CELEX: 62008FJ0080
Civildienesta lietas
Ierēdņi

Ar prasības pieteikumu, kas ar elektroniskā pasta vēstuli Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 13. oktobrī
(oriģināls tika iesniegts tajā pašā dienā), Frics Haralds Venigs [
Fritz Harald Wenig
] lūdz atcelt 2008. gada 18. septembra lēmumu, ar kuru Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu
(turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) IX pielikuma 23. un 24. pantu atcēla viņu no amata uz nenoteiktu laiku un uzdeva
no viņa atalgojuma ilgākais sešus mēnešus ieturēt EUR 1000 mēnesī.

Atbilstošās tiesību normas
Atbilstoši Civildienesta noteikumu 86. pantam:
“1.      Ja ierēdnis vai bijušais ierēdnis tīši vai netīši neievēro šajos Civildienesta noteikumos noteiktos pienākumus, tas saucams
pie disciplināras atbildības.
[..]
3.      Disciplinārie noteikumi, procedūras un pasākumi, un noteikumi un procedūras attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu ir noteiktas
IX pielikumā.”
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pantā ir noteikts:
“1.      Ja iecēlējinstitūcija ierēdni apsūdz smagā amatpārkāpumā, vai nu tas būtu profesionālo pienākumu pārkāpums vai likumpārkāpums,
tā var nekavējoties atcelt šajā amatpārkāpumā apsūdzēto personu no amata uz noteiktu vai nenoteiktu laiku.
2.      Iecēlējinstitūcija šo lēmumu pieņem pēc attiecīgā ierēdņa uzklausīšanas, izņemot ārkārtējus apstākļus.”
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      Lēmums par ierēdņa atcelšanu nosaka, vai ierēdnis atcelšanas laikā turpina saņemt pilnu atalgojumu, vai cik liela tā daļa
tiks ieturēta. Nekādā gadījumā ierēdnim maksājamā summa nedrīkst būt mazāka par iztikas minimumu, kas noteikts šo Civildienesta
noteikumu VIII pielikuma 6. pantā, pieskaitot jebkurus maksājamos ģimenes pabalstus.
2.      Atstādinātā/atceltā ierēdņa statusu galīgi jānosaka sešu mēnešu laikā no dienas, kurā stājās spēkā lēmums par atstādināšanu.
Ja sešu mēnešu laikā šāds lēmums netiek pieņemts, attiecīgais ierēdnis ir tiesīgs atkal saņemt pilnu atalgojumu, ņemot vērā
3. punktu.”
2007. gada 30. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2007) 5730 par tādu pilnvaru izmantošanu, kuras saskaņā ar Civildienesta
noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un kuras saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību piešķirtas iestādei,
kura ir tiesīga noslēgt līgumus par darba tiesisko attiecību nodibināšanu (turpmāk tekstā – “
AHCC
”). Šī lēmuma, kurš tika publicēts 2007. gada 6. decembra
Informations administratives
Nr. 57‑2007, 1. panta pirmajā daļā bija paredzēts:
“Pilnvaras, kuras saskaņā ar [..] Civildienesta noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un saskaņā ar Pārējo darbinieku
nodarbināšanas kārtību piešķirtas
AHCC
attiecībā uz Komisijas personālu, ko finansē no apropriācijām iestādes darbībai, un personālu, ko finansē no apropriācijām
pētniecībai un tehnoloģiskai attīstībai, izņemot personālu, kas pieņemts darbā Kopīgajā pētniecības centrā, tiek īstenotas
atkarībā no gadījuma un, ievērojot to, ko ir noteikusi Komisija, par personālu atbildīgais Komisijas loceklis, par unificētā
ārštata dienestu atbildīgais Komisijas loceklis, personālnodaļas ģenerāldirektors un citi ģenerāldirektori, tostarp dienesta
vadītāji un [Individuālo tiesību pārvaldības un norēķinu birojs], [Briselē esošais Infrastruktūras un loģistikas birojs] un
[Luksemburgā esošais Infrastruktūras un loģistikas birojs], ievērojot I pielikumā paredzētos nosacījumus.”
Saskaņā ar “Iecēlējinstitūcijas tabulas attiecībā uz Komisijas personālu, kuru finansē no budžeta iestādes darbībai un budžeta
pētniecībai (izņemot [Kopīgo pētniecības centru])”, uz kuru ir izdarīta atsauce Lēmuma C(2007) 5730 I pielikumā, VI sadaļas
ar virsrakstu “Disciplīna [..]” 14. punktu tika paredzēts, ka iecēlējinstitūcijai piešķirtās pilnvaras, lai atstādinātu ierēdni
atbilstoši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. un 24. pantam, attiecībā uz augstākā līmeņa vadošajiem ierēdņiem ar AD 16
un AD 15, kā arī AD 14 pakāpi (direktori vai līdzvērtīgas pakāpes darbinieki) īsteno Komisija un attiecībā uz pārējiem ierēdņiem
– personālnodaļas ģenerāldirektors.
Ar 2008. gada 9. septembra paziņojumu 2008. gada 10. septembra komisāru kolēģijas sanāksmes dienas kārtībā tika iekļauts Lēmuma
C(2008) 5085, ar ko groza Lēmumu C(2007) 5730, projekts. Šajā lēmumprojektā bija paredzēts par personālu atbildīgajam Komisijas
loceklim piešķirt tiesības atstādināt augstākā līmeņa vadošos ierēdņus ar AD 16 un AD 15, kā arī AD 14 pakāpi (direktori vai
līdzvērtīgas pakāpes darbinieki). 2008. gada 10. septembra sanāksmē komisāru kolēģija nolēma “grozīt Lēmumu C(2007) 5730,
kā tas paredzēts dokumentā C(2008) 5085”, un precizēja, ka šis lēmums “stājās spēkā nekavējoties” (turpmāk tekstā – “2008. gada
10. septembra lēmums”). Šis lēmums netika publicēts
Informations administratives.
2009. gada 29. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu C(2009) 3074, “ar kuru groza Lēmumu C(2007) 5730”, nosakot, ka iecēlējinstitūcijai
piešķirtās pilnvaras attiecībā uz augstākā līmeņa vadošo ierēdņu ar AD 16 un AD 15, kā arī AD 14 pakāpi (direktori vai līdzvērtīgas
pakāpes darbinieki) atstādināšanu no šī brīža īstenos par personālu atbildīgais Komisijas loceklis. Šis lēmums tika publicēts
2009. gada 8. maija
Informations administratives
Nr. 33‑2009.

Prāvas rašanās fakti
Prasītājs prāvas rašanās faktu laikā bija Komisijas ierēdnis ar AD 15 pakāpi un veica direktora pienākumus G direkcijā “Pieeja
tirgum un rūpniecībai”, kura bija iekļauta Komisijas ģenerāldirekcijā (ĢD) “Tirdzniecība” un kura it īpaši bija atbildīga
par antidempinga politikas ieviešanu.
2008. gada 7. septembrī Lielbritānijas nedēļas laikraksts
Sunday Times
savā drukātajā avīzē un savā mājas lapā internetā publicēja rakstu ar virsrakstu “Atklāts: kā eirokrāts greznās vakariņās
izpauž komercnoslēpumus” (“Revealed: how Eurocrat leaked trade secrets over lavish dinners”). Šajā rakstā tika minētas trīs
notikušas vakariņas, kuras laikā no 2008. gada marta līdz septembrim Briseles (Beļģija) restorānos bija apmeklējis prasītājs
kopā ar
Sunday Times
žurnālistiem, kuri viņam stādījās priekšā kā kāda Ķīnas eksportētāja, kuram ir interese par konkrētām Komisijas steidzinātām
antidempinga procedūrām, pārstāvji. Šajā rakstā arī bija minēts, ka prasītājs šo vakariņu un telefonsarunu laikā šiem sarunu
biedriem sniedza informāciju par Komisijā izskatīšanā esošajām procedūrām – informāciju, kuru viņam nebija tiesību izplatīt.
