CELEX: 62002CJ0315
A tőke szabad mozgása
Tőkejövedelmekre kivetett adó
Osztrák eredetű tőkejövedelmek: mentesítő hatású 25%-os adókulcs vagy az összjövedelemre vonatkozó átlagos adókulcs felének megfelelő adókulcs
Más tagállamból származó tőkejövedelmek: általános adókulcs

A Verwaltungsgerichtshof 2002. augusztus 27‑i végzésével, amely 2002. szeptember 6‑án érkezett a Bírósághoz, az EK 234. cikk
alapján előzetes döntéshozatal céljából három, az EK-Szerződés 73b. és 73d. cikkének (jelenleg EK 56. és EK 58. cikk) értelmezésére
vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.
Ezek a kérdések az említett bíróság előtt az A. Lenz által kezdeményezett eljárásban merültek fel, amelyben A. Lenz megkérdőjelezte
a tőkejövedelmek megadóztatására vonatkozó osztrák adójogi szabályozásnak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét.

Jogi háttér
Az osztrák adórendszer az Ausztriában letelepedett társaságok jövedelmeinek megadóztatásáról két szinten rendelkezik: a társaság
szintjén a társaság által elért nyereséget adóztatja meg, 34%‑os átalányadókulccsal; a részvényesek szintjén pedig a tőkejövedelmeket,
azaz az osztalékot és a társaság által kiosztott egyéb nyereséget.
Ami a részvényesek adóztatását illeti, az alkalmazandó szabályok különbözőek attól függően, hogy osztrák vagy külföldi eredetű
jövedelmekről van-e szó.

Az osztrák eredetű tőkejövedelmek adóztatása
Az Einkommensteuergesetz 1988 (a jövedelemadóról szóló 1988. évi törvény, BGBl. 1988/400, a továbbiakban: EStG) 93. cikkének
(2) bekezdése szerint: „akkor beszélünk osztrák eredetű tőkejövedelmekről, amikor a tőkejövedelmek kifizetőjének lakóhelye,
ügyvezetésének központja vagy székhelye Ausztriában van, illetve amikor a kifizető valamely hitelintézet ausztriai fióktelepe
[…]” (a BGBl. 1996/201‑ben közzétett szöveg).
Az EStG 93. cikkének (1) bekezdése (a BGBl. 1996/201‑ben közzétett szöveg) úgy rendelkezik, hogy „osztrák eredetű tőkejövedelmek
esetén […], a jövedelemadó a tőkejövedelmekből való levonás (»Kapitalertragsteuer«) útján kerül kivetésre”, amelynek mértéke
– az EStG 95. cikke (1) bekezdésének megfelelően – 25%.
Az EStG 97. cikkének (1) bekezdése (a BGBl. 1996/797‑ben közzétett szöveg) úgy rendelkezik, hogy a tőkejövedelmek esetében
az adót „az adó levonásával véglegesen kiegyenlítettnek kell tekinteni”. A tőkejövedelmek következésképpen nem esnek további
jövedelemadó-kötelezettség alá.
Azokra az esetekre nézve, amikor a mentesítő jellegű adót a forrásnál történő levonással (azaz a társaságoknál) nem lehet
beszedni, az EStG 97. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az adót „a szelvénykifizető helyen, a tőkejövedelmekre
kivetett adónak megfelelő összegű önkéntes befizetés útján” szedik be (a BGBl. 1996/797‑ben közzétett szöveg).
Amennyiben az adóalany úgy dönt, hogy nem a 25%‑os mentesítő adót választja, akkor az EStG 37. cikke (1) és (4) bekezdésének
megfelelően (a BGBl. 1996/797‑ben közzétett szöveg), az ún. „felére csökkentett adókulcs” („Halbsatzverfahren”) rendszerét
veheti igénybe.
Ebben az esetben a tőkejövedelmeket figyelembe veszik az adóköteles összjövedelem megállapításakor, ami az alkalmazandó adókulcs
emelkedését eredményezheti. Azonban ennek ellentételezéseként az említett tőkejövedelmek az összjövedelemre alkalmazandó általános
adókulcs felével adóznak.

