CELEX: 62006TJ0258
Publiskā iepirkuma līgumiem piemērojamie noteikumi
Tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana, uz kuriem neattiecas vai tikai daļēji attiecas publisko iepirkumu direktīvas
Komisijas skaidrojošais paziņojums
Apstrīdams tiesību akts
Akti, kuri rada tiesiskas sekas

Tiesvedības rašanās fakti
Eiropas Kopienu Komisija 2006. gada 23. jūnijā pieņēma skaidrojošo paziņojumu, kas attiecas uz “Kopienas tiesību aktiem, ko
piemēro [tādu] līguma [līgumu] slēgšanas tiesību piešķiršanā, uz ko [kuriem] neattiecas vai tikai daļēji attiecas publiskā
iepirkuma direktīvu noteikumi” (turpmāk tekstā – “paziņojums”). Attiecībā uz publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu
Eiropas Kopiena 2004. gadā pieņēma Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/17/EK, ar ko koordinē
iepirkuma [publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes,
enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV L 134, 1. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta
Direktīvu 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [publiskā iepirkuma]
līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), kas
nosaka detalizētus noteikumus attiecībā uz publiskā iepirkuma procedūrām (turpmāk tekstā abas kopā – “publiskā iepirkuma direktīvas”).
Tomēr uz dažiem līgumiem neattiecas vai tikai daļēji attiecas šīs direktīvas. No paziņojuma teksta izriet, ka tas attiecas
uz līgumiem, kuru summa ir zemāka par publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas robežvērtībām, kā arī līgumiem, kuri paredzēti
Direktīvas 2004/18 II B pielikumā un Direktīvas 2004/17 XVII B pielikumā un kuru summa pārsniedz publiskā iepirkuma direktīvu
piemērošanas robežvērtības (turpmāk tekstā – “IIB līgumi”).
Turklāt paziņojumā ir atgādināts, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru iekšējā tirgus noteikumi attiecas arī uz līgumiem,
kas neietilpst publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā. Paziņojumā Komisija paskaidro savu interpretāciju Tiesas judikatūrai
un iesaka labāko praksi, lai palīdzētu dalībvalstīm iegūt visu to, ko sniedz iekšējais tirgus. Tomēr paziņojumā ir precizēts,
ka ar to netiek ieviestas jaunas tiesību normas.
Paziņojumā ir atgādinātas pamatnormas, kas piemērojamas publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanā un kas izriet
tieši no EK līguma noteikumiem, kā tos ir interpretējusi Tiesa.
Tādējādi paziņojumā ir nošķirti ar iekšējo tirgu nesaistīti publiskā iepirkuma līgumi, uz kuriem neattiecas no EK līguma izrietošās
normas, un līgumi, kuriem ir pietiekami cieša saikne ar iekšējā tirgus darbību un attiecībā uz kuriem ir jāievēro minētās
normas. Katra publiskā iepirkuma līguma saistība ar iekšējo tirgu līgumslēdzējiem subjektiem ir jānovērtē katrā konkrētā gadījumā
atsevišķi. Ja no publiskā iepirkuma līguma izvērtējuma izriet, ka šis līgums ir saistīts ar iekšējo tirgu, tad tas ir jānoslēdz
saskaņā ar Kopienu tiesību pamatnormām.
Paziņojuma 2. punkts ir veltīts pamatnormām, kas piemērojamas attiecībā uz tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuri
ir saistīti ar iekšējo tirgu. Šajā punktā Komisija, pamatojoties uz Tiesas judikatūru, ir izklāstījusi pārskatāmības pienākumu,
kas nozīmē nodrošināt atbilstošu publicitāti, lai ļautu īstenot konkurenci tirgū. Paziņojuma 2.1.1. punktā Komisija no minētā
secina, ka vienīgais veids, kā ievērot Tiesas judikatūrā noteiktās prasības, ir publicējot pietiekami pieejamu reklāmu pirms
līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas. Turklāt paziņojuma 2.1.2. punktā ir piedāvāti noteikti reklāmas līdzekļi, kas ir atbilstoši
un tiek bieži izmantoti. Šajā sakarā Komisija atsaucas uz internetu, valstu oficiālajiem izdevumiem, valstu specializētajiem
izdevumiem attiecībā uz paziņojumiem par publiskā iepirkuma līgumiem, valstu vai reģionālajiem laikrakstiem vai speciālām
publikācijām, vietēja rakstura publicēšanas līdzekļiem un
Eiropas Savienības Oficiālo Vēstnesi
/
TED
(
Tenders Electronic Daily
) datu bāzi (internetā pieejama Eiropas publisko iepirkumu datu bāze).
Attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu paziņojuma 2.2. punktā ir precizēts, ka tai ir jānotiek,
ievērojot EK līgumā paredzētos noteikumus un principus, kas it īpaši nozīmē nediskriminācijas un pārskatāmības principa ievērošanu.
Vislabākais veids, kā panākt atbilstošu publicitāti, kas ļauj īstenot konkurenci tirgū, kā arī kontrolēt publiskā iepirkuma
procedūras objektivitāti, ir ar līguma priekšmeta nediskriminējošu aprakstu, nodrošinot vienlīdzīgu piekļuvi visu dalībvalstu
uzņēmējiem, savstarpēji atzīstot diplomus, apliecības un citus kvalifikācijas apliecinājuma dokumentus, ar atbilstošiem termiņiem,
kā arī ar pārskatāmu un objektīvu pieeju.
Visbeidzot, paziņojuma 2.3. punktā ir uzsvērts, cik svarīgi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai ir kontrolēt procedūras
objektivitāti.

Process
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 12. septembrī,
Vācijas Federatīvā Republika cēla šo prasību.
Francijas Republika 2006. gada 19. decembrī iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu
atbalstam. Ar 2007. gada 9. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva Francijas Republikai
iestāties lietā. Francijas Republika 2007. gada 14. jūnijā iesniedza iestāšanās rakstu.
Austrijas Republika 2007. gada 5. janvārī iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu
atbalstam. Ar 2007. gada 9. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva Austrijas Republikai
iestāties lietā. Austrijas Republika 2007. gada 14. jūnijā iesniedza iestāšanās rakstu.
Polijas Republika 2007. gada 10. janvārī iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu
atbalstam. Ar 2007. gada 9. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva Polijas Republikai
iestāties lietā. Polijas Republika 2007. gada 12. jūnijā iesniedza iestāšanās rakstu.
Nīderlandes Karaliste 2007. gada 18. janvārī iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu
atbalstam. Ar 2007. gada 9. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva Nīderlandes Karalistei
iestāties lietā. Nīderlandes Karaliste 2007. gada 13. jūnijā iesniedza iestāšanās rakstu.
Eiropas Parlaments 2007. gada 22. janvārī iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu
atbalstam. Ar 2007. gada 9. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva Eiropas Parlamentam
iestāties lietā. Parlaments 2007. gada 13. jūnijā iesniedza iestāšanās rakstu.
Grieķijas Republika 2007. gada 27. martā iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu
atbalstam. Ar 2007. gada 14. maija rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs atļāva Grieķijas Republikai
iestāties lietā un iesniegt savus apsvērumus mutvārdu procesa laikā saskaņā ar Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējās
tiesas] Reglamenta 116. panta 6. punktu.
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste 2007. gada 13. augustā iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā Vācijas
Federatīvās Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2007. gada 8. oktobra rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs
atļāva Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei iestāties lietā un iesniegt savus apsvērumus mutvārdu procesa
laikā saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 116. panta 6. punktu.
Komisija 2007. gada 18. septembrī iesniedza savus apsvērumus par Francijas Republikas, Austrijas Republikas, Polijas Republikas,
Nīderlandes Karalistes un Parlamenta iestāšanās rakstiem. Vācijas Federatīvā Republika neiesniedza apsvērumus par iestāšanās
rakstiem.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs kopš 2007. gada 25. septembra tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas
piektajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti
lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesas uzdeva 2009. gada 29. aprīļa
tiesas sēdē. Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nepiedalījās tiesas sēdē.

Lietas dalībnieku prasījumi
Vācijas Federatīvās Republikas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt paziņojumu;
–        piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Francijas Republikas, Austrijas Republikas un Nīderlandes Karalistes prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt paziņojumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlaments un Polijas Republikas prasījums Pirmās instances tiesai ir atcelt paziņojumu.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–        piespriest Vācijas Federatīvai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par pieņemamību
A –
Ievada apsvērumi
Neizvirzot formālu iebildi par nepieņemamību, Komisija apstrīd prasības pieņemamību, pamatojoties uz to, ka paziņojums nav
akts, par kuru var celt prasību atcelt tiesību aktu. Paziņojums ir skaidrojošs paziņojums, kas pēc formas ir akts, kurš ietilpst
rekomendāciju un atzinumu kategorijā, proti, tādu aktu kategorijā, attiecībā uz kuriem EK līgumā ir noteikts, ka tie nav saistoši.
Līdz ar to šādas juridiskās formas izvēle uzreiz liek secināt, ka akts nav paredzēts saistošu tiesisku seku radīšanai. Komisija
precizē, ka skaidrojoša paziņojuma mērķis parasti ir paskaidrot tiesības un pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesību normām,
vajadzības gadījumā ņemot vērā Tiesas judikatūru. Tādējādi no minētā izriet, ka skaidrojošais paziņojums pēc savas būtības
nav akts, kas rada saistošas tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām, un par to nevar celt prasību atcelt tiesību aktu.
Tāpat Komisija apgalvo, ka no paziņojuma formulējuma izriet, ka tā mērķis bija nevis paredzēt juridiski saistošus noteikumus,
bet gan, tieši pretēji, kā liecina tā formulējums, paziņojumā, izmantojot rekomendācijas, kas nav juridiski saistošas, ir
vai nu vēlreiz izklāstīta Tiesas judikatūra, vai nu secinājumi attiecībā uz šo judikatūru.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasību atcelt tiesību aktu var celt par visiem iestāžu veiktajiem pasākumiem
neatkarīgi no to rakstura vai formas, kas ir pieņemti, lai radītu juridiskas sekas (skat. Tiesas 1997. gada 20. marta spriedumu
lietā C‑57/95 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑1627. lpp., 7. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā runa ir par paziņojumu, kuru pieņēma Komisija un kurš visā pilnībā tika publicēts
Oficiālā Vēstneša
C sērijā. Kā izriet no lietas materiāliem, šī akta mērķis ir darīt zināmu Komisijas vispārējo pieeju attiecībā uz visu publiskā
iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas pamatnormu piemērošanu, kuras tieši izriet no EK līguma noteikumiem un principiem,
it īpaši no nediskriminācijas un pārskatāmības principa, tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā, uz kuriem neattiecas vai
tikai daļēji attiecas publisko iepirkumu direktīvas.
Tādējādi, lai novērtētu, vai paziņojums ir paredzēts jaunu tiesisku seku radīšanai salīdzinājumā ar tām, kas izriet no EK līguma
pamatprincipu piemērošanas, ir jāizvērtē tā saturs (šajā ziņā skat. 1990. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑366/88 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑3571. lpp., 11. punkts; 1991. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑303/90 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑5315. lpp., 10. punkts, un iepriekš 25. punktā minēto 1997. gada 20. marta spriedumu lietā Francija/Komisija, 9. punkts).
Tādējādi ir jāizvērtē, vai paziņojumā ir tikai izskaidroti noteikumi par preču brīvu apriti, brīvību veikt uzņēmējdarbību,
pakalpojumu sniegšanas brīvību, nediskriminācijas, vienlīdzīgas attieksmes, kā arī samērīguma principi, un noteikumi par pārskatāmību
un savstarpēju atzīšanu, kas piemērojami līgumiem, uz kuriem neattiecas vai tikai daļēji attiecas publisko iepirkumu direktīvas,
vai arī tajā ir noteikti īpaši vai jauni pienākumi salīdzinājumā ar šiem noteikumiem un principiem (šajā ziņā skat. Tiesas
1993. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑325/91 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑3283. lpp., 14. punkts, un iepriekš 25. punktā minēto 1997. gada 20. marta spriedumu lietā Francija/Komisija, 13. punkts).
Tādējādi tikai ar faktu, kā to apgalvo Komisija, ka skaidrojošais paziņojums pēc savas formas, rakstura vai formulējuma nav
akts, kas paredzēts tiesisku seku radīšanai, nav pietiekami, lai secinātu, ka tas nerada saistošas tiesiskas sekas.
Taču Vācijas Federatīvā Republika atzīst, ka ir tādi Komisijas paziņojumi, kas ir publicēti, bet nav saistoši. Tomēr tā uzskata,
ka šajā gadījumā paziņojuma publicēšana ir fakts, kas jāņem vērā, lai novērtētu tā tiesiskās sekas. Publicēšana ir tiesību
akta pastāvēšanai nepieciešams nosacījums, un paziņojums bija paredzēts, lai radītu ārējas sekas tāpat kā tiesību akts.
Šajā sakarā, kā minēts iepriekš, ja no paziņojuma satura pārbaudes izriet, ka tas nosaka īpašus vai jaunus pienākumus, prasība
ir jāatzīst par pieņemamu, neesot nepieciešamībai pārbaudīt, vai paziņojums tika publicēts. Turpretim, ja šādi pienākumi netiek
noteikti, tikai ar paziņojuma publicēšanu vien nav pietiekami, lai secinātu, ka tas ir akts, par kuru var celt prasību atcelt
tiesību aktu.
B –
Par paziņojuma saturu
Savas prasības pamatošanai Vācijas Federatīvā Republika, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka paziņojums
ir saistošs akts, jo tas ietver jaunus noteikumus attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuri
pārsniedz no esošajām Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus un rada tiesiskas sekas dalībvalstīm, kas līdz ar to nozīmē,
ka Komisija nav kompetenta pieņemt šādus noteikumus.
Šajā sakarā Vācijas Federatīvā Republika un personas, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka, pirmkārt, paziņojumā, it īpaši
tā 2.1. punktā, attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par direktīvu attiecībā uz publiskā iepirkuma
līgumiem un IIB līgumiem piemērošanas robežvērtībām, ir noteikts iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums (
ex ante
), kas nav paredzēts EK līguma pamatprincipos, kā tos ir interpretējusi Tiesa. Otrkārt, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo,
ka pienākumi, kas izriet no paziņojuma 2.2. punkta, būtiski pārsniedz pienākumus, kas izriet no EK līguma pamatprincipu interpretācijas,
ko ir veikusi Tiesa. Treškārt, Vācijas Federatīvā Republika atsaucas uz atkāpju – kas ir paredzētas publiskā iepirkuma direktīvās
attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti, savstarpēji vienojoties, – skaidru un vienkāršu transponēšanu attiecībā uz līgumiem,
kas neietilpst publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā, kā tas ir minēts paziņojuma 2.1.4. punktā. Visbeidzot, Vācijas
Federatīvā Republika apgalvo, ka tiesiskās sekas izriet no paziņojuma 1.3. punkta, kurā ir paredzēts uzsākt pārkāpuma procedūru,
piemērojot EKL 226. pantu, gadījumā, ja paziņojums netiek ievērots. Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas un personu,
kas iestājušās lietā, teikto visi šie elementi liek secināt, ka paziņojums ir paredzēts tiesisku seku radīšanai.
1.
