CELEX: 61998TJ0166
Viinin yhteinen markkinajärjestely
Asetus (ETY) N:o 2499/82
Yhteisön tuki
Kumoamiskanne
Laiminlyöntikanne
Vahingonkorvauskanne

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1       Viinin yhteisestä markkinajärjestelystä 5 päivänä helmikuuta 1979 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 337/79 (EYVL L 54,
s. 1),(
) sellaisena kuin se on muutettuna 27.7.1982 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2144/82 (EYVL L 227, s. 1), 11 artiklan
1 kohdassa säädetään, että kunakin viinivuonna voidaan ottaa käyttöön pöytäviinin sekä pöytäviinin valmistukseen soveltuvan
viinin etukäteistislaus.
2       Asetuksen N:o 2144/82(
) kuudennen perustelukappaleen mukaan asianomaisten tuottajien tulojen lisäämiseksi niille on katsottu aiheelliseksi tietyin
edellytyksin taata pöytäviinin vähimmäishinta sekä tätä varten varata tuottajalle erityisesti mahdollisuus toimittaa tuottamansa
pöytäviini tislattavaksi taattuun vähimmäishintaan tai ryhtyä muuhun asianmukaiseen myöhemmin päätettävään toimenpiteeseen.
3       Komissio antoi 15.9.1982 asetuksen (ETY) N:o 2499/82 etukäteistislausta viinivuonna 1982/1983 koskevista säännöksistä (EYVL
L 267, s. 16).(
)
4       Kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan tuottajien, jotka haluavat tislauttaa viininsä asetuksen N:o 337/79 11 artiklan
mukaisesti, on tehtävä toimitussopimukset hyväksyttyjen tislaajien kanssa sekä esitettävä nämä sopimukset kansalliselle interventioelimelle.
Kyseisen asetuksen 1 artiklan 3 kohdan mukaan, sellaisena kuin se on muutettuna, näillä sopimuksilla on oikeusvaikutuksia
kyseisen asetuksen nojalla vain silloin, kun sen jäsenvaltion interventioelin, jossa viini oli sopimuksen tekohetkellä, on
hyväksynyt sopimukset viimeistään 20.3.1983.
5       Asetuksen N:o 2499/82 21 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna, jäsenvaltiot velvoitetaan ilmoittamaan komissiolle
hyväksyttyihin tislaussopimuksiin merkityt viinimäärät viimeistään 15.4.1983.
6       Asetuksen N:o 2499/82 4 artiklan mukaan viini voidaan tislata vasta sopimuksen tai sopimuksesta tehdyn ilmoituksen hyväksymisen
jälkeen.
7       Kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan tislattavaksi toimitettujen viinien vähimmäisostohinta.
8       Asetuksen N:o 2499/82 kahdeksannen perustelukappaleen mukaan tämä hinta ei yleensä mahdollista tislaamalla saatujen tuotteiden
myymistä markkinaehdoin. Asetuksessa on näin ollen säädetty korvausmenetelmä, jossa interventioelin maksaa tuen, jonka suuruus
on määritetty kyseisen asetuksen 6 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa.
9       Kyseisen asetuksen 11. perustelukappaleen mukaan on säädettävä, että tuottajille taattu vähimmäishinta maksetaan niille pääsääntöisesti
määräajassa, jonka johdosta ne voivat saada vähimmäishintana tuloa, joka vastaa sitä tuloa, jonka ne olisivat saaneet, jos
kyse olisi ollut kaupallisesta myynnistä. Näin ollen on välttämätöntä aikaistaa kyseisestä tislauksesta maksettavien tukien
maksamista mahdollisimman paljon, kuitenkin siten, että toimenpiteiden sujuminen taataan asianmukaisella vakuusjärjestelmällä.
Jotta kyseisen menettelyn tavoite voitaisiin saavuttaa täysimääräisesti jäsenvaltioissa, on myös säädettävä eri jäsenvaltioiden
hallintojärjestelmiin mukautetuista yksityiskohtaisista säännöistä, jotka koskevat tukien ja ennakkojen maksamista.
10     Asetuksen N:o 2499/82 8 artiklassa säädetään, että viinien vähimmäisostohinnan maksamisen sekä interventioelimen maksaman
tuen osalta jäsenvaltiot voivat valintansa mukaisesti soveltaa jompaakumpaa kyseisen asetuksen 9 ja 10 artiklassa tarkoitetuista
menettelyistä. Italian tasavalta on päättänyt soveltaa alueellaan 9 artiklan mukaista menettelyä.
