut viranomainen, jolla oli alun perin tämä toimivalta, on katsottava
tällaisessa tilanteessa suojaavan erityisen hyvin uudelleensijoittamisen kohteena olevan virkamiehen intressejä. On myös hyvän
hallintotavan periaatteen mukaista, että yksi ja sama viranomainen sekä toteuttaa hallinnolliset toimenpiteet, jotka ovat
tarpeen tilanteen vakavuuden vuoksi, että tekee henkilöstöhallintoa koskevat päätökset, jotka ovat sen mielestä välttämättömiä.
Erityiset seikat, kuten oletettujen hallinnollisten sääntöjenvastaisuuksien asiayhteys, ovat täysin hyväksyttävä peruste sille,
että poiketaan poikkeuksellisesti hyvän hallintotavan ja henkilöresurssien käytön rationalisoinnin tavoitteesta, jota tavoitellaan
henkilöstösääntöjen 2 artiklan nojalla myönnetyllä valtuutuksella, jolla pyritään saavuttamaan ne vastuun tasot, joita henkilötarpeiden
hallinnointi välittömimmin koskee.
(ks. 66–68, 70 ja 71 kohta)
Viittaukset: asia 46/72, De Greef v. komissio, 30.5.1973 (Kok. 1973, s. 543, 18 ja 21 kohta); asia 49/72, Drescig v. komissio,
30.5.1973 (Kok. 1973, s. 565, 10 ja 13 kohta); em. asia De Persio v. komissio, 110–112 kohta.
3.
Jos ilmenee, että pääosaston sisällä on syyllistytty sääntöjenvastaisuuksiin, hallinto ei tee ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan,
että yksikön etu edellyttää kaikkien johtotehtäviä hoitaneiden johtajien poistamista tehtävistään ja heidän uudelleensijoittamistaan
pääneuvonantajien virkoihin, jotta varmistettaisiin näitä sääntöjenvastaisuuksia koskevien tutkimusten ja erityisesti heidän
mahdollista osuuttaan näihin sääntöjenvastaisuuksiin koskevien selvitysten häiriötön ja asianmukainen kulku. Kun otetaan huomioon
tällainen tavoite, johon ei liity seuraamusten määrääminen johtajille tai sääntöjenvastaisuuksien jatkumisen estäminen, tässä
yhteydessä on merkityksetöntä, että tarkastuksissa on ilmennyt, että johtajan ei voitu katsoa olevan vastuussa mistään laiminlyönnistä,
sillä hän ei voi missään tapauksessa asianmukaisesti vedota uudelleensijoittamista koskevaa päätöstä vastaan, koska sitä on
arvioitava päätöksentekohetkellä olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella.
Tätä arviointia ei voida kyseenalaistaa väitteellä, jonka mukaan komissiolla ja erityisesti joillain sen jäsenillä, jotka
ovat olleet syyllisiä siihen, että välttämättömiä toimenpiteitä ei toteutettu ajoissa sen jälkeen kun he olivat saaneet tiedon
asianomaisen pääosaston hallintoa rasittaneita sääntöjenvastaisuuksia koskeneista vakavista epäilyistä, olisi asiassa oma
intressi, koska silloin kun päätöstä ei ole todettu yksikön edun vastaiseksi, kyseessä ei voi olla harkintavallan väärinkäyttö.
(ks. 108, 110, 111, 114 ja 115 kohta)
Viittaukset: yhdistetyt asiat T‑59/91 ja T‑79/91, Eppe v. komissio, 10.7.1992 (Kok. 1992, s. II‑2061, 57 kohta); asia T‑73/96,
Forcat Icardo v. komissio, 19.6.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑159 ja II‑485, 39 kohta); em. asia Campoli v. komissio, 63 kohta
ja yhdistetyt asiat T‑124/01 ja T‑320/01, Del Vaglio v. komissio, 4.6.2003 (Kok. H. 2003, s. I‑A‑157 ja II‑767, 77 kohta).
4.