Par pirmo iebildumu, kas ir pamatots ar iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākuma esamību (paziņojuma 2.1.1. punkts)
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka paziņojumā, it īpaši tā 2.1.1. punktā, ir paredzēts principiāls pienākums dalībvalstīm
iepriekš publicēt visus paredzamos līgumus, tādējādi arī publiskā iepirkuma līgumus, kuru vērtība ir zemāka par direktīvu
attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumiem un IIB līgumiem piemērošanas robežvērtībām. Tomēr iepriekšēja paziņojuma publicēšanas
pienākumu un līdz ar to
ex ante
pārskatāmību nav iespējams izsecināt no Tiesas judikatūras, uz kuru ir balstīts paziņojums. Tādējādi
ex ante
pienākums neizriet no EK līguma pamatprincipiem vai to interpretācijas, kuru veikusi Tiesa.
Šajā sakarā Vācijas Federatīvā Republika savos mutvārdu paskaidrojumos piebilda, – kaut arī daži Tiesas spriedumi, kas tika
taisīti pirms paziņojuma pieņemšanas, attiecās uz iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu – ka šī judikatūras attīstība
nevar pamatot šādu pienākumu ar atpakaļejošu spēku.
Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas apgalvoto Tiesas judikatūra, uz kuru ir balstīts paziņojums, it īpaši 2000. gada
7. decembra spriedums lietā C‑324/98
Telaustria
un
Telefonadress
(
Recueil
, I‑10745. lpp.; turpmāk tekstā – “
Telaustria
spriedums”), 2005. gada 21. jūlija spriedums lietā C‑231/03
Coname
(Krājums, I‑7287. lpp.) un 2005. gada 13. oktobra spriedums lietā C‑458/03
Parking Brixen
(Krājums, I‑8585. lpp.), ir piemērojama tikai attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, proti, uz jomu, kas neietilpst paziņojuma
piemērošanas jomā.
Turklāt pakalpojumu koncesijas atšķiras no publiskā iepirkuma līgumiem, kuru summa ir zemāka par minētajām robežvērtībām,
ekonomiskās vērtības dēļ, kas parasti pārsniedz Eiropas mēroga publiskā iepirkuma robežvērtības un tādējādi tās tuvina līgumiem,
uz kuriem attiecas publiskā iepirkuma direktīvas. Tāpēc, kaut arī uz pakalpojumu koncesijām attiecas pārskatāmības pienākums,
tas nenozīmē, ka šis pats pienākums noteikti attiecas arī uz paziņojumā minētajiem līgumiem. Līdz ar to saskaņā ar Vācijas
Federatīvās Republikas apgalvoto nav iespējams ar pakalpojumu koncesijām saistīto judikatūru tieši transponēt uz līgumiem,
kuru summa ir zemāka par robežvērtībām.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka arī divi pārējie lēmumi, kas minēti paziņojumā un kas attiecas uz līgumiem,
kuru vērtība ir zemāka par robežvērtībām (Tiesas 2001. gada 3. decembra rīkojums lietā C‑59/00
Vestergaard
,
Recueil
, I‑9505. lpp., un 2005. gada 20. oktobra spriedums lietā C‑264/03 Komisija/Francija, Krājums, I‑8831. lpp.), nevar tikt izmantoti,
lai pamatotu iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu. Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas apgalvoto Tiesa vēl
nevienā spriedumā nav lēmusi par jebkādu ar pārskatāmību saistību pienākumu, bet tā tikai atzina, ka attiecīgajā gadījumā
bija piemērojams nediskriminācijas princips (iepriekš minētais rīkojums lietā
Vestergaard
, 20. un 24. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 32. un 33. punkts). Tādējādi
ex ante
pārskatāmības pienākums nav transponējams uz paziņojumā paredzētajiem līgumiem.
Katrā ziņā Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka publiskā iepirkuma līgumiem, kuru summa ir zemāka par robežvērtībām, parasti
ir ļoti maza ekonomiskā vērtība, un tāpēc tie nepārkāpj attiecīgās pamatbrīvības, jo to ietekme uz šīm pamatbrīvībām ir drīzāk
nenoteikta un netieša (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
Coname
, 20. punkts). Šādu apgalvojumu apstiprina ģenerāladvokātes Šarpstones [
Sharpston
] secinājumi 2007. gada 26. aprīļa spriedumam lietā C‑195/04 Komisija/Somija (Krājums, I‑3351. un I‑3353. lpp., 83. un 85. punkts).
Turklāt paziņojums attiecas uz plašāku tiesisko regulējumu, nevis tikai tām tiesību normām, kas regulē IIB līgumus, jo šiem
līgumiem parasti ir raksturīga vietēja mēroga nozīme un ir mazas iespējas tos izmantot kā līgumus pārrobežu darījumiem, kas
izskaidro to, kāpēc Kopienas likumdevējs attiecībā uz tiem nosaka
ex post
pārskatāmības pienākumu, nevis
ex ante
pārskatāmības pienākumu, kā tagad ir paredzēts paziņojumā.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka pienākums publicēt paredzamo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu var būt
atbilstošs un efektīvs tikai tad, ja publicēšana notiek, lai atvērtu tirgu. Tā tas nebūtu gadījumā, ja nebūtu vispār vai būtu
tikai daži ārvalstu pretendenti, kuri būtu ieinteresēti noslēgt tādus attiecīgos līgumus kādi ir paredzēti paziņojumā. Šajā
sakarā Tiesa savā spriedumā lietā
Coname
, kas minēts iepriekš 36. punktā, atgādināja, ka ir tādi līgumi, kuru gadījumā ietekme uz EK līgumā paredzētajiem pamatprincipiem
ir pārāk nenoteikta un pārāk netieša, lai varētu secināt par to iespējamu pārkāpumu. Paziņojuma 1.3. punktā ir noteikts, ka
Komisija apzinās, ka dažu līgumu mazās ekonomiskās vērtības dēļ ārvalstu uzņēmumi būs mazāk ieinteresēti tos noslēgt, kas
pamato to, kāpēc šādos gadījumos netiek noteikts iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums.
Nosakot publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas robežvērtības, Kopienas likumdevējs skaidri paredzēja, ka, noslēdzot līgumus
ar mazāku vērtību, principā būtu jāieņem, ka to ietekme uz iekšējo tirgu ir drīzāk “nenoteikta un netieša”, un līdz ar to
jāsecina, ka ārvalstu pretendenti nebūs ieinteresēti. Komisijai ir jārespektē šis likumdevēja viedoklis. Vācijas Federatīvā
Republika uzsver, ka šādi uzskatīja arī ģenerāladvokāte Šarpstone savos secinājumos spriedumam lietā Komisija/Somija (85. un
96. punkts), kas minēts iepriekš 39. punktā. Turklāt saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas apgalvoto nebūtu pamatoti prasīt
līgumslēdzējām iestādēm, lai tās katrā gadījumā pārbauda publiskā iepirkuma līguma saistību ar iekšējo tirgu, kā tas ir paredzēts
paziņojuma 1.3. punktā, bet, tieši pretēji, šīm līgumslēdzējām iestādēm ir jāspēj ātri konstatēt, kādi pārskatāmības pienākumi
tām ir jāievēro. Tiesas sēdē Vācijas Federatīvā Republika piebilda, ka konkrēta un individuāla pieeja, kāda ir minēta paziņojuma
1.3. punktā, ir pretrunā tostarp Tiesas 2008. gada 15. maija spriedumam apvienotajās lietās C‑147/06 un C‑148/06
SECAP
(Krājums, I‑3565. lpp.), kurā Tiesa atzina, ka publiskā iepirkuma līguma saistības ar iekšējo tirgu definīcija var būtu abstrakta
un vispārīga.
Tāpat nevar no līgumslēdzējām iestādēm prasīt, lai tās katrā konkrētā gadījumā pārbauda, vai IIB līgums vai līgums, kura vērtība
ir zemāka par robežvērtību, ir saistīts ar iekšējo tirgu. Tiesiskās drošības princips prasa, lai valsts iestādes var ātri
konstatēt piemērojamos publicitātes pienākumus. Noteiktās robežvērtības un IIB līgumu saraksts ir atbilstoši šim principam.
Turpinājumā Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka paziņojumā paredzētais iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums
nozīmē vairāk nekā tikai aizliegumu diskriminēt līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procesā (piemēram, piešķirot privilēģijas
Vācijas pretendentiem salīdzinājumā ar ārvalstu pretendentiem). Šis pienākums prasa, lai līgumslēdzējas iestādes atļauj un
veicina piedāvājumu iesniegšanu no citām dalībvalstīm.
Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas apgalvoto publicēšana, kāda tiek prasīta paziņojumā, ir līdzīga publicēšanai, kas
paredzēta publiskā iepirkuma direktīvu normās, un ir ilga un dārga. Pamatojoties uz ģenerāladvokātes Šarpstones secinājumiem
spriedumā lietā Komisija/Somija, kas minēts iepriekš 39. punktā, Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka dalībvalstis ir
tās, kurām ir jānosaka, kā īstenot pārskatāmības principu. Tāpat no ģenerāladvokātes secinājumu spriedumam lietā Komisija/Somija,
kas minēts iepriekš 39. punktā, 98. punkta izriet, ka jautājums par to, kas ir atbilstoša publicitāte mazas vērtības līgumiem,
ir jārisina saskaņā ar valsts tiesībām.
Šajā sakarā Vācijas Federatīvā Republika tiesas sēdē precizēja, ka tā apstrīd it īpaši līgumslēdzēju iestāžu pienākumu pašām
izvēlēties visatbilstošāko līguma publicēšanas veidu, kas ir noteikts paziņojuma 2.1.2. punkta pirmajā daļā. Atsaucoties uz
katru līgumslēdzēju iestādi, Komisija izmanto konkrētu un individuālu pieeju, kas neizriet no Tiesas judikatūras. Šajā sakarā
Vācijas Federatīvā Republika piebilda, ka tā neapstrīd atbilstošu publicēšanas veidu piemērus, kas uzskaitīti paziņojuma 2.1.2. punktā.
Tādējādi Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka attiecībā uz paziņojumā paredzētajiem līgumiem nav tieši noteikts vispārējs
pārskatāmības pienākums, kas izriet no Kopienu tiesībām. Tādējādi iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums, kas ir paredzēts
paziņojumā, ievērojami pārsniedz to, kas izriet no EK līguma pamatprincipu interpretācijas, ko ir veikusi Tiesa.
Personas, kas iestājušās lietā
Saskaņā ar Francijas Republikas apgalvoto ir jāizvērtē, vai paziņojumā ir izskaidroti tikai EK līguma noteikumi un principi
attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu noslēgšanu, vai arī tajā ir noteikti jauni pienākumi salīdzinājumā ar šiem noteikumiem
un principiem. Paziņojums patiešām papildina jau esošās tiesību normas.
Šajā sakarā Francijas Republika īpaši uzsver, ka iepriekš 38. punktā minētajā rīkojumā lietā
Vestergaard
Tiesa nenoteica nekādu vispārēju pienākumu nodrošināt atbilstošu publicitāti attiecībā uz līgumiem, kuru vērtība ir zemāka
par robežvērtībām, bet ka minētais rīkojums attiecas uz nediskriminācijas principa piemērošanu, nevis uz pārskatāmības pienākumu.
Tiesa iepriekš 38. punktā minētā rīkojuma lietā
Vestergaard
20. punktā uzskatīja, ka, kaut arī noteiktiem līgumiem nav piemērojamas Kopienas direktīvas publiskā iepirkuma līgumu jomā,
to slēgšanas tiesību piešķirošajām līgumslēdzējām iestādēm tomēr ir jāizpilda EK līguma pamatnoteikumi, un turpinājumā no
minētā secināja, ka EKL 28. pants nepieļauj, ka līgumslēdzēja iestāde līguma dokumentos paredz noteikumu, kas, izpildot līgumu,
prasa izmantot noteiktas preču zīmes preci, nepievienojot piebildi “vai ekvivalents/‑i” (iepriekš 38. punktā minētais rīkojums
lietā
Vestergaard
, 24. punkts).
Šāds vispārējs atbilstošas publicitātes pienākums attiecībā uz līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par robežvērtībām, neizriet
arī no iepriekš 38. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/Francija. Šī sprieduma 32. punktā Tiesa uzskatīja, ka, kaut arī
noteiktiem līgumiem nav piemērojamas Kopienas direktīvas publiskā iepirkuma līgumu jomā, tos slēdzošajām līgumslēdzējām iestādēm
tomēr ir jāizpilda EK līguma pamatnoteikumi un nediskriminācijas it īpaši pilsonības dēļ princips. Bet saskaņā ar Tiesas norādīto
vienīgās sekas ir tās, ka strīdīgā Francijas tiesību norma rada šķēršļus pakalpojumu brīvai apritei EKL 49. panta izpratnē,
ciktāl tā rezervē veikt deleģēta būvuzņēmēja pienākumus vienai no juridiskām personām, kas ir dibinātas saskaņā ar Francijas
tiesībām un paredzētas izsmeļošā sarakstā (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 68. punkts).
Turklāt Francijas Republika uzskata, ka, kaut arī iepriekš 36. punktā minētajā spriedumā lietā
Telaustria
Tiesa atsaucās uz atbilstošas publicitātes pienākumu, tā to darīja tāpēc, ka attiecīgajai koncesijai bija ļoti liela ekonomiskā
vērtība. Šāds secinājums ir apstiprināts iepriekš 36. punktā minētajā spriedumā lietā
Coname
, kas, tieši pretēji, attiecās uz koncesijām ar ļoti mazu ekonomisko vērtību.
Katrā ziņā Francijas Republika apgalvo, ka, kaut arī bija jāuzskata, ka atbilstošas publicitātes pienākums izriet no Tiesas
judikatūras, to tomēr nevar uzskatīt par iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu, kāds ir noteikts paziņojuma 2.1.1. punktā.
Turklāt Francijas Republika apgalvo, ka no ģenerāladvokātes Šarpstones secinājumiem spriedumam lietā Komisija/Somija, kas
minēts iepriekš 39. punktā, un ģenerāladvokāta Fenelija [
Fennelly
] secinājumiem spriedumam lietā
Telaustria
, kas minēts iepriekš 36. punktā (
Recueil
, I‑10747. lpp.), izriet, ka pārskatāmības pienākums nenozīmē publicēšanas pienākumu, kāds ir paredzēts paziņojuma 2.1.2. punktā).
Attiecībā uz IIB līgumiem Francijas Republika uzskata, ka Padomes izvēle uz tiem neattiecināt iepriekšēja paziņojuma publicēšanas
pienākumu ir izskaidrota Direktīvas 2004/18 preambulas 18. un 19. apsvērumā. No tiem izriet, ka attiecībā uz IIB līgumiem
nav pilnībā piemērojama direktīva, proti, it īpaši iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums, bet šie līgumi tiek izvērtēti,
izmantojot mehānismu, kas ļauj ieinteresētajām personām saņemt pieeju attiecīgajai informācijai.
Tāpēc Francijas Republika uzskata, ka Direktīvā 2004/18 Padomei bija skaidrs nolūks noteikt īpašu un pilnīgu noteikumu kopumu
attiecībā uz IIB līgumu publicēšanu, izveidojot vienkāršāku līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas sistēmu.
Arī Austrijas Republika uzskata, ka paziņojums ir akts, kas rada tiesiskas sekas, jo paredz vispārēju
ex ante
publicēšanas pienākumu, kas neizriet ne no EK līguma, ne no Tiesas judikatūras.
