CELEX: 62000TJ0190
Állami támogatások
Elfogadhatóság
Megerősítő aktus
Megsemmisítés iránti kereset

Jogi háttér
Az EK‑Szerződés 93. cikke (1) bekezdésének (jelenleg az EK 88. cikk (1) bekezdése) alapján – amely előírja, hogy a Bizottság
javaslatot tesz a tagállamoknak az e tagállamokban létező támogatási programokkal kapcsolatosan a közös piac fokozatos fejlődése
vagy működése által megkövetelt megfelelő intézkedések meghozatalára – a Bizottság 1996. február 16‑án közzétette a kedvezményes
kamatozású mezőgazdasági rövid távú hitelekkel kapcsolatos állami támogatásokra vonatkozó közleményt, amelyben meghatározta
a működési hiteleknek a Szerződés állami támogatásokra alkalmazandó szabályaival való összeeegyeztethetőség kritériumait (HL C 44.,
2. o., a továbbiakban: a működési hitelekről szóló közlemény).
A Bizottság 1997. július 4‑én értesítette a tagállamokat, hogy miután bizonyos értelmezési problémák merültek fel, a működési
hitelekről szóló közlemény alkalmazásának felfüggesztéséről határozott. 1997. december 19‑i levelében a Bizottság arról értesítette
a tagállamokat, hogy a felfüggesztés 1998. június 30‑án ér véget, és ettől az időponttól a közlemény a fenti levélben meghatározott
értelmezésnek megfelelően alkalmazandó.
A működési hitelekről szóló közleményt megelőzően követett bizottsági gyakorlatra a Bizottság egy „A versenypolitika a mezőgazdaság
terén” (
Zöld Európa – A közösségi mezőgazdasági politika hírei
, 22. sz., az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatala, Luxembourg, 1987., 12. o.) című dokumentumában hivatkozik:
„Általánosságban a működési hitelek terén nyújtott állami támogatások tekintetében a Bizottság egy későbbi szakaszban kíván
állást foglalni. Mindemellett a kedvezményes kamatozású működési hitelek formájában nyújtott támogatások a közös piaccal összeegyeztethetetlennek
minősülnek, amennyiben azokat a tagállamok:
–        -       –       a mezőgazdasági termelési évnél (12 hónap) hosszabb időre
–        csupán egyetlen termékre és egyetlen tevékenységre (például bortárolás, szarvasmarha-vásárlás stb.)
–        nyújtják.
Ezen álláspontot az a tény indokolja, hogy a mezőgazdasági termelés a termelési ciklusoknak köszönhető sajátosságai miatt
sajátos finanszírozási szükségleteket eredményez.”
Ennek kapcsán a tizenhetedik Jelentés a versenypolitikáról (az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatala, Luxembourg,
1988.) 259. pontja kifejti, hogy a fent hivatkozott szöveg a Bizottság által a mezőgazdaság terén alkalmazott versenyszabályok
alkalmazásakor követett általános irányelveket írja le.
Erre a gyakorlatra hivatkozik a Bizottság továbbá a működési hitelekről szóló közleményben, amely – mielőtt meghatározná a
jövőre nézve alkalmazandó új szabályokat – megállapítja, hogy a Bizottság több éve azt a konzekvens politikát követi, hogy
nem ellenzi a mezőgazdasági ágazat részére a kedvezményes kamatozású rövid távú hitelek formájában nyújtott állami támogatásokat,
és „[c]supán a következő feltételeket szabja a Bizottság ezen támogatásokkal szemben: a kölcsön időtartama legfeljebb egy
év, és a kölcsönnyújtás nem korlátozódhat sem egyetlen termékre, sem egyetlen tevékenységre”, ám kiemeli, hogy „a támogatási
intenzitásra nézve nincs korlátozás, és [hogy] a személyes kedvezményezettek tekintetében nincs akadálya annak, hogy a kedvezményes
kamatozású hitelt minden évben megújítsák” (a működési hitelekről szóló közlemény ötödik bekezdése).
Az „újnak” minősülő támogatások tekintetében az EK‑Szerződés 93. cikkének (3) bekezdése (jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdése)
a következőképpen rendelkezik:
„A Bizottságot az észrevételei megtételéhez szükséges időben tájékoztatni kell minden támogatás nyújtására és módosítására
irányuló szándékról. Ha a Bizottság úgy ítéli meg, hogy ez a szándék a 92. cikk [jelenleg EK 87. cikk] értelmében nem egyeztethető
össze a közös piaccal, haladéktalanul megindítja a (2) bekezdés szerinti eljárást. Amíg ebben az eljárásban végső határozat
nem születik, az érintett tagállam a tervezett intézkedéseket nem hajthatja végre.”
Az EK‑Szerződés 93. cikkét az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló,
1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) pontosította,
amely 1999. április 16‑án lépett hatályba.

Az eljárás előzményei

A – Az 1991. május 23‑i 32. sz. olasz regionális törvény 48. cikke által létrehozott támogatási program és annak Bizottság
általi vizsgálata
Az olasz kormány 1991. június 10‑i levelében az EK‑Szerződés 93. cikke (3) bekezdésének (jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdése)
értelmében tájékoztatta a Bizottságot, hogy a szicíliai régió az 1991. május 23‑i 32. sz. olasz regionális törvény (a továbbiakban:
32/91 regionális törvény) keretében a mezőgazdasági ágazatban történő beavatkozásokra vonatkozó támogatási programot hozott
létre.
A 32/91 regionális törvény 48. cikke az 1991‑től 1993‑ig tartó időszakra az olyan, Szicíliában székhellyel rendelkező és tevékenységet
végző gazdasági szereplők által felvett, egy évnél rövidebb futamidejű, pénzintézeteknek vagy bankoknak visszafizetendő kölcsönök
kamattámogatását írta elő, amelyek forgalmának legalább 70%‑a citrusfélék, egyéb gyümölcsök, illetve zöldségek e régión kívüli
eladásából származott. E rendelkezések a következők:
„(1)      A mezőgazdaságért és erdőkért felelős regionális megbízott jogosult az 1991/1993. évre az olyan, Szicíliában székhellyel rendelkező
és tevékenységet végző gazdasági szereplők által felvett egy évnél rövidebb futamidejű, pénzintézeteknek vagy bankoknak visszafizetendő
kölcsönök kamattámogatásáról határozni, amelyek forgalmának legalább 70%‑a citrusfélék, egyéb gyümölcsök, illetve zöldségek
e régión kívüli eladásából származik.
(2)      A gazdasági szereplők által fizetendő kamatok mértéke megegyezik az 1986. március 25‑i 13. sz. regionális törvény 4. cikke
(2) bekezdésének első albekezdésében meghatározott mértékkel.
(3)      Az 1990/1991‑es gazdasági évet kivéve akkor nyújtható kedvezményes kamatozású kölcsön, ha az eladott termékek legalább 51%‑át
mezőgazdasági szövetkezetektől és azok tagjaitól, illetve a mezőgazdasági termelők szakmaközi megállapodások alapján elismert
egyesületétől vették.
(4)      Az 1986. március 25‑i 13. sz. regionális törvény 18. cikke negyedik albekezdésének megfelelően évenként megállapított felső
határral arányosan meghatározott kedvezményes kölcsön összege semmi esetre sem haladhatja meg a legutolsó három év áfabevallásaiban
szereplő forgalma átlagának 50%‑át.
(5)      A támogatásból részesülő gazdasági szereplők kötelesek az alkalmazotti állományt fenntartani és a kollektív munkaszerződéseket
betartani. Amennyiben megállapításra kerül, hogy a kedvezményezett nem tartja be e kötelezettségeit, a mezőgazdaságért és
erdőkért felelős regionális megbízott intézkedik a kérdéses támogatás visszavonásáról és a kifizetett, törvényi alapkamattal
növelt összegek visszatéríttetéséről.
(6)      A jelen cikk végrehajtása érdekében 30 000 millió líra – ebből az 1991‑es pénzügyi év tekintetében 10 000 millió líra – kiadás
engedélyezett az 1991–1993‑as időszak tekintetében.
(7)      A jelen cikkben engedélyezett kiadások 70%‑át a citrusfélék ágazatára kell fordítani.”
A Bizottság 1992. december 14‑i levelében a 32/91 regionális törvény 48. cikkének kapcsán értesítette az olasz kormányt, hogy
„a Bizottság nem ellenzi a kedvezményes kamatozású működési hitelek formájában nyújtott támogatások nyújtását, ám fenntartja
a jogot álláspontjának egy későbbi időpontban való felülvizsgálatára az EK‑Szerződés 93. cikke (1) bekezdésének megfelelően”.

B – A 32/91 regionális törvény 48. cikke, az 1995. november 7‑i 81. sz. regionális törvény 7. cikke és az 1996. május 18‑i
33. sz. regionális törvény 20. cikke által végrehajtott támogatási program refinanszírozása, valamint e refinanszírozás Bizottság
általi vizsgálata
Az olasz kormány 1995. december 6‑i levelében az EK‑Szerződés 93. cikkének (3) bekezdése (jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdése)
értelmében tájékoztatta a Bizottságot, hogy a mezőgazdasági ágazatban történő különböző beavatkozásokról szóló, 1995. november
7‑i 81. sz. olasz regionális törvény (a továbbiakban: 81/95 regionális törvény) keretében a szicíliai régió támogatási programot
hozott létre. E törvény 7. cikke engedélyezte a 32/91 regionális törvény 48. cikke által az 1992/1993‑as mezőgazdasági termelési
évre létrehozott támogatási program refinanszírozását az 1995‑ös pénzügyi év tekintetében:
„Az 1991. május 23‑i 32. sz. regionális törvény 48. cikkében meghatározott célkitűzésekre 2 000 millió líra kiadás engedélyezett
az 1992/1993‑as [mezőgazdasági termelési] év tekintetében az 1995‑ös pénzügyi évre.”
Az olasz kormány 1996. május 2‑i levelében megküldte a Bizottságnak az 1996. május 18‑i 33. sz. regionális törvény (a továbbiakban:
33/96 regionális törvény) 20. cikkének szövegét, amely a 81/95 regionális törvény 7. cikkére hivatkozott, és engedélyezte
a 32/91 regionális törvény 48. cikke által az 1992/1993‑as mezőgazdasági termelési év tekintetében létrehozott támogatási
program 1996‑os pénzügyi évben való refinanszírozását:
„Az 1991. május 23‑i 32. sz. regionális törvény 48. cikkében meghatározott célkitűzésekre az 1995. november 7‑i 81. sz. törvény
7. cikkében meghatározott összegen felül 2 000 millió líra kiadás engedélyezett az 1992/1993‑as mezőgazdasági termelési év
tekintetében az 1996‑os pénzügyi évre.”
A Bizottság 1997. január 23‑i levelében arról tájékoztatta az olasz kormányt, hogy nem emel kifogást a 32/91 regionális törvény
48. cikkében az 1992/1993‑as mezőgazdasági termelési évre vonatkozóan meghatározott refinanszírozás tekintetében alkalmazandó
fent hivatkozott rendelkezésekkel szemben. E levél az alábbiakat fejti ki különösen:
„A Bizottság úgy határozott, hogy nem emel kifogást a 81/95 regionális törvény 7. cikkében és a 33/96 regionális törvény 20. cikkében
meghatározott támogatások ellen. E határozat elfogadásával a Bizottság tudomást vett arról a tényről, hogy az ezen intézkedésre
szánt összegek az 1992/1993‑as mezőgazdasági termelési évre vonatkoznak, és hogy egy létező támogatási intézkedésre vonatkozó
késedelmes kifizetésről van szó (N 377/91. sz. támogatás).
Ennélfogva a 81/95 regionális törvény 7. cikkében és a 33/95 regionális törvény 20. cikkében meghatározott finanszírozást
a 32/91 regionális törvény 48. cikke tekintetében a Bizottság továbbra is kedvezően bírálja el.”