Apmaiņā pret šo informāciju prasītājam tika piedāvāts piedalīties iespējamā Ķīnas eksportētāja aktivitātēs, gadā saņemot atlīdzību
EUR 600 000 apmērā, bet, kā minēts rakstā, prasītājs ir plānojis šādu sadarbību vienīgi pēc viņa aiziešanas pensijā. Visbeidzot,
atbildot uz viņam otro vakariņu laikā izteikto piedāvājumu pārskaitīt viņam EUR 100 000 lielu naudas summu, prasītājs norādīja,
ka šī naudas summa viņam varētu tikt pārskaitīta uz bloķētu kontu, kuram viņam būs pieeja pēc viņa aiziešanas pensijā, tomēr
precizējot, ka pārskaitījums var notikt tikai tad, ja apgalvotais Ķīnas eksportētājs pēc informācijas saņemšanas ir guvis
kādu rezultātu.
Komisijas uzsāktās izmeklēšanas ietvaros prasītāju 2008. gada 10. septembrī nopratināja divi Komisijas izmeklēšanas un disciplīnas
biroja (
IDOC
) ierēdņi. Šīs nopratināšanas laikā prasītājs, kurš bija kopā ar savu advokātu, atzina, ka viņš ir ticis uzaicināts un bija
ieradies uz trim vakariņām, kuras bija aprakstītas
Sunday Times
rakstā, bet nebija par tām informējis savu priekšniecību. Viņš arī atzina, ka viņš šiem sarunu biedriem ir sniedzis vairākas
ziņas, it īpaši divu Ķīnas sveču ražotāju sabiedrību nosaukumus, kuras pēc izskatīšanā esošās antidempinga procedūras pabeigšanas
varētu iegūt sabiedrības, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu. Tomēr prasītājs uzsvēra, ka šī informācija daļēji
ir publicēta un katrā ziņā tai nav nekādas komerciālas vērtības. Visbeidzot, lai arī prasītājs
IDOC
ierēdņiem norādīja, ka otro vakariņu laikā viņa sarunu biedri apmaiņā pret šīs informācijas sniegšanu bija piedāvājuši pārskaitīt
viņam naudas summu uz bankas kontu, kurš atvērts valstī, kurā piemērojams priviliģēts nodokļu režīms, viņš noraidīja, ka esot
pieņēmis šo priekšlikumu, un uzsvēra, ka viņš šajās tikšanās reizēs vienīgi ir apsvēris iespēju piedalīties Ķīnas eksportētāja
aktivitātēs pēc savas aiziešanas pensijā.
Ar 2008. gada 11. septembra vēstuli par personālu atbildīgais Komisijas loceklis iecēlējinstitūcijas statusā prasītājam darīja
zināmu, ka viņš saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. un 24. pantu plāno prasītāju atcelt no amata uz laiku,
kā arī no atalgojuma veikt ieturējumu, un lūdza viņam ierasties uz nopratināšanu, kurai bija jānotiek 2008. gada 12. septembrī.
Ar 2008. gada 12. septembra vēstuli prasītāja aizstāvis lūdza Komisijai izsniegt nopratināšanas ziņojumu un piebilda, ka viņa
pārstāvamais vēlas “izmantot franču valodu visas procedūras, kas vērsta pret viņu, ietvaros”.
Šajā pašā 2008. gada 12. septembrī par personālu atbildīgais Komisijas loceklis informēja prasītāju par to, ka nopratināšana
notiks 2008. gada 16. septembrī, un precizēja, ka viņam šajā pasākumā būs iespēja izmantot franču valodu.
2008. gada 16. septembrī par personālu atbildīgais Komisijas loceklis uzklausīja prasītāju. Šīs nopratināšanas laikā, kuras
protokols tika sagatavots angļu valodā, prasītājs būtībā atkārtoja
IDOC
ierēdņiem sniegto informāciju.
Šajā pašā 2008. gada 16. septembrī prasītājs kā civilprasītājs cēla prasību tostarp pret
Sunday Times
nopublicētā raksta autoriem.
Ar 2008. gada 18. septembra lēmumu, kura rekvizītos bija minēts Komisijas 2007. gada 30. novembra Lēmums C(2007) 5730 par
tādu pilnvaru izmantošanu, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumiem ir piešķirtas iecēlējinstitūcijai un saskaņā ar Pārējo
darbinieku nodarbināšanas kārtību –
AHCC
, “kurš pēdējo reizi ir grozīts ar 2008. gada 10. septembra lēmumu [..]”, par personālu atbildīgais Komisijas loceklis saskaņā
ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. un 24. pantu atcēla prasītāju no amata uz nenoteiktu laiku un piesprieda no viņa
atalgojuma uz sešiem mēnešiem ieturēt EUR 1000 mēnesī (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Pamatojot apstrīdēto lēmumu, par personālu atbildīgais Komisijas loceklis atsaucās uz apstākli, kurš tika atklāts “dažādos
rakstos presē, it īpaši
Sunday Times
” publicētajā informācijā, un prasītāja nopratināšanu, ko veica
IDOC
ierēdņi un par personālu atbildīgais Komisijas loceklis, laikā, ka prasītājs bija pārkāpis Civildienesta noteikumu 11., 12. pantu
un 17. panta 1. punktu. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu prasītājs bija nosūtījis konfidenciālu informāciju personām, kurām tā
nevarēja tikt darīta zināma, viņš izrādīja gatavību vēlāk strādāt šo personu labā par ievērojamu atlīdzību par sadarbību,
kas sāktos pat pirms viņa aiziešanas pensijā, un nedz informēja savu augstāk stāvošo priekšniecību par to, ka pie viņa bija
vērsušās šādas personas, nedz arī lūdza tai atļauju uzturēt šo turpinošo saziņu. Visbeidzot apstrīdētajā lēmumā bija uzsvērts,
ka šāda rīcība, ja tā tiek konstatēta, ir “prasītāja izdarīts smags amatpārkāpums”, it īpaši ņemot vērā ar šo rīcību “Komisijas
reputācijai nodarīto ievērojamo kaitējumu” un prasītāja ieņemto augsto amatu Komisijā.
2008. gada 24. septembrī prasītājs iesniedza ar 2008. gada 23. septembri datētu pieteikumu par palīdzības sniegšanu saskaņā
ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, lūdzot Komisijai veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atjaunotu viņa profesionālo cieņu,
un it īpaši tai ierosināt tiesvedību nolūkā panākt, ka
Sunday Times
nopublicētā raksta autoru rīcība tiek atzīta par prettiesisku.
2008. gada 3. oktobrī prasītājs iesniedza sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē, lūdzot atcelt apstrīdēto
lēmumu.
Ar 2009. gada 22. janvāra notu Komisija atbildēja uz prasītāja 2008. gada 24. septembrī iesniegto pieteikumu par palīdzības
sniegšanu, norādot, ka Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) uzsāktā izmeklēšana ir uzskatāma par izmeklēšanu, kuru varēja veikt iecēlējinstitūcija saskaņā ar Civildienesta noteikumu
24. pantu. Komisija piebilda, ka šī nota nav uzskatāma par pieteikuma par palīdzības sniegšanu noraidījumu.