Šajā sakarā Austrijas Republika piebilst Vācijas Federatīvās Republikas argumentam, ka ģenerāladvokāšu Štiksas‑Haklas [
Stix‑Hackl
] un Šarpstones secinājumi attiecīgi 2007. gada 13. novembra spriedumam lietā C‑507/03 Komisija/Īrija (Krājums, I‑9777. un
I‑9780. lpp.) un iepriekš 39. punktā minētajam spriedumam lietā Komisija/Somija, atklāj, ka juridiskā situācija ir neskaidra
un diskutējama attiecībā uz pārskatāmības pienākuma piemērošanu tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanā, uz kuriem neattiecas
vai tikai daļēji attiecas publisko iepirkumu direktīvas. Kamēr ģenerāladvokāte Štiksa‑Hakla nonāca pie secinājuma, ka attiecībā
uz pakalpojumu līgumu, kuri nav prioritāri, noslēgšanu ir jāparedz vismaz noteikums, ka par to noslēgšanu ir jāpublicē paziņojums,
ģenerāladvokāte Šarpstone noliedza vispārēja
ex ante
pārskatāmības pienākuma esamību attiecībā uz līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par robežvērtībām. Paziņojuma pieņemšanas brīdī
Tiesa vēl nebija pieņēmusi nolēmumus šajās lietās. Līdz ar to gadījumos, kad Komisija savā paziņojumā noteica iepriekšēja
paziņojuma publicēšanas pienākumu attiecībā uz visām šāda veida lūgumu slēgšanas tiesību piešķiršanām (proti, gan attiecībā
uz pakalpojumiem, kas nav prioritāri, gan līgumiem ar mazu ekonomisko vērtību), tā radīja jaunas tiesiskas sekas.
Līgumslēdzējām iestādēm uzliktie pienākumi, kas paredzēti paziņojuma 1.3. un 2.1.2. punktā, ir, kā tiesas sēdē apgalvoja Austrijas
Republika, pretēji iepriekš 42. punktā minētajam spriedumam apvienotajās lietās
SECAP
, jo paziņojumā netika ņemtas vērā līgumslēdzējas iestādes iespējas, kā tas ir noteikts šī sprieduma 32. punktā.
Austrijas Republika arī uzskata, ka atbilstošs publicēšanas apjoms, kas ļauj atvērt pakalpojumu tirgu konkurencei, kā arī
iepirkumu procedūras objektivitātes kontrole, kā ir paredzēts iepriekš 36. punktā minētajā spriedumā lietā
Telaustria
, ne vienmēr nozīmē iepriekšējas publicēšanas pienākumu. No šobrīd notiekošajiem direktīvu par pārskatīšanas procedūrām publiskā
iepirkuma līgumu jomā (skat. dokumentu 2006/0066/COD, kā arī šajā dokumentā piedāvātās Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvas 89/665/EEK
par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu,
piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām [piegāžu un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības]
(OV L 395, 33. lpp.), jauno 2.d un 2.f pantu) izvērtēšanas darbiem izriet, ka arī tiesību aizsardzība tiesā
a posteriori
– iepriekš nepublicējot paziņojumu par paredzamo līgumu – ļauj efektīvi kontrolēt iepirkuma procedūras objektivitāti.
Turklāt, kaut arī starp tiesību aktiem publiskā iepirkuma jomā un valsts atbalsta jomā nav – ne faktiski, ne tiesiski – perfektas
simetrijas, Austrijas Republika izvirza
de minimis
noteikumu, kurš piemērojams tiesību aktiem valsts atbalsta jomā un saskaņā ar kuru atbalsts, kas ir zemāks par noteiktām
robežvērtībām, nevar būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un neizkropļo vai nedraud izkropļot konkurenci. Austrijas
Republikai nešķiet absurdi, ja tiek salīdzinātas divas tiesību jomas, pamatoties uz principu, ka publiskā iepirkuma līgumi,
kuru vērtība ir zemāka par robežvērtībām, nav saistīti ar iekšējo tirgu, lai pamatotu iepriekšēja paziņojuma publicēšanas
pienākumu konkurences radīšanas nolūkā. Atbalsts tiešā veidā tiek piešķirts uzņēmumiem, savukārt robežvērtības, kas ir piemērojamas
publiskā iepirkuma jomā, attiecas uz līguma vērtību, un uzņēmuma peļņa (kuru šajā gadījumā var salīdzināt ar atbalstu) veido
tikai mazu daļu no šīs vērtības.
Visbeidzot, Austrijas Republika atsaucas uz Direktīvas 2004/18 preambulas 19. apsvērumu, no kura saskaņā ar Austrijas Republikas
apgalvoto netieši izriet, ka Kopienas likumdevējs neprasa, lai pakalpojumu līgumu, kas nav prioritāri (IIB līgumi), noteikumi
ļauj izmantot visas pārrobežu tirdzniecības apjoma palielināšanas iespējas. Vienīgais iemesls, kas varētu attaisnot šādu atšķirīgu
attieksmi, ir tas, ka šie līgumi, kas ir izslēgti no direktīvas pilnīgas piemērošanas, netiek uzskatīti par pietiekami saistītiem
ar iekšējo tirgu, lai pamatotu visu pārrobežu tirdzniecības apjoma palielināšanas iespēju izmantošanu, kas ietver vispārēju
pienākumu iepriekš publicēt paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu.
Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka Komisija interpretē Kopienu tiesības plašāk nekā tās interpretētas judikatūrā, radot veselu
tiesību normu kopumu, kas nosaka dalībvalstīm iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu attiecībā uz visiem paziņojumā
paredzētajiem publiskā iepirkuma līgumiem, savukārt Tiesa par šo jautājumu vēl nav lēmusi.
Tāpat Nīderlandes Karaliste, atsaucoties uz tiesiskās drošības principu, uzskata, ka jautājums par to, vai paziņojums rada
jaunus pienākumus, ir jāizvērtē, pamatojoties uz judikatūru, kas bija aktuāla paziņojuma pieņemšanas brīdī. No vēlākas judikatūras
izriet, ka paziņojums ir acīmredzami apsteidzis judikatūras attīstību.
Komisija
Attiecībā uz paziņojuma pašu saturu un likumdošanas elementiem, uz kuriem atsaucās Vācijas Federatīvā Republika, proti, būtībā
publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas robežvērtību apiešanu un iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu, Komisija
apstrīd, ka šie paziņojumā minētie elementi nosaka jaunas tiesību normas. Tie saskaņā ar EKL 211. pantu tikai paskaidro EK līguma
noteikumus un principus, kā tie ir interpretēti Tiesas judikatūrā.
Komisija apstrīd Vācijas Federatīvās Republikas un personu, kas iestājušās lietā, apgalvojumu, ka ar paziņojumu nav ievērots
likumdevēja lēmums paredzēt publicēšanas noteikumus tikai attiecībā uz paziņojumā minētajiem publiskā iepirkuma līgumiem.
Šajā sakarā Komisija apgalvo, ka, ja likumdevējs uzskatīja par nepieciešamu noteikt detalizētus noteikumus tikai attiecībā
uz līgumiem, kuru vērtība pārsniedz direktīvu piemērošanas robežvērtības, tad līgumu, kuru vērtība ir zemāka par šīm robežvērtībām,
gadījumā likumdevējs uzskatīja, ka bija pietiekami piemērot EK līguma noteikumus un principus. Tomēr likumdevējs negribēja
un arī nevarēja ar direktīvu palīdzību izslēgt šo EK līguma noteikumu un principu piemērošanu attiecībā uz publiskā iepirkuma
līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par robežvērtību.
Minētais izriet no Tiesas judikatūras, it īpaši iepriekš 36. punktā minētā sprieduma lietā
Telaustria
un iepriekš 38. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/Francija. Saskaņā ar Komisijas apgalvoto Tiesa savā spriedumā lietā
Telaustria
, kas minēts iepriekš 36. punktā, konstatēja, ka līgumslēdzējām iestādēm, noslēdzot līgumus, uz kuriem neattiecas publiskā
iepirkuma direktīvas, vienalga bija jāievēro, vispārīgā nozīmē, EK līguma pamatnoteikumi un, konkrētāk, nediskriminācijas
pilsonības dēļ princips (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
Telaustria
, 60. punkts). Šāda argumentācija ir pamatota iepriekš 38. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 33. punktā. Tāpat
iepriekš 36. punktā minētajā spriedumā lietā
Coname
Tiesa apstiprināja, ka uz līgumiem, kuri neietilpst direktīvas piemērošanas jomā, piemēram, uz koncesiju līgumiem, tomēr
attiecas vispārējie EK līguma noteikumi. Eiropas likumdevējs, pieņemot publiskā iepirkuma direktīvas, ņēma vērā šo judikatūru
Direktīvas 2004/17 preambulas 9. apsvērumā.
Saskaņā ar Komisijas apgalvoto arī Tiesa konkretizēja pārskatāmības pienākuma saturu, apstiprinot, ka citā dalībvalstī reģistrētiem
uzņēmumiem, pirms ir piešķirtas līguma slēgšanas tiesības, ir jābūt pieejamai ar šo līgumu saistītai informācijai, lai vajadzības
gadījumā tie varētu izteikt savu interesi noslēgt šo līgumu (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
Coname
, 21. punkts).
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vācijas Federatīvā Republika un personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka paziņojuma 2.1.1. punktā principā ir noteikts
pienākums visām dalībvalstīm publicēt paziņojumu par visiem paredzamajiem publisko iepirkumu līgumiem, pirms ir piešķirtas
šo līgumu slēgšanas tiesības, kas ir uzskatāms par jaunu pienākumu salīdzinājumā ar EK līguma principiem.
Attiecībā uz EK līguma noteikumiem un principiem (paziņojuma 1.1. punkts), kas piemērojami tādu publiskā iepirkuma līgumu
slēgšanas tiesību piešķiršanā, kuri ir saistīti ar iekšējo tirgu, paziņojuma 2.1. punktā ir paredzēti pamatnoteikumi, kas
piemērojami publicēšanas jomā. Šajā sakarā 2.1.1. punktā ar nosaukumu “Pienākums nodrošināt adekvātu publicitāti” ir noteikts:
“Saskaņā ar [Tiesas] praksi princips par vienlīdzīgu attieksmi un nediskrimināciju ir saistīts ar pārskatāmības pienākumu,
kurš nozīmē garantēt adekvātu publicitāti jebkuram potenciālam pretendentam, ļaujot īstenot konkurenci tirgū.
Pārskatāmības pienākums nosaka, ka uzņēmumam, kurš atrodas citas dalībvalsts teritorijā, jānodrošina piekļuve atbilstošai
informācijai par līgumu pirms tā slēgšanas tiesību piešķiršanas, lai šis uzņēmums varētu izrādīt interesi par šā līguma slēgšanas
tiesību iegūšanu, ja to vēlētos.
Komisija uzskata, ka šajā ziņā nepietiks ar līdzšinējo praksi sazināties ar vairākiem iespējamiem pretendentiem, pat tad,
ja līgumslēdzējs iesaista uzņēmumus no citām dalībvalstīm vai mēģina sazināties ar visiem iespējamiem piegādātājiem. Šāda
selektīva pieeja nevar neietvert citu dalībvalstu iespējamo pretendentu diskrimināciju, jo īpaši to, kuri tirgū ir jaunienācēji.
Tas pats attiecas uz visu veidu “pasīvo” publicitāti, kad līgumslēdzējs neveic aktīvu reklamēšanu, bet atbild uz informācijas
pieprasījumiem no iesniedzējiem, kuri paši uzzinājuši par paredzētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu. Arī vienkārša atsauce
uz tādiem informēšanas pasākumiem kā plašsaziņas līdzekļu ziņojumiem, parlamentārām vai politiskām debatēm vai kongresiem,
nenozīmē adekvātas publicitātes nodrošināšanu.
Tāpēc vienīgais veids, kā nodrošināt [Tiesas] noteikto prasību ievērošanu, ir pietiekami pieejamas reklāmas publicēšana pirms
līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas. Šo reklāmu publicē līgumslēdzējs, lai atklātu konkursu par līguma slēgšanas tiesību
piešķiršanu.”
Pirmajās divās paziņojuma 2.1.1. punkta daļās ir atgādināta Tiesas judikatūra, kas izriet no iepriekš 36. punktā minētajiem
spriedumiem lietās
Telaustria
,
Coname
un
Parking Brixen
, un to neapstrīd ne Vācijas Federatīvā Republika, ne kāda no personām, kas iestājušās lietā. Turklāt paziņojuma 2.1.1. punkta
trešā daļa netika apstrīdēta arī rakstveida procesā. Paziņojuma 2.1.1. punkta pēdējā daļā ir secināts, ka pienākums nodrošināt
atbilstošu publicitāti nozīmē publicēt pietiekami pieejamu paziņojumu par paredzamo līgumu pirms līguma slēgšanas tiesību
piešķiršanas.
Vācijas Federatīvā Republika, kuru atbalsta personas, kas iestājušās lietā, būtībā apgalvo, ka šajā paziņojuma punktā attiecībā
uz paziņojumā minētajiem publiskā iepirkuma līgumiem ir paredzēts iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums, kas nekādā
veidā neizriet no principiem un šajā punktā minētās Tiesas judikatūras. Tādējādi tas ir uzskatāms par jaunu pienākumu, kas
piešķir attiecīgajam paziņojumam tāda akta, kas rada obligātas tiesiskas sekas, raksturu, par kuru var celt prasību atcelt
tiesību aktu.
Tādējādi ir jāizvērtē, vai paziņojumā ir tikai paskaidrots šis pienākums, kas attiecībā uz dalībvalstīm izriet no EK līguma
pamatprincipiem, vai arī tajā ir noteikti jauni pienākumi, kā to apgalvo Vācijas Federatīvā Republika un personas, kas iestājušās
lietā.
Šajā sakarā vispirms ir jāteic, ka Eiropas Savienības direktīvās paredzētās īpašās un stingrās procedūras, kas koordinē publiskā
iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, attiecas tikai uz tiem līgumiem, kuru vērtība pārsniedz katrā no šīm direktīvām
skaidri paredzēto robežvērtību (iepriekš 38. punktā minētais rīkojums lietā
Vestergaard
, 19. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 33. punkts). Tādējādi šo direktīvu noteikumi
neattiecas uz līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par tajās noteikto robežvērtību.
Tomēr tas nenozīmē, ka šie pēdējie līgumi ir izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas (iepriekš 38. punktā minētais
rīkojums lietā
Vesteregaard
, 19. punkts). Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru attiecībā uz tādu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu,
uz kuriem to vērtības dēļ neattiecas Kopienu tiesību normās paredzētās procedūras, līgumslēdzējām iestādēm tomēr ir pienākums
ievērot, vispārīgi runājot, EK līguma pamatnoteikumus (iepriekš 38. punktā minētais rīkojums lietā
Vestergaard
, 20. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 32. punkts) un, konkrētāk, nediskriminācijas
pilsonības dēļ principu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑275/98
Unitron Scandinavia
un
3‑S
,
Recueil
, I‑8291. lpp., 29. punkts; iepriekš 36. punktā minētos spriedumus lietā
Telaustria
, 62. punkts; lietā
Coname
, 16. punkts; lietā
Parking Brixen
, 46. punkts, un 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑410/04
ANAV
, Krājums, I‑3303. lpp., 18. punkts).