11     Asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tislaaja maksaa tuottajalle 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun vähimmäisostohinnan 90 päivässä
[koko viinimäärän tai tilanteesta riippuen kunkin viinierän] saapumisesta tislaamoon.
2. Interventioelin maksaa tislaajalle 6 artiklassa tarkoitetun tuen 90 päivässä todisteen esittämisestä siitä, että sopimukseen
merkitty koko viinimäärä on tislattu.
– –
Tislaajan on toimitettava interventioelimelle todiste siitä, että se on maksanut 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa
tarkoitetun vähimmäisostohinnan 1 kohdan mukaisessa määräajassa – – . Jos tätä todistetta ei ole toimitettu 120 päivässä ensimmäisessä
alakohdassa tarkoitetun todisteen esittämisestä, interventioelin perii maksetut määrät takaisin. – – ”
12     Kyseisen asetuksen 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tislaajan on maksettava tuottajalle ainakin 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun vähimmäisostohinnan
sekä 6 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun tuen välinen erotus 30 päivässä [koko viinimäärän tai tilanteesta riippuen
kunkin viinierän] saapumisesta tislaamoon.
2. Interventioelimen on maksettava tuottajalle 6 artiklassa tarkoitettu tuki – – 30 päivässä todisteen esittämisestä siitä,
että sopimukseen merkitty koko viinimäärä on tislattu.”
13     Asetuksen N:o 2499/82 11 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään seuraavaa:
”1. Tämän asetuksen 9 artiklassa tarkoitetussa tapauksessa tislaaja tai vastaavasti 10 artiklassa tarkoitetussa tapauksessa
tuottaja voi pyytää, että 6 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua tukea vastaava määrä maksetaan sille ennakkona sillä
edellytyksellä, että interventioelimelle asetetaan vakuus, jonka suuruus on 110 % mainitusta määrästä.
2. Tämä vakuus asetetaan sen jäsenvaltion, johon interventioelin kuuluu, vahvistamat ehdot täyttävän laitoksen antamana takauksena.
3. Ennakko maksetaan 90 päivässä vakuuden asettamista koskevan todisteen esittämispäivästä, ja joka tapauksessa sopimuksen
tai ilmoituksen hyväksymispäivän jälkeen.
4. Jollei 13 artiklasta muuta johdu, 1 kohdassa tarkoitettu vakuus vapautetaan ainoastaan, jos viimeistään 29.2.1983 toimitetaan
todiste siitä,
–       että sopimukseen merkitty koko viinimäärä on tislattu, ja
–       että tislaaja on maksanut tuottajalle 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun vähimmäisostohinnan – – ,
jos tislaajalle on maksettu ennakkoa.
Jos ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut todisteet toimitetaan kuitenkin kyseisessä alakohdassa vahvistetun päivämäärän jälkeen,
mutta ennen 1.6.1984, vapautettavan määrän suuruus on 80 % vakuudesta, ja erotus menetetään.
Jos kyseisiä todisteita ei toimiteta 1.6.1984 mennessä, vakuus menetetään kokonaisuudessaan.”
14     Asetuksen N:o 2499/82 13 artiklassa säädetään, että jos ennalta-arvaamattoman tapahtuman tai ylivoimaisen esteen takia koko
viinimäärää tai osaa siitä ei voida tislata, tislaajan tai tuottajan on ilmoitettava asiasta viivytyksettä interventioelimelle.
Tällaisessa tapauksessa kyseinen elin maksaa 6 artiklassa säädetyn tuen sen viinimäärän osalta, joka on todellisuudessa tislattu.
15     Yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä annettujen vakuuksien, vakuustalletusten tai takuiden jaosta ja menettämisestä 20
päivänä helmikuuta 1978 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 352/78 (EYVL L 50, s. 1) 2 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden
maksavat laitokset ja elimet käyttävät kokonaisuudessaan edellä 1 artiklassa tarkoitetut menetetyt vakuudet Euroopan maatalouden
ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) kustannusten pienentämiseen.

Tosiseikat
16     Kantajina olevat viinintuottajaosuuskunnat tuottavat viiniä Sardiniassa (Italia). Kantajat ovat tehneet viinivuotta 1982/1983
koskevan etukäteistislauksen osalta viinintoimitussopimuksia hyväksytyn tislaamon eli Distilleria Agricola Industriale de
Terralban kanssa (jäljempänä DAI). Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (Italian interventioelin; jäljempänä
AIMA) hyväksyi nämä sopimukset asetuksen N:o 2499/82 1 artiklan säännösten mukaisesti.