2009. gada 29. janvārī
OLAF
pabeidza izmeklēšanu un tā paša gada 12. februārī nosūtīja tās rezultātus Beļģijas tiesu iestādēm.
Ar 2009. gada 3. februāra lēmumu iecēlējinstitūcija noraidīja par apstrīdēto lēmumu iesniegto sūdzību.
Ar 2009. gada 18. februāra lēmumu prasītājam pēc viņa lūguma tika atļauts izmantot savas tiesības uz pensiju, sākot no 2009. gada
1. maija.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
Ar prasības pieteikumu, kas ar elektroniskā pasta vēstuli Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 13. oktobrī,
prasītājs cēla šo prasību. Tajā pašā dienā Civildienesta tiesā tika iesniegts arī prasības pieteikums ar lūgumu apturēt apstrīdētā
lēmuma izpildi.
Ar kancelejas 2008. gada 14. oktobra vēstulēm lietas dalībniekiem tika paziņots par pamata tiesvedības apturēšanu līdz brīdim,
kad tiks pieņemts tiešs vai netiešs lēmums, ar kuru tiek noraidīta prasītāja 2008. gada 3. oktobrī iesniegtā sūdzība.
Ar 2008. gada 17. decembra rīkojumu Civildienesta tiesas priekšsēdētājs noraidīja prasības pieteikumu ar lūgumu apturēt apstrīdētā
lēmuma izpildi.
Pēc lēmuma par sūdzības noraidīšanu lietas dalībniekiem ar kancelejas 2009. gada 25. februāra vēstulēm tika paziņots par tiesvedības
atsākšanu Civildienesta tiesā.
Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājam segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Civildienesta tiesa lūdza Komisijai apstiprināt, ka apstrīdētā lēmuma rekvizītos
minētais 2008. gada 10. septembra lēmums ir ticis pieņemts, un apstiprinošas atbildes gadījumā iesniegt šī lēmuma kopiju,
kā arī precizēt, vai tas ir ticis publicēts. Atbildot uz šo lūgumu, Komisija ar 2009. gada 3. jūnija vēstuli iesniedza, pirmkārt,
Komisijas vicepriekšsēdētāja 2008. gada 9. septembra paziņojuma, kurā bija iekļauts 2008. gada 10. septembra lēmumprojekts,
kopiju un, otrkārt, komisāru kolēģijas 2008. gada 10. septembra sanāksmes, kuras laikā tika pieņemts šis projekts, protokolu.
Turklāt Komisija, atzīstot, ka 2008. gada 10. septembra lēmums nebija ticis publicēts
Informations administratives
, uzsvēra, ka 2008. gada 9. septembra paziņojums tomēr ir ticis izplatīts Komisijas intranetā un precizēja elektronisko saiti,
kuru izmantojot ir iespējams tam piekļūt.
Ziņojumā par sagatavošanos tiesas sēdei Civildienesta tiesa lūdza lietas dalībniekiem savus mutvārdu paskaidrojumus koncentrēt
uz jautājumu par to, vai par personālu atbildīgā Komisijas locekļa kompetencē bija pieņemt apstrīdēto lēmumu.

Juridiskais pamatojums

Par pieņemamību
Komisija, vispirms atgādinot, ka ar apstrīdēto lēmumu, pirmkārt, prasītājs uz nenoteiktu laiku ir atcelts no amata un, otrkārt,
ir piespriests no viņa atalgojuma sešus mēnešus ieturēt EUR 1000 mēnesī, norāda, ka prasītājam, kurš no 2009. gada 1. maija
ir pensionējies, vairs nav intereses lūgt atcelt apstrīdēto lēmumu vismaz tiktāl, ciktāl ar šo lēmumu viņš ir atcelts no amata
pienākumu veikšanas.
Šajā ziņā neapšaubāmi, ka apstrīdētais lēmums – daļā, ar kuru piespriests atcelt prasītāju no amata uz nenoteiktu laiku, –
bija netieši, bet automātiski atcelts brīdī, kad 2009. gada 1. maijā prasītājs pensionējās, jo lēmums par atcelšanu no amata
uz laiku var attiekties tikai uz aktīvajā nodarbinātībā esošajiem ierēdņiem. Turklāt pat pirms šīs prasības celšanas apstrīdētais
lēmums – daļā, ar kuru piespriests veikt ieturējumu no prasītāja atalgojuma, – bija zaudējis savu iedarbību, jo šis ieturējums
saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. panta 2. punktu bija jāveic tikai sešus mēnešus.
Tomēr iepriekš atgādinātie apstākļi nav nedz atņēmuši šai prasībai priekšmetu, nedz arī radījuši prasītāja intereses lūgt
pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu zudumu, jo šis lēmums ir radījis sekas ne vien attiecībā uz viņa faktisko situāciju, bet
arī viņa godu un cieņu (pēc analoģijas attiecībā uz ierēdņa, kurš pensionējies pilnīgas darbnespējas dēļ, interesi lūgt atcelt
viņa novērtējuma ziņojumu skat. Tiesas 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑198/07 P
Gordon
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 44. un 45. punkts).
No tā izriet, ka šķērslis tiesas procesam ir jānoraida.

Par lietas būtību
Savā prasības pieteikumā prasītājs norāda uz septiņiem pamatiem attiecībā uz:
–        Civildienesta noteikumu 25. panta otrās daļas pārkāpumu saistībā ar to, ka nav norādīts pamatojums;
–        tiesību uz aizstāvību pārkāpumu;
–        1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECK”)
6. panta pārkāpumu;
–        acīmredzamu kļūdu apgalvoto faktu vērtējumā esamību;
–        Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. panta pārkāpumu saistībā ar apgalvoto smago pārkāpumu;
–        samērīguma principa pārkāpumu;
–        pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses neievērošanu.
Turklāt tiesas sēdē prasītājs izvirzīja astoto pamatu, apgalvojot, ka apstrīdētais lēmums ir ticis pieņemts, neievērojot kompetenci.
Par pirmo pamatu attiecībā uz Civildienesta noteikumu 25. panta otrās daļas pārkāpumu saistībā ar to, ka nav norādīts pamatojums
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts nedz pietiekams, nedz atbilstošs pamatojums, jo tajā detalizēti nav
izklāstīti iemesli, kāpēc par viņu apgalvotie fakti ir uzskatāmi par pārkāpumu un turklāt par smagu pārkāpumu.
Komisija savā aizstāvībā prasa noraidīt šo pamatu, norādot, ka apstrīdētajā lēmumā ir sniegts pietiekams pamatojums.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma pamatot nelabvēlīgu lēmumu mērķis ir ļaut Kopienu tiesai pārbaudīt lēmuma tiesiskumu
un sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi par to, vai lēmums ir attiecīgi pamatots vai arī tajā ir trūkumi, kuri
ļauj apstrīdēt tā tiesiskumu. Šis pienākums ir izpildīts, ja tiesību akts, par kuru var tikt celta prasība, ir pieņemts attiecīgajam
ierēdnim zināmā kontekstā, kas ļauj viņam saprast pret viņu vērstā pasākuma piemērošanas jomu (Pirmās instances tiesas 1993. gada
16. decembra spriedums lietā T‑80/92
Turner
/Komisija,
Recueil
, II‑1465. lpp., 62. punkts, un 1997. gada 27. novembra spriedums lietā T‑20/96
Pascall
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑361. un II‑977. lpp., 44. punkts).