A külföldi eredetű tőkejövedelmek adóztatása
Az ausztriai illetőségű adóalany külföldi eredetű tőkejövedelmei a jövedelemadózás rendes szabályai szerint adóznak. E tőkejövedelmek
tehát beleszámítanak az adóköteles összjövedelembe, és az általános jövedelemadó hatálya alá tartoznak, amelynek legmagasabb
kulcsa 50%.
Az osztrák jogi szabályozást egy 2002. április 1‑jén hatályba lépett törvény módosította. E törvény az alapeljárás tekintetében
irányadó időszaknál későbbi, így nem lehet rá alkalmazni.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A. Lenz – Ausztriában teljes körű adókötelezettséggel rendelkező német állampolgár – az 1996‑os adóévre olyan tőkejövedelmeket
vallott be jövedelemadó-bevallásában, amelyeket Németországban letelepedett részvénytársaságoktól osztalék formájában szerzett.
Az osztrák adóhatóság e jövedelmeket a jövedelemadó általános szabályai szerint adóztatta meg. Az EStG 37. cikkében előírt
felére csökkentett adókulcsot és az EStG 97. és 93. cikkében előírt mentesítő adót (a továbbiakban: a szóban forgó adókedvezmények)
ugyanis csak az osztrák eredetű tőkejövedelmekre lehet alkalmazni.
Mivel A. Lenz úgy találta, hogy a tőkének az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdésében biztosított szabad mozgásával ellentétes
az, hogy német eredetű tőkejövedelmeire az általános progresszív adókulcsot alkalmazzák, panasszal fordult a Finanzlandesdirektion
für Tirolhoz. E fellebbezését az 1999. április 16‑án kelt határozattal elutasították, amely ellen keresetet nyújtott be a
Verwaltungsgerichtshofhoz.
Ilyen körülmények között a Verwaltungsgerichtshof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi
kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Ellentétes-e az EK‑Szerződés 73b. cikke (1) bekezdésének és a 73d. cikk (1) bekezdése a) és b) pontjának, valamint (3) bekezdésének
(jelenleg az EK 56. cikk (1) bekezdése és az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja, valamint (3) bekezdése) együttesen
alkalmazandó rendelkezéseivel az olyan – az EStG 97. cikkének (1) és (4) bekezdése által az EStG 37. cikkének (1) és (4) bekezdésével
együttesen előírthoz hasonló – rendelkezés, amely szerint a belföldi részvények osztaléka tekintetében az adóalany választhat
a 25%‑os átalányjellegű és mentesítő adókulcs, valamint az összjövedelemre alkalmazandó általános adókulcs fele között, míg
a külföldi részvények osztaléka mindig az általános jövedelemadó-kulccsal adózik?
2)      Az első kérdés megválaszolása szempontjából lényeges-e, hogy milyen mértékű adó terheli annak a részvénytőkével rendelkező
társaságnak a jövedelmét, amelynek székhelye és ügyvezetésének központja egy másik tagállamban vagy harmadik országban van?
3)      Amennyiben az első kérdésre igenlő a válasz: létrehozható-e az EK‑Szerződés 73b. cikke (1) bekezdésének (jelenleg az EK 56. cikk
(1) bekezdése) megfelelő állapot oly módon, hogy az osztalékot kapó személy osztrák jövedelemadójába arányosan beszámítják
azon társasági adót, amelyet a más tagállambeli vagy harmadik országbeli székhellyel és ügyvezetési központtal rendelkező
részvénytársaságok a honosságuk szerinti államban fizetnek meg?”

Az első két kérdésről
Első két kérdésével, amelyeket együtt kell megvizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy
az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése és 73d. cikkének (1) és (3) bekezdése ellentétes-e az olyan tagállami rendelkezéssel,
amely – a külföldi tőkejövedelmek kizárásával – csak az e tagállamban letelepedett társaságok által kifizetett tőkejövedelmekre
alkalmazza a 25%-os mentesítő adókulcsot vagy az általános jövedelemadó-kulcs felét, valamint hogy az ilyen szabályozásnak
az EK‑Szerződés említett rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségének megítélése adott esetben függ‑e attól, hogy e társaságok
nyereségét a letelepedésük szerinti tagállamban milyen mértékben adóztatják meg.