Uudelleensijoittamisesta yksikön edun vuoksi tehdyn päätöksen laillisuuteen ei sinänsä vaikuta se, että se, että hallinto
on ilmoittanut päätöksestä suurelle yleisölle, on saattanut herättää virheellisesti sen vaikutelman, että uudelleen sijoitettu
virkamies olisi syyllistynyt tai että hänen ainakin epäillään olevan osallinen sääntöjenvastaisuuksiin. Tällä seikalla saattaa
kuitenkin olla merkitystä tutkittaessa asianomaisen esittämää vahingonkorvausvaatimusta.
(ks. 120 ja 121 kohta)
5.
Koska tavanomaisella sisäisellä järjestelytoimenpiteellä, joka toteutetaan yksikön edun vuoksi, kuten uudelleensijoittamista
koskevalla toimenpiteellä, ei heikennetä virkamiehen henkilöstösääntöihin perustuvaa asemaa eikä loukata palkkaluokan ja viran
välisen vastaavuuden periaatetta, sitä ei tarvitse edeltää asianomaisen kuuleminen eikä sitä tarvitse perustella.
(ks. 122, 126 ja 142 kohta)
Viittaukset: em. asia Hecq v. komissio, 7.3.1990, 14 kohta ja em. asia Cwik v. komissio, 62 kohta.
6.
Hallinto tekee virkavirheen, jonka perusteella se joutuu vastuuseen, jos se antaa suurelle yleisölle vapaasti saatavilla olevalla
lehdistötiedotteella sen vaikutelman, että virkamies, joka sijoitetaan uudelleen yksikön edun vuoksi, on sotkeutunut tiettyihin
sääntöjenvastaisuuksiin, vaikka uudelleensijoittamista koskevaa päätöstä ei sinänsä rasitakaan lainvastaisuus. Tällainen virhe
aiheuttaa kyseiselle virkamiehelle henkistä kärsimystä, koska hänet asetetaan tilanteeseen, jossa hän joutuu jatkuvasti puolustautumaan
sekä työtovereitaan että yksikön ulkopuolisia henkilöitä vastaan.
(ks. 155–157 kohta)
7.
Vaikka avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa on ilmoitettava asianomaisille niin tarkasti kuin mahdollista niiden edellytysten
laatu, joiden on täytyttävä kyseisen viran saamiseksi, palkkaluokan A 2 virkaan liittyvässä avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa
voidaan edellytyksiä vahvistettaessa jättää tiettyä harkintavaltaa nimittävälle viranomaiselle, kun otetaan huomioon täytettävän
toimen tärkeys. Tästä seuraa, että silloin, kun palkkaluokkaan A 2 kuuluvan johtajan avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa
julkaistaan riittävän täsmälliset vaatimukset, jotta nimittävä viranomainen kykenee vertailemaan eri hakijoiden ansioita,
se, että se oli laadittu samansisältöiseksi kuin muut ilmoitukset, joita julkaistiin samana päivänä muiden saman palkkaluokan
mutta toimivallan osalta erilaisten virkojen osalta, ei ole sellainen seikka, jonka vuoksi ilmoitus olisi lainvastainen.
(ks. 180, 181 ja 183 kohta)
Viittaukset: yhdistetyt asiat T‑178/95 ja T‑179/95, Picciolo ja Caló v. alueiden komitea, 18.3.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑51
ja II‑155, 87 kohta) ja asia T‑95/01, Coget ym. v. tilintarkastustuomioistuin, 20.9.2001 (Kok. H. 2001, s. I‑A‑191 ja II‑879,
67 kohta).
8.