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā, kura saturs ir atgādināts šī sprieduma 18. punktā,
detalizēti ir aprakstījusi pret prasītāju formulēto apgalvojumu smagā pārkāpumā raksturu. Komisija arī ir norādījusi, ka šo
apgalvojumu pamatā ir “dažādos rakstos presē, it īpaši
Sunday Times
[rakstā]”, publicētā informācija un uzsvērusi, ka šāda rīcība, ja tā tiek konstatēta, ir “prasītāja izdarīts smags amatpārkāpums”,
it īpaši ņemot vērā ar šo rīcību “Komisijas reputācijai nodarīto ievērojamo kaitējumu” un prasītāja ieņemto augsto amatu Komisijā.
No tā izriet, ka prasītājs nav pamatojis savu apgalvojumu par to, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts pietiekams pamatojums.
Šādos apstākļos pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka Komisija, pieņemot lēmumu, pamatojās uz “dažādos rakstos presē, it īpaši 2008. gada 7. septembra
Sunday Times
”, publicēto informāciju. Taču prasītājs atzīmē, ka viņam ir ticis nosūtīts vienīgi
Sunday Times
publicētais raksts, bet ne citi presē publicētie raksti. Tādējādi ir ticis pārkāpts tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips.
Komisija savā aizstāvībā norāda, ka tā ir ievērojusi tiesību uz aizstāvību principu, jo pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
bija uzklausījusi prasītāju.
Komisija piebilst, ka katrā ziņā, ja vēlāk, iespējams, būtu jāuzsāk kriminālprocess un jāierosina disciplinārlieta, prasītājam
vēlreiz tiktu dota iespēja izteikties.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana jebkurā procesā, kurš uzsākts pret kādu personu un kura rezultātā
var tikt pieņemts šai personai nelabvēlīgs akts, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kurš jāievēro pat tad, ja tiesiskajā regulējumā,
ar kuru reglamentēts attiecīgais process, tieši nav paredzēta tiesību norma šajā sakarā (skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada
6. maija spriedumu lietā T‑169/95
Quijano
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑91. un II‑273. lpp., 44. punkts, un 1997. gada 10. jūlija spriedumu lietā T‑36/96
Gaspari
/Parlaments,
Recueil FP
, I‑A‑201. un II‑595. lpp., 32. punkts).
Šis princips, kurš izpilda labas pārvaldības prasības, nozīmē, ka ikvienai personai, pret kuru var tikt pieņemts nelabvēlīgs
lēmums, ir jābūt tiesībām izteikt savu viedokli par pierādījumiem, kuri vērsti pret viņu, lai pamatotu minēto lēmumu (Pirmās
instances tiesas 1994. gada 6. decembra spriedums lietā T‑450/93
Lisrestal
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1177. lpp., 42. punkts, kas apstiprināts ar Tiesas 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑32/95 P Komisija/
Lisrestal
u.c.,
Recueil
, I‑5373. lpp., 21. lpp.).
Tāpat jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. panta 2. punktā ietvertie noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt
tiesību uz aizstāvību ievērošanu ierēdņu atcelšanas no amata uz laiku procedūrās, paredz, ka iecēlējinstitūcija lēmumu par
atcelšanu no amata uz laiku var pieņemt vienīgi pēc attiecīgā ierēdņa uzklausīšanas, izņemot ārkārtējus apstākļus.
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka atbilstoši iepriekš minētajiem Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. panta
2. punkta noteikumiem prasītāju 2008. gada 16. septembrī, proti, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, uzklausīja par personālu
atbildīgais Komisijas vicepriekšsēdētājs, kurš viņam darīja zināmus smagos pārkāpumus, kuru izdarīšanā viņš tiek vainots,
un deva viņam iespēju izteikt savu viedokli par šiem apgalvotajiem pārkāpumiem.
Turklāt, lai arī prasītājs norāda, ka Komisija pirms 2008. gada 16. septembra nopratināšanas viņam ir nosūtījusi vienīgi
Sunday Times
rakstu, kaut arī pati Komisija apstrīdētajā lēmumā ir minējusi, ka tā pamatojās uz “dažādos rakstos presē, it īpaši
Sunday Times
[rakstā]”, publicēto informāciju, no lietas materiāliem izriet, ka presē publicētie raksti pēc raksta publicēšanas
Sunday Times
patiesībā, kā turklāt to atzina prasītājs tiesas sēdē, vienīgi publicēja informāciju, kuru bija atklājuši
Sunday Times
žurnālisti.
Līdz ar to prasītājs nav pamatojis savu apgalvojumu par to, ka Komisija bija pārkāpusi tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu.
No tā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu attiecībā uz ECK 6. panta pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka apstrīdētais lēmums ir ticis pieņemts, neievērojot ECK 6. pantā garantēto procesuālās vienlīdzības principu,
jo informācija, uz kuru pamatojās iecēlējinstitūcija, lai pieņemtu lēmumu par atcelšanu no amata uz laiku, tika saņemta bez
viņa ziņas saistībā ar
Sunday Times
žurnālistu noorganizētām lamatām.
Komisija savā aizstāvībā uzsver, ka Kopienu judikatūra, saskaņā ar kuru ECK 6. pants nav piemērojams disciplinārlietām, ir
attiecināma vēl jo vairāk uz gadījumu, kad runa ir par atcelšanu no amata uz laiku.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības ir vispārējo tiesību principu, kuru ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa, neatņemama
sastāvdaļa. Šajā nolūkā Kopienu tiesa ņem vērā dalībvalstīm kopīgās konstitucionālās tradīcijas, kā arī norādes, ko sniedz
starptautiskie nolīgumi cilvēktiesību aizsardzības jomā, kuru izstrādē dalībvalstis ir sadarbojušās vai kuriem dalībvalstis
ir pievienojušās. Šajā sakarā ECTK ir īpaša nozīme (skat. Tiesas 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑112/00
Schmidberger
,
Recueil
, I‑5659. lpp., 71. punkts; 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I‑5769. lpp., 35. punkts,
un 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑229/05 P
PKK
un
KNK
/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 76. punkts).
Atbilstoši ECK 6. panta 1. punktam ikvienam ir tiesības, nosakot savu civilo tiesību un pienākumu vai jebkuras viņam izvirzītās
apsūdzības pamatotību krimināllietā, uz taisnīgu un atklātu lietas izskatīšanu saprātīgos termiņos neatkarīgā un objektīvā
ar likumu izveidotā tiesā.
Tomēr jāatgādina, ka atcelšanas no amata uz laiku un ieturējuma no atalgojuma veikšanas procedūra nav tiesvedība, bet gan
administratīvais process, kas nozīmē, ka Komisija nevar tikt atzīta par “tiesu” ECK 6. panta izpratnē (pēc analoģijas skat.
Tiesas 1998. gada 16. jūlija rīkojumu lietā C‑252/97 P
N
/Komisija,
Recueil
, I‑4871. lpp., 52. punkts; Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. oktobra spriedumu lietā T‑26/89
de Compte
/Parlaments,
Recueil
, II‑781. lpp., 94. punkts, un 2000. gada 21. novembra spriedumu lietā T‑23/00
A
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑263. un II‑1211. lpp., 24. punkts). Līdz ar to pienākumu, kuri šajā pantā noteikti “tiesai”, ievērošanu nevar prasīt
Komisijai, tai atceļot no amata uz laiku ierēdni un veicot ieturējumu no viņa atalgojuma.