Mivel az alapeljárásban a jogvita azzal kapcsolatos, hogy az egyik tagállam adóhatóságai elutasítják a szóban forgó adókedvezmények
biztosítását az e tagállamban teljes körű adókötelezettséggel rendelkező személy részére, aki egy másik tagállamban letelepedett
társaságtól kapott osztalékot, a feltett kérdésekre csak annyiban kell válaszolni, amennyiben a tőke tagállamok közötti szabad
mozgásával kapcsolatosak.
Először is azt kell megvizsgálni, hogy – amint azt A Lenz és az Európai Közösségek Bizottsága állítja – az alapeljárásban
érintett adójogi szabályozás az EK-Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése értelmében korlátozza-e a tőke szabad mozgását.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak,
ez utóbbiak azonban a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni hatáskörüket (a C‑80/94. sz. Wielockx-ügyben
1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2493. o.] 16. pontja, a C‑35/98. sz. Verkooijen-ügyben 2000. június 6‑án
hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 32. pontja és a C‑334/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 4‑én
hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 21. pontja).
Meg kell állapítani, hogy a szóban forgó adójogi szabályozásnak az a hatása, hogy az ausztriai illetőségű adóalanyokat visszatartja
attól, hogy tőkéjüket valamely másik tagállamban letelepedett társaságba fektessék. E szabályozás ugyanis az ausztriai illetőségű
adóalanyoknak megengedi, hogy osztrák eredetű tőkejövedelmeik vonatkozásában válasszanak a 25%‑os átalányadókulccsal számított
mentesítő adó és az általános jövedelemadó-kulcs fele között, míg a más tagállamból származó tőkejövedelmeket az általános
jövedelemadó terheli, amelynek kulcsa az 50%‑ot is elérheti.
Az említett szabályozás a más tagállamokban letelepedett társaságok tekintetében is korlátozó hatással jár, mert akadályozza
őket abban, hogy Ausztriában tőkét gyűjtsenek. Abban a mértékben ugyanis, amennyiben más tagállamból származó tőkejövedelmeket
adózási szempontból kedvezőtlenebb bánásmódban részesíti, mint az ausztriai eredetű tőkejövedelmeket, az ausztriai illetőségű
befektetők számára a más tagállamokban letelepedett társaságok részvényeinek megszerzése kevésbé vonzó, mint az ebben a tagállamban
letelepedett társaságok részvényeié (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 35. pontját
és a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 24. pontját).
Az előbbiekből az következik, hogy az alapeljárásban érintetthez hasonló szabályozás a tőke szabad mozgásának az EK‑Szerződés
73b. cikke (1) bekezdésében alapvetően tiltott korlátozását jelenti.
Meg kell azonban vizsgálni, hogy az EK‑Szerződés rendelkezéseinek fényében igazolható-e a tőke szabad mozgásának korlátozása.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK‑Szerződés 73d. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] 73b. cikk rendelkezései
nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy […] alkalmazzák adójoguk vonatkozó rendelkezéseit, amelyek […] a tőkebefektetés
helye alapján az adózók között különbséget tesznek”, sem pedig azt a jogát, hogy „meghozzák a szükséges intézkedéseket a nemzeti
törvények és rendeletek megsértésének megakadályozására”.
Az osztrák, a dán és a francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya szerint e rendelkezésekből világosan kiderül,
hogy a tagállamok jogosan járnak el, amikor a szóban forgó adókedvezményeket egyedül a területükön letelepedett társaságok
által kifizetett tőkejövedelmek vonatkozásában biztosítják.
E tekintetben fontos kiemelni, hogy a tőke szabad mozgásának alapvető elve alóli kivételt megállapító EK‑Szerződés 73d. cikke
(1) bekezdésének szigorú értelmezés tárgyát kell képeznie, és e cikket nem lehet úgy értelmezni, hogy minden olyan adójogszabály,
amely különbséget tesz az adófizetők tőkebefektetésének helye alapján, automatikusan összeegyeztethető lenne az EK‑Szerződéssel.
Az EK‑Szerződés 73d. cikkének (1) bekezdésében szabályozott kivételt ugyanis az EK‑Szerződés 73d. cikkének (3) bekezdése korlátozza,
amely úgy rendelkezik, hogy az e cikk (1) bekezdésében említett nemzeti rendelkezések „nem szolgálhatnak a 73b. cikkben meghatározott
szabad tőkemozgásra és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül”.