Turklāt iepriekš minēto apstiprina Direktīvas 2004/17 preambulas 9. apsvērums, saskaņā ar kuru “attiecībā uz valsts [publiskā
iepirkuma] līgumiem, kam ir zemāka vērtība par to, no kuras sāk piemērot Kopienas līmeņa koordinēšanas noteikumus, ieteicams
vērst uzmanību uz Tiesas praksi, saskaņā ar kuru piemēro iepriekš minēto Līgumu noteikumus un principus [proti, vienlīdzīgas
attieksmes principu, kura īpaša izpausme ir nediskriminācijas princips, savstarpējās atzīšanas principu, samērīguma principu,
kā arī pārskatāmības pienākumu]”, kā arī Direktīvas 2004/18 preambulas 1. un 2. apsvērums, kuros ir minēta šo pašu principu
piemērošana visiem dalībvalstīs noslēgtajiem līgumiem, neatkarīgi no tā, vai to vērtība ir zemāka vai augstāka par robežvērtībām.
Vienlīdzīgas attieksmes princips un nediskriminācijas pilsonības dēļ princips ietver, kā Tiesa ir vairākkārt atzinusi, it
īpaši pārskatāmības pienākumu, kas ļauj valsts iestādei, kura ir līgumslēdzēja iestāde, pārliecināties, ka šie principi tiek
ievēroti (iepriekš 74. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Unitron Scandinavia
un
3‑S
, 31. punkts; iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
Telaustria
, 61. punkts; 2002. gada 18. jūnija spriedums lietā C‑92/00
HI
,
Recueil
, I‑5553. lpp., 45. punkts; iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
Parking Brixen
, 49. punkts, un iepriekš 74. punktā minētais spriedums lietā
ANAV
, 21. punkts). Šis pienākums ir nostiprināts Direktīvas 2004/17 preambulas 9. apsvērumā, kā arī Direktīvas 2004/18 preambulas
2. apsvērumā. No minētā izriet, ka dalībvalstīm un to līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro šis pārskatāmības pienākums, kā
to ir interpretējusi Tiesa, visu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas gadījumā.
Turpinājumā Tiesa precizēja, ka šis līgumslēdzējai iestādei noteiktais pārskatāmības pienākums ietver prasību katra potenciālā
pretendenta interesēs nodrošināt atbilstošu publicitāti, kas ļauj atvērt pakalpojumu tirgu konkurencei un kontrolēt iepirkuma
procedūru objektivitāti (iepriekš 36. punktā minētie spriedumi lietā
Telaustria
, 62. punkts; lietā
Parking Brixen
, 49. punkts, un iepriekš 74. punktā minētais spriedums lietā
ANAV
, 21. punkts).
Saskaņā ar Tiesas apgalvoto līgumslēdzējām iestādēm noteiktais pārskatāmības pienākums it īpaši ietver prasību nodrošināt
uzņēmumam, kurš ir reģistrēts dalībvalstī, kas nav attiecīgā dalībvalsts, iespēju iegūt pieeju atbilstošai ar attiecīgo publiskā
iepirkuma līgumu saistītai informācijai, pirms ir piešķirtas šī līguma slēgšanas tiesības, tādējādi ļaujot šim uzņēmumam,
ja tas vēlas, izrādīt savu interesi iegūt šī publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības (šajā ziņā skat. iepriekš 36. punktā
minēto spriedumu lietā
Coname
, 21. punkts).
No iepriekš minētās judikatūras izriet, ka pārskatāmības pienākums atbilstošas publicitātes izpratnē līdz ar to ietver paziņojuma
publicēšanu pirms attiecīgā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas, citiem vārdiem, iepriekšēju publicēšanu.
Tādējādi, un pretēji Vācijas Federatīvās Republikas un personu, kas iestājušās lietā, argumentācijai, paziņojums, kurā ir
minēta “pietiekami pieejamas reklāmas publicēšana pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas”, nenoteica dalībvalstīm jaunu
pienākumu, bet tikai atgādināja jau esošo pienākumu, kāds izriet no Kopienu tiesībām, kas piemērojamas attiecīgajā paziņojumā
minētajiem publiskā iepirkuma līgumiem, kā to ir interpretējusi Kopienu tiesa.
Turklāt to apstiprina Tiesas judikatūra pēc paziņojuma publicēšanas, kā to tiesas sēdē atzina Vācijas Federatīvā Republika.
Patiešām, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, no primārajām tiesībām izrietošie pienākumi attiecībā uz vienlīdzīgu
attieksmi un pārskatāmību ir pilnībā piemērojami līgumiem, kuri, kaut arī tie ir izslēgti no publiskā iepirkuma direktīvu
piemērošanas jomas, ietver noteiktu pārrobežu elementu (šajā ziņā attiecībā uz Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK,
ar ko koordinē piegāžu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.),
un līgumu, kura vērtība ir zemāka par minētās direktīvas piemērošanas robežvērtību, skat. Tiesas 2007. gada 14. jūnija spriedumu
lietā C‑6/05
Medipac‑Kazantzidis
, Krājums, I‑4557. lpp., 33. punkts; attiecībā uz Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu
valsts pakalpojumu [publiskā iepirkuma] līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) un IIB līgumu – iepriekš
57. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija, 30., 31. un 32. punkts, un attiecībā uz Padomes Direktīvām 92/50, 93/36
un Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu [slēgšanas
tiesību] piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.), un Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/38/EEK, ar ko koordinē
līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.), – Tiesas 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑412/04 Komisija/Itālija,
Krājums, I‑619. lpp., 66., 81. un 82. punkts). Otrkārt, saskaņā ar Tiesas norādīto
ex post
publicēšana nevar nodrošināt atbilstošu publicitāti judikatūras, kas izriet no iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
Telaustria
un lietā
Coname
, izpratnē, kas nozīmē, ka no EK līguma principiem izrietošais pārskatāmības pienākums prasa, lai paziņojums par paredzamo
publisko iepirkumu tiek publicēts pirms attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas (iepriekš 57. punktā minētais spriedums
lietā Komisija/Īrija, 30. un 32. punkts).
Konstatējumu, saskaņā ar kuru paziņojuma 2.1.1. punktā paredzētais iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums nepārsniedz
EK līguma pamatprincipus, kā tos ir interpretējusi Tiesa, nevar apšaubīt ar dažādiem argumentiem, kurus izvirzīja Vācijas
Federatīvā Republika un personas, kas iestājušās lietā.
Pirmkārt, Vācijas Federatīvā Republika būtībā apgalvo, ka iepriekš 36. punktā minētie spriedumi lietās
Telaustria
,
Coname
un
Parking Brixen
attiecas uz pakalpojumu koncesiju publiskā iepirkuma līgumiem, kuri, kaut arī tie ir ārpus publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas
jomas, to vērtības ziņā ir pielīdzināmi publiskā iepirkuma līgumiem, kas ietilpst minēto direktīvu piemērošanas jomā, un ka
līdz ar to judikatūra, kas izriet no šiem spriedumiem, nav piemērojama paziņojumā minētajiem publiskā iepirkuma līgumiem.
Šajā sakarā ir jāteic, ka no judikatūras, uz kuru atsaucās Vācijas Federatīvā Republika, lai pamatotu savu argumentu, izriet,
ka attiecībā uz koncesiju līgumiem Tiesa jau ir atzinusi, ka, kaut arī šādu koncesiju piešķiršanu neregulē neviena no publiskā
iepirkuma direktīvām, uz šiem līgumiem tomēr attiecas EK līguma vispārīgie noteikumi (šajā ziņā skat. iepriekš 36. punktā
minēto spriedumu lietā
Coname
, 16. punkts, kuru apstiprina iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 33. punkts). Tāpat ir jākonstatē,
ka saskaņā ar šo judikatūru pārskatāmības pienākums izriet tieši no minētā līguma vispārīgajiem noteikumiem, it īpaši vienlīdzīgas
attieksmes un nediskriminācijas principa (iepriekš 36. punktā minētie spriedumi lietā
Telaustria
, 61. punkts, un lietā
Parking Brixen
, 49. punkts) un ka pats minētais pārskatāmības pienākums nozīmē iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu (šajā ziņā
skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
Coname
, 21. punkts). Turpretim fakts, ka attiecīgie līgumi šajos spriedumos to nozīmīguma ziņā bija pielīdzināmi publiskā iepirkuma
līgumiem, uz kuriem attiecas publiskā iepirkuma direktīvas, nav minēts nevienā no šiem spriedumiem, lai pamatotu atbilstoša,
it īpaši iepriekšēja, paziņojuma publicēšanas pienākumu. No minētā izriet, ka pretēji Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajam
šī judikatūra ir transponējama uz paziņojumā minētajiem publiskā iepirkuma līgumiem, uz kuriem, kā jau tika teikts, attiecas
arī vienlīdzīgas attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums.
Pakārtoti ir jāuzsver, ka minēto turklāt apstiprina Tiesas judikatūra pēc paziņojuma publicēšanas. Iepriekš 80. punktā minētā
sprieduma lietā
Medipac‑Kazantzidis
33. punktā Tiesa saistībā ar būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu atsaucās uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru, pat ja
līguma, par kura slēgšanas tiesībām izsludināts publiskais iepirkums, vērtība ir mazāka par robežvērtību to publiskā iepirkuma
direktīvu piemērošanai, ar kurām Kopienu likumdevējs regulē publiskā iepirkuma jomu, un attiecīgais līgums tādējādi neietilpst
to piemērošanas jomā, līgumslēdzējām iestādēm, slēdzot līgumu, tomēr ir pienākums ievērot Kopienu tiesību vispārīgos principus,
kā, piemēram, vienlīdzīgas attieksmes princips un no tā izrietošais pārskatāmības pienākums, un šajā sakarā minēja iepriekš
36. punktā minētos spriedumus lietās
Telaustria
,
Coname
un
Parking Brixen
. Tādējādi Tiesa paplašināja pieeju, kas tika izmantota attiecībā uz valsts pakalpojumu koncesiju līgumu slēgšanas tiesību
piešķiršanas procedūru, to izmantojot arī attiecībā uz noteikumiem, kas regulē tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu,
kuru finansiālā vērtība ir zemāka par direktīvu piemērošanas robežvērtību (iepriekš 80. punktā minētais spriedums lietā
Medipac‑Kazantzidis
, 33. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu – kurš īsumā ir minēts iepriekš 38. punktā un saskaņā ar kuru
rīkojums lietā
Vestergaard
, kas minēts iepriekš 38. punktā, un spriedums lietā Komisija/Francija, kas minēts iepriekš 38. punktā, attiecas tikai uz
nediskriminācijas principu un līdz ar to ar tiem nevar pamatot iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumu – pietiek atgādināt,
ka pārskatāmības pienākums, it īpaši atbilstošas publicitātes formā, izriet saskaņā ar šī sprieduma 76. punktā minēto judikatūru
tieši no vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principiem. Ņemot vērā, ka no šiem lēmumiem izriet, ka
EK līguma pamatnoteikumi ir piemērojami attiecībā uz visiem publiskā iepirkuma līgumiem, pat ja uz tiem neattiecas publiskā
iepirkuma direktīvas (iepriekš 38. punktā minētais rīkojums lietā
Vestergaard
, 19. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 32. un 33. punkts), Komisija savā paziņojumā
pamatoti atsaucās uz minēto rīkojumu un spriedumu.
Treškārt, arī argumentu, saskaņā ar kuru Kopienu likumdevējs, nosakot publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas robežvērtības,
skaidri norādīja, ka par šīm robežvērtībām zemākas vērtības gadījumā principā bija jāpieņem, ka ietekme uz iekšējo tirgu ir
drīzāk “nenoteikta un netieša” un tāpēc ārvalstu pretendenti nav ieinteresēti, nevar atbalstīt.
Šajā sakarā ir jāprecizē, ka tikai tāpēc vien, ka publiskā iepirkuma vērtība ir zemāka par publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas
robežvērtībām, nevar pieņemt, ka minētajam publiskā iepirkuma līgumam uz iekšējo tirgu nav gandrīz nekādas ietekmes. Šāds
viedoklis ir pretrunā šī sprieduma 73. un 74. punktā minētajai judikatūrai, saskaņā ar kuru šādi līgumi nav izslēgti no Kopienu
tiesību piemērošanas jomas. Tātad, ja
a priori
varētu izslēgt jebkādu minēto līgumu ietekmi uz iekšējo tirgu, tad būtu piemērojamas Kopienu tiesības.
Ir skaidrs, kā to atzina arī Tiesa, ka ir pietiekami iespējams, ka īpašu apstākļu, piemēram, ļoti mazas ekonomiskās intereses,
dēļ varētu pamatoti apgalvot, ka uzņēmums, kas atrodas dalībvalstī, kura nav līgumslēdzējas iestādes dalībvalsts, nav ieinteresēts
noslēgt attiecīgo līgumu un ka līdz ar to ietekme uz attiecīgajām pamatbrīvībām ir jāuzskata par pārāk nenoteiktu un netiešu,
lai varētu secināt par to iespējamu pārkāpumu (šajā ziņā skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
Coname
, 20. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr secinājums par to, ka pamatbrīvības nav pārkāptas, var izrietēt tikai no īpašu
apstākļu izvērtēšanas katrā konkrētajā gadījumā, un to nevar pamatot ar faktu, ka attiecīgā līguma vērtība nepārsniedz noteiktu
robežvērtību.
Tāpēc paziņojuma 1.3. punktā ir paredzēts:
“Katrs līgumslēdzējs pats izlemj, vai paredzētā līguma slēgšanas tiesību piešķiršana varētu interesēt uzņēmējus citās dalībvalstīs.
Komisija uzskata, ka šāds lēmums jāpamato ar attiecīgā gadījuma īpašo apstākļu novērtējumu, piemēram, līguma priekšmeta, tā
paredzamās vērtības, attiecīgās nozares specifikas (tirgus lieluma un struktūras, komercprakses utt.) un izpildes vietas ģeogrāfiskā
novietojuma novērtējumu. Ja līgumslēdzējs nonāk pie secinājuma, ka attiecīgais līgums ir būtisks attiecībā uz iekšējo tirgu,
tā slēgšanas tiesības jāpiešķir saskaņā ar pamatstandartiem, kas izriet no Kopienas tiesību aktiem.”
Ceturtkārt, Vācijas Federatīvā Republika tomēr apgalvo, ka, prasot līgumslēdzējām iestādēm izvērtēt katrā konkrētajā gadījumā
publiskā iepirkuma līguma saistību ar iekšējo tirgu, lai noteiktu it īpaši to, vai ir piemērojams paziņojuma 2.1.1. punktā
noteiktais iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākums, ar minēto paziņojumu tiek radīts jauns pienākums un līdz ar to –
obligātas tiesiskas sekas.
Taču Tiesas judikatūrā jau ir noteikts pienākums līgumslēdzējām iestādēm attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu, kas neietilpst
publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā, izvērtēt, šim vērtējumam esot pakļautam kompetentās tiesas pārbaudei, attiecīgā
līguma īpatnības, lai noteiktu tā atbilstību publiskā iepirkuma procedūras noteikumiem (šajā ziņā skat. iepriekš 36. punktā
minēto spriedumu lietā
Parking Brixen
, 49. un 50. punkts). Tādējādi nevar apgalvot, ka paziņojuma 1.3. punkts, skatot to kopā ar 2.1.1. punktu, nosaka dalībvalstīm
jaunu pienākumu.