17     Kantajien esittämistä laskuista, joissa mainitaan nimenomaisesti ”AIMAn palkkion” (”premio AIMA” tai ”premio comunitario,
a carico della AIMA”) määrä, joka sisältyi asetuksessa N:o 2499/82 vahvistettuun vähimmäisostohintaan, joka DAIn oli maksettava
viinivuoden 1982/1983 osalta ennakkotislausta varten toimitetusta viinistä, ilmenee, että yhteisön tuen määrä oli Cantina
sociale di Dolianovan toimittaman viinin osalta (lasku 18.4.1983) 169 328 945 Italian liiraa (ITL) vähimmäisostohinnan ollessa
247 801 380 ITL (sisältäen arvonlisäveron (alv)), Cantina Trexentan toimittaman viinin osalta (lasku 30.4.1983) 102 145 631 ITL
vähimmäisostohinnan ollessa 149 483 181 ITL (sisältäen alv:n), Cantina sociale Marmillan toimittaman viinin osalta (lasku
28.2.1983) 346 391 958 ITL vähimmäisostohinnan ollessa 506 921 061 ITL (sisältäen alv:n), Cantina sociale Santa Maria La Palman
toimittaman viinin osalta (laskut 30.3.1983 ja 20.4.1983) 215 084 906 ITL vähimmäisostohinnan ollessa 316 505 762 ITL (sisältäen
alv:n) sekä Cantina sociale del Vermentinon toimittaman viinin osalta (lasku 10.5.1983) 33 908 702 ITL vähimmäisostohinnan
ollessa 54 812 419 ITL (sisältäen alv:n).
18     Kantajien toimittamien tietojen mukaan, joita komissio ei ole kiistänyt, viini toimitettiin vuoden 1983 tammikuun ja maaliskuun
välisenä aikana, ja tislaaminen tapahtui asetuksen N:o 2499/82 4 artiklan säännösten mukaisessa määräajassa. Kyseisen asetuksen
9 artiklan 1 kohdassa säädetty määräaika, jonka kuluessa tislaajan oli maksettava viinin vähimmäisostohinta, päättyi kesäkuussa
1983, sillä viimeiset viinitoimitukset olivat maaliskuulta 1983.
19     DAI pyysi 22.6.1983 AIMAa maksamaan asetuksen N:o 2499/82 11 artiklan nojalla etukäteen yhteisön tuen viinistä, jonka muun
muassa kantajat olivat toimittaneet ja joka oli sittemmin tislattu. Tätä varten DAI asetti säädetyn vakuuden, jonka suuruus
oli 110 prosenttia tuen määrästä, Assicuratrice Edile SpA:n (jäljempänä Assedile) AIMAn hyväksi antamana vakuutuksena. Tämän
vakuuden suuruus oli 1 169 040 262 ITL.
20     AIMA maksoi 10.8.1983 DAIlle yhteisön tuen ennakkona 1 062 763 876 ITL asetuksen N:o 2499/82 11 artiklan mukaisesti.
21     DAI jätti taloudellisten vaikeuksien takia tapauksen mukaan joko kokonaan tai osittain maksamatta tuottajille, jotka olivat
toimittaneet viiniä tislattavaksi ja joihin myös kantajat lukeutuivat.
22     DAI haki 17.10.1983 pääsyä erityiseen saneerausmenettelyyn, josta on säädetty Italian konkurssilainsäädännössä. Koska tuomioistuin,
jonka käsiteltäväksi asia saatettiin, eli Tribunale di Oristano (Italia), hyväksyi tämän hakemuksen, DAI lopetti kokonaan
maksunsa, mukaan lukien ne, jotka se oli edelleen velkaa sille viiniä toimittaneille tuottajille.
23     Vaikka AIMA sai tiedon tämän menettelyn aloittamisesta, se pyysi DAIta palauttamaan yhteisön tuen vähennettynä edellä mainituille
tuottajille sääntöjenmukaisesti maksetuilla rahamäärillä, koska DAI ei ollut toimittanut AIMAlle asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan
2 kohdassa säädetyssä määräajassa todistetta siitä, että muille tuottajille olisi maksettu viinin vähimmäisostohinta kyseisen
asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa eli 90 päivässä viinin saapumisesta tislaamoon. DAIn jätettyä tämän
tuen palauttamatta AIMA vaati Assedilea maksamaan sille vakuuden määrän.