Különbséget kell tehát tenni az EK‑Szerződés 73d. cikkének (1) bekezdése értelmében megengedett egyenlőtlen bánásmód és az
EK‑Szerződés 73d. cikkének (3) bekezdése által tiltott önkényes megkülönböztetés között. Márpedig az ítélkezési gyakorlatból
az következik, hogy ahhoz, hogy valamely – a szóban forgóhoz hasonló – nemzeti adójogi szabályozás, amely különbséget tesz
az érintett tagállam területén letelepedett társaságok által kifizetett tőkejövedelmek és a más tagállamokból származó tőkejövedelmek
között, összeegyeztethető legyen az EK‑Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel, az szükséges, hogy
a bánásmód eltérése olyan helyzetekre vonatkozzon, amelyek objektíve nem összehasonlíthatóak, illetve hogy a bánásmód eltérését
nyomós közérdek igazolja, mint például az adórendszer koherenciája megőrzésének szüksége, az adóelkerülés elleni küzdelem
és az adóellenőrzések eredményessége (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 43. pontja; a C‑436/00. sz., X és Y
ügyben 2002. november 21‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10829. o.] 49. és 72. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra
Franciaország ügyben hozott ítélet 27. pontja). Ezenkívül a tőkejövedelmek különböző kategóriáinak eltérő kezelése – az igazolhatóság
érdekében – nem haladhatja meg a szóban forgó szabályozás céljának eléréséhez szükséges mértéket.
A jelen ügyben észrevételeket előterjesztő kormányok elsősorban azt emelik ki, hogy az osztrák hatóságok az Ausztriában letelepedett
társaságok által kiosztott nyereséget részben a társaságoknál, részben pedig a részvényeseknél adóztatják meg. A területükön
kívül letelepedett társaságok jövedelmeit viszont az osztrák hatóságok nem képesek ugyanolyan módon megadóztatni. A szóban
forgó adójogi szabályozást tehát a helyzetek olyan objektív eltérése indokolja amely az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése
a) pontjának megfelelően megalapozza az az adóztatásbeli eltérő bánásmódot (a C‑279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február
14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑225. o.] 30–34. és 37. pontja és a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 43. pontja).
Meg kell tehát vizsgálni, hogy az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése a) pontjában leírt tényállásnak megfelel-e az olyan
szabályozás, amely az Ausztriában teljes körű adókötelezettséggel rendelkező személyekkel szemben különböző bánásmódot ír
elő attól függően, hogy tőkejövedelmüket ezen vagy más tagállamban letelepedett társaságoktól kapják-e, objektíve nem összehasonlítható
helyzetekre vonatkozik-e.
Az iratokból az állapítható meg, hogy az osztrák adójogi szabályozás célja az, hogy mérsékelje a társasági nyereségek kettős
megadóztatásának gazdasági hatásait, amely kettős adóztatás a társaságok nyereségének a társasági adó révén, valamint az ugyanezen
nyereség osztalék formájában kiosztott részének az adóalany részvényesnél jövedelemadó révén történő megadóztatásából áll.
Márpedig mind az ausztriai eredetű, mind a más tagállamokból származó tőkejövedelmek képezhetik kettős adóztatás tárgyát.
A jövedelmeket ugyanis mindkét esetben először társasági adó, majd – amennyiben azokat osztalék formájában kiosztják – jövedelemadó
terheli.
Az olyan adójogszabály szempontjából, amelynek célja, hogy mérsékelje az azon társaságok által kiosztott nyereséget sújtó
kettős adóztatást, amelyek javára a befektetést megvalósították, az Ausztriában teljes körű adókötelezettséggel rendelkező,
de más tagállamban letelepedett társaságtól tőkejövedelemhez jutó részvényesek összehasonlítható helyzetben vannak azokkal
a részvényesekkel, akik szintén Ausztriában rendelkeznek teljes körű adókötelezettséggel, és ez utóbbi tagállamban letelepedett
társaságtól jutnak tőkejövedelemhez.