Kun on arvioitava, onko valittaessa virkamiestä merkittävän vastuualueen sisältävään palkkaluokan A 2 virkaan mahdollisesti
tehty virhe, tällaisen virheen on oltava ilmeinen ja sillä on ylitettävä se laaja harkintavalta, joka nimittävällä viranomaisella
on käytettävissään, kun se vertaa hakijoiden ansioita ja arvioi yksikön etua. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valvonta
koskee vain sitä, onko kyseinen viranomainen pysynyt kohtuuden rajoissa ja onko se käyttänyt valtuuksiaan ilmeisen virheellisesti
tai muihin tarkoituksiin kuin ne oli myönnetty, kun otetaan huomioon seikat, joihin kyseinen viranomainen on nojautunut tukeakseen
arviointiaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siis voi korvata nimittävän viranomaisen arviointia hakijoiden ansioista
ja pätevyydestä omalla arvioinnillaan, jos minkään asiakirja-aineiston asiakirjan perusteella ei voida todeta, että kyseinen
viranomainen olisi tehnyt ilmeisen virheen arvioidessaan hakijoiden ansioita ja pätevyyttä.
Näitä periaatteita sovelletaan erityisesti silloin, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on selvitettävä, täyttääkö
avoimeen virkaan valittu hakija todellisuudessa avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetetut edellytykset ja onko hänellä
erityisesti sellainen ammatillinen kokemus, joka vastaa avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa edellytettyä tasoa. Tässä
yhteydessä se, että kantaja omalta osaltaan vastasi tätä tasoa, ei sinänsä merkitse sitä, että nimittävä viranomainen olisi
tehnyt ilmeisen arviointivirheen nimittämällä toisen hakijan kyseiseen virkaan. Tätä ei osoita myöskään se, että kantajan
ammatillinen kokemus oli pidempi kuin valitun hakijan.
Nimittävä viranomainen ei ylitä laajaa harkintavaltaansa etenkään silloin, jos se katsoo, että koska hakija on ollut komission
jäsenen kabinettipäällikkö, hän täyttää tämän kokemuksen ja sen perusteella, että tämä kabinetti on hallinnollinen yksikkö,
johon kuuluu kymmenisen henkilöä, edellytyksen, jonka mukaan asianomaisella on oltava tunnustettu taito johtaa huomattavaa
hallinnollista yksikköä, sillä tällä edellytyksellä ei viitata tällaisen yksikön tosiasialliseen johtamiseen vaan tunnustettuun
kykyyn johtaa sitä, ja tämä kyky voi ilmetä kokemuksesta ja tiedoista, joihin ei välttämättä tarvitse liittyä suuren henkilöstömäärän
johtaminen.
(ks. 205, 209, 212 ja 213 kohta)
Viittaukset: em. asia Picciolo ja Caló v. alueiden komitea, 85 kohta; asia T‑6/96, Contargyris v. neuvosto, 29.5.1997 (Kok.
H. 1997, s. I‑A‑119 ja II‑357, 120 kohta); em. asia Coget ym. v. tilintarkastustuomioistuin, 92 ja 124 kohta; asia T‑158/01,
Tilgenkamp v. komissio, 9.7.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑111 ja II‑595, 59 kohta) ja asia T‑240/01, Cougnon v. yhteisöjen tuomioistuin,
5.11.2003 (Kok. H. 2003, s. I‑A‑263 ja II‑1283, 97 kohta).
9.
Komission jäsenen kabinettipäällikön menettely ei ole henkilöstösääntöjen 14 artiklan vastainen, jos hän ollessaan hakijana
virkaan, johon nimittäminen kuuluu kyseisen toimielimen jäsenten kollegiolle, pidättäytyy osallistumisesta sellaisen kabinettipäällikköjen
ryhmän kokoukseen, jonka on valmisteltava tämän päätöksen tekemistä, mutta hänen sijaisenaan toimii saman kabinetin toinen
jäsen. Henkilöstösääntöjen 14 artiklassa tai missään muussakaan oikeussäännössä ei näet edellytetä, että silloin, kun virkamies
pidättäytyy ottamasta kantaa asiaan, jonka käsittelemisessä tai ratkaisemisessa hänellä on henkilökohtainen intressi, myös
kaikki hänen alaisuudessaan olevat virkamiehet pidättäytyisivät siitä. Myöskään pelkästään sillä, että tämä virkamies kuului
elimeen, joka valmisteli nimityspäätöstä, ei ole merkitystä eikä sen perusteella voida katsoa, että hän olisi henkilöstösääntöjen
14 artiklassa tarkoitetulla tavalla ”joutunut” ottamaan kantaa tämän päätöksen tekemiseen, kun hän ei ole osallistunut sen
laatimiseen ja kun sen on joka tapauksessa tehnyt lopullisesti komission kollegio.