24     DAIn hakemuksesta Pretore de Terralba (Italia) antoi 26.7.1984 välitoimimääräyksen, jossa Assedilea kiellettiin maksamasta
vakuutta AIMAlle. DAIlle asetettiin 60 päivän määräaika pääasiaa koskevan kanteen nostamiseksi.
25     DAI nosti tällaisen kanteen syyskuussa 1984 Tribunale civile di Romassa (Italia). DAI vaati kyseistä tuomioistuinta muun muassa
toteamaan, että tuottajat olivat viime kädessä vakuuden saajia niiden rahamäärien osalta, jotka olivat niille edelleen maksamatta,
minkä lisäksi DAI vaati toissijaisesti kyseistä tuomioistuinta toteamaan, että AIMAn oikeudet voivat kohdistua korkeintaan
siihen jäljellä olevaan hintaan, jota DAI ei ollut vielä maksanut tuottajille. DAI väitti tältä osin, että se oli maksanut
tuottajille noin puolet siitä ennakon määrästä, jonka AIMA oli sille maksanut, ilman että se kuitenkaan osoitti kyseiselle
tuomioistuimelle – kuten tuomioistuimen 27.1.1989 annetussa tuomiossa todetaan – että se oli suorittanut nämä maksut asetuksessa
N:o 2499/82 säädetyssä määräajassa (ks. jäljempänä 30 kohta). DAI esitti, että yhteisöjen tuomioistuimelle esitetään ennakkoratkaisukysymyksiä
sovellettavien yhteisön asetusten tulkinnasta. DAIn mukaan sen ei voitu katsoa syyllistyneen maksulaiminlyöntiin, sillä sille
oli muodostunut mahdottomaksi suorittaa maksut kokonaisuudessaan. DAI väitti, että vakuus oli tarkoitettu takaamaan vähimmäisostohinnan
maksaminen tuottajille toimitetun tuotantomäärän mukaisessa suhteessa siinä tapauksessa, että tislaaja jättää velvoitteensa
täyttämättä. DAI toi esiin, että voimassa olevien yhteisön säännösten mukaan siinä tapauksessa, että tuki maksetaan takaisin
AIMAlle, se on palautettava toimivaltaiselle yhteisön elimelle. Tuottajien, joilla on subjektiivinen oikeus tuen maksuun,
mahdollisuudet vaarantuisivat näin ollen kolmannen osapuolen toiminnan johdosta (toisin sanoen muun kuin DAIn johdosta).
26     Assedile ja AIMA olivat vastaajina, ja asianomaiset tuottajat – eli kantajat, toinen viinintuottajaosuuskunta sekä viinintuottajaosuuskuntien
muodostama konsortio – olivat väliintulijoina tässä oikeudenkäynnissä.
27     Tribunale civile di Roman 27.1.1989 antamasta tuomiosta ilmenee, että AIMAn mukaan niiden viinin ostoa koskevan 12 sopimuksen
osalta, jotka DAI oli tehnyt ja jotka oli hyväksytty asetuksen N:o 2499/82 1 artiklan säännösten mukaisesti, DAI oli ainoastaan
kolmen tuottajan osalta toimittanut yhteisön säännöstössä edellytetyllä tavalla todisteet vähimmäisostohinnan maksamisesta,
kokonaismäärän ollessa yhteensä 111 602 075 ITL. AIMA päätteli, että näitä kolmea tuottajaa lukuun ottamatta DAI ei ollut
maksanut vähimmäisostohintaa tuottajille, että se ei joka tapauksessa ollut osoittanut, että kyseinen maksu olisi tapahtunut
asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa, ja että se ei ollut toimittanut näitä todisteita kyseisen
asetuksen 9 artiklan 2 kohdassa säädetyssä määräajassa. AIMA korosti tältä osin, että ”vakuus oli edellä mainitun asetuksen
11 artiklan mukaisesti kokonaan menetetty ja että tuottajat, jotka eivät olleet saaneet maksua, voivat vedota oikeuksiinsa
vain tislaamoa vastaan – – ”. AIMA nosti näin ollen vastakanteen, jossa se vaati Assedilen tuomitsemista maksamaan sille vakuuden
osalta 1 047 084 185 ITL korkoineen.
28     Tribunale civile di Romassa käydyn oikeudenkäynnin väliintulijat yhtyivät DAIn väitteisiin (ks. edellä 25 kohta). Ne väittivät,
että rahamäärät, joita Assedilen asettama vakuus koski, kuuluivat niille niiden toimittaman viinimäärän mukaisessa suhteessa.