C – Az 1995. szeptember 27‑i 68. sz. regionális törvény 6. cikke által létrehozott támogatási program és annak Bizottság általi
vizsgálata
Az olasz kormány 1995. augusztus 8‑i levelében az EK‑Szerződés 93. cikkének (3) bekezdése (jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdése)
értelmében tájékoztatta a Bizottságot a szicíliai régió által regionális törvénytervezet keretében létrehozandó támogatási
programról, amely törvénytervezet azután 1995. szeptember 27‑én 68. sz. regionális törvényként került elfogadásra (a továbbiakban:
68/95 törvény).
A 68/95 regionális törvény 6. cikke a mezőgazdasági vagy halászati ágazatban tevékenységet végző vállalkozások részére nyújtandó
támogatási programot hozott létre, amelynek fő rendelkezései a következők:
„(1)      Az együttműködési, kereskedelmi, kézművességért és halászatért felelős regionális megbízott az 1995/1997. évben jogosult az
1993/1994., az 1994/1995. és az 1995/1996‑os mezőgazdasági termelési év tekintetében az olyan, Szicíliában székhellyel rendelkező
és tevékenységet végző gazdasági szereplők által felvett egy évnél rövidebb futamidejű, pénzintézeteknek vagy bankoknak visszafizetendő
kölcsönök kamattámogatásáról határozni, amelyek forgalmának legalább 70%‑a citrusfélék, egyéb gyümölcsök, illetve zöldségek
e régión kívüli eladásából származik.
(2)      A gazdasági szereplők által fizetendő kamatok mértéke megegyezik az 1986. március 25‑i 13. sz. regionális törvény 4. cikke
(2) bekezdésének első albekezdésében meghatározott mértékkel.
(3)      Az 1986. március 25‑i 13. sz. regionális törvény 18. cikke (1) bekezdése első és második albekezdésének megfelelően évenként
egyformán megállapított felső határral arányosan meghatározott kedvezményes kölcsön összege semmi esetre sem haladhatja meg
a legutolsó három év áfabevallásokban szereplő forgalma átlagának 50%‑át.”
(4)      A támogatásból részesülő gazdasági szereplők kötelesek az alkalmazotti állományt fenntartani és a kollektív munkaszerződéseket
betartani. Amennyiben megállapításra kerül, hogy a kedvezményezett nem tartja be e kötelezettségeit, az együttműködési, kereskedelmi,
kézművességért és halászatért felelős regionális megbízott intézkedik a nyújtott támogatás visszavonásáról és a kifizetett,
törvényi alapkamattal növelt összegek visszatéríttetéséről.
(5)      A jelen cikkben engedélyezett kiadások 70%‑át a citrusfélék ágazatára kell fordítani.
(6)      A jelen cikk végrehajtása érdekében 15 000 millió líra – ebből az 1995‑ös pénzügyi év tekintetében 2 000 millió líra, az 1996‑os
év tekintetében 7 000 millió líra, az 1997‑os év tekintetében pedig 6 000 millió líra – kiadás engedélyezett az 1995/1997‑es
időszak tekintetében.
(7)      Az 1995‑ös pénzügyi év tekintetében felhasználható 2 000 millió líra összeget a [szicíliai] régió ugyanezen év költségvetésének
21257. sz. költségvetési címe alatt rendelkezésre álló eszközök fedezik. Az 1996‑os és 1997‑es pénzügyi év tekintetében felhasználható
fennmaradó 13 000 millió lírát a [szicíliai] régió többéves költségvetésének 2001. tétele irányozza elő.”
A Bizottság 1998. február 13‑i levelében azon döntéséről tájékoztatta Olaszországot, hogy a 68/95 regionális törvényben meghatározott
mezőgazdasági, halászati és vízgazdálkodási ágazatnak nyújtandó támogatások tekintetében megindítja az EK‑Szerződés 93. cikkének
(2) bekezdésében (jelenleg az EK 88. cikk (2) bekezdése) meghatározott eljárást. Ez a határozat az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
1998. március 21‑én került közzétételre (HL C 86., 3. o.), továbbá a Bizottság felhívta az érintetteket, hogy tegyék meg
a kérdéses támogatásokkal kapcsolatos észrevételeiket.
A fent hivatkozott eljárás megindításának indokolásaként a Bizottság a 6. cikket érintő részben kifejtette, hogy kétségei
támadtak a tekintetben, hogy a kérdéses támogatások ténylegesen működési hiteleknek tekinthetők‑e („a mezőgazdasági termelési
évre adott hitel” értelemben), mivel úgy tűnik, hogy e hitelek inkább az exporttámogatások meghatározásának feleltek meg,
mivel olyan vállalkozások részesültek belőlük, amelyek exporttal foglalkoztak, és a hitelek az adott vállalkozások azon forgalmának
nagysága alapján kerültek kiszámításra (a hitel összege nem haladhatta meg a forgalom 50%‑át), amely nagy részben az exportbevételeikből
származott (lásd az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján indított eljárásról szóló határozat (2.7) preambulumbekezdését).
Az olasz hatóságok 1998. június 30‑i levelükben küldték meg észrevételeiket a Bizottságnak. Más érintett nem nyújtott be észrevételeket.
A Bizottság szolgálatai 1998. november 10‑i telexükben információkiegészítést kértek a 68/95 regionális törvény 6. cikkével
kapcsolatban. Az olasz hatóságok 1998. november 19‑i levelükben küldték meg a fent hivatkozott törvény 6. cikkével kapcsolatos
kiegészítő észrevételeiket a Bizottság szolgálatainak.
A Bizottság 1999. december 22‑én meghozta a 2000/319/EK határozatot, amely többek között kimondja, hogy a 68/95 regionális
törvény 6. cikkében a mezőgazdasági és halászati ágazatban tevékenységet végző vállalkozások számára létrehozott állami támogatások
összeegyeztethetetlenek a közös piaccal, és hogy a hivatkozott támogatásokat Olaszország nem alkalmazhatja, illetve köteles
azokat megszüntetni (a továbbiakban: megtámadott határozat). E határozat 2000. május 6‑án került közzétételre az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
(HL L 110., 17. o.)

Az eljárás és a felek kérelmei
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. július 20‑án érkezett keresetlevelével a felperes benyújtotta a jelen keresetet.
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben az kimondja, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikkében a mezőgazdasági
és halászati ágazatban tevékenységet végző vállalkozások számára létrehozott állami támogatások összeegyeztethetetlenek a
közös piaccal, és hogy a hivatkozott támogatásokat Olaszország nem alkalmazhatja, illetve köteles azokat megszüntetni;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant, vagy ennek hiányában mint megalapozatlant;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) úgy döntött, megnyitja a szóbeli szakaszt.
Az Elsőfokú Bíróság szabályszerűen beidézte a feleket a 2003. május 15‑i tárgyalásra, amelyen a felperes nem jelent meg. Az
Elsőfokú Bíróság a tárgyaláson meghallgatta a Bizottság szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság tárgyaláson feltett szóbeli
kérdéseire adott válaszait.

Az elfogadhatóságról

A felek érvei
Miután a Bizottság emlékeztetett arra, hogy az EK 230. cikk ötödik bekezdésének értelmében a megsemmisítés iránti keresetet
az adott közösségi intézmény által elfogadott aktus kihirdetésétől vagy a felperessel történő közlésétől, illetve ennek hiányában
attól a naptól számított két hónapon belül kell megindítani, amikor arról a felperes tudomást szerzett, felhívja az Elsőfokú
Bíróság figyelmét arra a tényre – miközben nem emel hivatalosan elfogadhatatlansági kifogást –, hogy a jelen ügyben a felperes
az aktus közzétételétől számított két hónapon belül indított keresetet, miközben a határozat szövege már hónapok óta rendelkezésére
állt.
Mindazonáltal a Bizottság emlékeztet azon ítélkezési gyakorlatra, miszerint amikor az aktusok – mint a jelen esetben is –
az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
kerülnek kihirdetésre, a keresetindításra nyitva álló határidő a kihirdetés napján kezdődik (a Bíróság C‑122/95. sz., Németország
kontra Tanács ügyben 1998. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑973. o.] 34–39. pontja). Mindeközben megjegyzi,
hogy a régiók által benyújtott azon keresetek esetén, amelyeket az Elsőfokú Bíróság mostanáig megvizsgált, a keresetlevelet
a határozatról való értesítéstől (az Elsőfokú Bíróság T‑214/95. sz., Vlaams Gewest kontra Bizottság ügyben 1998. április 30‑án
hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑717. o.] 17. és 19. pontja), vagy attól a naptól számított két hónapon belül nyújtották
be, amikor arról a felperes értesült (az Elsőfokú Bíróság T‑288/97. sz., Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia kontra Bizottság
ügyben 1999. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑1871. o.] 5. és 7. pontja).
E körülmények között a Bizottság úgy véli, hogy a régiók helyzete a támogatásokat nyújtó tagállamokéhoz hasonlítható, mivel
az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a kérdéses tagállam gyorsan tájékoztatja a régiókat az őket érintő határozatokról.
Meg kell jegyezni emellett, hogy ugyan a régiók szűken értelmezve e határozatoknak nem címzettjei, az értesítés időpontja
pedig nem tekinthető meghatározónak, a Bizottság mégis azt javasolja esetükben, hogy a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság azon
időpontot vegye figyelembe, amikor a régiók ténylegesen tudomást szereztek a határozatról a keresetindítás határidejének
dies a quo
meghatározása érdekében.
A felperes kifogásolja ezen érvelést, megjegyezve, hogy az EK 230. cikk ötödik bekezdéséből kitűnik, hogy a felperes tudomásszerzése
az aktus kihirdetésének napjához vagy a felperessel történő közlésének napjához képest csupán kiegészítő jelleggel lehet a
keresetindítás határideje kezdőnapjának tekinteni. Vagyis, amennyiben a kérdéses határozatot nem közlik a felperessel, a keresetindításra
nyitva álló határidő megkezdése tekintetében egyetlen figyelembe vehető időpont a megtámadott határozat Hivatalos Lapban való
közzétételének napja.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az EK 230. cikk ötödik bekezdésének értelmében a megsemmisítés iránti keresetet az aktus kihirdetésétől vagy a felperessel
történő közlésétől, illetve ennek hiányában attól a naptól számított két hónapon belül kell megindítani, amikor arról a felperes
tudomást szerzett.
E rendelkezés szövegéből az következik, hogy a tudomásszerzés napja a keresetindítási határidő kezdő napjaként kiegészítő
jellegű a jogi aktus kihirdetése vagy közlése napjához képest (a fent hivatkozott Németország kontra Tanács ügyben hozott
ítélet 35. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑11/95. sz., BP Chemicals kontra Bizottság ügyben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑3235. o.] 47. pontja; a T‑123/97. sz., Salomon kontra Bizottság ügyben 1999. október 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 1999., II‑2925. o.] 42. pontja és a T‑296/97. sz., Alitalia kontra Bizottság ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletének
[EBHT 2000., II‑3871. o.] 61. pontja).
A jelen ügyben a Bizottság nem közölte a megtámadott határozatot a felperessel, csupán az Olasz Köztársasággal. Mivel a megtámadott
határozatot az
Európai Közösségek Hivatalos Lapja
2000. május 6‑án tett közzé, ettől az időponttól kezdődik a felperes részére nyitva álló keresetindítási határidő, és nem
attól az időponttól, amikor e határozatról tudomást szerezhetett.
E tekintetben a Bizottság nem hivatkozhat érvényesen a fent hivatkozott Vlaams Gewest kontra Bizottság ügyben és a Regione
autonoma Friuli‑Venezia Giulia kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre elmélete alátámasztására. Egyrészt az első ügyben a
flamand régió a megtámadott határozat Hivatalos Lapban történt közzétételétől (1995. november 9.) számított két hónapon belül
(1995. november 27.) nyújtotta be keresetét. Másrészt az Elsőfokú Bíróság egyik ügyben sem állapította meg, hogy amennyiben
az adott régió a határozat közzétételét megelőzően szerzett tudomást arról, nem élhetett a közzétételtől számított két hónapos
keresetindítási határidővel.
Következésképpen a felperes a megengedett határidőn belül nyújtotta be keresetét, és ennélfogva a kereset elfogadható.

Az ügy érdeméről
A felperes négy jogalapot hoz fel keresete alátámasztására. Az első jogalap az EK 88. cikk (1) bekezdésének, a bizalomvédelem
és a jogbiztonság elvének megsértésére, a lényeges eljárási szabályok megsértésére és az EK 253. cikk megsértésére vonatkozik;
a második jogalap a
tempus regit actum
elvének megsértésére és hatalommal való visszaélésre vonatkozik; a harmadik jogalap az EK 87. cikk megsértésére, hatalommal
való visszaélésre, valamint az EK 253. cikk indokolás elmulasztása miatti megsértésére vonatkozik; a negyedik jogalap a lényeges
eljárási szabályok megsértésére, valamint az EK 87. cikkben előírt eljárások befejezésére vonatkozó ésszerű határidők be nem
tartására vonatkozik.