Vācijas Federatīvā Republika un Austrijas Republika tiesas sēdē šajā sakarā piebilda, ka īpašs vērtējums, kāds ir paredzēts
paziņojuma 1.3. punktā, būtu pretrunā iepriekš 42. punktā minētajam spriedumam apvienotajās lietās
SECAP
(30.–32. punkts), kurā ir paredzēta abstrakta un vispārēja definīcija publiskā iepirkuma līguma saistībai ar iekšējo tirgu.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka iepriekš 42. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
SECAP
30. punktā ir nostiprināts šī sprieduma 91. punktā minētais secinājums, saskaņā ar kuru principā līgumslēdzēja iestāde ir
tā, kurai pirms publiskā iepirkuma procedūras noteikumu definēšanas ir jānovērtē iespēja, ka par līgumu, kura paredzamā vērtība
ir zemāka par Kopienu tiesību normās noteikto robežvērtību, tiks izrādīta interese arī aiz attiecīgās valsts robežām, apzinoties,
ka šis vērtējums ir pakļauts tiesas pārbaudei.
Turklāt ir jāteic, ka paziņojumā nav pretrunu, it īpaši starp tā 1.3. punktu un iepriekš 42. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
SECAP
. Paziņojums neaizliedz paredzēt tiesiskajā regulējumā valsts vai vietējā līmenī objektīvus kritērijus, kas liecina par noteiktu
ieinteresētību arī no citu dalībvalstu pretendentu puses, kā tas ir noteikts iepriekš 42. punktā minētā sprieduma apvienotajās
lietās
SECAP
31. punktā. Tomēr līgumslēdzējām iestādēm, kas piemēro šādu valsts tiesisko regulējumu, ir jāievēro arī EK līguma pamatnoteikumi,
kā arī nediskriminācijas it īpaši pilsonības dēļ princips (iepriekš 42. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
SECAP
, 29. punkts).
Attiecībā uz iepriekš 42. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
SECAP
32. punktu ir jākonstatē, ka tas nav pretrunā arī paziņojuma 1.3. un 2.1.2. punktam. Minētais sprieduma punkts attiecas uz
noteiktu piedāvājumu automātisku izslēgšanu to neparasti zemās vērtības dēļ pat tad, ja attiecībā uz tiem interesi izrāda
pretendenti no citām valstīm, un tādējādi šis punkts attiecas uz citu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
procesa stadiju, nevis uz to stadiju, kad tiek vērtēts, vai par publiskā iepirkuma līgumu varētu izrādīt interesi arī uzņēmēji
no citām dalībvalstīm, kā tas tiek prasīts paziņojuma 1.3. punktā, vai uz stadiju, kad tiek lemts par visatbilstošāko publicēšanas
veidu, kā tiek prasīts paziņojuma 2.1.2. punktā. Katrā ziņā ir jāuzsver, ka minētie paziņojuma punkti neizslēdz iespēju ņemt
vērā līgumslēdzējas iestādes administratīvās iespējas un līdz ar to nerada dalībvalstīm vai to līgumslēdzējām iestādēm jaunu
pienākumu.
Piektkārt, pretēji tam, ko apgalvo Vācijas Federatīvā Republika (skat. iepriekš 46. punktu), paziņojuma 2.1.2. punkts, saskaņā
ar kuru “līgumslēdzēji paši izvēlas visatbilstošāko līguma publicēšanas veidu”, neliedz to, ka valsts tiesiskajā regulējumā
tiek noteikti vispārēji kritēriji, pēc kuriem ir jāvadās, izdarot šādu izvēli, vienlaikus tajā precizējot, ka ar šiem kritērijiem
nevar tikt apdraudēta EK līguma pamatnoteikumu, tai skaitā it īpaši nediskriminācijas pilsonības dēļ principa, ievērošana.
Kā jau tika teikts šī sprieduma 91. punktā, līgumslēdzēja iestāde ir tā, kurai ir jānovērtē, šim vērtējumam esot pakļautam
kompetentās tiesas kontrolei, publiskā iepirkuma procedūras noteikumu atbilstība attiecīgā publiskā iepirkuma līguma īpatnībām.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru paziņojums tādējādi ļauj līgumslēdzējām iestādēm pašām noteikt atbilstošas publicitātes apmēru
un veidu (šajā ziņā skat. iepriekš 36. punktā minēto spriedumu lietā
Parking Brixen
, 49. un 50. punkts). Paziņojuma 2.1.2. punktā ir pamatoti norādīts, ka “līgumslēdzēji paši izvēlas visatbilstošāko līguma
publicēšanas veidu”. Tāpēc tas nerada līgumslēdzējām iestādēm jaunu juridisku pienākumu.
Turklāt, atbildot uz Austrijas Republikas argumentu, kas bija balstīts uz publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas robežvērtību
salīdzināšanu ar valsts atbalsta gadījumā piemērojamo
de minimis
noteikumu, pietiek norādīt, ka no minētajām direktīvām nekādā veidā neizriet, ka attiecīgās robežvērtības ir pamatotas ar
apsvērumiem, kas ir līdzīgi tiem, kuri pamato
de minimis
noteikumu valsts atbalsta jomā.
Sestkārt, attiecībā uz Francijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru ar paziņojuma 2.1.2. punktu ir ieviests publicēšanas
pienākums, kas ietver rakstveida komunikācijas līdzekļu izmantošanu, lai nodrošinātu publicitāti attiecīgajiem līgumiem, ir
jāteic, ka tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Nekur paziņojumā nav minēts publicēšanas pienākums, kas ietver rakstveida
komunikācijas līdzekļu izmantošanu, lai nodrošinātu publicitāti tajā paredzētajiem līgumiem. Pirmkārt, paziņojuma 2.1.3. punkta
pirmajā daļā ir atgādināta judikatūra, saskaņā ar kuru pārskatāmības pienākums ne vienmēr nozīmē pienākumu organizēt formālu
uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā
Coname
, 21. punkts). Otrkārt, 2.1.2. punkta trešajā daļā ir noteikts:
“Adekvāti un parasti izmantotie publicitātes līdzekļi ir šādi:
–        Internets, [..].”
Kā atzīst Vācijas Federatīvā Republika un personas, kas iestājušās lietā, runa ir par norādošu un nekādā ziņā par izsmeļošu
uzskaitījumu dažādiem atbilstošas publicitātes līdzekļiem.
Septītkārt, attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas un Francijas Republikas argumentiem – saskaņā ar kuriem fakts, ka
paziņojumā paredzētais pārskatāmības pienākums (paziņojuma 2.1.1. punkta trešā daļa) nepieļauj praksi, kas ietver sazināšanos
ar potenciālajiem pretendentiem, pat ja līgumslēdzēja iestāde vēršas pie uzņēmumiem citās dalībvalstīs un cenšas sazināties
ar visiem potenciālajiem piegādātājiem, nozīmē to, ka tiek radīti īpaši pienākumi salīdzinājumā ar EK līguma principiem, –
ir jāuzsver, ka tie attiecas uz tādu paziņojuma daļu, kas nekur prasības pieteikumā vai iestāšanās rakstā netiek apstrīdēta.
Šajā sakarā ir jāteic, ka, kaut arī Reglamenta 48. panta 2. punkts atļauj noteiktos apstākļos tiesvedības laikā izvirzīt jaunus
pamatus, šo noteikumu nekādā ziņā nevar interpretēt tādējādi, ka tas atļauj prasītājai vērsties Vispārējā tiesā ar jauniem
prasījumiem un grozīt strīda priekšmetu (skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā T‑3/99
Banatrading
/Padome,
Recueil
, II‑2123. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra). No minētā izriet, ka attiecīgie argumenti nav pieņemami, jo to mērķis
ir paplašināt strīda priekšmetu, iekļaujot tajā paziņojuma daļu, kas nav minēta prasības pieteikumā, ar kuru tika lūgts uzsākt
tiesvedību.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka paziņojums neizslēdz šādu praksi pilnīgi un galīgi. Kā ir paredzēts paziņojuma 2.2.2. un 2.1.3. punktā,
līgumslēdzējas iestādes var līdz atbilstošam līmenim ierobežot pretendentu skaitu, kuri tiek uzaicināti iesniegt piedāvājumus.
Tomēr šajā sakarā paziņojumā ir prasīts ievērot nediskriminācijas un pārskatāmības pienākumus (paziņojuma 2.2.2. punkts),
lai nodrošinātu pietiekamu konkurenci. Turklāt, lai varētu kontrolēt publiskā iepirkuma procedūras objektivitāti, Vispārējā
tiesa uzskata, ka no pārskatāmības pienākuma izriet, ka līgumslēdzējai iestādei ir aktīvi jāizplata informācija, kā arī jānodrošina
atbilstoši iepirkuma procedūras noteikumi pirms līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas (iepriekš 36. punktā minētais spriedums
lietā
Parking Brixen
, 50. punkts). Tādējādi paziņojuma 2.1.1. punkta trešās daļas saturs, kuru apstrīd Vācijas Federatīvā Republika un Francijas
Republika, nerada īpašus pienākumus.
2.
Par otro iebildumu, kas izriet no publicēšanas pienākumu precizēšanas (paziņojuma 2.2. punkts)
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka no paziņojuma 2.2. punkta izrietošie pienākumi būtiski pārsniedz to, kas izriet no
Tiesas veiktās EK līguma pamatprincipu interpretācijas. Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas apgalvoto – Komisija paziņojuma
2.2. punktā vispirms nolēma, ka līgumu slēgšanas tiesības ir jāpiešķir saskaņā ar EK līguma pamatprincipiem, lai nodrošinātu
taisnīgus konkurences nosacījumus visiem ieinteresētajiem pretendentiem, un pēc tam no šī vispārējā pienākuma izsecināja vairākus
īpašus pienākumus attiecībā uz paredzamās līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas publicēšanu.
Vācijas Federatīvā Republika it īpaši apgalvo, ka saskaņā ar paziņojuma 2.2. punktu dalībvalstīm ir jāraksturo līguma priekšmets
tā, lai visi potenciālie pretendenti varētu to saprast vienādi, vienlaikus nodrošinot vienlīdzīgu piekļuvi uzņēmējiem no visām
dalībvalstīm. Turklāt, ja tās prasa, lai pretendenti iesniedz rakstveida dokumentus, iestādēm ir jāpieņem arī citās dalībvalstīs
sagatavoti dokumenti. Piešķirtajam termiņam ir jābūt pietiekamam, lai to varētu ievērot pretendenti no citām dalībvalstīm.
Visbeidzot, procedūrai ir jābūt pārskatāmai visiem pretendentiem. Šo noteikumu kopumu papildina procesuālie noteikumi, kuri
ir jāievēro dalībvalstīm, kas vēlas izveidot sarakstu ierobežotam skaitam pretendentu, kuri tiek aicināti iesniegt piedāvājums
attiecīgā līguma sakarā (paziņojuma 2.2.2. punkts), un noteikumi, kas piemērojami lēmumam par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu
(paziņojuma 2.2.3. punkts).
Kamēr paziņojuma 2.2.1. punkta pirmajā ievilkumā minētais pienākums nediskriminējošā veidā raksturot līguma priekšmetu, iespējams,
var izrietēt no Tiesas judikatūras, kas minēta iepriekš 38. punktā, proti, rīkojuma lietā
Vestergaard
(24. punkts), citi paziņojuma 2.2.1. punktā minētie pienākumi ietver konkrētas norādes, kas neizriet no spēkā esošajām Kopienu
tiesībām. To apstiprina Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru minētie principi ir tādi, kas praksē nodrošina EK līguma pamatprincipu
ievērošanu (paziņojuma 1.2. punkts). Līdz ar to runa ir nevis par Tiesas judikatūras analīzi, bet par jauniem līgumu slēgšanas
tiesību piešķiršanas noteikumiem. Tādējādi Vācijas Federatīvā Republika būtībā apstrīd dažādas paziņojuma 2.2.1. punktā izklāstītās
prasības, kas, pēc tās domām, rada jaunus pienākumus.
Personas, kas iestājušās lietā
Attiecībā uz paziņojuma 2.2. punktā paredzēto publicēšanas pienākumu precizēšanu Austrijas Republika apgalvo, ka arī daži
no šajā punktā minētajiem aspektiem, piemēram, prasība par pietiekami ilgu termiņu un ierobežoto pretendentu skaita sarakstu,
attiecībā uz tādu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, uz kuriem neattiecas vai tikai daļēji attiecas publisko iepirkumu
direktīvas, ir paredzēti, lai radītu jaunas saistošas tiesiskas sekas. Tomēr šie pienākumi neizriet no Tiesas judikatūras.
Parlaments piekrīt Vācijas Federatīvās Republikas secinājumiem attiecībā uz paziņojuma 2.2. punktu, bet uzstāj uz dažiem papildu
aspektiem, tādējādi nostiprinot Vācijas Federatīvās Republikas argumentus. Saskaņā ar Parlamenta apgalvoto – Komisija šajā
punktā nosaka detalizētus noteikumus attiecībā uz publiskā iepirkuma saturu un termiņiem, iespējamo atlases procedūru un tiesisko
aizsardzību.
Polijas Republika apgalvo, ka nosakot publicēšanas noteikumus un paziņojumu saturu, un pat nosakot noteikumus attiecībā uz
publiskā iepirkumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras termiņiem, Komisija savas nostājas pamatošanai neatsaucas
uz nevienu no Tiesas spriedumiem. Taču Komisija apgalvoja, ka paziņojuma mērķis ir interpretēt Tiesas judikatūru šajā sakarā.
Tas izskaidro, kāpēc Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru paziņojumā ir iekļauts judikatūras kopsavilkums, neapstiprina
paziņojuma saturs.
Komisija
Komisija apstrīd Vācijas Federatīvās Republikas un personu, kas iestājušās lietā, argumentus attiecībā uz paziņojuma 2.2.1. punktā
paredzētajiem kritērijiem. Pēc Komisijas domām, vienlīdzīgas piekļuves uzņēmējiem no visām dalībvalstīm un diplomu, apliecību
un citu kvalifikāciju apliecinājuma dokumentu savstarpējas atzīšanas principi, prasības par atbilstošiem termiņiem un pārskatāmu
un objektīvu pieeju ir principi, kas izriet no EK līguma. Tie nekādā ziņā nav jauni noteikumi attiecībā uz līgumu slēgšanas
tiesību piešķiršanu, bet tikai atspoguļo Kopienu tiesību vispārīgos noteikumus publiskā iepirkuma jomā.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Paziņojuma 2.2. punkta mērķis ir “līguma slēgšanas tiesību piešķiršana”.
Šajā sakarā paziņojuma 2.2.1. punktā ir noteikts:
“Principi
[Tiesa] spriedumā [lietā]
Telaustria
[ir] norādījusi, ka pārskatāmības pienākums nozīmē garantēt adekvātu publicitāti jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi
ļaujot īstenot konkurenci attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, kā arī procedūru objektivitātes kontroli. Godīgas un objektīvas
procedūras garantēšana ir nepieciešams priekšnoteikums, lai ievērotu pienākumu nodrošināt pārskatāmu publicitāti.