Ebből az következik, hogy az osztrák adójogi szabályozás által tett megkülönböztetés, amely a 25%-os mentesítő adókulcsnak
vagy a felére csökkentett adókulcsnak a tőkejövedelmekre való alkalmazását attól teszi függővé, hogy e jövedelmek osztrák
eredetűek-e, vagy sem, nem az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében vett különböző helyzetekre vonatkozik
(ebben a vonatkozásban lásd a C‑107/94. sz. Asscher-ügyben 1996. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3089. o.] 41–49. pontját
és a C‑234/01. sz. Gerritse-ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5933. o., 47–54. pontját).
A Bíróság elé észrevételeket terjesztő kormányok másodsorban azt állítják, hogy az osztrák adójogi szabályozást objektíve
igazolja az, hogy biztosítani kell a nemzeti adórendszer koherenciáját (a C‑204/90. sz. Bachmann-ügyben [EBHT 1992., I‑249. o.]
és a C‑300/90. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben [EBHT 1992., I‑305. o.] 1992. január 28‑án hozott ítéletek). E tekintetben
úgy érvelnek, hogy a szóban forgó adókedvezmények célja az, hogy mérsékeljék a társasági nyereségek kettős megadóztatásának
hatásait. Véleményük szerint közvetlen gazdasági kapcsolat áll fenn a társaság nyereségének megadóztatása és ezen adókedvezmények
között. Következésképpen, mivel e tagállamban csak az Ausztriában letelepedett társaságok tartoznak a társasági adókötelezettség
alá, indokolt, hogy az említett adókedvezményeket csak az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjaira korlátozzák.
Emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Bachmann-ügyben hozott ítélet 28. pontjában és a fent hivatkozott Bizottság
kontra Belgium ügyben hozott ítélet 21. pontjában – ahol a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az adórendszer koherenciája megőrzésének
szüksége igazolhatja az EK‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlásának korlátozását – közvetlen kapcsolat
állt fenn egyrészt a nyugdíj- és életbiztosítási szerződések keretében befizetett járulékok levonhatósága, másrészt pedig
a biztosítók által az említett szerződések végrehajtásának keretében kifizetendő összegek megadóztatása között; és ezt a kapcsolatot
a szóban forgó adórendszer koherenciájának védelme érdekében meg kellett őrizni (lásd különösen a C‑55/98. sz. Vestergaard-ügyben
1999. október 28‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7641. o.] 24. pontját és a fent hivatkozott X és Y ügyben hozott ítélet 52. pontját).
Azon a tényen kívül, hogy a természetes személyek jövedelemadója és a társasági adó két különböző adó, amelyek más-más adóalanyokat
terhelnek (lásd a C‑251/98. sz. Baars-ügyben 2000. április 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2787. o.] 40. pontját, a fent
hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 57. és 58. pontját és a C‑168/01. sz., Bosal Holding ügyben 2003. szeptember 18‑án
hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 30. pontját), az alapeljárás tekintetében meg kell állapítani, hogy az osztrák
adójogi szabályozás a szóban forgó adókedvezmények nyújtását – amelyben az ausztriai illetőségű adóalanyok az osztrák eredetű
tőkejövedelmük után részesülnek – nem a társaságok nyereségének a társasági adó révén történő megadóztatásától teszi függővé.
Arra is emlékeztetni kell, hogy azt az érvet, amely az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségén alapul, a szóban forgó
adójogi szabályozás által követett cél tekintetében is ellenőrizni kell (lásd a C‑9/02. sz. Hughes de Lasteyrie du Saillant-ügyben
2004. március 11‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 67. pontját).
Márpedig az osztrák adójogi szabályozás által elérni kívánt célt, nevezetesen a kettős adóztatás mérséklését, egyáltalán nem
érintené, ha az osztrák adójogi szabályozás előnyeit a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjaira is kiterjesztenék.
Éppen ellenkezőleg: az a tény, hogy a 25%-os mentesítő adókulcsot és a felére csökkentett adókulcsot csak az osztrák eredetű
tőkejövedelmek jogosultjaira korlátozzák, azt eredményezi, hogy nő a különbség az osztrák társaságok nyereségét terhelő globális
adóteher és a más tagállamban letelepedett társaságok nyereségét terhelő globális adóteher között.
Tehát nem lehet elfogadni azt az érvet, amely az osztrák adórendszer koherenciája megőrzésének szükségén alapul.