Az első, az EK 88. cikk (1) bekezdésének, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére, a lényeges eljárási szabályok
megsértésére, valamint az EK 253. cikk indokolás elmulasztása miatti megsértésére vonatkozó jogalapról
Az elfogadhatóságról
–       A felek érvei
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a felperes által az első jogalapban a támogatási intézkedés minősítésére vonatkozóan – vagyis
hogy nem új, hanem már létező támogatásról van szó – felhozott kifogások elfogadhatatlanok, mivel e minősítés az EK 88. cikk
(2) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárás megindítására vonatkozó határozatból származik, amelyet a felperes nem
támadott meg, és amely így jogerőre emelkedett; a támogatást újnak minősítő megtámadott határozat csupán megerősítette a hivatalos
vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatot. Következésképpen a Bizottság fenntartja, hogy a fenti minősítést a felperes
a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozattal szembeni keresettel támadhatta volna meg és kellett volna
megtámadnia, és ezért e minősítés nem támadható meg a végleges határozattal szembeni keresettel.
Ezzel kapcsolatban a Bizottság hangsúlyozza, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról
szóló határozat végleges joghatásokat vált ki, mivel a kérdéses támogatásokat a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító
végleges bizottsági határozat nem teheti utólagosan szabályossá azon végrehajtási aktusokat, amelyeket a Bizottság az EK 88. cikk
(3) bekezdésének utolsó mondatában foglalt tilalom figyelmen kívül hagyásával hozott meg (a Bíróság C‑312/90. sz., Spanyolország
kontra Bizottság ügyben 1992. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑4117. o.] 20. és 23. pontja, a továbbiakban: Cenemesa-ítélet,
valamint a C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1992. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑4145. o.]
26. és 29. pontja, a továbbiakban: az 1992. június 30‑i Italgrani-ítélet).
A Bizottság különösen emlékeztet arra, hogy a támogatások minősítésével kapcsolatos előzetes kérdés határozza meg az alkalmazandó
eljárást, valamint a végleges határozat hatályát és joghatásait. Az EK 88. cikk (3) bekezdésének második mondata, valamint
a 659/1999 rendelet 4., 6. és 13. cikke értelmében, ha a Bizottság úgy ítéli meg, hogy egy támogatás létrehozását vagy módosítását
célzó program nem egyeztethető össze a közös piaccal, haladéktalanul megindítja az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos
vizsgálati eljárást. Amennyiben az EK 88. cikk (3) bekezdésének utolsó mondatában kimondott tilalmat sértő, már kifizetett
jogellenes támogatásokról van szó, a 659/1999 rendelet 14. cikke előírja, hogy a Bizottság rendelje el e támogatások visszatérítését.
Létező támogatások esetében a Bizottság az EK 88. cikk (1) bekezdése, valamint a 659/1999 rendelet 17–19. cikke értelmében
adott esetben javaslatot tesz az érintett tagállamnak a megfelelő intézkedések meghozatalára, ám a Bizottság csak abban az
esetben indíthatja meg az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott hivatalos vizsgálati eljárást, ha ez a tagállam elutasítja
ezen intézkedések megtételét, ám nem követelheti a támogatások visszatérítését.
A Bizottság e különbségek fényében úgy ítéli meg, hogy mindenkinek az az érdeke, hogy az új vagy létező támogatási intézkedések
minősítése körüli jogviták minél gyorsabban megoldásra kerüljenek.
A felperes által hivatkozott Cenemesa-ítélet és az 1992. június 30‑i Italgrani-ítélet kapcsán a Bizottság úgy véli, hogy az
ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat az érintett tagállammal
szemben magában foglalja annak tilalmát, hogy e tagállam a tervezett támogatásokat a vizsgálati eljárást lezáró végleges határozat
meghozataláig kifizesse, és hogy még akkor is, amikor a Bizottság az új támogatásnak minősített intézkedések már végrehajtásra
kerültek, az e minősítéshez kapcsolódó joghatások véglegesek (a Cenemesa-ítélet 12. és 23. pontja, valamint az 1992. június
30‑i Italgrani-ítélet 20. és 29. pontja).
A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy a jelen ügyben általa előterjesztett érvelés alapvetően különbözik a Preussag Stahl‑ügyben
(az Elsőfokú Bíróság T‑129/96. sz., Preussag Stahl kontra Bizottság ügyben 1998. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
II‑609. o.] 31. pontja) és a Moccia Irme és társai egyesített ügyekben (az Elsőfokú Bíróság T‑164/96–T‑167/96., T‑122/97.
és T‑130/97. sz., Moccia Irme és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. május 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
II‑1477. o.] 65. pontja) kifejtettektől, amely érveléseket az Elsőfokú Bíróság elutasította. Arra emlékeztet különösen, hogy
a Preussag Stahl kontra Bizottság ügyben arra a tényre alapozva nyújtott be elfogadhatatlansági kifogást a szóban forgó kereset
ellen, hogy a felperes nem nyújtott be keresetet az eljárást megindító határozat ellen, és az Elsőfokú Bíróság megállapította,
hogy a végleges határozat külön joghatásokat keletkeztetett, mint például a kifizetett támogatás visszafizetésére vonatkozó
kötelezettség, és hogy az érintett vállalkozás jogorvoslati joggal rendelkezett egy ilyen határozattal szemben függetlenül
attól, hogy megtámadta‑e a jogvita alapját képező támogatás hivatalos vizsgálatára irányuló eljárást megindító határozatot.
Ennélfogva a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást az Elsőfokú Bíróság elutasította, mivel az a kereset
egészére vonatkozott, és különösen azon részekre, amelyekben a felperes a Bizottság által csupán a végleges határozathozatal
szakaszában hozott meghatározásokat vitatta, ám a jelen ügyben nem ez a helyzet, ugyanis a Bizottság a felperes által a hivatalos
vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatnak a támogatást újnak minősítő részével kapcsolatos kifogásainak elfogadhatóságát
vitatja.
A felperes vitatja ezt az érvelést, mivel az ellentétes a pergazdaságosság elvével, és a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról
szóló határozat csak akkor támadható meg külön, ha az a címzettre nézve hátrányos joghatásokat keletkeztet (a Cenemesa-ítélet
és a 1992. június 30‑i Italgrani-ítélet), amely eset csak akkor áll fenn, ha az ilyen határozat a címzettet bizonyos magatartás
tanúsítására, vagy az attól való tartózkodásra kötelezi, vagy egyébként visszafordíthatatlan joghatásokat eredményez. Márpedig
ez a helyzet nem áll fenn a jelen ügyben, ahol csupán a végleges határozat keletkeztet joghatásokat a felperessel szemben.
A felperes legalábbis megjegyzi, hogy a támogatásokat a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító végleges határozat
új, és a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozattól független joghatásokat keletkeztet, ami lehetővé teszi
a végleges határozat jogszerűségének vitatását. Ennek következtében a megsemmisítés iránti kereset alátámasztása végett a
felperes hivatkozhat olyan jogalapokra, amelyek ugyanúgy vonatkoznak a végleges határozatra, mint a szóban forgó vizsgálati
eljárás megindításáról szóló határozatra, még akkor is, ha a felperes az utóbbi határozatot nem támadta meg külön, függetlenül
attól, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdésének alkalmazásával hozott aktust megtámadták‑e, vagy sem (lásd a fent hivatkozott
Preussag Stahl kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet és a fent hivatkozott Moccia Irme és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítéletet).
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A Bizottság lényegében arra hivatkozik, hogy a felperes már nem támadhatja meg a végleges határozatot azon indokkal, hogy
e határozat a szóban forgó támogatást újnak minősíti – amely érv a kereset első jogalapjának tárgyát képezi – mivel ez a minősítés
a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatból származik, amelyet a felperes nem vont kétségbe a megszabott
határidőn belül, és amely határozat így jogerőssé vált.
Először is meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 230. cikk értelmében a megsemmisítés iránti
kereset alapjául szolgáló jogi aktusok vagy határozatok azok lehetnek, amelyek a felperes jogi helyzetének jelentős megváltoztatásával
a felperes érdekeit érintő kötelező joghatást váltanak ki (a Bíróság 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november
11‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 2639. o.] 9. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑10/92–T‑12/92. és T‑15/92. sz., Cimenteries
CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. december 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑2667. o.] 28. pontja).
Ha olyan jogi aktusokról vagy határozatokról van szó, amelyek kidolgozása több szakaszban, többek között valamely belső eljárás
végén történik, főszabály szerint csak azok az intézkedések minősülnek megtámadható aktusnak, amelyek ezen eljárás végén véglegesen
meghatározzák az intézmény álláspontját, kizárva az olyan közbenső intézkedéseket, amelyeknek célja csupán a végleges határozat
előkészítése (a fent hivatkozott IBM kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 10. pontja és a fent hivatkozott Cimenteries CBR
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 28. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazásában a Bizottságnak az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott hivatalos vizsgálati
eljárást lezáró végleges határozata az EK 230. cikk értelmében keresettel megtámadható jogi aktusnak minősül. Az ilyen határozat
ugyanis kötelező joghatásokat vált ki, amely joghatások érintik az érintett felek érdekeit, mivel lezárja a szóban forgó eljárást,
és véglegesen nyilatkozik a vizsgált intézkedésnek az állami támogatásokra vonatkozó szabályokkal való összeegyeztethetőségéről.
Következésképpen az érintett feleknek mindig van lehetősége a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró végleges határozat megtámadására,
és annak keretében megkérdőjelezhetik a Bizottság végleges álláspontjának alapjául szolgáló különböző elemeket.
E lehetőség független attól, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat olyan joghatásokkal jár‑e, amelyek megsemmisítés
iránti kereset tárgyát képezhetik. Igaz ugyan, hogy a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata elismerte annak
lehetőségét, hogy az érintett fél megtámadja a vizsgálati eljárást megindító határozatot, amennyiben az olyan végleges joghatásokat
keletkeztet, amelyeket a végleges határozat nem tehet utólagosan szabályossá. Ez az eset áll fenn, amikor a Bizottság hivatalos
vizsgálati eljárást indít egy olyan intézkedés tekintetében, amelyet előzetesen új támogatásnak minősít, mivel az ilyen eljárás
megindításáról szóló határozat önálló joghatásokat keletkeztet a végleges határozathoz képest. Az újnak minősített támogatási
intézkedés EK 88. cikk (3) bekezdése értelmében történt előzetes minősítéséből eredő végrehajtásának felfüggesztése ugyanis
a végleges határozathoz képest önálló jelleggel bír, amelynek időbeli hatálya a hivatalos eljárás lezárásáig tart (lásd különösen
a Cenemesa-ítélet 12–24. pontját és a 1992. június 30‑i Italgrani-ítélet 29. és 30. pontját; a Bíróság C‑400/99. sz., Olaszország
kontra Bizottság 2001. október 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑7303. o.] 56–62. és 69. pontját; az Elsőfokú Bíróság