Tātad līguma slēgšanas tiesības jāpiešķir atbilstoši EK līguma noteikumiem un principiem, lai nodrošinātu godīgas konkurences
nosacījumus visiem līgumā ieinteresētajiem uzņēmējiem. Praksē to vislabāk var panākt:
–        ar nediskriminējošu līguma temata [priekšmeta] aprakstu
Aprakstam par to, kādām jābūt precēm un pakalpojumiem, nevajadzētu attiekties uz īpašu izgatavotāju vai izcelsmes avotu, konkrētu
procesu, preču zīmēm, patentiem, īpašas izcelsmes vai produkcijas veidiem, ja šāda atsauce nav pamatota ar līguma priekšmetu
un tai neseko piebilde “vai ekvivalents/‑i”. Katrā ziņā būtu vēlams izmantot vispārīgākus darbību vai funkciju aprakstus;
–        nodrošinot vienlīdzīgu piekļuvi visu dalībvalstu uzņēmējiem
Līgumslēdzējiem nevajadzētu izvirzīt nosacījumus, kas rada tiešu vai netiešu diskrimināciju iespējamiem pretendentiem citās
dalībvalstīs, piemēram, prasību, lai uzņēmumi, kurus interesē šis līgums, atrastos tajā pašā dalībvalstī vai reģionā kā līgumslēdzējs;
–        savstarpēji atzīstot diplomus, apliecības un citus kvalifikācijas apliecinājuma dokumentus
Ja pieteikuma iesniedzējiem vai pretendentiem lūdz iesniegt apliecības, diplomus vai cita veida rakstiskos pierādījumus, dokumenti
no citām dalībvalstīm, kas piedāvā līdzvērtīgu garantijas līmeni, jāpieņem saskaņā ar diplomu, apliecību un citu kvalifikācijas
apliecinājuma dokumentu savstarpējas atzīšanas principu;
–        nosakot atbilstošus termiņus
Termiņiem, lai izteiktu interesi un iesniegtu piedāvājumus, jābūt pietiekoši ilgiem, lai citu dalībvalstu uzņēmumi varētu
veikt lietderīgu novērtējumu un sagatavot pieteikumu;
–        izmantojot pārskatāmu un objektīvu pieeju
Visiem dalībniekiem iepriekš jāzina piemērojamie noteikumi un jābūt pārliecinātiem, ka šie noteikumi uz visiem attiecas vienādi.”
Ievada apsvērumi
Vispirms ir jākonstatē, ka Vācijas Federatīvās Republikas argumentācija ir balstīta uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru uz līgumiem,
uz kuriem attiecas paziņojums, neattiecas nekāds vispārīgs pārskatāmības pienākums, kas izriet no Kopienu tiesībām. Tomēr
ir jākonstatē, kā minēts iepriekš (68.–100. punkts), ka šis pieņēmums ir kļūdains.
Turpinājumā Vispārējā tiesa norāda, ka paziņojuma 2.2.1. punkta mērķis ir nodrošināt, pirmkārt, paziņojuma 2.1. punktā minētā
publicitātes pienākuma īstenošanu, un, otrkārt, līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu saskaņā ar EK līguma noteikumiem un principiem.
Tāpēc paziņojumā ir minēta atsauce uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
procedūrai visās tās stadijās, it īpaši stadijā, kad slēgtas procedūras ietvaros tiek izvēlēti pretendenti, ir jānotiek saskaņā
gan ar vienlīdzīgas attieksmes pret potenciālajiem pretendentiem principu, gan ar pārskatāmības pienākumu, lai visiem būtu
vienādas iespējas, sagatavojot dalības pieteikumus vai piedāvājumus (šajā ziņā attiecībā uz piedāvājumu salīdzināšanas stadiju
skat. Tiesas 1996. gada 25. aprīļa spriedumu lietā C‑87/94 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I‑2043. lpp., 54. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑470/99
Universale‑Bau
u.c.,
Recueil
, I‑11617. lpp., 93. punkts).
Turklāt ir jāteic, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips, kuru īpaša izpausme ir EKL 43. un EKL
49. pants, aizliedz ne tikai atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī visa veida slēptu diskrimināciju, kas, piemērojot
citus nošķiršanas kritērijus, noved faktiski pie tā paša rezultāta (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums lietā 22/80
Boussac Saint‑Frères
,
Recueil
, 3427. lpp., 7. punkts, un 1989. gada 5. decembra spriedums lietā C‑3/88 Komisija/Itālija,
Recueil
, 4035. lpp., 8. punkts), tādējādi nodrošinot, ka publiskā iepirkuma līgumi dažādās dalībvalstīs ir pieejami visiem Kopienas
uzņēmējiem. Visbeidzot, Tiesa apstiprināja vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem principu (Tiesas 1993. gada 22. jūnija
spriedums lietā C‑243/89 Komisija/Dānija,
Recueil
, I‑3353. lpp., 23. punkts, un iepriekš 111. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 51. punkts). Tāpēc, ņemot vērā
iepriekš minēto, ir jāveic dažādu paziņojuma 2.2.1. punktā minēto prasību analīze.
Par paziņojuma 2.2.1. punktu
–       Par paziņojuma 2.2.1. punkta pirmo ievilkumu
Paziņojuma 2.2.1. punkta pirmais ievilkums paredz, ka līguma priekšmeta apraksts nedrīkst būt diskriminējošs. Jākonstatē,
kā atzina pati Vācijas Federatīvā Republika, ka šī prasība izriet jau no iepriekš 38. punktā minētā rīkojuma lietā
Vestergaard
. Attiecībā uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu šis mērķis izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa, kura īpaša izpausme
ir pamatbrīvības. Tāpēc Tiesa savā judikatūrā konstatēja, ka līguma dokumentos ietvertā noteikuma attiecībā uz līgumu, kura
vērtība ir zemāka par Direktīvas 93/37 robežvērtību un kas līdz ar to neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, likumība
ir jānovērtē, ņemot vērā EK līguma pamatnoteikumus, tai skaitā EKL 28. pantā ietverto brīvu preču apriti (iepriekš 38. punktā
minētais rīkojums lietā
Vestergaard
, 21. punkts).
Attiecībā uz paziņojuma 2.2.1. punkta pirmajā ievilkumā sniegto paskaidrojumu Vispārējā tiesa norāda, ka saskaņā ar judikatūru
piegāžu publiskā iepirkuma līgumu jomā fakts, ka nav piebildes “vai ekvivalents/‑i” pēc līguma dokumentos ietvertās konkrētās
preces nosaukuma, var ne tikai atturēt uzņēmējus, kas izmanto šai precei līdzīgas preces, iesniegt savu piedāvājumu šajā iepirkuma
procedūrā, bet arī kavēt importa plūsmu Eiropas Savienības ietvaros, kas būtu pretēji EKL 28. pantam, dodot iespēju noslēgt
līgumu tikai tiem pretendentiem, kas piedāvā izmantot tieši konkrēti norādīto preci (Tiesas 1988. gada 22. septembra spriedums
lietā 45/87 Komisija/Īrija,
Recueil
, 4929. lpp., 22. punkts; 1995. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑359/93 Komisija/Nīderlandes Karaliste,
Recueil
, I‑157. lpp., 27. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais rīkojums lietā
Vestergaard
, 24. punkts).
Turklāt paziņojuma 2.2.1. punkta pirmā ievilkuma saturs atbilst Tiesas veiktajai EK līguma pamatprincipu interpretācijai.
–       Par paziņojuma 2.2.1. punkta otro ievilkumu
Attiecībā uz paziņojuma 2.2.1. punkta otro ievilkumu, proti, vienlīdzīgu piekļuvi visu dalībvalstu uzņēmējiem, Vispārējā tiesa
uzskata, ka šis mērķis, kurš ir vērsts uz to, lai nodrošinātu uzņēmējiem neatkarīgi no to izcelsmes vienlīdzīgu piekļuvi piedāvātajiem
līgumiem, izriet no brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības, kā arī brīvas konkurences principa (šajā
ziņā skat. ģenerāladvokāta Ležē [
Léger
] secinājumus 1998. gada 15. janvāra spriedumam lietā C‑44/96
Mannesmann Anlagenbau Austria
u.c.,
Recueil
, I‑73. un I‑77. lpp., 47. punkts, kas ir pārņemti ģenerāladvokāta Mišo [
Mischo
] secinājumos 2001. gada 1. februāra spriedumam lietā C‑237/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑939. un I‑941. lpp., 49. punkts) un īpaši no vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanas (skat. iepriekš 112. punktu),
kā tas ir izteikts EKL 12. pantā nostiprinātajā diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principā.
Ir pats par sevi saprotams, ka nediskriminācijas princips aizliedz līgumslēdzējai iestādei paredzēt nosacījumu, kas rada tiešu
vai netiešu diskrimināciju, kā tas ir paredzēts paziņojuma 2.2.1. punkta otrajā ievilkumā. Saskaņā ar Tiesas judikatūru līguma
dokumentos paredzētajiem vispārējiem nosacījumiem ir jābūt saskaņā ar Kopienu tiesību atbilstošajām normām un īpaši ar aizliegumiem,
kas izriet no EK līgumā paredzētajiem principiem attiecībā uz tiesībām nodarboties ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
brīvību, kā arī ar nediskriminācijas pilsonības dēļ principu (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 9. jūlija spriedumu apvienotajās
lietās no 27/86 līdz 29/86
CEI
un
Bellini
,
Recueil
, 3347. lpp., 15. punkts, un 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 31/87
Beentjes
,
Recueil
, 4635. lpp., 29. un 30. punkts).
Tādējādi vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem princips attiecas uz paziņojuma 2.2.1. punkta pirmā un otrā ievilkuma
saturu.
–       Par paziņojuma 2.2.1. punkta trešo ievilkumu
Paziņojuma 2.2.1. punkta trešajā ievilkumā ir paredzēts savstarpējās atzīšanas princips, kas ļauj nodrošināt preču un pakalpojumu
brīvu apriti, neesot nepieciešamībai saskaņot dalībvalstu tiesību aktus (1979. gada 20. februāra spriedums lietā 120/78
Rewe‑Zentral
,
Recueil
, 649. lpp.). Šajā sakarā ir jāatgādina, ka dalībvalstu iestādēm ir jāņem vērā visi diplomi, apliecības un citi kvalifikācijas
apliecinājuma dokumenti, kā arī ieinteresētās personas atbilstošā pieredze, salīdzinot uz šiem pierādījumiem balstītās profesionālās
zināšanas un šo pieredzi ar valsts tiesībās prasītajām zināšanām un kvalifikācijām (pēc analoģijas it īpaši attiecībā uz pieeju
profesijām skat. Tiesas 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑340/89
Vlassopoulou
,
Recueil
, I‑2357. lpp., 16., 19. un 20. punkts; 1994. gada 9. februāra spriedumu lietā C‑319/92
Haim
,
Recueil
, I‑425. lpp., 27. un 28. punkts; 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑238/98
Hocsman
,
Recueil
, I‑6623. lpp., 23. punkts, un 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑31/00
Dreessen
,
Recueil
, I‑663. lpp., 24. punkts).
Tiesa uzsvēra, ka šajā judikatūrā tikai izklāstīts EK līguma pamatbrīvībām raksturīgais princips un ka šī principa juridiskā
nozīme nemazinās tāpēc, ka ir pieņemtas direktīvas par diplomu savstarpēju atzīšanu (iepriekš 119. punktā minētie spriedumi
lietā
Hocsman
, 24. un 31. punkts, un lietā
Dreessen
, 25. punkts), un ka līdz ar to dalībvalstīm ir jāievēro to pienākumi savstarpējās atzīšanas jomā, kādi izriet no Tiesas sniegtās
interpretācijas EKL 43. un 47. pantam (pēc analoģijas it īpaši attiecībā uz pieeju profesijām skat. iepriekš 119. punktā minēto
spriedumu lietā
Dreessen
, 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā sakarā Tiesa jau atzinusi, ka savstarpējās atzīšanas princips prasa valsts iestādēm
objektīvi nodrošināt, ka ārvalstu diploms apliecina, ka tā turētājam ir zināšanas un kvalifikācijas, kas, ja tās nav identiskas,
tad ir vismaz līdzvērtīgas tām, kuras apliecina valsts diploms (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 15. oktobra spriedumu lietā 222/86
Heylens
u.c.,
Recueil
, 4097. lpp., 13. punkts).
No minētā izriet, ka paziņojuma 2.2.1. punkta trešā ievilkuma mērķis nerada dalībvalstīm jaunus pienākumus.
–       Par paziņojuma 2.2.1. punkta ceturto ievilkumu
Attiecībā uz prasību par atbilstošiem termiņiem, kas ļauj citu dalībvalstu uzņēmējiem veikt atbilstošu izvērtējumu un sagatavot
savu piedāvājumu, ir jāatgādina, ka līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro pakalpojumu sniegšanas brīvības princips un nediskriminācijas
princips, kuru mērķis ir aizsargāt citās dalībvalstīs reģistrētu uzņēmēju intereses, kuri vēlas piedāvāt preces vai pakalpojumus
citu dalībvalstu līgumslēdzējām iestādēm (Tiesas 2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑380/98
University of Cambridge
,
Recueil
, I‑8035. lpp., 16. punkts; iepriekš 116. punktā minētais 2001. gada 1. februāra spriedums lietā Komisija/Francija, 41. punkts;
iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
HI
, 43. punkts, un iepriekš 111. punktā minētais spriedums lietā
Universale‑Bau
u.c., 51. punkts). To mērķis ir izvairīties no riska, ka ikreiz, kad līgumslēdzējas iestādes piešķir līguma slēgšanas tiesības,
priekšrocības tiek dotas valsts pretendentiem vai kandidātiem (šajā ziņā skat. iepriekš 111. punktā minēto spriedumu lietā
Universale‑Bau
u.c., 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi paziņojuma 2.2.1. punkta ceturtā ievilkuma – kurš ir vērsts uz to, lai nepieļautu, ka līgumslēdzējas iestādes, izmantojot
pretendentiem noteiktos termiņus, var izslēgt no dalības citā dalībvalstī reģistrētus uzņēmējus, – mērķis izriet no EK līguma
principiem, kas nozīmē, ka arī šajā paziņojuma daļā nav paredzēts jauns pienākums.
–       Par paziņojuma 2.2.1. punkta piekto ievilkumu
Attiecībā uz paziņojuma 2.2.1. punkta piektā ievilkuma saturu Vispārējā tiesa uzskata, kā Tiesa jau uzsvēra, ka prasībai par
vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem un pārskatāmības principu ievērošanu ir konkrēts mērķis – informēt visus potenciālos
pretendentus, pirms tie ir sagatavojuši savus piedāvājumus, par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijiem, kuriem
ir jāatbilst minētajiem piedāvājumiem, un šo kritēriju relatīvo nozīmi (attiecībā uz Padomes 1990. gada 17. septembra Direktīvas 90/531/EEK,
ar ko koordinē publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes,
enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarēs (OV L 297, 1. lpp.), 27. panta 2. punktu, kura formulējums ir būtībā identisks
Direktīvas 93/37 30. panta 2. punkta formulējumam, skat. iepriekš 111. punktā minētos spriedumus lietā Komisija/Beļģija, 88. un
89. punkts, un lietā
Universale‑Bau
u.c., 99. punkts). Tādējādi paziņojuma 2.2.1. punkta piektā ievilkuma mērķis saskaņā ar Tiesas judikatūru ir nodrošināt,
ka visiem potenciālajiem pretendentiem ir vienādas iespējas, sagatavojot savu dalības pieteikumu vai piedāvājumu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Vispārējā tiesa uzskata, ka veidi, kādos panākt vienlīdzīgus konkurences nosacījumus un kas ir
izklāstīti paziņojuma 2.2.1. punkta dažādos ievilkumos, līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procesā palīdz nodrošināt gan
vienlīdzīgas attieksmes pret potenciālajiem pretendentiem principa, gan pārskatāmības pienākuma ievērošanu, kā arī pakalpojumu
sniegšanas brīvības ievērošanu saskaņā ar Tiesas judikatūru (iepriekš 111. punktā minētie spriedumi lietā Komisija/Beļģija,
54. punkts, un lietā
Universale‑Bau
u.c., 93. punkts) un līdz ar to neparedz jaunus pienākumus.