Azt is érdemes kiemelni, hogy amennyiben a szóban forgó adókedvezményt biztosítanák a más tagállamból származó tőkejövedelmek
jogosultjai számára is, az az érintett tagállam adóbevételeinek csökkenését vonná maga után. Azonban az állandó ítélkezési
gyakorlat szerint az adóbevételek csökkenése nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amelyre hivatkozni lehet valamely alapvető
szabadsággal elvileg ellentétes intézkedés igazolása érdekében (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 59. pontja,
a C‑136/00. sz. Danner-ügyben 2002. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 2002, I‑8147. o.] 56. pontja, és a fent hivatkozott X
és Y ügyben hozott ítélet 50. pontja).
Ezen túl – az osztrák és a dán kormány állításával ellentétben – a más tagállamban letelepedett társaságok megadóztatásának
szintje nem lényeges annak megítélése szempontjából, hogy valamely nemzeti jogszabály – nevezetesen az osztrák adójogi szabályozás
– összeegyeztethető-e az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikke (1) és (3) bekezdésével.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az osztrák eredetű tőkejövedelmek vonatkozásában a szóban forgó adójogi szabályozás
semmilyen közvetlen kapcsolatot nem hoz létre a társaságok társasági adó útján történő megadóztatása és azon adókedvezmények
között, amelyeket az ausztriai illetőségű adóalanyok élveznek a jövedelemadó tekintetében. Ezért az Ausztrián kívül letelepedett
társaságok adóztatási szintje nem igazolhatja azt, hogy az e társaságok által kifizetett tőkejövedelmek jogosultjaitól megtagadják
ugyanezeket az adókedvezményeket.
Természetesen nem zárható ki, hogy a szóban forgó adójogi szabályozásnak a más tagállamból származó tőkejövedelmekre történő
kiterjesztése előnyössé teheti az ausztriai illetőségű befektetők számára az olyan más tagállamokban letelepedett társaságok
részvényeinek megszerzését, ahol a társasági adó szintje alacsonyabb, mint Ausztriában. Ez a lehetőség azonban semmiképpen
sem igazolhat olyan szabályozást, amelyről az alapeljárásban szó van. Az az érv, amely szerint azok az adóalanyok, akik az
illetőségük szerinti államban egy másik tagállamban letelepedett társaságtól kapnak tőkejövedelmeket, adókedvezményhez jutnának,
szemben áll az állandó ítélkezési gyakorlattal, amely szerint az olyan adóztatásbeli kedvezőtlen bánásmód, amely valamely
alapvető szabadságot sért, nem igazolható esetleges egyéb adókedvezményekkel (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott
ítélet 61. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A francia kormány ezenkívül azt is hangsúlyozza, hogy az osztrák adójogi szabályozást az igazolja, hogy biztosítani kell az
adóellenőrzés eredményességét.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy különösen az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdésének b) pontjából az következik,
hogy az EK‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságok korlátozásának igazolása érdekében hivatkozni lehet az adóellenőrzések
eredményességére (lásd a C‑254/97. sz., Baxter és társai ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4809. o.] 18. pontját
és a C‑478/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7587. o.] 39. pontját).
Először is: ami az osztrák eredetű tőkejövedelmek csökkentett adókulccsal történő megadóztatásából eredő adókedvezményt illeti,
egyáltalán nincs kimutatva, hogy a tőkejövedelmek eredetétől függően alkalmazott különböző adókulcsok alkalmasak lennének
arra, hogy eredményesebbé tegyék az adóellenőrzéseket.
Másodsorban: ami a 25%‑os mértékű mentesítő adót illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ezt az Ausztriában letelepedett társaságok
közvetlenül a forrásnál vonják le. Amint azonban azt indítványának 33. és 34. pontjában a főtanácsnok kifejtette, a mentesítő
jellegű adónak nem előfeltétele a forrásnál történő levonás. Az EStG 97. cikkének (2) bekezdése akképpen rendelkezik, hogy
amennyiben a forrásnál történő levonás nem lehetséges, a mentesítő jellegű adót „a szelvénykifizető helyen a tőkejövedelmekre
kivetett adónak megfelelő összegű önkéntes befizetéssel” is teljesíteni lehet. A más tagállamokban letelepedett társaságoktól
származó jövedelmek vonatkozásában az adóhatóság részére történő „önkéntes befizetéshez” hasonló eljárást lehetne előírni.