T‑195/01. és T‑207/01. sz., Government of Gibraltar kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. április 30‑án hozott ítéletének
[EBHT 2002., II‑2309. o.] 80–86. pontját).
Mindamellett valamely hivatalos eljárást megindító határozat vitatásának lehetősége nem járhat azon következménnyel, hogy
korlátozza az érdekelt felek eljárási jogait, megakadályozva őket abban, hogy megtámadják a végleges határozatot, és a keresetlevelük
alátámasztására az ezen határozat elfogadásához vezető eljárás bármely szakaszára vonatkozó hibákra hivatkozzanak.
Vitathatatlan, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat – még ha sajátos és önálló joghatásokat
is vált ki – előkészítő jellegű a végleges határozathoz képest, mivel az utóbbi határozza meg véglegesen a Bizottság álláspontját.
Így a 659/1999 rendelet 6. cikke kimondja, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat összefoglalja
a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére
vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségek okait, továbbá felszólítja
az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott határidőn belül. A
hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatban foglalt értékelés szükségszerűen előzetes jellegét a 659/1999
rendelet 7. cikke – amely úgy rendelkezik, hogy amennyiben a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett intézkedés nem minősül
támogatásnak, hogy a bejelentett intézkedés a közös piaccal összeegyeztethető, hogy a bejelentett támogatás bizonyos feltételek
teljesítése esetén a közös piaccal összeegyeztethetőnek minősül, vagy hogy a bejelentett támogatás nem egyeztethető össze
a közös piaccal – megerősíti. Egyébiránt semmi nem akadályozza meg a Bizottságot abban, hogy – miután a hivatalos vizsgálati
eljárás megindításáról szóló határozatban előzetesen úgy értékelte, hogy a szóban forgó intézkedés új támogatásnak minősül –
az eljárást lezáró határozatban azt állapítsa meg, hogy az adott intézkedés létező támogatásnak minősül.
A jelen ügyben elegendő annak megállapítása, hogy a megtámadott határozat az eljárást lezáró végleges határozat, és mint ilyen,
kötelező és végleges joghatásokat vált ki az érdekelt felekkel szemben, ideértve azt is, hogy e határozat a szóban forgó intézkedést
a közös piaccal össze nem egyeztethető új támogatásnak minősíti, és arra kötelezi Olaszországot, hogy ne alkalmazza és szüntesse
meg a szóban forgó támogatást. Ennélfogva a felperes jogosult a határozat egészét megtámadni, ideértve azt az értékelést is,
miszerint a szóban forgó intézkedés új támogatásnak minősül, függetlenül attól, hogy a szóban forgó támogatás tekintetében
hozott hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat e részét megtámadta‑e, vagy sem (lásd a fent hivatkozott
Preussag Stahl kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 31. pontját, valamint a fent hivatkozott Moccia Irme és társai egyesített
ügyekben hozott ítélet 65. pontját). A Bizottság álláspontjával ellentétben az Elsőfokú Bíróság Preussag Stahl kontra Bizottság
ügyben hozott ítélete és a Moccia Irme és társai egyesített ügyekben hozott ítélete ugyanazokon az elveken alapul, mint a
jelen ügy, vagyis azon, hogy a megtámadott határozat külön joghatásokat kiváltó végleges határozatnak minősül, ennélfogva
az érdekelt felperesek azt megtámadhatják. Az a tény, hogy a Bizottság a Preussag Stahl‑ügyben elfogadhatatlansági kifogást
nyújtott be a kereset egészére nézve, és hogy a jelen ügyben a Bizottság elfogadhatatlansági kifogása a jelen jogalapra korlátozódik,
a felhozott kérdés jellegén nem változtat.
Azon érvvel kapcsolatosan, miszerint általános érdek, hogy az új vagy létező támogatási intézkedések minősítése körüli jogviták
minél gyorsabban megoldásra kerüljenek, meg kell jegyezni, hogy ez a megfontolás egyébként sem képezhet olyan akadályt, amely
megakadályozhatja az érdekelt feleket abban, hogy keresetet indítsanak egy olyan határozat ellen, amely megváltoztatja jogi
helyzetüket.
Végül a Bizottság érvelése az ítélkezési gyakorlat megtámadható aktusok terén kidolgozott elveivel ellentétes helyzetet teremtene.
Ez az érvelés ugyanis annak az elismerését jelentené, hogy az a tény, hogy a közösségi bíróságok az eljárás közbenső szakaszában
határoznak olyan előkészítő aktusokról, mint a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat és különösen a
valamely támogatás újként történő minősítéséről, az érdekelt feleket megakadályozná abban, hogy megtámadják azt a végleges
határozatot, amelyben a Bizottság megváltoztathatja az álláspontját az eljárást megindító határozatban tett értékeléshez képest.
Amennyiben a közösségi bíróságok elfogadnák ezt az érvelést, az az érdemi viták előrehozatalával, valamint a közigazgatási
eljárás és a bírósági eljárás különböző szakaszainak összekeverésével járna, ezáltal a Bizottság által megindított hivatalos
vizsgálati eljárás – amely arra szolgál, hogy az érdekelt felek előterjeszthessék észrevételeiket az ügy összes vitatott pontja
tekintetében, illetve hogy a Bizottság ezen észrevételek fényében hozza meg végleges határozatát – teljesen értelmét vesztené.
A fentiekből következően a Bizottság nem hivatkozhat érvényesen arra, hogy mivel a felperes nem indított a hivatalos vizsgálati
eljárás megindításáról szóló határozattal szemben keresetet az erre nyitva álló határidőn belül, a végleges határozat elleni
eljárás során már nem vitathatja a szóban forgó intézkedés új támogatásként történt minősítését.
Következésképpen az első jogalap elfogadható.
Az ügy érdeméről
–       A felek érvei
A felperes először is emlékeztet arra, hogy a Bizottság az 1992. december 14‑i határozatában úgy ítélte meg, hogy a 32/91
regionális törvény 48. cikke összeegyeztethető volt a Szerződés állami támogatásra vonatkozó rendelkezéseivel, pusztán fenntartva
a jogot álláspontjának egy későbbi időpontban való felülvizsgálatára az EK‑Szerződés 93. cikke (1) bekezdésének (jelenleg
az EK 88. cikk (1) bekezdése) megfelelően. Megjegyzi továbbá, hogy a Bizottság nem élt ezzel a lehetőséggel, mivel úgy ítélte
meg, hogy a 32/91 regionális törvény 48. cikkének a 81/95 regionális törvény 7. cikke és a 33/96 regionális törvény 20. cikke
által történt refinanszírozása összeegyeztethető volt a közös piaccal.
E háttér mellett a felperes azon az állásponton van, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikkét pusztán a 32/91 regionális
törvény 48. cikke refinanszírozásának kell tekinteni. E két rendelkezés összehasonlító vizsgálata azt bizonyítja, hogy e rendelkezések
a kedvezményezettek, a kedvezmények és a célkitűzések tekintetében megegyeznek, azzal a különbséggel, hogy a 68/95 regionális
törvény kifejezett utalást tett be a mezőgazdasági termelési évekre, a kedvezményezettek körének kibővítésére, valamint azon
magától értetődő módosításra, amely költségvetési évekre a finanszírozás vonatkozik.
Ennélfogva a felperes úgy véli, hogy az a tény, hogy a Bizottság a 68/95 regionális törvény 6. cikkében meghatározott támogatás
közös piaccal való összeegyeztethetőségét úgy vizsgálta meg, mintha az EK 88. cikk (1) bekezdése értelmében új támogatásról
lenne szó, ahelyett hogy ezen intézkedést az EK 88. cikk (1) bekezdése értelmében már jóváhagyott létező támogatás refinanszírozásaként
kezelte volna – amint arra kötelezettséget vállalt – az EK 88. cikk (1) bekezdésébe ütközik, és lényeges eljárási szabályokat
sért.
A felperes tehát azt állítja, hogy nem állítható – amint azt a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdésének c) pontja
teszi –, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikke új támogatási programot hoz létre. Fenntartja, hogy a 32/91 regionális törvény
48. cikke nem szab semmiféle időbeli korlátot azon mezőgazdasági termelési évekre nézve, amelyek tekintetében kedvezményes
kölcsön nyújtható. A felperes szerint a 32/91 regionális törvényben az 1991–1993‑as időszak három évére való hivatkozást kizárólag
pénzügyi értelemben lehet csak érteni oly módon, hogy az engedélyezett hitelek e három év alatt felhasználhatók, ám azon mezőgazdasági
termelési évek, amelyek során a gazdasági szereplőknek e hitelek nyújthatók, időben nem korlátozhatók. Épp ellenkezőleg, a
68/95 regionális törvény 6. cikke szigorúbban kívánta meghatározni azon – vagyis az 1993/1994‑es, az 1994/1995‑ös és az 1995/1996‑os –
mezőgazdasági termelési éveket, amelyek tekintetében a támogatás alkalmazható.
Ráadásul a felperes úgy véli, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikke alapján történő refinanszírozás nem tér el különösebben
a Bizottság által jóváhagyott, a 81/95 regionális törvény 7. cikkében, illetve a 33/96 regionális törvény 20. cikkében meghatározott
refinanszírozástól, mivel mindkét rendelkezés célja az eredetileg a 32/91 regionális törvény 48. cikkében előirányzott összegek
újbóli elosztása volt.
A felperes továbbá kiemeli, hogy az ítélkezési gyakorlat kidolgozta azon elvet, miszerint amikor a Bizottság jóváhagy valamely
általános támogatási programot, a Bizottságnak nem kell e támogatásokat egyenként megvizsgálnia (a Bíróság C‑47/91. sz., Olaszország
kontra Bizottság ügyben 1994. október 5‑én hozott ítélete [EBHT 1994., I‑4635. o.], a továbbiakban: az 1994. október 5‑i Italgrani-ítélet).
Azon lehetőség elismerése, hogy e támogatások összeegyeztethetőségét a Bizottság újravizsgálhatja, azzal a kockázattal jár,
hogy a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve sérül. Ezen elvek akkor is alkalmazandók, amikor valamely, már jóváhagyott támogatási
programot egy, a fel nem használt eszközök egyszerű refinanszírozása keretében újra jóvá kell hagyni. Ennélfogva a felperes
úgy véli, hogy amennyiben a Bizottság az adott támogatási program folyamatos vizsgálata során nem javasol a közös piac folyamatos
fejlődésére vagy működésére vonatkozó megfelelő intézkedéseket – amint ebben az esetben is történt –, jogellenes e támogatási
program újravizsgálása. A jelen esetben az újbóli felülvizsgálatra nem a legutolsó jóváhagyó határozat fényében került sor,
hanem a Szerződés alapján, ami sérti a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét.
A felperes végül úgy véli, hogy amikor a Bizottság kifejtette azon indokait, amelyek miatt a 68/95 regionális törvény 6. cikke
új támogatási programnak minősül, nem vette figyelembe e rendelkezés tényleges hatályát, mivel e rendelkezést eltérően és
a szóban forgó támogatást jóváhagyó előző határozatnak ellentmondóan minősítette, valamint az olasz hatóságok által elé terjesztett
észrevételekkel kapcsolatosan nem nyújtott indokolást.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a felperes által a támogatások minősítésére tekintettel megfogalmazott kifogások alaptalanok,
mivel a 68/95 regionális törvény 6. cikkében meghatározott intézkedések nem a létező támogatásokra vonatkoznak, és egyáltalán
nem illenek bele a 32/91 regionális törvény 48. cikkében állítólagosan korlátlan időre létrehozott támogatási programba, amelyet
korábban a Bizottság az 1992. december 14‑i határozatában hagyott jóvá.
A Bizottság szerint a 32/91 regionális törvény 48. cikkére vonatkozó 1992. december 14‑i határozat csupán az 1991 és 1993
közötti hároméves időszakra korlátozott támogatási programot hagyta jóvá, amely időszakot úgy is lehet értelmezni, hogy az
egybeesik az 1990/1991‑es, 1991/1992‑es és 1992/1993‑as mezőgazdasági termelési évvel. A 68/95 regionális törvény 6. cikke
tehát nem tekinthető pusztán a 32/91 regionális törvény 48. cikkében meghatározott támogatás refinanszírozásának, mivel az