Väliintulijat vaativat näin ollen Tribunale civile di Romaa vahvistamaan, että Assedile on velvollinen maksamaan niiden DAIlta
olevat maksamattomat saatavat rahanarvon muutoksesta johtuvine korotuksineen ja korkoineen, minkä lisäksi väliintulijat vaativat
toissijaisesti vahvistamaan, että AIMA on velvollinen maksamaan niille kyseiset rahamäärät. Kantajat esittivät erityisesti,
että maksamatta olevien saatavien suuruus, joka perustui asetuksen N:o 2499/82 säännösten mukaisesti hyväksyttyihin sopimuksiin,
oli Cantina sociale di Dolianovan osalta 106 571 589 ITL, Cantina Trexentan osalta 79 483 181 ITL, Cantina sociale Marmillan
osalta 506 921 061 ITL, Cantina sociale Santa Maria La Palman osalta 192 954 189 ITL ja Cantina sociale del Vermentinon osalta
54 812 419 ITL.
29     Tribunale di Oristano oli 27.2.1986 antamallaan tuomiolla asettanut DAIn tällä välin konkurssiin.
30     Tribunale civile di Roma totesi 27.1.1989 antamassaan tuomiossa seuraavaa:
”Loppujen lopuksi – – asetuksessa N:o 2499/82 myönnetään oikeus tukiin sillä edellytyksellä, että täsmällisesti vahvistettuja
määräaikoja ja ehtoja noudatetaan, ja näiden määräaikojen ja ehtojen noudattamatta jättäminen johtaa ennakolta maksetun tuen
perimiseen takaisin osittain tai kokonaan.
Tislaajat ovat – [Italian tasavallan] noudattaman menettelyn [asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetty menettely] mukaisesti
– tuensaajia, kun taas viinin ja rypäleiden tuottajat ovat lopullisia tuensaajia.
Edellä esitetystä seuraa, että kyseisen asetuksen tulkitseminen on ongelmatonta ja että ei ole tarpeen esittää ennakkoratkaisukysymystä
yhteisöjen tuomioistuimelle.
– –
Mitä tulee Assedilen ja AIMAn välisiin suhteisiin, [Assedilen vakuutena antaman vakuutuksen] yleisten vakuutusehtojen 2 §:ssä
määrätään, että Assedile takaa AIMAlle vakuutettuun määrään (1 169 040 262 ITL) saakka niiden rahamäärien maksamisen, jotka
sopimusosapuoli [DAI] mahdollisesti jää sille velkaa AIMAn maksaman ennakon osittaisena tai täysimääräisenä palautuksena siinä
tapauksessa, että oikeuden poikkeukselliseen tukeen tislausta varten todetaan puuttuvan kokonaan tai osittain niiden viinimäärien
osalta, jotka on merkitty ennakkomaksua koskevaan pyyntöön tai tislaussopimukseen.
Vakuutusehtojen 3 §:ssä puolestaan määrätään, että AIMAn on osoitettava pyyntö perusteettomasti saadun rahamäärän palauttamisesta
DAIlle, jonka on maksettava vaadittu rahamäärä 15 päivässä. Jos kyseisen määräajan päättyessä pyyntöä ei ole noudatettu, AIMA
voi vaatia kyseisen rahamäärän maksamista yhtiöltä [Assedile], jonka on suoritettava kyseinen maksu 15 päivässä pyynnön vastaanottamisesta
ilman, että se voisi tehdä väitteitä kyseistä pyyntöä vastaan.
Vakuutusehtojen 4 §:n mukaan yhtiöllä [Assedile] on maksetun rahamäärän mukaisissa rajoissa sijaantulo-oikeus kaikkien AIMAn
oikeuksien, väiteperusteiden ja kanteiden osalta sopimusosapuolta ja sen oikeudenomistajia vastaan.
Edellä mainitut sopimusehdot ovat selkeitä, ja niiden tulkitseminen on yksinkertaista: erityisesti on kiistatonta, että takaus
annetaan AIMAlle eikä muille tahoille, kuten tuottajille, ja että viimeksi mainituilla ei näin ollen ole Assedilea kohtaan
mitään oikeutta taattuun rahamäärään.
Lisäksi se, että vakuudenantaja ei voi tehdä väitteitä vakuuden saajaa vastaan, ilmenee selkeästi 3 §:n sanamuodosta, jossa
määrätään yhtiön [Assedile] velvollisuudesta maksaa 15 päivässä siitä, kun yhtiö on vastaanottanut maksupyynnön suoritusta
vaille jääneeltä vakuuden saajalta.