No tā izriet, ka prasītājs nevar atsaukties uz to, ka Komisija ir pārkāpusi ECK 6. panta 1. punktu.
Tādējādi trešais pamats nevar tikt apmierināts.
Par ceturto un piekto pamatu, kuri attiecīgi izvirzīti saistībā ar acīmredzamu kļūdu apgalvoto faktu vērtējumā esamību un
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. panta pārkāpumu attiecībā uz iespējamo smago pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka Komisijas pret viņu izvirzītie smagie pārkāpumi, it īpaši ņemot vērā, ka viņš pārkāpis Civildienesta
noteikumu 11. panta 2. punktu un 17. panta 1. punktu, acīmredzami nav pamatoti, jo to pamatā ir
Sunday Times
rakstā sniegtā nepatiesā informācija.
Šajā ziņā prasītājs uzskata, ka viņš ir nosūtījis vienīgi “daļēji publisku” informāciju, kura nekādi nevar ietekmēt tirdzniecību;
tā attiecās uz antidempinga procedūrām, it īpaši minēto procedūru paredzamo ilgumu, kritērijiem, saskaņā ar kuriem var iegūt
sabiedrības, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu vai attiecībā uz nepieciešamību izmantot advokātu vai konsultantu
šajā jomā.
Turklāt, lai arī prasītājs atzīst, ka ir pieņēmis trīs uzaicinājumus uz vakariņām ar
Sunday Times
žurnālistiem, kuri uzdevās par kāda Ķīnas eksportētāja partneriem, viņš uzsver, ka piedalīšanās vakariņās, kas ir bieža prakse
Komisijā, nevar tikt uzskatīta par rīcību, kas ir pretēja ierēdņu profesionālo pienākumu veikšanai, un neprasa saņemt iepriekšēju
atļauju, kā to paredz Civildienesta noteikumu 11. panta 2. punkts.
Visbeidzot prasītājs norāda, ka viņš nekad nav saņēmis nekādu naudas summu un par papildu informācijas nosūtīšanu nevienā
brīdī pēc pensionēšanās nav strādājis pie attiecīgā Ķīnas eksportētāja.
Komisija savā aizstāvībā vispirms atgādina, ka jautājums, vai prasītājs patiešām izdarīja viņam pārmestos smagos pārkāpumus,
var tikt izvērtēts vienīgi iespējamās disciplinārlietas ietvaros. Katrā ziņā pret prasītāju izvirzītie pārmetumi nevar būt
acīmredzami nepamatoti, jo
Sunday Times
raksts, kurš bija minēto pārmetumu pamatā, bija ļoti detalizēts un prasītājs daļēji atzina, ka tajā sniegtā informācija ir
patiesa.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Vispirms jāuzsver, ka tiesas kontrole jautājumā par atcelšanas no amata uz laiku pamatojumu var būt vienīgi ļoti ierobežota,
ņemot vērā šāda pasākuma pagaidu raksturu. Līdz ar to tiesai ir jāpārbauda vienīgi tas, vai apgalvojumi par smagu pārkāpumu
izdarīšanu ir pietiekami ticami un vai tie nav acīmredzami nepamatoti (pēc analoģijas attiecībā uz rīkojumu, ar kuru noraidīts
pret lēmumu par atcelšanu no amata uz laiku vērsts pieteikums par pagaidu noregulējumu, skat. Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja
1999. gada 10. februāra rīkojumu lietā T‑211/98 R
Willeme
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑15. un II‑57. lpp., 30. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, jānorāda, ka
Sunday Times
raksts, kurā sniegtā informācija kopā ar prasītāja sniegto informāciju nopratināšanu laikā bija apstrīdētā lēmuma pamatā,
ir uzrakstīts ļoti detalizēti un tajā vairākas reizes pēdiņās citētas prasītāja atbildes uz jautājumiem, kurus viņam uzdeva
žurnālisti.
Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka prasītājs laikā, kad viņu nopratināja
IDOC
ierēdņi un par personālu atbildīgais Komisijas loceklis, atzina daļu no faktiem, kuri bija minēti
Sunday Times
rakstā, lai arī viņam palīdzēja viņa advokāts. Viņš piekrita, ka saviem sarunas biedriem vakariņās, uz kurām viņš bija uzaicināts,
vai sarunu laikā pa telefonu ir sniedzis noteiktu informāciju, it īpaši divu tādu Ķīnas sabiedrību nosaukumus, kuras ražo
sveces un kuras pēc izskatīšanā esošās antidempinga procedūras beigām varēja iegūt sabiedrības, kas darbojas tirgus ekonomikas
apstākļos, statusu. Šajā ziņā prasītājs nevar nopietni apstrīdēt šīs informācijas konfidenciālo raksturu vai uzskatīt, ka
šī informācija bija “daļēji publiska”, jo šī informācija varēja dot zināmu priekšrocību saimnieciskās darbības subjektam,
kurš pirms antidempinga procedūras izbeigšanās ar šīm sabiedrībām vēlas noslēgt līgumus. Turklāt jānorāda, ka abas attiecīgās
sabiedrības patiešām ieguva sabiedrības, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu un tām ar Komisijas 2008. gada
14. novembra Regulu (EK) Nr. 1130/2008, ar ko uzliek antidempinga pagaidu maksājumu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes
sveču, vaska sveču un līdzīgu ražojumu importam (OV L 306, 22. lpp.), netika piemērots nekāds antidempinga maksājums.
Treškārt, lai arī prasītājs
IDOC
ierēdņiem ir norādījis, ka otro vakariņu laikā viņam apmaiņā par informācijas sniegšanu tika piedāvāts pārskaitīt naudas
summu uz kontu, kas uz viņa vārda atvērts kādā valstī ar priviliģētu nodokļu režīmu, nav strīda par to, ka prasītājs nedz
informēja savu priekšniecību par šādiem faktiem, nedz arī pārtrauca sazināšanos ar šiem sarunu biedriem, bet pat vēlreiz pieņēma
uzaicinājumu uz vakariņām.
Ceturtkārt, lai arī nevar noliegt, ka
Sunday Times
rakstā iekļautā informācija tika iegūta, “izliekot lamatas” nolūkā mudināt prasītāju izdarīt pārkāpumu, tomēr jāuzsver, ka
šīs lamatas izlika nevis Komisija, bet trešās personas, šajā gadījumā –
Sunday Times
žurnālisti, un nav pierādīts, nedz pat apgalvots, ka šo rīcību pasūtīja veikt administrācija. Līdz ar to prasītājs nevar
pārmest Komisijai, ka tā ir pamatojusies uz
Sunday Times
rakstā ietverto informāciju.
Papildus jāpiebilst, ka apstrīdētajā lēmumā nav izmantota vienīgi
Sunday Times
publicētā informācija, bet ka tajā
expressis verbis
ir izdarīta atsauce uz prasītāja sniegtajiem paziņojumiem laikā, kad viņu nopratināja
IDOC
ierēdņi un par personālu atbildīgais Komisijas vicepriekšsēdētājs.
Tādējādi, ņemot vērā vienīgi iepriekš izklāstītos apstākļus, prasītājs nav pamatojis, ka Komisijas pārmetumi smagu pārkāpumu
izdarīšanā ir acīmredzami nepamatoti.
Līdz ar to šādos apstākļos ceturtais un piektais pamats ir jānoraida.