új rendelkezés az 1995 és 1997 közötti hároméves időszakra, azaz az 1993/1994‑es, 1994/1995‑ös és 1995/1996‑os mezőgazdasági
termelési évre, vagyis a 32/91 regionális törvény 48. cikkében meghatározott időszak utáni időszakokra vonatkozik.
Következésképpen a 68/95 regionális törvény 6. cikke valóban új támogatást hoz létre, még pontosabban visszaható hatályú új
támogatást, és nem egy létező támogatási program újrafinanszírozását. Ezért a Bizottság azon az állásponton van, hogy a 1994.
október 5‑i Italgrani-ítéletre való hivatkozás irreleváns, és egyáltalán nem áll meg vele szemben az a kifogás, hogy megsértette
volna a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét. Ráadásul a Bizottság hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése
kimerítően és meggyőzően fejti ki azon indokokat, amelyek alapján a vizsgált intézkedések új támogatásoknak minősülnek.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a jogvita tárgyát képező támogatást az olasz hatóságok nem a Bizottság és a tagállamok
közötti, az EK 88. cikk (1) bekezdése által létrehozott folyamatos együttműködés – amely a létező támogatások esetére vonatkozik –
keretében jelentették be a Bizottságnak, hanem az EK 88. cikk (3) bekezdése alkalmazásában, amely az új támogatásokra vonatkozik.
Így az olasz hatóságok 1995. augusztus 8‑i levelében – amely azt a regionális törvénytervezetet jelenti be a Bizottságnak,
amely később a 68/95 regionális törvény lett – kifejezetten az EK 88. cikk (3) bekezdésére hivatkozik, és nem tartalmaz semmiféle
utalást a 32/91 regionális törvény 48. cikkére vagy az 1992. december 14‑i bizottsági határozatra, amely jóváhagyta az utóbbi
rendelkezés által szabályozott támogatást.
Ennélfogva a Bizottság megalapozottan indította meg a hivatalos vizsgálati eljárást az új támogatásokra alkalmazandó szabályozás
keretében.
Ugyanis valamely támogatás minősítése egy objektív helyzetre ad választ, amely nem függ a támogatás bejelentésekor vagy az
EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás megindításakor elfogadott értékeléstől, ezért meg kell vizsgálni a felperes
által a jelen jogalap keretében hivatkozott különböző kifogásokat.
Először is a felperes azt állítja, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikkében szabályozott támogatás új támogatásként történő
– és nem a 32/91 regionális törvény 48. cikkében meghatározott intézkedés refinanszírozásakénti – minősítése az EK 88. cikk
(1) bekezdése megsértését jelenti.
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a 81/95 regionális törvény 7. cikke és a 33/96 regionális törvény 20. cikke kifejezett
utalást tartalmaznak a 32/91 regionális törvény 48. cikkére, hivatkozva a 48. cikk célkitűzéseire. A 68/95. regionális törvény
6. cikke ezzel szemben nem tartalmaz semmiféle utalást a 48. cikkre.
Ezen túlmenően a 68/95 regionális törvény 6. cikke a 32/91 regionális törvény 48. cikke keretében vizsgált időszaktól eltérő
időszakra vonatkozik. Így a 68/95 regionális törvény 6. cikkének (1)‑(6) bekezdése értelmében a szabályozott támogatás az
„1995 és 1997 közötti évekre”, illetve az „1995 és 1997 közötti időszakra” vonatkozik, miközben a 32/91 regionális törvény
48. cikkének (1)–(6) bekezdése értelmében az 1992. december 14‑i határozatban jóváhagyott támogatás az „1991 és 1993 közötti
évekre” és az „1991 és 1993 közötti időszakra” vonatkozik.
Következésképpen a Bizottság jogszerűen ítélhette meg úgy, hogy az 1995 és 1997 közötti évekre vonatkozó támogatási programot
nem egy eltérő időszakra – vagyis az 1991 és 1993 közötti Évekre – vonatkozó létező támogatási program jóváhagyására vonatkozó
eljárás keretében kell megvizsgálni.
A felperes által e tekintetben felhozott egyetlen érv sem alkalmas e következtetés megcáfolására.
Azon érvvel kapcsolatban, miszerint a 32/91 regionális törvény 48. cikkében szereplő „1991 és 1993 közötti évek” és az „1991
és 1993 közötti időszak” kifejezés pusztán azt jelenti, hogy az e cikk alapján nyújtott hitelek az 1991., 1992. és 1993. év
során használhatók fel, és nem értelmezhetők a fenti éveknek megfelelő mezőgazdasági termelési évekre való utalásként, meg
kell jegyezni, hogy ezen érv teljesen irreleváns a fenti elemzés szempontjából. Még ha feltételezzük is, hogy a 32/91 regionális
törvény 48. cikkében meghatározott, 1991 és 1993 közötti hároméves időszak nem az ezen éveknek megfelelő mezőgazdasági termelési
évekre vonatkozott, ez még nem elegendő ahhoz, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikke a korábban jóváhagyott rendelkezések
által szabályozott támogatás puszta refinanszírozási intézkedésének minősüljön, mivel a 32/91 regionális törvény 48. cikkében
meghatározott időszak különbözik a 68/95 regionális törvény 6. cikkében szabályozott és a megtámadott határozatban megvizsgált
1995 és 1997 közötti hároméves időszaktól.
A felperes továbbá nem hivatkozhat megalapozottan arra, hogy mivel a 32/91 regionális törvény 48. cikke nem határoz meg semmiféle
időbeli korlátot azon mezőgazdasági termelési évekre nézve, amelyek tekintetében a kedvezményes kölcsönök kifizethetők, tehát
azok a mezőgazdasági termelési évek, amelyek tekintetében az érintett gazdasági szereplők részesülhetnek az e támogatási programban
nyújtott (30 millió olasz líra [ITL]) hitelekből nem tartalmaznak időbeli korlátot, így a 68/95 regionális törvény 6. cikke
csupán e támogatási program (15 millió ITL összegű) refinanszírozását jelenti az 1993/1994‑es, 1994/1995‑ös és 1995/1996‑os
mezőgazdasági termelési évre nézve. Alapvető ugyanis a két rendelkezés közötti különbség, mivel az első rendelkezés kizárólag
„az 1991 és 1993 közötti évekre” tesz lehetővé támogatásokat (lásd a 32/91 regionális törvény 48. cikkének (1) bekezdését),
a második rendelkezés viszont kizárólag „az 1995 és 1997 közötti évekre” (lásd a 68/95 regionális törvény 6. cikkének (1) bekezdését).
Az 1991 és 1993 közötti időszak bármilyen meghosszabbítását az EK 88. cikk (3) bekezdése értelmében újra be kellett jelenteni,
amit az olasz hatóságok meg is tettek, ennek hatására pedig a Bizottság a támogatást újra megvizsgálta.
Azon érvvel kapcsolatosan, miszerint a 68/95 regionális törvény 6. cikke által bevezetett állítólagos refinanszírozás semmiben
sem különbözött a 81/95 regionális törvény 7. cikke által, illetve a 33/96 regionális törvény 20. cikke által bevezetett és
a Bizottság által jóváhagyott refinanszírozástól, meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat megmagyarázza, hogy miért
kell különbséget tenni ezek az intézkedések között; egyrészt 81/95 regionális törvény 7. cikke és a 33/96 regionális törvény
20. cikke a 32/91 regionális törvény 48. cikkére utal, másrészt mindkettő az 1992/1993‑as „mezőgazdasági termelési évre” vonatkozó
intézkedések az 1995‑ös és 1996‑os pénzügyi évben történő finanszírozását írja elő, (lásd a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdésének
b) pontját), miközben a 68/95 regionális törvény 6. cikke nem említette a 32/91 regionális törvény 48. cikkét, és az 1993/1994‑es,
1994/1995‑ös és 1995/1996‑os mezőgazdasági termelési évre előirányozott intézkedések finanszírozását szabályozta (lásd a megtámadott
határozat (52) preambulumbekezdésének d) pontját és végét).
A fentiekből következően az EK 88. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó kifogást el kell utasítani.
Másodszor a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikke
által meghatározott intézkedés új támogatásnak minősül, megsértette bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét.
Ezzel kapcsolatban a 1994. október 5‑i Italgrani-ítéletre hivatkozik, amely meghatározza, hogy milyen eljárás követendő abban
az esetben, amikor a vizsgált támogatás egy korábban jóváhagyott támogatási program részét képezi. A Bíróság a fenti ítélet
24. pontjában a következőképpen fogalmaz:
„A Bizottság közvetlenül a Szerződés alapján nem vizsgálhatja meg azonnal az olyan egyedi támogatást, amelyet állítólag valamely
korábban jóváhagyott program alapján nyújtanak. Bármiféle eljárás megindítása előtt ellenőriznie kell, hogy a támogatás része‑e
az általános programnak, és megfelel‑e a programot jóváhagyó határozatban meghatározott feltételeknek. Ha nem így járna el,
a Bizottság minden egyes egyedi támogatás vizsgálata során kétségbe vonhatná a támogatási programot jóváhagyó határozatát,
ami már az EK‑Szerződés 92. cikke (jelenleg EK 87. cikk) szerinti vizsgálatot feltételez. Ezáltal mind a tagállamok, mind
a gazdasági szereplők szempontjából veszélyeztetné a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét, mivel a valamely támogatási programot
jóváhagyó határozatot szigorúan alkalmazó egyedi támogatásokat a Bizottság bármikor kétségbe vonhatná.”
Mindazonáltal ezen ítélkezési gyakorlatra nem lehet érvényesen hivatkozni a jelen ügyben, mivel az olasz hatóságok csupán
az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindításáról szóló 1998. február 13‑i bizottsági határozatra válaszul hivatkoztak
először arra, hogy a szóban forgó támogatás egy már korábban jóváhagyott támogatás refinanszírozásának minősül (lásd az olasz
hatóságok Bizottsághoz címzett 1998. június 30‑i és november 19‑i levelét). A hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról
szóló határozatot megelőzően pont e hatóságok voltak azok, amelyek az új támogatásokra vonatkozó szabályozás alkalmazására
utaltak azzal, hogy a szóban forgó intézkedést az EK 88. cikk (3) bekezdése szerint jelentették be a Bizottságnak.
Egyébiránt, amikor a Bizottság 1997. január 23‑i levelében jóváhagyta a 32/91 regionális törvény 48. cikkében előírt intézkedésnek
a 81/95 regionális törvény 7. cikkében és a 33/96 regionális törvény 20. cikkében előírt intézkedések által a 1992/1993‑as
mezőgazdasági termelési év tekintetében történő refinanszírozását, vette a fáradságot, hogy figyelmeztesse az olasz hatóságokat
arra, hogy e refinanszírozás jóváhagyása semmiféleképpen sem befolyásolja a 68/95 regionális törvény 6. cikkében szabályozott
intézkedés vizsgálatának kimenetelét (lásd az (52) preambulumbekezdés c) pontját).
A fentiekből következően a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó kifogást el kell utasítani.
Harmadszor a felperes azt állítja, hogy a Bizottság azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikkében
szabályozott intézkedés új támogatásnak minősül, megsértette a lényeges eljárási szabályokat, és nem tett eleget az EK 253. cikk
alapján fennálló indokolási kötelezettségének.
Ezzel kapcsolatban meg kell említeni, hogy a Bizottság azzal, hogy a megtámadott határozatot az EK 88. cikk (2) bekezdése
alapján hozta meg, miután az olasz hatóságok a hivatkozott intézkedést az EK 88. cikk (3) bekezdésének megfelelően jelentették
be, nem sértett lényeges eljárási szabályokat a jelen ügyben, mivel a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése jogilag
megkövetelt módon fejti ki azon indokokat, amelyek miatt a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikke
nem tekinthető a 32/91 regionális törvény 48. cikkében foglalt támogatás refinanszírozásának olyan értelemben, ahogy azt az
olasz hatóságok értelmezték a hivatalos vizsgálati eljárás során.
A fentiekből következően a lényeges eljárási szabályok megsértésére és az indokolási kötelezettség elmulasztására vonatkozó
kifogásokat el kell utasítani.
Következésképpen az első jogalap egészét el kell utasítani.