Vaikka haluttaisiinkin katsoa, että sen seikan toteamisen, että oikeus tukeen tislausta varten puuttuu (kokonaan tai osittain),
on edellettävä korvauksen maksamista, on täysin selvää, että tämä oikeus on lakannut sen takia, että kantaja DAI ei ole noudattanut
yhteisön asetuksessa säädettyjä määräaikoja eikä ehtoja.
On nimittäin osoitettu, että kantajana oleva tislaamo on laiminlyönyt velvoitteensa kolmella eri tavalla: 1) se ei ole maksanut
(kuten ilmenee siitä, että asiakirja-aineisto ei sisällä todisteita maksusta) tuottajille vähimmäishintaa, lukuun ottamatta
110 795 870 ITL:n määrää, 2) se ei ole maksanut tukia tuottajille 90 päivässä viinin saapumisesta tislaamoon (määräaika, joka
päättyi kesäkuussa 1983) ja – oli asia miten hyvänsä – 3) se ei ole ennen 1.6.1984 toimittanut todistetta siitä, että se olisi
suorittanut maksut. Seuraamuksena tällaisista laiminlyönneistä on se, että vakuus määrätään menetetyksi kokonaisuudessaan.
Lisäksi tuomioistuin ei voi hyväksyä perusteluita, joihin tislaamo vetoaa vapauttaakseen itsensä vastuusta maksujen suorittamatta
jättämisen osalta (maksujen suorittamisen mahdottomuus sen takia, että tislaamo oli asetettu yrityssaneeraukseen, ja velkojien
yhdenvertaisuuden periaatteen noudattaminen), sillä määräajat päättyivät sekä kyseisten maksujen suorittamisen osalta (kesäkuu
1983) että tuen palauttamisen osalta (heinäkuu 1983) ennen ajankohtaa, jolloin päätettiin hakea tislaamon asettamista yrityssaneeraukseen
(lokakuu 1983).
– –
AIMAlle on edellä mainittujen yhteisön säännösten nojalla näin ollen palautettava 110 prosenttia ennakkona maksetun tuen määrästä
vähennettynä tuella, jonka osalta maksun tosiasiallinen suorittaminen on näytetty toteen, eli yhteensä 1 047 084 185 ITL (niiden
sopimusten osoittama yhteismäärä, joiden osalta ei ole toimitettu todistetta maksun suorittamisesta, korotettuna 10 prosentilla,
eli 1 046 277 980 ITL, mihin lisätään sen tuen, jonka osalta todiste maksun suorittamisesta on toimitettu, ja toisaalta ennakkona
maksetun tuen välinen erotus, eli 806 205 ITL).
On syytä huomata, että DAI ei ole missään vaiheessa kiistänyt näitä määriä: vaikka se tuo esiin, että se on siirtänyt tuottajille
noin puolet saaduista tuista, se ei ole missään vaiheessa väittänyt tai ainakaan todistanut, että se olisi maksanut nämä tuet
asetuksessa N:o 2499/82 säädetyissä määräajoissa.
– –
On asianmukaista täsmentää, että kantajana olevan tislaamon on asiatonta valittaa siitä seikasta, että sille tuotantoaan toimittaneet
viinintuotanto-osuuskunnat kohtaavat vaikeuksia saataviensa perimisessä, kun se on itse aiheuttanut velvoitteidensa täyttämättä
jättämisen turvautumalla konkurssimenettelyyn heti sen jälkeen, kun se oli saanut yhteisön tuet, jotka oli tarkoitus maksaa
edelleen tuottajille.
Viinintuotanto-osuuskunnat – kuten myös vakuudenantaja, jos se päättää käyttää sijaantulo-oikeuttaan – voivat saada saatavansa
tyydytetyiksi konkurssimenettelyssä, johon osallistuvat kaikki muut velkojat ja jossa noudatetaan velkojien yhdenvertaisuuden
periaatetta.”
31     Neljä kantajaa – Cantina sociale del Vermentinoa lukuun ottamatta – valitti tästä tuomiosta 27.9.1989 Corte d’appello di Romaan.