Par sesto un septīto pamatu attiecībā uz samērīguma principa un pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka, tā kā viņš laikā, kad viņu nopratināja par personālu atbildīgais Komisijas vicepriekšsēdētājs, atradās
atvaļinājumā, viņš par personālu atbildīgajam Komisijas vicepriekšsēdētājam ierosināja pagarināt šo atvaļinājumu uz astoņām
nedēļām. Taču tā vietā, lai izvēlētos šo risinājumu, kas ļautu izvairīties no viņa publiskas apsūdzības un administrācijai
dotu pietiekamu termiņu lietas izmeklēšanai, Komisija izvēlējās pieņemt apstrīdēto lēmumu. Tādējādi Komisija pārkāpa gan samērīguma
principu, gan pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses.
Prasītājs piebilst, ka Komisija ir pārkāpusi pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses arī tādējādi, ka tā ar viņu sazinājās angļu
valodā un apstrīdēto lēmumu sagatavoja šajā pašā valodā, neņemot vērā viņa atkārtotos lūgumus procedūrā izmantot franču valodu,
lai it īpaši viņa advokāti varētu “pilnībā saprast” šo procedūru.
Komisija savā aizstāvībā apstrīd, ka tā nav ievērojusi samērīguma principu vai pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses, norādot,
ka tiesībām uz atvaļinājumu nav nekā kopīga ar iecēlējinstitūcijas pilnvarām atcelt ierēdni no amata uz laiku saskaņā ar Civildienesta
noteikumu IX pielikuma 23. pantu. Turklāt prasītāja intereses tika ņemtas vērā, jo ieturējums no viņa atalgojuma tika noteikts
maksimums EUR 1000 mēnesī.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Ņemot vērā, pirmkārt, pret prasītāju, kurš bija augstākā līmeņa vadošais ierēdnis ĢD “Tirdzniecība” un veica direktora pienākumus
G direkcijā “Pieeja tirgum un rūpniecībai”, izvirzīto pārmetumu smagumu, otrkārt, Komisijas tēlam nodarīto kaitējumu saistībā
ar šīs lietas radīto publicitāti, treškārt, Komisijas pienākumu likt
OLAF
pilnībā objektīvi veikt administratīvo izmeklēšanu, jāuzskata, ka iecēlējinstitūcija nebija pārkāpusi nedz samērīguma principu,
nedz pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses, pieņemot apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz šīs lietas vispārēju un pagaidu vērtējumu.
Šajā ziņā tas, ka prasītājs kā civilprasītājs ir cēlis prasību pret
Sunday Times
raksta autoriem, nevar atspēkot šo secinājumu, jo šis fakts nav saistīts ar pārkāpumu, kuri izvirzīti pret prasītāju, esamību
vai smagumu.
Nav atbalstāms arguments, saskaņā ar kuru pienākums ņemt vērā ierēdņa intereses ir ticis pārkāpts ar to, ka Komisija ar prasītāju
bija sazinājusies angļu valodā un šajā valodā bija sagatavojusi apstrīdēto lēmumu. Lai arī prasītājs ar viņa advokāta 2008. gada
12. septembrī nosūtītu vēstuli bija lūdzis “izmantot franču valodu visas procedūras, kura vērsta pret viņu, ietvaros”, nav
strīda par to, ka prasītājs 2008. gada 16. septembra nopratināšanas laikā varēja izteikties franču valodā. Turklāt, lai arī
nepārprotami šīs nopratināšanas protokols un apstrīdētais lēmums tika sagatavoti angļu valodā, prasītājs nav pierādījis, nedz
arī pat apgalvojis, ka viņš vai viņa advokāti nevarēja saprast šos dokumentus. Papildus lietas materiāli tieši pretēji pierāda,
ka prasītājs ļoti labi zināja angļu valodu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 23. marta spriedumu lietā
T‑197/98
Rudolph
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑55. un II‑241. lpp., 46. punkts, un 2006. gada 17. maija spriedumu lietā T‑95/04
Lavagnoli
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑121. un II‑A‑2‑569. lpp., 48. punkts).
No tā izriet, ka sestais un septītais pamats ir jānoraida.
Par astoto pamatu attiecībā uz tiesību akta izdevēja kompetences neesamību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs norāda, ka apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi iestāde, kuras kompetencē nebija to pieņemt. Viņš uzskata, ka saskaņā
ar Komisijas 2007. gada 30. novembra Lēmumu C(2007) 5730 šo lēmumu bija jāpieņem komisāru kolēģijai, nevis, kā tas notika
šajā gadījumā, par personālu atbildīgajam Komisijas loceklim. Prasītājs piebilst, ka, lai arī nav strīda par to, ka Komisija
2008. gada 10. septembrī pieņēma lēmumu, ar kuru par personālu atbildīgajam Komisijas loceklim ir nodotas pilnvaras lemt par
AD 15 pakāpes ierēdņu atcelšanu no amata uz laiku, šis lēmums viņam nevar tikt piemērots, jo tas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
nebija ticis publicēts vai izplatīts.
Komisija savā aizstāvībā prasa šo pamatu noraidīt. Tā norāda, ka 2008. gada 10. septembra lēmuma publicēšana nav obligāta
un ka šī lēmuma nepublicēšana nekādi nav traucējusi stāties tam spēkā un tikt piemērotam. Katrā ziņā šis lēmums esot bijis
pieejams vietā, kurā Komisijas intranetā ir ievietoti komisāru kolēģijas izdarītie paziņojumi, kā arī šīs kolēģijas sanāksmju
protokoli.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka pamats par nelabvēlīga akta izdevēja kompetences neesamību ir absolūts pamats, kas katrā ziņā Civildienesta
tiesai ir jāizvērtē pašai pēc savas ierosmes (Tiesas 2000. gada 13. jūlija spriedums lietā C‑210/98 P
Salzgitter
/Komisija,
Recueil
, I‑5843. lpp., 56. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. jūlija spriedums lietā T‑165/04
Vounakis
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑155. un II‑A‑2‑735. lpp., 30. punkts; Civildienesta tiesas 2006. gada 13. decembra spriedums
lietā F‑17/05
de Brito Sequeira Carvalho
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑149. un II‑A‑1‑577. lpp., 51. punkts, un 2007. gada 18. septembra spriedums lietā F‑10/07
Botos
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 78. punkts).
Šajā lietā, tā kā apstrīdētais lēmums, kurā izdarīta atsauce uz 2008. gada 10. septembra lēmumu, ar kuru grozīts “2007. gada
30. novembra lēmums par tādu pilnvaru izmantošanu, kuras saskaņā ar Civildienesta noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai
un kuras saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību piešķirtas
AHCC
”, un tā kā šis 2008. gada 10. septembra lēmums nebija iekļauts lietas materiālos, Civildienesta tiesai saskaņā ar iepriekš
atgādināto judikatūru pašai pēc savas ierosmes procesa organizatorisko pasākumu ietvaros bija jālūdz iesniegt šī lēmuma kopiju,
kā arī nosūtīt jebkādu informāciju par šī lēmuma publicēšanu.
Kā minēts šī sprieduma 31. punktā, Komisija, atbildot uz šo procesa organizatorisko pasākumu, iesniedza, pirmkārt, Komisijas
vicepriekšsēdētāja 2008. gada 9. septembra paziņojuma, kurā bija iekļauts 2008. gada 10. septembra lēmumprojekts, kopiju un,
otrkārt, komisāru kolēģijas 2008. gada 10. septembra sanāksmes, kurā šis projekts tika pieņemts, protokolu.