Par paziņojuma 2.2.2. punktu
Paziņojuma 2.2.2. punktā ir paredzēts:
“Pieteikuma iesniedzēju [pretendentu] skaita ierobežošana
Līgumslēdzēji var veikt pasākumus, lai līdz atbilstošam līmenim ierobežotu to dalībnieku skaitu, kurus uzaicina iesniegt pieteikumu,
ar nosacījumu, ka to dara pārskatāmā un nediskriminējošā veidā. Viņi var, piemēram, izmantot tādus objektīvus faktorus kā
pieteikuma iesniedzēju pieredzi attiecīgajā nozarē, viņu uzņēmuma lielumu un infrastruktūru, viņu tehniskās un profesionālās
spējas, vai citus faktorus. Viņi var izvēlēties pat lozēšanu kā vienīgo atlases kritēriju vai papildus citiem atlases kritērijiem.
Katrā gadījumā izvēlēto pieteikumu iesniedzēju skaitam jāatbilst vajadzībai nodrošināt atbilstošu konkurenci.
Savukārt līgumslēdzēji var apsvērt kvalifikācijas sistēmu izmantošanu, sastādot kvalificētu uzņēmēju sarakstu ar pienācīgi
reklamētas, pārskatāmas un atklātas procedūras palīdzību. Vēlāk, piešķirot tiesības slēgt atsevišķus līgumus, uz kuriem attiecas
šī sistēma, līgumslēdzējs no kvalificēto uzņēmēju saraksta bez diskriminācijas var izvēlēties uzņēmējus, kuriem tas lūgs iesniegt
pieteikumu (piemēram, pārmaiņus izvēloties no saraksta).”
Paziņojuma 2.2.2. punkts attiecas uz uzaicināto pretendentu skaita ierobežošanu līdz atbilstošam līmenim, un tajā kā piemērs
ir paredzēti noteikti pasākumi un iespējas, kuras var izmantot līgumslēdzējas iestādes, ar nosacījumu, ka tās šo izmantošanu
veic, nodrošinot pārskatāmību un bez diskriminācijas, lai nodrošinātu pietiekamu konkurenci. Minētā paziņojuma punktā tiek
prasīts piemērot objektīvus kritērijus un nodrošināt pietiekami pārskatāmu un atklātu procedūru, kurai ir atbilstoša publicitāte.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka šīs prasības pilnībā atbilst EK līguma principiem un Tiesas judikatūrai. Tās izriet it īpaši
no tās Tiesas judikatūras, saskaņā ar kuru publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrai visās tās stadijās,
it īpaši stadijā, kad slēgtas procedūras ietvaros tiek izvēlēti pretendenti, ir jānotiek saskaņā gan ar vienlīdzīgas attieksmes
pret potenciālajiem pretendentiem principu, gan ar pārskatāmības pienākumu, lai visiem būtu vienādas iespējas, sagatavojot
dalības pieteikumus vai piedāvājumus (šajā ziņā attiecībā uz piedāvājumu salīdzināšanas stadiju skat. iepriekš 111. punktā
minētos spriedumus lietā Komisija/Beļģija, 54. punkts, un lietā
Universale‑Bau
u.c., 93. punkts).
Par paziņojuma 2.2.3. punktu
Paziņojuma 2.2.3. punktā ir noteikts:
“Lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu
Ir svarīgi, lai galīgais lēmums par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu atbilstu sākotnēji noteiktajiem procedūras noteikumiem
un lai pilnībā tiktu ievērots princips par nediskrimināciju un vienlīdzīgu attieksmi. Tas ir jo īpaši svarīgi attiecībā uz
procedūrām, kas paredz pārrunas ar izvēlētajiem pretendentiem. Šādas pārrunas jāorganizē tā, lai visi pretendenti varētu iegūt
vienādu informācijas daudzumu un lai netiktu pieļauta nepamatotu priekšrocību radīšana atsevišķiem pretendentiem.”
Paziņojuma 2.2.3. punktā ir paredzēts, ka galīgajam lēmumam par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu ir jāatbilst nediskriminācijas
un vienlīdzīgas attieksmes principiem. Šis mērķis, kā arī tā saturs neparedz vairāk, nekā izriet no principiem, uz kuriem
ir pamatots šis punkts.
No iepriekš minētā izriet, ka līdzekļu uzskaitījums paziņojuma 2.2. punktā attiecībā uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu
ir paredzēts, lai atbilstoši Tiesas judikatūrai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes pret potenciālajiem pretendentiem principa,
pārskatāmības pienākuma, pakalpojumu sniegšanas brīvības principa (iepriekš 111. punktā minētie spriedumi lietā Komisija/Beļģija,
54. punkts, un lietā
Universale‑Bau
u.c., 93. punkts) un brīvas konkurences principa (iepriekš 116. punktā minētais 2001. gada 1. februāra spriedums lietā Komisija/Francija,
49. punkts) ievērošanu, un tādējādi ar to netiek paredzēti jauni pienākumi, par kuriem var celt prasību atcelt tiesību aktu.
3.
Par trešo iebildumu, kas ir pamatots ar atkāpi no iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākuma (paziņojuma 2.1.4. punkts)
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Komisija paziņojuma 2.1.4. punktā ir noteikusi jaunus juridiskus pienākumus, attiecinot
publiskā iepirkuma direktīvās paredzētos noteikumus par izņēmumiem līgumos, kas tiek noslēgti, savstarpēji vienojoties, uz
līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par piemērošanas robežvērtībām, kaut arī publiskā iepirkuma direktīvās paredzēto izņēmumu
piemērošana ir atkarīga no šo robežvērtību pārsniegšanas.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika apstrīd Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru, paplašinot publiskā iepirkuma direktīvās
paredzēto atkāpju no publicēšanas pienākuma piemērošanu uz publiskā iepirkuma līgumiem, kas neietilpst šo direktīvu piemērošanas
jomā, tā tikai piemēroja likumīgu analoģiju, pamatojoties uz EK līguma pamatprincipu interpretāciju. Vācijas Federatīvā Republika
apgalvo, ka, lai šī analoģija būtu likumīga, bija jābūt likumdošanas vakuumam, kas šajā gadījumā tā nebija, jo, nosakot robežvērtības,
likumdevējs skaidri nolēma noteiktiem līgumiem nepiemērot šīs publicitātes prasības.
Vācijas Federatīvā Republika tiesas sēdē precizēja, ka, pēc tās domām, paziņojuma 2.1.4. punktā paredzētās atkāpes ir ekskluzīvas
un ka līdz ar to citas atkāpes nav iespējamas. Tādējādi paziņojums ietver ļoti precīzu un izsmeļošu konceptuālu pieeju iespējamajām
atkāpēm, kas līdz ar to ir pretēja Tiesas pastāvīgajai judikatūrai attiecībā uz pamatbrīvībām un ko, atsaucoties uz objektīviem
apstākļiem, var izmantot kā iespējamu pamatojumu atšķirīgai attieksmei. Tādējādi šī paziņojuma daļa, skatīta kopā ar 2.1.1. punktu,
paredz iepriekšēja paziņojuma beznosacījuma publicēšanas pienākumu un izslēdz jebkādu citu pārskatāmības veida izmantošanu.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka paziņojuma 2.1.4. punkta formulējums, it īpaši tā pēdējā frāze, skaidri nosaka saikni
ar atkāpēm, kas ir paredzētas publisko iepirkumu direktīvās, un tādējādi izņēmumus iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumam
ierobežo ar šīm atkāpēm. Tāpēc paziņojums nepieļauj citus izņēmumus, kas izriet no primārajām tiesībām. Šī ierobežojošā pieeja
atkāpēm ir pretrunā iepriekš 42. punktā minētajam spriedumam apvienotajās lietās
SECAP
, kurā ir paredzēts, ka var tikt ņemtas vērā arī citas atkāpes.
Attiecībā uz atkāpēm no iepriekšēja paziņojuma publicēšanas principa, kas ir paredzētas paziņojuma 2.1.4. punktā, Eiropas
Parlaments apgalvo, ka Komisija ir paplašinājusi atkāpju, kas ir paredzētas publiskā iepirkuma direktīvās attiecībā uz līgumiem,
kas tiek noslēgti, savstarpēji vienojoties, piemērošanas jomu uz līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par šo direktīvu piemērošanas
robežvērtībām. Šis piemērs skaidri parāda, ka Komisija savā paziņojumā ir paredzējusi autonomus noteikumus attiecībā uz līguma
slēgšanas tiesību piešķiršanu, neņemot vērā faktu, ka priekšnosacījumi šādai analoģijai, proti, likumdevēja neapzināta bezdarbība
attiecībā uz līgumiem, kas neietilpst publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā, šajā gadījumā nav izpildīti.
Komisija apgalvo, ka paziņojumā piedāvātā analoģija, kas ietver publiskā iepirkuma direktīvās paredzēto atkāpju no publicēšanas
pienākumu piemērošanas jomas paplašināšanu uz līgumiem, uz kuriem šīs direktīvas neattiecas, tikai atspoguļo EK līguma pamatprincipu
interpretāciju, kādu piedāvā Komisija, un nerada jaunu tiesību normu. Turklāt Komisija uzskata, ka paziņojuma 2.1.4. punkts
nav ierobežojošs, bet, tieši pretēji, tajā neizsmeļošā veidā ir izklāstītas tikai pašas būtiskākās atkāpes. Ar savu nostāju
jautājumā par publiskā iepirkuma direktīvās paredzēto atkāpju no iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākuma piemērošanu
paziņojumā paredzētajiem līgumiem Komisija nevēlējās noteikt, ka nav pieļaujams neviens cits izņēmums iepriekšēja paziņojuma
publicēšanas pienākumam, kas ir savienojams ar iepriekš minētajiem principiem.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši tā nosaukumam paziņojuma 2.1.4. punkts ir piemērojams “procedūrām bez iepriekšēja paziņojuma publicēšanas”. Minētajā
punktā ir noteikts:
“Publiskā iepirkuma direktīvās ir ietvertas īpašas atkāpes, kas noteiktos apstākļos pieļauj procedūras bez iepriekšēja paziņojuma
publicēšanas. Visnopietnākie gadījumi attiecas uz ārkārtējas steidzamības situācijām neparedzamu notikumu vai tādu līgumu
dēļ, kurus tehnisku vai māksliniecisku iemeslu dēļ, vai tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar ekskluzīvu tiesību aizsardzību,
var īstenot vienīgi konkrēts uzņēmējs.
Komisija uzskata, ka attiecīgās atkāpes var piemērot, piešķirot tiesības slēgt līgumus, uz kuriem neattiecas direktīvas. Tāpēc
līgumslēdzēji var piešķirt tiesības slēgt šādus līgumus, iepriekš nepublicējot reklāmu, ja tie atbilst direktīvās izklāstītajiem
noteikumiem par kādu no šīm atkāpēm.”
Vispārējā tiesa vispirms uzskata, ka pretēji tam, ko apgalvo Vācijas Federatīvā Republika, paziņojuma 2.1.4. punkts nekādā
veidā neizslēdz citu atkāpju no iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākuma esamību. Turklāt, kā ir atgādināts paziņojuma
1.1. un 1.2. punktā, dalībvalstīm, kā arī to līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro EK līgumā paredzētie noteikumi un principi.
Tādējādi, ciktāl šie noteikumi un šie principi nozīmē izņēmumus iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākumam, dalībvalstis
vai līgumslēdzējas iestādes, kas piešķir paziņojumā minēto līgumu slēgšanas tiesības, var
ipso iure
atsaukties uz šādiem izņēmumiem.
Šajā sakarā it īpaši ir jāteic, ka, ja dalībvalsts vai līgumslēdzēja iestāde var atsaukties uz EK līguma noteikumu, kas vispārējā
veidā izslēdz primāro tiesību, piemēram, EKL 86. panta 2. punkta vai EKL 296. panta vai 297. panta, piemērošanu, vai, ja ir
piemērojams kāds no minētajā līgumā skaidri paredzētajiem attaisnojošajiem pamatiem (piemēram, EKL 46. un EKL 55. pantā paredzētā
sabiedriskā kārtība vai sabiedrības veselība un EKL 45. un EKL 55. pantā paredzētā valsts vara), vai, ja ir izpildīti judikatūrā
paredzētie nosacījumi attaisnojošam pamatam (attiecībā uz obligātu pamatojumu sabiedrības interesēs skat. Tiesas 2005. gada
27. oktobra spriedumu lietā C‑158/03 Komisija/Spānija, 35. punkts un tajā minētā judikatūra), EK līguma principi netiek skarti.
Līdz ar to šādos gadījumos paziņojumā paredzētais publicēšanas pienākums, kas izriet no minētā Līguma principiem, nav piemērojams
publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai.
Turklāt ir jāuzsver, ka paziņojuma 2.1.4. punkta mērķis ir tikai atļaut līgumslēdzējām iestādēm atsaukties uz atkāpēm no publiskā
iepirkuma direktīvās paredzētā publicēšanas pienākuma, ievērojot minētajās direktīvās paredzētos šādas atsaukšanās nosacījumus,
un to atļaut kaut arī šīs direktīvas nav piemērojamas paziņojumā paredzētajiem publiskā iepirkuma līgumiem. Kā tika norādīts
ģenerāladvokāta Džeikobsa [
Jacobs
] secinājumos 2005. gada 27. oktobra spriedumam lietā C‑525/03 Komisija/Itālija, (Krājums, I‑9405. un I‑9407. lpp., 46.–49. punkts),
ja atkāpe no publiskā iepirkuma direktīvām ir skaidri atļauta gadījumā, kad ir izpildīti šādas atkāpes piemērošanai paredzētie
nosacījumi un kad sarunu procedūra, iepriekš nepublicējot paziņojumu par paredzamo publisko iepirkumu, līdz ar to ir pamatota,
tad nav jāievēro publicitātes pienākums. Tādējādi principi, kas izriet no EK līguma, nevar noteikt publicitātes pienākumu,
ja direktīvās ir skaidri paredzēta atkāpe, pretējā gadījumā šai atkāpei nebūtu nozīmes (tāpat šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes
Štiksa‑Haklas [
Stix‑Hackl
] secinājumus iepriekš 36. punktā minētajam spriedumam lietā
Coname
, Krājums, I‑7289. lpp., 93. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka paziņojuma 2.1.4. punkts nekādā veidā nerada dalībvalstīm jaunus pienākumus, tieši pretēji,
tas tām ir drīzāk labvēlīgs, ciktāl atļauj gadījumā, ja ir izpildīti nosacījumi paziņojuma piemērošanai, neievērot iepriekšēja
paziņojuma publicēšanas pienākumu.
Attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, kas ir pamatots ar iepriekš 42. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
SECAP
(skat. iepriekš 135. punktu), ir jākonstatē, ka šis arguments ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, jo paziņojuma 2.1.4. punkts
neizslēdz citas iespējamās atkāpes.
4.
Par ceturto iebildumu, kas ir pamatots ar procedūru par valsts pienākumu neizpildi (paziņojuma 1.3. punkts)
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika, kuru atbalsta personas, kas iestājušās lietā, visbeidzot apgalvo, ka Komisijas apgalvojums paziņojuma
1.3. punktā, saskaņā ar kuru tā uzsāks pienākumu neizpildes procedūru, ja netiks ievērota paredzētā procedūra, pierāda, ka
šī paziņojuma mērķis ir noteikt dalībvalstīm pienākumus. To apstiprina pienākumu neizpildes procedūra Nr. 2005/4043, kas tika
uzsākta pret Vācijas Federatīvo Republiku attiecībā uz IIB līgumu, par kura slēgšanas tiesību piešķiršanu netika publicēts
iepriekšējs paziņojums: šajā procedūrā paziņojums tika minēts kā papildu juridiskais pamats. Turklāt Komisija jau bija uzsākusi
pienākumu neizpildes procedūras pret dažām dalībvalstīm, lai nodrošinātu, ka turpmāk tiek piemēroti paziņojumā izklāstītie
principi attiecībā uz līgumiem, kas neietilpst publiskā iepirkuma direktīvu piemērošanas jomā. Šajā sakarā Vācijas Federatīvā
Republika atsaucas uz lietām, kurās taisīti iepriekš 39. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Somija, un iepriekš 57. punktā
minētais 2007. gada 13. novembra spriedums lietā Komisija/Īrija. Tādējādi tiesiskās sekas, ko rada paziņojums, izriet no 1.3. punkta
un paziņojuma saistības ar pienākumu neizpildes procedūru.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka sekas, kas izriet no paziņojuma 1.3. punkta, ir ne tikai informatīva rakstura,
bet nosaka arī uzvedības noteikumus un līdz ar to ir juridiskas. To atzina Komisija, kura apgalvoja, ka paziņojuma mērķis
ir noteikt uzvedības noteikumus. Tādējādi paziņojuma saistošais raksturs izriet no Komisijas paziņotās ieceres tās praksi
pienākumu neizpildes procedūras jomā pamatot ar šo paziņojumu.
Turklāt attiecībā uz paziņojuma 1.3. punktu Parlaments apgalvo, ka Komisija kā paziņojuma autors vienlaikus pauž savu viedokli
kā Kopienas centrālā izpildinstitūcija un līgumu izpildes uzraugs. Tādējādi dalībvalstu līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro
paziņojuma saturs, lai pret tām netiktu uzsākta prasība par valsts pienākumu neizpildi, kuras sakarā Komisija atsauktos uz
savā paziņojumā izklāstītajiem noteikumiem.
Polijas Republika piebilst, ka bija jāparedz, ka šīs paziņojumā izklāstītās pamatnostādnes kā atsauces izmantos Komisijas
auditori, kas kontrolē tādu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, kas tiek līdzfinansēti no
Eiropas Savienības budžeta un ietver strukturālus pasākumus. Ja, organizējot procedūru, tiktu pieļautas atkāpes no paziņojumā
izklāstītajām pamatnostādnēm, auditoriem būtu jāatsaka izdevumu atlīdzināšana no Kopienas budžeta. Šādā veidā, neskatoties
uz paziņojuma sākumā minēto apgalvojumu, minētie ieteikumi tiktu piemēroti kā “tiesību normas”. Ņemot vērā finansiālā atbalsta
Polijai no Eiropas Savienības budžeta nozīmi, šāda auditoru pieeja būtu pietiekama, lai ieteikumi tiktu uzskatīti par saistošiem.
Pretēji Vācijas Federatīvās Republikas argumentam, saskaņā ar kuru paziņojuma 1.3. punkts rada tiesiskas sekas, Komisija apgalvo,
ka paziņojuma iespējamā ietekme uz Komisijas praksi pienākumu neizpildes jomā nerada tiesiskas sekas trešām personām, bet
ietekmē tikai pašu Komisiju. Komisija nav kompetenta noteikt, izmantojot tās praksi procedūrās sakarā ar pienākumu neizpildi,
kādi pienākumi ir jāievēro dalībvalstīm. Procedūrā sakarā ar pienākumu neizpildi dalībvalstu tiesību un pienākumu apjoms tiek
noteikts par juridiski saistošu tikai iztiesāšanas stadijā.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Paziņojuma 1.3. punkta pēdējā daļā ir noteikts:
“Uzzinot par iespējamu pamatstandartu pārkāpumu saistībā ar tādu publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, uz kuriem
neattiecas publiskā iepirkuma direktīvas, Komisija novērtēs attiecīgā līguma būtiskumu attiecībā uz iekšējo tirgu, ņemot vērā
katra gadījuma īpašos apstākļus. Pārkāpumu tiesvedību [procedūru] saskaņā ar [EKL] 226. pantu uzsāks tikai tādā gadījumā,
ja tas šķitīs atbilstoši, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un tā ietekmi uz iekšējo tirgu.”
Šajā sakarā ir jāteic, ka Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu var uzsākt procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi pret dalībvalsti
gadījumā, ja šī dalībvalsts neievēro pienākumus, kas saskaņā ar EK līgumā izklāstītajiem noteikumiem un principiem ir jāievēro
dalībvalstu līgumslēdzējām iestādēm, piešķirot publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības. Tādējādi pretēji Vācijas Federatīvās
Republikas apgalvotajam tikai tas vien, ka paziņojuma 1.3. punktā ir minēta iespēja uzsākt šādu procedūru, nekādā veidā nepierāda,
ka paziņojums nosaka jaunus pienākumus dalībvalstīm saistībā ar publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu un
līdz ar to ir akts, kas rada saistošas tiesiskas sekas.
Kaut arī tā ir taisnība, ka šajā paziņojuma punktā ir norādīts, ka pret dalībvalsti var tikt uzsākta procedūra sakarā ar pienākumu
neizpildi gadījumā, ja tā neievēro paziņojumā minētos pienākumus, kas izriet no Kopienu primārajām tiesībām, tās ir tikai
no faktiem izrietošas sekas, kas nav juridiski saistošas (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 19. punkts, un 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑301/03 Itālija/Komisija, Krājums, I‑10217. lpp., 30. punkts).
Vācijas Federatīvās Republikas izvirzītais arguments ir vēl vairāk kļūdains tāpēc, ka procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi
uzsākšana saskaņā ar EKL 226. pantu nav uzskatāma par aktu, kuram ir saistoša vai obligāta ietekme. Šajā kontekstā šīs procedūras
stadija, kas notiek pirms vēršanās Tiesā, ir pirmstiesas stadija, kuras mērķis ir aicināt dalībvalsti ievērot šos pienākumus,
ņemot vērā, ka Komisija paziņo savu viedokli atzinuma veidā tikai pēc tam, kad tā ir devusi dalībvalstij iespēju iesniegt
apsvērumus. Saskaņā ar Tiesas judikatūru nevienam aktam, ko Komisija pieņem šajā pirmstiesas stadijā, nav obligāta rakstura
(Tiesas 1966. gada 1. marta spriedums lietā 48/65
Lütticke
u.c./Komisija,
Recueil
, 27. un 39. lpp.).
Turklāt saskaņā ar sistēmu, kas paredzēta EKL 226.–228. pantā, dalībvalstu tiesības un pienākumi var tikt noteikti, kā arī
to rīcība var tikt izvērtēta tikai ar Tiesas spriedumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1981. gada 27. maija spriedumu apvienotajās
lietās 142/80 un 143/80
Essevi
un
Salengo
,
Recueil
, 1413. lpp., 15. un 16. punkts, un 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑191/95 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑5449. lpp., 45. punkts). No minētā izriet, ka pretēji Vācijas Federatīvās Republikas argumentam šajā jautājumā saistošs
var būt tikai Tiesas spriedums.
Tādējādi Vācijas Federatīvās Republikas un personu, kas iestājušās lietā, arguments, kas ir pamatots ar saistošo ietekmi,
kāda izriet no procedūras sakarā ar pienākumu neizpildi uzsākšanas gadījumā, ja netiek ievērota paziņojumā paredzētā procedūra,
ir jānoraida.
Šādu secinājumu neapšauba Vācijas Federatīvās Republikas arguments, kas ir balstīts uz ģenerāladvokāta Tezauro [
Tesauro
] secinājumu iepriekš 28. punktā minētajam 1993. gada 16. jūnija spriedumam lietā Francija/Komisija (
Recueil
, I‑3292. lpp.) 6. punktu, kurā tika skaidri atzītas saistošās tiesiskās sekas, kas izriet no draudiem uzsākt pārkāpuma procedūru.
Taču atšķirībā no šīs lietas Komisija nevienā brīdī visas tiesvedības, kuras rezultātā tika taisīts iepriekš 28. punktā minētais
1993. gada 16. jūnija spriedums lietā Francija/Komisija, laikā neapšaubīja attiecīgā akta obligāto raksturu. Atsaucoties uz
šo hipotēzi, ģenerāladvokāts Tezauro interpretēja procedūras sakarā ar pienākumu neizpili uzsākšanu kā papildu iemeslu, lai
lūgtu Tiesai nevis atzīt prasību par nepieņemamu, bet izvērtēt tās saturu (ģenerāladvokāta Tezauro secinājumi iepriekš 28. punktā
minētajam 1993. gada 16. jūnija spriedumam lietā Francija/Komisija, 6. punkts). Turklāt ir jāteic, ka Tiesa šajā spriedumā
nepārņēma pamatojumu, uz kādu bija balstīts Vācijas Federatīvās Republikas arguments.
Ņemot vērā apsvērumus, kas izklāstīti šī sprieduma 150.–153. punktā, arī Vācijas Federatīvās Republikas, Nīderlandes Karalistes
un Polijas Republikas arguments, ar kuru tiek apgalvots, ka Komisija ar paziņojumu ir noteikusi ierobežojumus pati sevi, ir
jānoraida vismaz kā neefektīvs. Turklāt no paziņojuma 1.3. punkta formulējuma izriet, ka Komisija neplāno uzsākt procedūru
sakarā ar pienākumu neizpildi katru reizi, kad tā uzzina par pienākumu neizpili, bet ka tā uzsāks procedūru sakarā ar pienākumu
neizpildi, ņemot vērā katras konkrētās lietas apstākļus, vadoties pēc diviem galvenajiem kritērijiem, proti, pārkāpuma smaguma
un pārkāpuma sekām attiecībā uz iekšējo tirgu.
Attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija atsaucas uz paziņojumu kā uz tiesību aktu
un jau ir uzsākusi vairākas pārkāpumu procedūras, lai piemērotu tajā izklāstītos principus, ir jākonstatē, ka tas nav pieņemams.
Attiecībā uz pārkāpumu procedūru Nr. 2005/4043, uz kuru atsaucas Vācijas Federatīvā Republika, ir jākonstatē, ka Komisija
argumentētā paziņojuma 7. punktā patiešām atsaucas uz skaidrojošo paziņojumu. Tomēr pretēji Vācijas Federatīvās Republikas
apgalvotajam paziņojums šajā dokumentā nav minēts kā tiesiskais pamats, bet gan tikai kā vienkārša atsauce iekavās šī punkta
beigās. Argumentētā atzinuma rezolutīvā daļa ir pamatota ar EKL 43. un EKL 49. pantu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes, nediskriminācijas
un pārskatāmības principiem.
Tas pats attiecas uz divām lietām, uz kurām atsaucas Vācijas Federatīvā Republika, proti, iepriekš 39. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/Somija, un iepriekš 57. punktā minēto 2007. gada 13. novembra spriedumu lietā Komisija/Īrija. Šajā sakarā ir
jāteic, ka iepriekš 39. punktā minētajā spriedumā lietā Komisija/Somija Tiesa atzina Komisijas prasību par nepieņemamu, jo,
pamatojot prasību ar noteiktiem EK līguma pamatnoteikumiem un īpaši ar nediskriminācijas principu, kas nozīmē ievērot pārskatāmības
pienākumu, Komisija neiesniedza pietiekamus pierādījumus, kas ļautu Tiesai precīzi novērtēt Kopienu tiesību pārkāpuma, kas
tiek pārmests dalībvalstij, apjomu (iepriekš 39. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Somija, 32. punkts). Attiecībā uz
iepriekš 57. punktā minēto 2007. gada 13. novembra spriedumu lietā Komisija/Īrija ir jākonstatē, ka no šī sprieduma izriet,
ka
ex post
publicēšana nenodrošina atbilstošu publicitāti un ka šis spriedums apstiprina, ka ir iepriekšējas publicēšanas pienākums,
ko tiesas sēdē atzina Vācijas Federatīvā Republika.
Attiecībā uz Polijas Republikas izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru ar paziņojumu dalībvalstis tiek brīdinātas par risku,
ka tām var tikt atteikts Kopienu finansējums noteiktu izdevumu segšanai, ir jākonstatē, ka runa atkal ir tikai par sekām,
kas izriet no fakta, nevis par minētā paziņojuma obligātām tiesiskām sekām (skat. šī sprieduma 151. punktu).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka paziņojums neietver jaunus publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību
piešķiršanas noteikumus, kas pārsniegtu no esošajām Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus. Šādos apstākļos nevar uzskatīt,
ka paziņojums rada obligātas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt Vācijas Federatīvās Republikas un personu, kas iestājušās lietā,
tiesisko stāvokli, un tāpēc prasība ir jānoraida kā nepieņemama.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums
ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
pašas. Šajā gadījumā personas, kas iestājušās lietā Vācijas Federatīvās Republikas prasījumu atbalstam, sedz savus tiesāšanās
izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2)
Vācijas Federatīvā Republika sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
Francijas Republika, Austrijas Republika, Polijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Eiropas Parlaments, Grieķijas Republika
un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 20. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības rašanās fakti
Process
Lietas dalībnieku prasījumi
Par pieņemamību
A –  Ievada apsvērumi
B –  Par paziņojuma saturu
1.  Par pirmo iebildumu, kas ir pamatots ar iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākuma esamību (paziņojuma 2.1.1. punkts)
a)  Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika
Personas, kas iestājušās lietā
Komisija
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par otro iebildumu, kas izriet no publicēšanas pienākumu precizēšanas (paziņojuma 2.2. punkts)
a)  Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika
Personas, kas iestājušās lietā
Komisija
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Ievada apsvērumi
Par paziņojuma 2.2.1. punktu
–  Par paziņojuma 2.2.1. punkta pirmo ievilkumu
–  Par paziņojuma 2.2.1. punkta otro ievilkumu
–  Par paziņojuma 2.2.1. punkta trešo ievilkumu
–  Par paziņojuma 2.2.1. punkta ceturto ievilkumu
–  Par paziņojuma 2.2.1. punkta piekto ievilkumu
Par paziņojuma 2.2.2. punktu
Par paziņojuma 2.2.3. punktu
3.  Par trešo iebildumu, kas ir pamatots ar atkāpi no iepriekšēja paziņojuma publicēšanas pienākuma (paziņojuma 2.1.4. punkts)
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
4.  Par ceturto iebildumu, kas ir pamatots ar procedūru par valsts pienākumu neizpildi (paziņojuma 1.3. punkts)
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.