Kyseinen tuomioistuin jätti 19.11.1991 antamallaan tuomiolla valituksen tutkimatta, koska kantajat eivät olleet antaneet valitusta
sääntöjenmukaisesti tiedoksi DAIn pesänhoitajalle (”la curatela fallimentare”), vaan ne olivat antaneet sen tiedoksi DAIlle
itselleen, vaikka se oli konkurssissa, ja koska ne eivät olleet sittemmin asianmukaisesti uudistaneet tiedoksiantoa määräajassa,
jonka asian tutkinnasta vastaava tuomari (”il consigliere istruttore”) niille asetti.
32     Assedile oli tällä välin eli 16.1.1990 suorittanut maksamatta olleet määrät AIMAlle.
33     Corte di cassazione (Italia) hylkäsi 28.11.1994 antamallaan tuomiolla valituksen, jonka edellä mainitut neljä kantajaa olivat
tehneet Corte d’appellon antamaa tuomiota vastaan. Valituksensa tueksi kyseiset kantajat olivat vedonneet erityisesti siihen,
että ne olivat valittaneet edellä mainitusta Tribunale civile di Roman tuomiosta, jotta kyseinen tuomio todettaisiin virheelliseksi
yksinomaan AIMAn ja Assedilen osalta, mutta ei sen sijaan DAIn osalta.
34     Kyseessä olevat viisi kantajaa ilmoittivat asianmukaisesti saatavansa merkittäviksi DAIn veloista laadittuun luetteloon erikseen
käydyssä konkurssimenettelyssä.
35     Kyseiset kantajat vaativat 22.1.1996 päivätyllä kirjeellään AIMAa maksamaan niiden DAIlta olevat saatavat väittäen, että AIMA
oli saanut oikeudetonta etua vakuuden perimisestä.
36     AIMA kiisti tämän vaatimuksen huomauttamalla, että vakuus kuului sille ja että tuottajilla ei ole suoraan sitä vastaan kanneoikeutta
DAIlta olevien saataviensa perimiseksi.
37     Kantajat nostivat 16.2.1996 Tribunale civile di Cagliarissa (Italia) kanteen AIMAa vastaan sen saaman perusteettoman edun
johdosta.
38     Kantajat tekivät 13.11.1996 komissiolle kantelun, jossa ne väittivät AIMAn rikkoneen yhteisön säännöstöä, erityisesti asetusta
N:o 2499/82, ja jossa ne muun muassa vaativat komissiota kehottamaan AIMAa ja Italian tasavaltaa korvaamaan niille rahamäärät,
joita ne eivät olleet saaneet yhteisön tukena viinivuoden 1982/1983 osalta.
39     Komissio ilmoitti kantajille 25.6.1997 päivätyllä kirjeellään, että Assedile oli maksanut vakuuden määrän korkoineen AIMAlle
16.1.1990. Komissio lisäsi, että asetuksen N:o 352/78 2 artiklan 1 kohdan mukaan asianomaisen interventioelimen on vähennettävä
menetetyt vakuudet EMOTR:n kustannuksista, eli ne on toisin sanoen merkittävä kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi. Komissio täsmensi,
että sen yksiköt suorittavat tarpeelliset tutkimukset erityisesti AIMAn osalta sen saaman vakuuden määrän todellisen saajan
selvittämiseksi.
40     AIMAn osalta tekemänsä tutkimuksen päätyttyä komissio ilmoitti kantajille 8.12.1997 päivätyllä kirjeellä, että AIMA oli ilmoittanut
komissiolle, että se oli 21.2.1991 saanut 1 047 084 185 ITL:n suuruisen maksuosoituksen (”il vaglia”), joka oli asetettu Assedilen
lukuun maksettavaksi 16.1.1990, ja että se oli merkinnyt tämän määrän, ”joka todennäköisesti vastasi vakuuden määrää”, kirjanpitoon
EMOTR:n hyväksi tilivuonna 1991.
41     Kantajat vaativat 23.1.1998 päivätyllä kirjeellään, joka saapui komissioon 5.2.1998, kyseistä toimielintä maksamaan niille
määrän, joka vastaa niiden DAIlta olevien saatavien määrää, sillä perusteella, että AIMAn saama vakuus oli palautettu EMOTR:lle.