A „tempus regit actum” elv megsértésére és a hatalommal való visszaélésre vonatkozó második jogalapról
A felek érvei
A felperes azt kifogásolja, hogy a megtámadott határozat nem nyilvánította a 68/95 regionális törvény 6. cikkében szabályozott
támogatási programot a mezőgazdaság terén engedélyezett működési hitelekre alkalmazandó szabályokkal összeegyeztethetőnek.
Először is a felperes hangsúlyozza, hogy a Bizottság megsértette a
tempus regit actum
elvét, valamint a közigazgatási aktusok visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elvet (a Bíróság C‑325/91. sz., Franciaország
kontra Bizottság ügyben 1993. június 16‑án hozott ítélete [EBHT 1993., I‑3283. o.], valamint a C‑313/90. sz., CIRFS és társai
kontra Bizottság ügyben 1993. március 24‑én hozott ítélete [EBHT 1993., I‑1125. o.]) azzal, hogy a működési hitelekről szól
közleményt alkalmazta – miközben e közleményt a hivatalos vizsgálati eljárás során fogadta el a Bizottság – a 68/95 regionális
törvény 6. cikkében szabályozott támogatási programra, amely e rendelkezésnél korábban jött létre. A Bizottság ugyanis a közigazgatási
eljárás során többször is próbálta alkalmazni a működési hitelekre vonatkozó új rendelkezéseket. Így például a Bizottság az
Olaszország állandó képviseletéhez intézett 1995. október 2‑i levelében – amelyben pontosításokat kért az 1995/1996‑os mezőgazdasági
termelési évvel kapcsolatosan – felhívta az olasz hatóságokat, hogy erősítsék meg, hogy a levélhez csatolt működési hitelekről
szóló közleménytervezetben meghatározott feltételeket betartották. A Bizottság továbbá az olasz külügyminiszterhez intézett
1997. január 23‑i levelében úgy vélte, hogy a működési hitelekről szóló közleményt kell alkalmazni, „mivel olyan új programról
van szó, amely 1996. január 1‑jét követően is hatályban marad”.
Másodszor a felperes azt állítja, hogy az olasz hatóságokat megtévesztették a Bizottság által a közigazgatási eljárás során
nyújtott információk, mivel e hatóságok meg voltak győződve arról, hogy nem magának a támogatásnak a jellegére kell összpontosítaniuk
(mivel egyértelműnek tűnt, hogy működési hitelekről van szó), hanem inkább arra a kérdésre, hogy a támogatásból való részesülés
szükséges – vagyis a működési hitelekről szóló közlemény meghozatalát megelőzően alkalmazott – feltételei (a felperes szerint
ugyanis ez a helyzet állt fenn), illetve a fenti közleményben meghatározott szigorúbb feltételek fennállnak‑e (a felperes
szerint ezek a feltételek is fennálltak). A Bizottság ily módon történt eljárása hatalommal való visszaélésnek minősül.
A felperes érvelésének alátámasztására arra hivatkozik, hogy a Bizottság – amint azt a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésének
c) pontjában a kölcsönök „szezonális jellegére” tett utalás is mutatja – figyelembe vette a működési hitelekről szóló közlemény
által megállapított kritériumokat, amikor a jogvita tárgyát képező intézkedéseket értékelte. Közelebbről a felperes a Bizottság
azon kijelentésével nem ért egyet, miszerint a támogatás szezonális jellege olyan feltétel, amelyet a működési hitelekről
szóló közlemény által meghatározott új szabályok hatálybalépése előtti gyakorlatában is megkövetelt, magára a hivatkozott
közlemény szövegére hivatkozva, amelynek ötödik bekezdése világosan kijelenti, hogy a közlemény hatálybalépése előtt alkalmazott
két feltétel egyrészt a kölcsönök maximális időtartamának egy évre történő korlátozására, másrészt pedig arra vonatkozik,
hogy a támogatást nem lehet egyetlen termékre, illetve egyetlen tevékenységre korlátozni anélkül hogy említést tenne a szezonális
jellegről. A működési hitelekről szóló közlemény hetedik bekezdése vezette be a jövőre nézve alkalmazandó új szabályok címén
a kölcsönök szezonális jellegre vonatkozó feltételt annak érdekében, hogy a mezőgazdasági szereplők fel tudjanak készülni
a termelési ciklussal kapcsolatos kiadásokra addig, amíg a termékeik eladásából származó haszonhoz nem jutnak.
A felperes hangsúlyozza, hogy a Bizottság korábbi gyakorlata által megkívánt két feltétel teljesült (a kölcsönök időtartama
nem haladta meg az egy évet és a támogatás az összes citrusfélére, illetve gyümölcs- és zöldségfajtára vonatkozott), amint
azt egyébként a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésének c) pontja is elismeri („még ha el is ismerjük, hogy a kedvezményes
kamatozású hitel nem csak egyetlen termékre engedélyezett [hanem két termékcsoportra], illetve nem csupán egyetlen tevékenységhez
kötött [ám főleg egy tevékenységhez, a kivitelhez], és a kölcsön időtartama nem haladja meg a tizenkét hónapot”).
A Bizottság először is kijelenti, hogy a felperes lényegében azt kifogásolja vele szemben, hogy a működési hitelekről szóló
közleményben meghatározott szabályokat helytelenül alkalmazza. Megjegyzi, hogy ez az érvelés ténybelileg hiányos, mivel a
megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésének ötödik albekezdése kimondja, hogy a jelen ügyben a működési hitelekről szóló
közlemény hatálybalépését megelőzően alkalmazott szabályok irányadók.
A Bizottság továbbá hangsúlyozza, hogy az olasz hatóságok nem voltak tévedésben, mivel a Bizottság a hivatalos vizsgálati
eljárás megindításáról szóló határozat (2.4) és azt követő preambulumbekezdéseiben kijelentette, hogy a Bizottság elfogadta
az olasz hatóságoknak az alkalmazandó szabályok meghatározására vonatkozó álláspontját, és e határozat kifejezetten utal a
működési hitelekről szóló közleményt megelőző gyakorlatra.
Végül a felperes állításaival ellentétben a Bizottság azt állítja, hogy a szezonális jelleg nem egy, a működési hitelekről
szóló közlemény által bevezetett új feltétel, ugyanis e fogalom szorosan hozzátartozik maga a működési hitel, illetve a mezőgazdasági
termelési évre adott hitel fogalmához, sőt, annak lényegi elemét képezi.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Mielőtt elkezdenénk megvizsgálni a bejelentett intézkedés meghozatala idején hatályos szabályok tartalmát és a jelen ügyre
való alkalmazhatóságát, először is meg kell határoznunk e szabályokat.
1. Az intézkedés meghozatala idején hatályos szabályok meghatározása
A megtámadott határozatból kitűnik, hogy miután a működési hitelekről szóló közleményben meghatározott új szabályok alkalmazására
előirányzott idő letelt (lásd a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésének harmadik albekezdését), a Bizottság végül
lemondott azok alkalmazásáról, és a korábbi gyakorlatából származó szabályok alkalmazására szorítkozott (lásd a megtámadott
határozat (53) preambulumbekezdésének negyedik és ötödik albekezdését).
Különösen a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésének ötödik albekezdése mondja ki kifejezetten, hogy tekintettel
arra a tényre, hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikke által végrehajtott támogatás az 1993/1994‑es, 1994/1995‑ös és 1995/1996‑os
mezőgazdasági termelési évre alkalmazandó, és hogy az ezt követően elfogadott működési hitelekről szóló közlemény csupán az
1998. június 30‑át követően hatályba lépett vagy hatályban maradt támogatásokra alkalmazandó, a 68/95 regionális törvény 6. cikkét
„a kedvezményes kamatozású rövid távú hitelekre 1998. június 30‑át megelőzően alkalmazandó kritériumok alapján kell megvizsgálni,
amely időpontot követően viszont a [működési hitelekről szóló] új közlemény hatályos”. Ezzel a Bizottság csupán megismétli
az olasz hatóságok 1997. június 30‑i levelében kifejtett észrevételek tartalmát (lásd a megtámadott határozat (36) preambulumbekezdését).
Következésképpen a felperes helytelenül kifogásolja, hogy a Bizottság az olasz hatóságok által kifejtett észrevételeket a
működési hitelekre vonatkozó hatályos szabályok megsértésével elemezte, mivel a működési hitelekről szóló közlemény új szabályait
alkalmazta, vagy hogy hatalommal való visszaélést követett volna el ezen elemzés során.
2. A 68/95 regionális törvény meghozatalakor hatályban lévő szabályok tartalma
A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatot a működési hitelekről szóló közleményben meghatározott
új szabályok hatálybalépését megelőzően hatályos szabályok megsértésével hozta, mivel a támogatás szezonális jellegét figyelembe
vette, miközben álláspontja szerint e kritérium nem szerepelt a Bizottság korábbi gyakorlatában.
Ezzel kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy mielőtt a működési hitelekről szóló közlemény meghatározná az 1998. június 30‑ától
hatályos új szabályokat, kifejti, hogy a Bizottság több éve azt a konzekvens politikát követi, hogy nem ellenzi a mezőgazdasági
ágazat részére a kedvezményes kamatozású rövid távú hitelek formájában nyújtott állami támogatásokat. A közleményben továbbá
hozzáteszi, hogy „[c]supán a következő feltételeket szabja a Bizottság ezen támogatásokkal szemben: a kölcsön időtartama legfeljebb
egy év, és a kölcsönnyújtás nem korlátozódhat sem egyetlen termékre, sem egyetlen tevékenységre”, ám kiemeli, hogy „a támogatási
intenzitásra nézve nincs korlátozás és [hogy] a személyes kedvezményezettek tekintetében nincs akadálya annak, hogy a kedvezményes
kamatozású hitelt minden évben megújítsák” (a működési hitelekről szóló közlemény ötödik bekezdése).
Továbbá – a felperes állításával ellentétben – ez a meghatározás nem hagyhatja figyelmen kívül a szóban forgó támogatás szezonális
jellegét, mivel ez a jelleg szorosan hozzátartozik magának a működési hitelnek a meghatározásához, amely szükségszerűen a
„mezőgazdasági termelési évre nyújtott hitel” forgalmára – vagyis az olyan hitelre, amelynek célja az, hogy a mezőgazdasági
szereplők fel tudjanak készülni a termelési ciklussal kapcsolatos kiadásokra, amíg az ugyanazon ciklusra vonatkozó bevételekhez
nem jutnak hozzá – utal vissza (lásd az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindításáról szóló 1998. február 13‑i
bizottsági határozat (2.8) preambulumbekezdését és végét).
A működési hitel szezonális jellege a Bizottság „Versenypolitika a mezőgazdaságban” című dokumentumából vezethető le, amely
tekintetében a
Tizenhetedik jelentés a versenypolitikáról
kijelenti, hogy e dokumentum írja le a Bizottság által a mezőgazdasági versenypolitika terén követett általános elveket,
és ebből következően e dokumentum a Bizottság számára a tagállamok, a közintézmények és az érdekelt gazdasági szereplők által
ismert utalási keretként szolgált. A fent hivatkozott dokumentum szerint a működési hitelek formájában nyújtott támogatások
a közös piaccal összeegyeztethetetlennek minősülnek, amennyiben e hiteleket „a mezőgazdasági termelési évnél (tizenkét hónapnál)
hosszabb időre, egyetlen termék és egyetlen tevékenység tekintetében nyújtják” (ezzel szemben a fenti két kritériumnak megfelelő
támogatások a közös piaccal összeegyeztethetőnek minősülnek). A dokumentum tovább folytatódik, kiemelve, hogy a Bizottság
álláspontját „az a tény indokolja, hogy a mezőgazdasági termelés a mezőgazdasági ciklusokkal kapcsolatos sajátosságai miatt
különleges finanszírozási igényeket hoz létre”.
Továbbá a szóban forgó intézkedés szezonális jellegét a működési hitelekről szóló közlemény hetedik bekezdése is említi abban
a részben, amely azon következtetéseket írja le, amelyekre a Bizottság e gyakorlat újravizsgálása végén jutott, és amely kimondja,
hogy „a közösségi mezőgazdaság – az ezen ágazat és az azzal kapcsolatos tevékenységek természetéből, és különösen a termelés
szezonális jellegéből és a mezőgazdasági vállalkozások szerkezetéből fakadó indokokból – hátrányban lehet a gazdaság többi
ágazatának szereplőihez képest, mind rövid távú hiteligényei, mind az e hitelek finanszírozása tekintetében”.
Ezért a mezőgazdasági termelés szezonális jellegével kapcsolatos sajátos finanszírozási igények kielégítésének szükségessége
indokolja a működési hiteleknek a Szerződés szabályaival való összeegyeztethetőségének meghatározása érdekében előírt két
kritériumot, és ezen intézkedések értékelése sorén nem hagyható figyelmen kívül ez a jelleg.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bizottság korábbi gyakorlatának a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésének
második albekezdésében történt meghatározását, miszerint „a kedvezményes kamatozású rövid távú mezőgazdasági kölcsönökre alkalmazandó
szabályok a bejelentés időpontjában tiltották a kölcsönök egyetlen termékre és egyetlen tevékenységre történő nyújtását, továbbá
e kölcsönök futamidejét tizenkét hónapra korlátozták”, a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésének első albekezdése
kiegészíti oly módon, hogy nem csupán a fenti két kritériumra, hanem a szóban forgó intézkedés szezonális jellegére is hivatkozik,
amikor kijelenti, hogy a bejelentett intézkedés tekintetében a működési hitelekről szóló közleményben meghatározott új szabályok
hatálybalépését megelőzően alkalmazandó kritériumok a követezőek: „a kölcsönöknek »szezonális jellegűnek« kell lenniük, és
az általános kiadások (nyersanyagok vásárlása, munkaerő kifizetése stb.) fedezésére kell szólniuk, a kölcsönök nem nyújthatók
egyetlen termékre és egyetlen tevékenységre, továbbá futamidejük nem haladhatja meg a tizenkét hónapot”.
Végül a felperes nem lepődhet meg azon, hogy a Bizottság a támogatás szezonális jelleggel való alkalmazhatóságát „mint a működési
hitelek formájában nyújtott állami támogatásokra vonatkozó, a Hivatalos Lapban 1996. február 14‑én HL C 44. szám alatt közzétett
[a működési hitelekről szóló közleményben] meghatározott keretszabályozás elfogadását megelőzően alkalmazott bizottsági gyakorlat
által előírt kritériumát” alkalmazza – amint ezt az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindításáról szóló határozat
(2.5) preambulumbekezdése kifejezetten ki is mondja, és amely határozat (2.6) preambulumbekezdése hozzáteszi, hogy kételyei
merültek fel azzal kapcsolatban, hogy „a szóban forgó támogatásokat ténylegesen működési hiteleknek lehet[‑e] tekinteni (a
»mezőgazdasági termelési évre szóló« hitelek értelemben)”.
Következésképpen a felperes nem kifogásolhatja, hogy a Bizottság az olasz hatóságoknak a bejelentett intézkedés működési hitelként
történő minősítésére vonatkozóan előterjesztett észrevételeit annak szezonális jellegére nézve elemezte.
3. A fenti szabályok jelen ügyre történő alkalmazása
A Bizottság által a megtámadott határozatban a működési hitelekre irányadó szabályok alkalmazásával kapcsolatosan elegendő
megjegyezni, hogy a felperes nem vitatja, hogy a szóban forgó támogatás nem szezonális jellegű, és csupán azt állítja – helytelenül –,
hogy a szezonális jelleg bizonyítása csak a működési hitelekről szóló közleményben meghatározott új szabályok hatálybalépésétől
került előírásra.
Közelebbről a keresetlevélből világosan kitűnik, hogy a felperes elismeri, hogy a szóban forgó támogatás nem szezonális jellegű
(„kétségtelen, hogy a […] 68/1995 regionális törvény 6. cikkében szabályozott támogatás a gazdasági szereplők tekintetében
alkalmazandó, és következésképpen a mezőgazdasági termelő termelési költségeinek felmerülését követően kerül nyújtásra”).
Végül meg kell említeni, hogy a felperes nem vitatja, hogy a kölcsön futamidejére vonatkozó kritérium (amelynek időtartama
tizenkét hónapra korlátozott akkor is, ha a hitele minden évben meghosszabbítható) nem teljesült a jelen ügyben, figyelemmel
arra a tényre, hogy a hitel törlesztésének időtartama harminchat hónap volt (illetve pontosabban „harminchat hónapnál jóval
rövidebb […] átlag futamidejű”, amely alapján nem zárható ki, hogy a hitel futamideje „tizenkét hónapnál hosszabb” legyen)
(lásd a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésének b) pontját, illetve a (32) preambulumbekezdésre való hivatkozást).
Ennélfogva a felperes nem kifogásolhatja, hogy a Bizottság a jelen ügyben úgy ítélte meg, hogy a működési hitelek nem voltak
szezonális jellegűek.
A fentiek összességéből következően a második jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