Prasītājs tomēr norāda, ka 2008. gada 10. septembra lēmums viņam nevar tikt piemērots, jo līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai
tas nav ticis publicēts. No tā izriet, ka saskaņā ar Komisijas 2007. gada 30. novembra Lēmumu C(2007) 5730 apstrīdēto lēmumu
bija jāpieņem komisāru kolēģijai, nevis, kā tas notika šajā gadījumā, par personālu atbildīgajam Komisijas loceklim.
Civildienesta tiesa uzskata, ka šī prasītāja sniegtā argumentācija, lai arī tā ir izteikta tikai tiesas sēdē, ir pieņemama,
ko Komisija turklāt nav apstrīdējusi. Pirmkārt, jautājums par to, vai par personālu atbildīgais Komisijas loceklis bija tiesīgs
pieņemt apstrīdēto lēmumu, prasa atbildēt uz jautājumu par 2008. gada 10. septembra lēmuma piemērojamību. Šis pēdējais minētais
jautājums nav nošķirams no pirmā minētā jautājuma un tāpat kā pirmais minētais jautājums ir absolūts jautājums, kas Civildienesta
tiesai ir jāizvērtē pēc savas ierosmes jebkurā tiesvedības posmā (šajā sakarā skat. Tiesas 1964. gada 18. februāra spriedumu
apvienotajās lietās 73/63 un 74/63
Rotterdam
un
Putterskoek
,
Recueil
, 1. un 28. lpp.). Otrkārt, pat pieņemot, ka jautājumu par 2008. gada 10. septembra piemērojamību nošķirtu no jautājuma par
kompetenci, kurš būtu vienīgais, kuru Civildienesta tiesa varētu izskatīt pati pēc savas ierosmes, prasītāja argumentācija
būtu jāizvērtē kā pamats, kurš balstīts uz tādiem tiesību un faktiskajiem apstākļiem, kas kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā,
Reglamenta 43. panta 1. punkta izpratnē, saistībā ar to, ka Civildienesta tiesa pati pēc savas ierosmes izvērtē jautājumu
par apstrīdētā lēmuma izdevēja pilnvarām. Turklāt Civildienesta tiesa uzsver, ka Komisija pirms tiesas sēdes ar Civildienesta
tiesas lēmumu veikt procesa organizatoriskos pasākumus tika informēta par to, ka tiks apspriests jautājums par 2008. gada
10. septembra lēmuma publicēšanu. Tādējādi Komisijai bija iespēja sagatavot savu aizstāvību šajā jautājumā, kā turklāt to
norāda gan tās rakstveidā sniegtā atbilde uz minēto pasākumu, gan arī tās pārstāvja apsvērumi tiesas sēdē.
Prasītāja argumentācija par to, ka viņam nevar tikt piemērots 2008. gada 10. septembra lēmums, jo tas nav ticis publicēts,
arī ir pamatota.
Šajā sakarā jāatgādina, ka lēmumi par iecēlējinstitūcijai piešķirto pilnvaru sadalījuma noteikšanu ir iestādes iekšējie organizatoriskie
noteikumi (Tiesas 1973. gada 30. maija spriedums lietā 46/72
De Greef
/Komisija,
Recueil
, 543. lpp., 18. punkts) un ka, kā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi 1999. gada 25. marta spriedumā lietā T‑76/98
Hamptaux
/Komisija (
Recueil FP
, I‑A‑59. un II‑303. lpp., 23. punkts), nedz EK līguma noteikumi, nedz Civildienesta noteikumi, it īpaši to 2. pants, neparedz,
ka šādu lēmumu publicēšana ir priekšnosacījums, lai šādi lēmumi stātos spēkā un līdz ar to būtu piemērojami.
Tomēr, pirmkārt, tiesiskās drošības principa, saskaņā ar kuru publisko tiesību iestāžu pieņemts tiesību akts nevar tikt piemērots
fiziskai vai juridiskai personai, pirms šīm personām nav bijusi iespēja uzzināt par šo tiesību aktu (Tiesas 1979. gada 25. janvāra
spriedumi lietā 98/78
Racke
,
Recueil
, 69. lpp., 15. punkts; lietā 99/78
Weingut Decker
,
Recueil
, 101. lpp., 3. punkts, un 2007. gada 11. decembra spriedums lietā C‑161/06
Skoma‑Lux
, Krājums, I‑10841. lpp., 37. punkts), ievērošana prasa – lai arī tas
expressis verbis
nav paredzēts nevienā rakstiskā tiesību normā –, ka lēmumiem par tādu pilnvaru izmantošanu, kuras saskaņā ar Civildienesta
noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un kuras saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību piešķirtas
AHCC
, ir jābūt pienācīgi publicētiem administrācijas noteiktajā kārtībā un formā.
Otrkārt, jākonstatē, ka pašai Komisijai principā ir jānodrošina tādu lēmumu publicēšana, kuri attiecas uz pilnvaru, kuras
saskaņā ar Civildienesta noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību
piešķirtas
AHCC
, izmantošanu, jo parasti tie tiek publicēti
Informations administratives
. It īpaši Lēmums C(2007) 5730, kurš tika grozīts ar 2008. gada 10. septembra lēmumu, bija publicēts 2007. gada 6. decembra
Informations administratives
Nr. 57‑2007. Turklāt jānorāda, ka šī paša Lēmuma C(2007) 5730 5. pantā, kurā atzītas ģenerāldirektoru tiesības deleģēt pilnvaras
viņiem pakļautām amatpersonām, kā, piemēram, ģenerāldirektoru vietniekiem, direktoriem, nodaļu vadītājiem vai nozares vadītājiem,
pat ir paredzēts, ka šī deleģēšana “ir atbilstoši publicējama un darāma zināma personālam”.
Treškārt, Tiesa iepriekš ir atgādinājusi, ka attiecībā uz lēmumiem par kompetento amatpersonu noteikšanu personālvadības jomā
ir jānodrošina noteikta publicitāte. Lietā, kurā viens prasītājs apstrīdēja Eiropas Parlamenta lēmumu par ierēdņa iecelšanu
nodaļas vadītāja amatā pēc iekšējā konkursa un kā pamatojumu, ka Parlamenta ģenerālsekretārs prettiesiski bija iecēlis žūrijas
locekļus, norādīja – tas, ka iestādes prezidijs ģenerālsekretāram šajā sakarā bija deleģējis pilnvaras, netika darīts zināms
personālam, Tiesa konstatēja, ka šī pilnvaru deleģēšana bija “juridiski efektīva”, jo papildus tam, ka tā attiecās uz vispārīgi
atzīto iekšējo iestādes pilnvaru sadalījumu, šī pilnvaru deleģēšana tika darīta zināma iestādes ģenerāldirektoriem, grupu
priekšsēdētājiem, sekretariātam un revīzijas nodaļai, kā arī saskaņā ar Civildienesta noteikumu 9. pantu izveidotajai personālkomitejai,
kuras viens no uzdevumiem saskaņā ar šo tiesību normu ir pārstāvēt personāla intereses iestādē un nodrošināt pastāvīgu saziņu
starp iestādi un personālu (Tiesas 1976. gada 25. novembra spriedums lietā 123/75
Küster
/Parlaments,
Recueil
, 1701. lpp., 6.–8. punkts).