Igaz, hogy az Ausztriában letelepedett társaságok által közvetlenül a forrásnál elvégzett adólevonás egyszerűbb az adóhatóság
számára, mint az „önkéntes befizetés”. A pusztán adminisztratív jellegű nehézségek azonban nem igazolhatják az EK‑Szerződésben
biztosított olyan alapvető szabadság akadályozását, mint például a tőke szabad mozgása (a fent hivatkozott Bizottság kontra
Franciaország ügyben hozott ítélet 29. és 30. pontja).
A fentiek figyelembevételével az első két kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikkének
(1) és (3) bekezdésével ellentétes az olyan szabályozás, amely kizárólag az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai számára
teszi lehetővé, hogy válasszanak a 25%‑os mértékű mentesítő jellegű adó és a jövedelemadó általános kulcsának fele között,
míg a más tagállamból származó tőkejövedelmeket kötelezően az általános – csökkentések nélküli – jövedelemadóval terheli.
Annak megtagadása, hogy a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjainak ugyanazokat az adókedvezményeket biztosítsák,
mint amelyekben az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai részesülnek, nem igazolható azzal a körülménnyel, hogy a más
tagállamban letelepedett társaságok jövedelmeit ott alacsonyabb mértékű adó terheli.

A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdésével ellentétes-e
az olyan adójogi szabályozás, amely az ausztriai illetőségű és valamely más tagállamból tőkejövedelmet szerző adóalanynak
megengedi, hogy jövedelemadójába arányosan beszámítsa az azon társaságok által kifizetett társasági adót, amelyekben részesedéssel
rendelkezik.
A. Lenz és a Bizottság kételyeiket fejezték ki e kérdés elfogadhatóságával kapcsolatban. A kérdés az alapeljárás szempontjából
nem bír jelentőséggel, mert olyan adójogi szabályozásra vonatkozik, amely Ausztriában nincs hatályban.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság nem dönthet egy nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett
olyan kérdésről, amely esetében nyilvánvaló, hogy valamely adott közösségi jogszabály kért értelmezése nem függ össze az alapeljárás
tárgyával vagy céljával, illetve ha a szóban forgó probléma elméleti jellegű (a C‑83/91. sz. Meilicke-ügyben 1992. július
16‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4871. o.] 25. pontja, a C‑36/99. sz., Idéal tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet
[EBHT 2000., I‑6049. o.] 20. pontja és a C‑380/01. sz. Schneider-ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még
nem tették közzé] 22. pontja).
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben említett rendelkezések nem teszik lehetővé, hogy a más tagállamban megfizetett
társasági adó Ausztriában beszámítás tárgyát képezhesse. A Bíróság e tárgyban további tájékoztatást kért az osztrák kormánytól,
amely válaszában megerősítette, hogy az alapeljárás tekintetében irányadó időpontban hatályos adójogszabályok még kiterjesztő
értelmezés esetén sem tették lehetővé a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett beszámítást.
Ilyen körülmények között a harmadik kérdésre nem kell válaszolni.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételeket előterjesztő osztrák, dán és francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a kérdést előterjesztő
bíróság előtt függőben lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG (első tanács)
a Verwaltungsgerichtshof 2002. augusztus 27‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikkének (1) és (3) bekezdésével (jelenleg EK 56. cikk és az EK 58. cikk (1) és (3) bekezdése)
ellentétes az olyan szabályozás, amely kizárólag az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai számára teszi lehetővé, hogy
válasszanak a 25%‑os mértékű mentesítő jellegű adó és a jövedelemadó általános kulcsának fele között, míg a más tagállamból
származó tőkejövedelmeket kötelezően az általános – csökkentések nélküli – jövedelemadóval terheli.
2)
Annak megtagadása, hogy a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjainak ugyanazokat az adókedvezményeket biztosítsák,
mint amelyekben az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai részesülnek, nem igazolható azzal a körülménnyel, hogy a más
tagállamban letelepedett társaságok jövedelmeit ott alacsonyabb mértékű adó terheli.
Jann
Rosas
von Bahr
Silva de Lapuerta

Lenaerts
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 15‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

P. Jann
hivatalvezető

az első tanács elnöke
*
Az eljárás nyelve: német.