Az EK 87. cikk megsértésére, a hatalommal való visszaélésre és az EK 253. cikknek az indokolási kötelezettség elmulasztásával
történt megsértésére vonatkozó harmadik jogalapról
A jelen jogalap háromféle érvet tartalmaz: az exporttámogatás fogalmára, a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentésére
és szerkezetátalakítására szánt támogatás fogalmára, valamint a foglalkoztatási támogatás, illetve a korábbi adósságok rendezésére
nyújtott működési támogatás fogalmára vonatkozó érveket.
1. Az exporttámogatás fogalmára vonatkozó kifogásokról
–       A felek érvei
A felperes a megtámadott határozat azon megállapítást kifogásolja, hogy a szóban forgó támogatás „exporttámogatásnak” minősül.
A felperes szerint ugyanis a Bizottság nem úgy jutott erre a következtetésre, hogy a szóban forgó támogatást az EK 87. cikkben
lefektetett elvek fényében megvizsgálta, hanem kizárásos alapon, olyan maradványkritérium alapján, amelyet egyáltalán nem
alapoz meg az állami támogatásokra alkalmazandó szabályozás. Ráadásul a megtámadott határozat az Olaszországból történő kivitel
Szicílián kívüli kivitelre gyakorolt hatására vonatkozóan nyújtott bizonyítékok olasz hatóságoknak betudható hiánya miatt
minősíti e támogatást „exporttámogatásnak”. A felperes álláspontja szerint a Bizottság megsértette az EK 87. cikket, és visszaélt
a hatalommal, mivel neki kell bizonyítania, hogy a szóban forgó támogatás torzítja a versenyt a közös piacon.
A Bizottság e magatartása az indokolásra is hatással van. A Bíróság ítélkezési gyakorlata kimondja ugyanis azon elvet, miszerint
az olyan határozat, amely nem tartalmaz megállapítást az érintett piac helyzetére, a támogatásból részesülő vállalkozás piaci
részesedésére, az érintett termékekre vonatkozó tagállamok közötti kereskedelemre, valamint a támogatás kedvezményezettjei
kivitelére, nem felel meg az indokolási kötelezettség minimumkövetelményeinek (a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet és a CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet). Ezzel kapcsolatosan a felperes megjegyzi,
hogy a megtámadott határozat (41) preambulumbekezdésében az olaszországi citrusfélék, gyümölcsök és zöldségek kivitelére vonatkozóan
feltüntetett adatok nem tartalmaztak semmiféle megállapítást a szicíliai régióból származó termékek százalékára nézve, ezért
az állami támogatás közösségi kereskedelemre gyakorolt állítólagos hatását a Bizottság – az ellenkező tények olasz hatóságok
általi bizonyításáig – „információk hiányára” támaszkodva állapította meg.
A Bizottság megjegyzi, hogy még ha a felperes kifogásai megalapozottak is lennének, ez a tény akkor sem vezethetne a megtámadott
határozat megsemmisítéséhez, mivel ezen érvek az indokolás egyik részére utalnak, amely – mint azt maga a határozat is kifejezetten
kimondja – nincs semmilyen hatással a határozat rendelkező részére (lásd a megtámadott határozat (55) preambulumbekezdését).
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A felperes azon érvelése, miszerint a megtámadott határozat arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó támogatás exporttámogatásnak
minősül, ténybelileg megalapozatlan, mivel a megtámadott határozatból kifejezetten az derül ki, hogy még ha a Bizottság ezt
a minősítést fontolgatta is kezdetben, azt végül elvetette.
A megtámadott határozat (55) preambulumbekezdése ugyanis – az olasz hatóságok azon tényt vitató észrevételeire válaszolva,
hogy a bejelentett intézkedés exporttámogatásnak minősülhet – megjegyzi, hogy a Bizottság tudomásul vette, hogy „a[z adott]
régió területén kívüli eladások nem szükségszerűen és kizárólagosan Olaszország területéről történő kivitelt jelenthetnek,
következésképpen a jelen határozat keretében a támogatás e minősítés tekintetében történő külön vizsgálatára nem kerül sor”.
Igaz ugyan, hogy a megtámadott határozat (55) preambulumbekezdése – miután kijelentette, hogy az exporttámogatással kapcsolatos
minősítés elvetésre került – tovább folytatódik, és a következőket mondja ki: „Mindazonáltal tekintettel arra, hogy a támogatás
számítási módszere (lásd a (23) preambulumbekezdését) – amint arra a Bizottság az eljárás megindításáról szóló határozatban
felhívta a figyelmet – úgy tűnik, hogy az exporttámogatások számítási módszerének felel meg, továbbá tekintettel arra, hogy
a nemzeti hatóságok észrevételeiket a 68/95 regionális törvény 6. cikkének szó szerinti értelmezésére alapozták, anélkül hogy
irati bizonyítékokat nyújtottak volna például a régió területéről Olaszországba, illetve Olaszországon túlra irányuló exportról,
a Bizottság nem zárhatja ki, hogy a támogatás valójában exporttámogatásnak is minősül.” Ráadásul ez az észrevétel alapján
– amely csupán egy evidens tényt állapít meg, vagyis azt, hogy az a tény, hogy a Bizottság nem indít erre vonatkozó vizsgálatot,
korántsem jelenti azt, hogy a támogatás esetleg ne minősülne exporttámogatásnak, amennyiben ez bizonyításra kerülne –, nem
lehet azt megállapítani – amint azt a felperes teszi –, hogy a megtámadott határozat azt állapítja meg, hogy a szóban forgó
támogatás exporttámogatásnak minősül.
Következésképpen további vizsgálat nélkül kell elutasítani az exporttámogatás fogalmára vonatkozó kifogásokat, mivel a Bizottság
a megtámadott határozatban kifejezetten elvetette e minősítés megtételét.
2. A nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására szánt támogatás, valamint a foglalkoztatási
támogatás fogalmára vonatkozó kifogásokról
–       A felek érvei
A felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozatban a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására
szánt támogatásra, valamint a foglalkoztatási támogatásra tett utalások teljesen irrelevánsak. Az olasz hatóságok soha nem
állították, hogy a szóban forgó támogatás máshogy is minősülhet, mint rövid távú kedvezményes kamatozású mezőgazdasági hitelekre
nyújtott támogatás („működési hitel”), és ezért nem is kellett olyan bizonyítékokat nyújtaniuk, amelyek azt bizonyították
volna, hogy a támogatás más jellegű. Különösen a 68/95 regionális törvény 6. cikkének az alkalmazotti állomány fenntartására
vonatkozó utalása nem változtatná a szóban forgó támogatást foglalkoztatási támogatássá, hanem igazolná a támogatás szociális
szempontból való fontosságát.
A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozat e tekintetben nem hibás, mivel megállapítja, hogy a nehéz helyzetben lévő
vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására szánt támogatásokra és a foglalkoztatási támogatásokra alkalmazandó szabályok
fényében a szóban forgó támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Meg kell említeni, hogy a felperes ezzel a kifogással kapcsolatosan felhozott érvei hatástalanok, mivel a felperes csupán
annak kijelentésére szorítkozik, hogy a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására szánt támogatás
és a foglalkoztatási támogatás fogalmára vonatkozó utalások teljesen irrelevánsak, miközben a megtámadott határozat pontosan
ugyanerre a következtetésre jut.
A megtámadott határozat (56) preambulumbekezdése ugyanis kijelenti, hogy az olasz hatóságok nem hivatkoztak arra a lehetőségre,
hogy a 68/95 regionális törvény 6. cikkében szabályozott támogatás megfelelhet a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez
és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról szóló közösségi iránymutatásban (HL C 283., 1997.9.19., 2. o.,)
meghatározott feltételeknek, és emlékeztet e feltételek tartalmára, arra a következtetésre jutva, hogy „a nemzeti hatóságok
nem nyújtottak semmiféle bizonyítékot arra, hogy a szóban forgó intézkedés megfelelne a fent említett kritériumoknak, és az
olasz hatóságok által nyújtott információkból sem következik semmiféle erre utaló bizonyíték”.
Továbbá, ugyan a megtámadott határozat (58) preambulumbekezdése megemlíti, hogy az olasz hatóságok észrevételei „halvány utalást”
tesznek a támogatás és a foglalkoztatás fenntartása között kapcsolatra, de ezt azért teszi, hogy egyből hozzáfűzze, hogy az
olasz hatóságok nem nyújtottak semmiféle bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy a szóban forgó támogatás megfelel‑e a foglalkoztatási
támogatásokról szóló iránymutatás szellemének és szabályainak (HL C 334., 1995.12.12., 4. o.). A határozat különösen kiemeli,
hogy ugyan a 68/95 regionális törvény 6. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy a támogatást vissza kell vonni és vissza kell
téríttetni, amennyiben a kedvezményezettek nem tartják be az alkalmazotti állomány fenntartására vonatkozó kötelezettségeiket,
ám úgy tűnik, hogy a szóban forgó támogatás nem felel meg a foglalkoztatási támogatásokról szóló közösségi iránymutatásban
előírt feltételeknek, mivel e támogatást nem kifejezetten a foglalkoztatás védelmére szánt támogatásként fogadták el, illetve
tervezték meg, a támogatás összege továbbá nem függ össze az alkalmazottak számával, végül a támogatás formája független az
alkalmazotti költségektől. A határozat tehát megállapítja, hogy még ha a szóban forgó támogatás közvetve hozzá is járulhat
a foglalkoztatás fenntartásához – ahogy ez sok más csoportba tartozó támogatásnál is megesik –, mindenesetre az erre vonatkozó
iránymutatás alkalmazásában nem tekinthető foglalkoztatást elősegítő támogatásnak.
Következésképpen a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására szánt támogatás és a foglalkoztatási
támogatás fogalmára vonatkozó kifogásokat el kell utasítani.
3. A korábbi adósságok rendezésére nyújtott működési támogatás fogalmára vonatkozó kifogásról
–       A felek érvei
A felperes a megtámadott határozat (59) preambulumbekezdésében foglalt azon állítást vitatja, amely a szóban forgó támogatást
a „korábbi adósságok rendezésére nyújtott működtetési támogatásnak” minősíti, anélkül hogy a nemzeti hatóságok által azzal
a ténnyel kapcsolatosan indokolást előterjesztett megvizsgálná, hogy a szicíliai bankok által alkalmazott kamatok sokkal magasabbak
az Olaszország egyéb részein alkalmazott kamatoknál. Megjegyzi továbbá, hogy azzal, hogy a szóban forgó támogatást a közös
piaccal összeegyeztethetetlen működtetési támogatásnak minősíti, a Bizottság nem tért ki arra a kérdésre, hogy ez a támogatás
„exporttámogatásnak” tekinthető‑e – mivel ha ez a minősítés idejében a nemzeti hatóságok tudomására jut, még ha anyagi jogilag
nem is lett volna megfelelő, de legalább lehetővé tette volna, hogy a szóban forgó támogatás az EK 87. cikk (3) bekezdésének
a) és c) pontjában megfogalmazott kivételek közzé tartozzon. A felperes továbbá arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem próbálja
semmiféle módon igazolni azt, hogy a szóban forgó intézkedést működtetési támogatásként minősíti, így a megtámadott határozatban
nem tesz eleget indokolási kötelezettségének.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést, emlékeztetve arra, hogy a szóban forgó támogatásról megállapította, hogy azt maguk az
olasz hatóságok minősítették korábbi adósságok rendezésére nyújtott működtetési támogatásként. Megjegyzi továbbá, hogy a támogatás
működési támogatás jellegét az érdekelt felek soha nem vonták kétségbe, és e minősítést a Bizottság jogilag megfelelő módon
indokolta a megtámadott határozat (59) preambulumbekezdésében. A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy a jelen ügy tárgyát képező
intézkedés nem engedélyezhető működési hitelként, mivel az a tény, hogy a kamatok mértéke Szicíliában, illetve Olaszország
más részein eltérő, e tekintetben irrelevánsak, ugyanis e körülményt a hivatkozott működési hitelekre vonatkozó szabályozás
nem írja elő.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A megtámadott határozat (59) preambulumbekezdése értelmében a 68/95 regionális törvény 6. cikkében meghatározott támogatás,
„amely nyilvánvalóan nem beruházási támogatás, nem felel meg sem a kedvezményes kamatozású rövid távú hitelek tekintetében
előírt feltételeknek, sem a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentésére és szerkezetátalakítására szánt támogatásra vonatkozó
feltételeknek, sem a foglalkoztatási támogatás feltételeinek, sem az egyéb jogforrásokban előírt kivételekre vonatkozó feltételeknek”,
úgy tűnik, hogy „egyszerűen a korábbi adósságok rendezésére nyújtott működtetési támogatás, amelynek hatása a támogatás kifizetésének
leállításával megszűnik”.
A megtámadott határozat a (60) preambulumbekezdésben emlékeztet arra, hogy a mezőgazdaság terén a Bizottság állandó gyakorlata
szerint tilos az összes régióra nézve működtetési támogatást nyújtani, ideértve azon támogatásokat is, amelyekre az EK 87. cikk
(3) bekezdésének a) pontja alkalmazandó, mivel e támogatások természetüknél fogva sértik a közös piacszervezési mechanizmusokat,
amelyek elsőbbséget élveznek a Szerződésben meghatározott versenyjogi szabályokkal szemben.
Miután a megtámadott határozat kifejti a fent hivatkozott megállapításokat, a (61) preambulumbekezdés kimondja, hogy mivel
„az olasz hatóságok észrevételei megerősítik, hogy a szóban forgó intézkedés célja a kedvezményezettek eladósodottságán való
könnyítés, és a kedvezményezettek semmiféle módon nem kötelesek e támogatás ellenében elősegíteni bizonyos gazdasági tevékenységek,
vagy bizonyos régiók fejlődését”, ezen intézkedés nem tartozhat az EK 87. cikk (3) bekezdésének a) és c) pontjában meghatározott
kivételek egyikének körébe sem, és ennélfogva összeegyeztetetlen a közös piaccal.
Ezzel kapcsolatosan emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a működtetési támogatások, vagyis
azon támogatások, amelyeknek célja bizonyos vállalkozások mentesítése olyan költségek alól, amelyeket általában a mindennapi
ügyintézésük, vagy rendes tevékenységük keretében kellene viselniük, főszabály szerint nem tartoznak az EK 87. cikk hatálya
alá. Az ítélkezési gyakorlat értelmében ugyanis az ilyen támogatások főszabály szerint torzítják a versenyfeltételeket azon
a gazdasági területen, amelyen nyújtották őket, anélkül azonban, hogy természetükből következően alkalmasak lennének az EK‑Szerződés
kivételt szabályozó rendelkezéseiben meghatározott célok valamelyikének elérésére (a Bíróság C‑86/89. sz., Olaszország kontra
Bizottság ügyben 1990. november 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑3891. o.] 18. pontja, a C‑301/87. sz., Franciaország
kontra Bizottság ügyben 1990. február 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑307. o.] 50. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑459/93. sz.,
Siemens kontra Bizottság ügyben 1995. június 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1675. o.] 48. pontja).
A jelen ügyben a felperes még olyan bizonyítékot sem nyújt, amely akár ellentmondana a Bizottság állításának, miszerint az
a tény, hogy a korábbi adósságok rendezésére nyújtott működtetési támogatás, amelynek célja kedvezményezettek eladósodottságán
való könnyítés a Szerződés állami támogatásokra vonatkozó szabályaival ellentétes működtetési támogatásnak minősül. E tekintetben
az a tény, hogy a kamatok mértéke Szicíliában, illetve Olaszország más részein eltérő, nem minősül olyan indokolásnak, amely
e támogatást a fent hivatkozott szabályokkal összeegyeztethetővé tenné, mivel az EK 87. cikk (3) bekezdése nem ír elő ilyen
kivételt.
Következésképpen a korábbi adósságok rendezésére nyújtott működési támogatás fogalmára vonatkozó kifogást el kell utasítani.
A fentiek összességéből következően a harmadik jogalap egészét el kell utasítani.