Plašākā skatījumā, lai arī šī judikatūra netika pieņemta lietās, kurās tika apstrīdēti lēmumi par tādu pilnvaru izmantošanu,
kuras saskaņā ar Civildienesta noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību
piešķirtas
AHCC
, Tiesa arī ir nolēmusi, ka tiesiskās drošības princips prasa, lai Kopienas tiesiskais regulējums ļauj ieinteresētajām personām
precīzi zināt saistību, ko tas tām uzliek, apjomu, jo indivīdiem nepārprotami jāzina savas tiesības un pienākumi (2007. gada
21. jūnija spriedums lietā C‑158/06
ROM‑projecten
, Krājums, I‑5103. lpp., 25. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
Skoma‑Lux
, 38. punkts). Iepriekš minētajā spriedumā lietā
Skoma‑Lux
(33., 34., 36. un 38. punkts) Tiesa līdz ar to uzskatīja, ka prasības pienācīgi publicēt Kopienas regulu adresāta valsts
valodā pamats nav vienīgi rakstiskajos tiesību noteikumos, kā, piemēram, EKL 254. panta 2. punktā vai Padomes 1958. gada 15. aprīļa
Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), bet ka šī prasība izriet
arī no tiesiskās drošības prasības (skat. arī Tiesas 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑345/06
Heinrich
, Krājums, I‑0000. lpp., 44. punkts).
Ceturtkārt, tas, ka ir jānodrošina tādu lēmumu pienācīga izziņošana, kuri attiecas uz pilnvaru, kuras saskaņā ar Civildienesta
noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību piešķirtas
AHCC
, sadalījuma noteikšanu, izriet arī no labas pārvaldības noteikumiem personālvadības jomā, kā Civildienesta tiesa to
expressis verbis
ir atgādinājusi savā 2008. gada 9. jūlija spriedumā lietā F‑89/07
Kuchta
/ECB (Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 62. punkts).
Šajā lietā nav strīda par to, ka, pirmkārt, 2008. gada 10. septembra lēmums nebija publicēts
Informations administratives
un, otrkārt, tas nebija publicēts apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā. Lai arī Komisija, atbildot uz Civildienesta tiesas
noteikto procesa organizatorisko pasākumu, norādīja, ka 2008. gada 9. septembra paziņojums, kurā bija iekļauts lēmumprojekts,
ar kuru tika grozīts Lēmums C(2007) 5730, bija izziņots iestādes intranetā, tā nav precizējusi šīs izziņošanas datumu. Katrā
ziņā Komisija turklāt nav pierādījusi, ka 2008. gada 10. septembra sanāksmes, kurā šis projekts tika pieņemts, protokols pirms
apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija izziņots intranetā. Līdz ar to datumā, kad apstrīdētais lēmums tika pieņemts un paziņots
prasītājam, prasītājs nevarēja pienācīgi iepazīties ar 2008. gada 10. septembra lēmuma saturu.
Pakārtoti jāpiebilst, ka Komisijas pienākums nodrošināt pienācīgu 2008. gada 10. septembra lēmuma izziņošanu šajā lietā bija
jāveic īpaši rūpīgi. Lai arī saskaņā ar Lēmumu C(2007) 5730 tiesības atcelt ierēdni no amata uz laiku bija visaugstākajai
Komisijas iestādei, proti, komisāru kolēģijai, nav strīda par to, ka šīs tiesības ar 2008. gada 10. septembra lēmumu tika
nodotas vienai personai, proti, par personālu atbildīgajam Komisijas loceklim. Taču vienpersoniski pieņemts lēmums ierēdnim,
kas ir šī lēmuma adresāts, sniedz mazāku aizsardzību nekā tad, ja lēmumu pieņem koleģiāla iestāde, jo koleģiāla iestāde saistībā
ar to, ka tās sastāvā ietilpstošie locekļi apspriežas, var ņemt vērā daudz vairāk atbilstošas informācijas. Līdz ar to, tā
kā 2008. gada 10. septembra lēmums samazina ierēdņiem garantēto aizsardzības līmeni un tādējādi ietekmē viņu tiesības, šim
lēmumam
a fortiori
bija jābūt pienācīgi izziņotam.
Visbeidzot 2008. gada 10. septembra lēmuma nepublicēšana arī var traucēt pašai iestādei būt pienācīgi informētai par savas
pašas lēmumu. Kā izriet no debatēm tiesas sēdē, Komisija 2009. gada 29. aprīlī pieņēma jaunu lēmumu par tādu pilnvaru izmantošanu,
kuras saskaņā ar Civildienesta noteikumiem piešķirtas iecēlējinstitūcijai un saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību
piešķirtas
AHCC
, proti, Lēmumu C(2009) 3074, “ar ko groza Lēmumu C(2007) 5730”. Taču šajā lēmumā, kurš
Informations administratives
publicēts tā paša gada 8. maijā, Komisija, rīkojoties tā, it kā 2008. gada 10. septembra lēmums nekad nebūtu bijis pieņemts,
nolēma, ka iecēlējinstitūcijai piešķirtās pilnvaras atcelt ierēdni no amata uz laiku attiecībā uz AD 16 un AD 15 un AD 14
pakāpes augstākā līmeņa vadošajiem ierēdņiem (direktoriem vai līdzvērtīgas pakāpes darbiniekiem) turpmāk īstenos par personālu
atbildīgais Komisijas loceklis, nevis komisāru kolēģija.
Tā kā 2008. gada 10. septembra lēmums nav piemērojams prasītājam, viņš līdz ar to ir pamatoti uzskatījis, ka par personālu
atbildīgajam komisāram nebija tiesību pieņemt apstrīdēto lēmumu un ka tas bija jāpieņem Lēmumā C(2007) 5730 paredzētajai iestādei,
šajā gadījumā – komisāru kolēģijai.
Ņemot vērā, ka pamats attiecībā uz to, ka par personālu atbildīgajam Komisijas loceklim nebija tiesību pieņemt apstrīdēto
lēmumu, ir pamatots, ir jāatceļ apstrīdētais lēmums.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot citus šī reglamenta otrās sadaļas astotās nodaļas noteikumus, lietas
dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt,
ka lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār
atbrīvo no šā pienākuma.
No iepriekš izklāstītās motīvu daļas izriet, ka Komisija ir lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt prasītājs
savos prasījumos
expressis verbis
ir prasījis piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā lietas apstākļi nepamato Reglamenta 87. panta 2. punkta
piemērošanu, līdz ar to jāpiespriež Komisijai atlīdzināt pamata tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.
Attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem par pagaidu noregulējuma tiesvedību nav strīda par to, ka prasītājam šī tiesvedība ir bijusi
nelabvēlīga. Tomēr, tā kā Komisija nav prasījusi piespriest prasītājam atlīdzināt šajā tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumiem,
katrs lietas dalībnieks sedz savus pagaidu noregulējuma tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
atcelt 2008. gada 18. septembra lēmumu, ar kuru Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu
IX pielikuma 23. un 24. pantu atcēla F. H. Venigu no amata uz nenoteiktu laiku un uzdeva ilgākais sešus mēnešus veikt ieturējumu
no viņa atalgojuma EUR 1000 mēnesī;
2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina pamata tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus;
3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus pagaidu noregulējuma tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus pats.
Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 30. novembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
W. Hakenberg

S. Gervasoni
Šī nolēmuma teksts, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu nolēmumu teksti ir pieejami Tiesas interneta
vietnē www.curia.europa.eu
*
Tiesvedības valoda – franču.