(ks. 246–248 kohta)
10.
Siinä tapauksessa, että kanne on nostettu henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan nojalla päätöksestä, jolla hakemus on hylätty
ja jota ei ole perusteltu, nimittävä viranomainen voi korjatakseen tämän virheen perustella päätöstä kanteen nostamisen jälkeen,
jos kanteen käsittelemistä on lykätty siksi aikaa, kun odotetaan nimenomaista tai implisiittistä päätöstä hallinnollisen valituksen
hylkäämisestä. Sen sijaan silloin, kun hallinnollisen valituksen hylkäämistä koskeva implisiittinen päätös katsotaan tehdyksi
sen jälkeen, kun henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen hallinnollisen valituksen tekemisestä alkava neljän kuukauden
määräaika päättyy ja asian käsittely siten jatkuu yhteisöjen tuomioistuimissa, perustelujen puuttumista ei voida enää paikata
nimittävän viranomaisen antamilla selityksillä.
Kantaja on näet kyseisen määräajan päättyessä todellisuudessa samassa tilanteessa kuin hän olisi, jos hän ei olisi käyttänyt
henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan mukaista mahdollisuutta vaan olisi riitauttanut saman implisiittisen hylkäämispäätöksen
91 artiklan 2 kohdan nojalla sinä päivänä, jona se tehtiin, missä tapauksessa kanteen nostamisen jälkeen tehtyyn valitukseen
annetussa vastauksessa ei voitaisi korjata perustelujen puuttumista. Jos noudatettaisiin tulkintaa, jonka mukaan silloin,
kun kyseessä on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 4 kohdan nojalla nostettu kanne, nimittävä viranomainen voisi perustella päätöksensä
paitsi kanteen nostamisen jälkeen myös vielä hallinnollisen valituksen tekemisen jälkeisen neljän kuukauden määräajan päätyttyäkin,
hallinto olisi edullisemmassa asemassa kuin 91 artiklan 2 kohdan nojalla nostetun kanteen yhteydessä. Sen lisäksi, että 91
artiklan 4 kohdassa ei määrätä tällaisesta mahdollisuudesta, ei ole myöskään olemassa mitään objektiivista syytä, jolla tämä
ero voitaisiin perustella. Päinvastoin silloin, kun nimittävälle viranomaiselle annetaan tieto siitä, että virkamies on käyttänyt
91 artiklan 4 kohdassa annettua mahdollisuutta ja että kanne on siten vireillä yhteisöjen tuomioistuimissa, siltä on syytä
vaatia erityisen tiukasti riidanalaisen päätöksen pikaista perustelemista.
(ks. 272–274 kohta)
Viittaukset: asia 195/80, Michel v. parlamentti, 26.11.1981 (Kok. 1981, s. 2861, 22 kohta); asia C‑115/92 P, parlamentti v.
Volger, 9.12.1993 (Kok. 1993, s. I‑6549, 23 kohta); asia C‑150/03 P, Hectors v. parlamentti, 23.9.2004 (Kok. 2004, s. I‑8691,
50 kohta); asia T‑25/92, Vela Palacios v. TSK, 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II‑201, 25 kohta); asia T-351/99, Brumter v. komissio,
20.7.2001 (Kok. H. 2001, s. I‑A‑165 ja II‑757, 33 kohta); asia T-117/01, Roman Parra v. komissio, 20.2.2002 (Kok. H. 2002,
s. I‑A‑27 ja II‑121, 26 kohta) ja asia T‑281/01, Huygens v. komissio, 6.7.2004 (Kok. H. 2004, s. I‑A‑203 ja II‑903, 108 kohta).