A lényeges eljárási szabályok megsértésére, valamint az EK 87. cikkben előírt eljárások befejezésére vonatkozó ésszerű határidők
be nem tartására vonatkozó negyedik jogalapról
A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem ésszerű határidőn belül fejezte be a közigazgatási eljárást, mivel a 68/95 regionális
törvényben szabályozott támogatási programot az olasz hatóságok 1995. augusztus 8‑án jelentették be, és majdnem két év telt
el az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindításáról szóló határozat 1998. február 13‑i meghozatala, valamint
a végleges határozat 1999. december 22‑i elfogadása között.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést, először is arra hivatkozva, hogy a 68/1995 regionális törvény által szabályozott támogatási
program bejelentése és a hivatkozott vizsgálati eljárás megindítása között eltelt 30 hónapos határidő, valamint a hivatalos
vizsgálati eljárás 22 hónapos időtartama lényegében az olasz hatóságoknak tudható be. A Bizottság továbbá megemlíti, hogy
a 22 hónapos időtartam a 659/1999 rendelet 7. cikke (6) bekezdésének fényében nem tekinthető túlzottnak, mivel abból az tűnik
ki, hogy az e rendelkezésben foglalt 18 hónapos határidő nem kötelező jellegű, és az ennél kicsivel hosszabb időtartam nem
kifogásolható.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az ésszerű határidőnek a versenypolitika terén lefolytatott közigazgatási eljárásokat követő
határozathozatal során történő betartása a gondos ügyintézés elvének részét képezi (lásd az állami támogatások kérdésében
a Bíróság 120/73. sz. Lorenz‑ügyben 1973. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1973., 1471. o.] 4. pontját; a 223/85. sz.,
RSV kontra Bizottság ügyben 1987. november 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 4617. o.] 12–17. pontját; a panaszok elutasítására
vonatkozó ítélkezési gyakorlat körében a Bíróság C‑282/95. P. sz., Guérin automobiles kontra Bizottság ügyben 1997. március
18‑án hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑1503. o.] 37. és 38. pontját). Az ilyen közigazgatási eljárások lefolytatása határidejének
ésszerű mivoltát minden ügy egyedi körülményeinek, különösen az ügy összefüggéseinek, a Bizottság által folytatott eljárás
különböző szakaszainak, az ügy összetettségének, valamint annak az érdekelt felek szempontjából való jelentőségének értékelése
alapján kell meghatározni (lásd a versenyjog területén az Elsőfokú Bíróság T‑213/95. és T‑18/96. sz., SCK és FNK egyesített
ügyekben 1997. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1739. o.] 57. pontját).
A jelen ügyben mindemellett a felperes csupán annak kijelentésére szorítkozik, hogy a 68/95 regionális törvényben szabályozott
támogatási programot az olasz hatóságok 1995. augusztus 8‑án jelentették be, hogy a Bizottság az EK 88. cikk (2) bekezdésében
előírt vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatot 1998. február 13‑án hozta meg, a végleges határozatot pedig 1999.
december 22‑én fogadta el, és hogy e határidők nem voltak ésszerűek, anélkül hogy ezen álláspontját megindokolta volna.
Ezzel kapcsolatosan emlékeztetni kell arra, hogy a támogatási program bejelentése és a hivatalos vizsgálati eljárás között
eltelt harminc hónap lényegében az olasz hatóságoknak tudható be, ugyanis az utóbbiak – amint azt a megtámadott határozat
(3) preambulumbekezdése megállapítja – részlegesen vagy hiányosan adtak választ a Bizottság információkéréseire, amit a felperes
nem is vitat. A Bizottság tehát nem tehető felelőssé e határidő hosszáért.
A hivatalos vizsgálati eljárás megindítása és a végleges határozat meghozatala között eltelt huszonkét hónap kapcsán az 1999.
április 16‑án hatályba lépett 659/1999 rendelet 7. cikke (6) bekezdéséből az következik, hogy „a Bizottság a lehető legnagyobb
mértékben törekszik arra, hogy az eljárás megkezdésétől számított 18 hónapon belül határozatot hozzon”. A huszonkét hónapos
határidő tehát nem tekinthető ésszerűtlennek csupán azért, mert meghaladja a tizennyolc hónapos határidőt, mert ugyan az utóbbi
betartandó célkitűzés, ám nem kötelező jellegű. A felperes továbbá nem vonja kétségbe, hogy a hivatalos vizsgálat közepén
bekövetkezett viszonylagos tétlenség az olasz hatóságoknak tudható be, amelyek sikertelenül kérték a Bizottságot, hogy adjon
pontosabb információkat különösen az esetleges exporttámogatás minősítésével kapcsolatosan.
Ennélfogva a negyedik jogalapot el kell utasítani.
Következésképpen a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját
és a Bizottság költségeinek viselésére.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperes viseli saját költségeit, valamint a Bizottság részéről felmerült költségeket.
García‑Valdecasas
Lindh
Cooke
Meij

Legal
Kihirdetve Luxembourgban, a 2003. november 27‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

R. García‑Valdecasas
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: olasz.