Kantajat väittivät, että asetuksen N:o 2499/82 tarkoituksesta eli viinintuottajien aseman parantamisesta johtuu, että viinintuottajien
on katsottava olevan kyseisessä asetuksessa säädetyn tuen todellisia ja yksinomaisia saajia. Se, että asianomaiselle jäsenvaltiolle
on jätetty mahdollisuus valita kyseisen asetuksen 9 ja 10 artiklassa säädetyistä menetelmistä, joiden mukaisesti interventioelin
maksaa tuen, ei voi vaarantaa tätä asetuksen tarkoitusta. Edellä mainitun asetuksen 9 artiklassa säädetyssä menettelyssä tislaajan
asettamalla vakuudella pyritään etenkin takaamaan koko etukäteistislausta koskevan menettelyn virheettömyys, erityisesti siltä
osin kuin kyse on tuen todellisesta maksamisesta tuottajille. Kaikki muut tulkinnat loukkaavat yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
joka on vahvistettu EY:n perustamissopimuksen 6 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 12 artikla). Tämä näkemys vahvistetaan
komission sittemmin antamissa asetuksissa, jotka sisältävät etukäteistislausta seuraavina viinivuosina koskevat säännökset,
joissa nimenomaisesti todetaan, että kun tislaaja ei ole maksanut tuottajalle vähimmäisostohintaa, tuottaja voi vaatia tuen
maksamista suoraan interventioelimeltä.
42     Komissio hylkäsi tämän vaatimuksen komission maatalouden pääosaston pääjohtajan allekirjoittamalla 31.7.1998 päivätyllä kirjeellä,
joka saapui kantajille 14.8.1998 (jäljempänä riidanalainen kirje). Komissio toi esiin, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa
sovellettavassa menettelyssä, jossa tuki maksetaan tislaajalle, tuen saa ensi kädessä tislaaja, jotta sille voidaan korvata
viinin korkea ostohinta. Vakuus oli asetettu AIMAlle, eivätkä tuottajat voi vaatia mitään oikeutta vakuuden määrään. Asianomaiselle
jäsenvaltiolle jätetty mahdollisuus valita tämän menettelyn, josta on säädetty asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa, sekä toisaalta
kyseisen asetuksen 10 artiklassa säädetyn sen menettelyn välillä, jossa tuki maksetaan suoraan tuottajalle, ei voi johtaa
siihen, että näitä kahta säännöstä tulkittaisiin yhdenmukaisesti siten, että tuottajat olisivat aina tuensaajia. Lisäksi komissio
väitti, että tämä järjestelmien välinen ero ei ole yhdenmukaisen kohtelun periaatteen vastainen, sillä kyseinen ero selittyy
tosiasiallisilla eroavaisuuksilla (erilaiset hallintojärjestelmät sekä jäsenvaltioittain vaihtelevat tuottajien määrät, joiden
johdosta tuen maksamisen keskittäminen tislaajille voi olla perusteltua eräissä jäsenvaltioissa). Komissio korosti, että Tribunale
civile di Roma ei ollut hyväksynyt 27.1.1989 antamassaan lainvoimaiseksi tulleessa tuomiossa, että kantajilla olisi saamisoikeus
vakuuteen. Komissio päätteli tästä, että koska kantajilla ei ole minkäänlaista oikeutta AIMAn saaman vakuuden määrään, tällainen
oikeus ei voi liioin syntyä silloin, kun kyseinen määrä palautetaan komissiolle. Komissio huomautti toissijaisesti, että se
seikka, että AIMA on hyväksynyt kantajien ja DAIn välillä tehdyt sopimukset, ei muuta näiden sopimusten luonnetta yksityisinä
sopimuksina, jolloin komission väitetyt velvoitteet kantajia kohtaan ovat sopimussuhteen ulkopuolisia velvoitteita. Näin ollen
mahdollisuus nostaa kanne yhteisöä vastaan on yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vanhentunut, sillä
vakuuden määrä on maksettu AIMAlle 16.1.1990 ja palautettu EMOTR:lle tilivuoden 1991 aikana.
43     Lisäksi niiden kirjallisten vastausten mukaan, jotka kantajat antoivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämien
kysymysten johdosta, Tribunale civile di Cagliarissa vireille pantua perusteettoman edun saamista koskevaa oikeudenkäyntiä
lykättiin edellä 40 kohdassa mainitun komission tutkimuksen tulosten johdosta, jotta osapuolet pääsisivät sovintoon oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta. Koska kyseinen tutkimus oli nimittäin osoittanut, että AIMA oli – toisin kuin se oli väittänyt ennen edellä
mainitun oikeudenkäynnin vireillepanoa ja kyseisen oikeudenkäynnin aikana – palauttanut EMOTR:lle vakuuden määrän, kyseinen
oikeudenkäynti oli kantajien mukaan menettänyt täysin merkityksensä, koska oli osoittautunut, että AIMA ei ollut voinut saada
perusteetonta etua.
44     Kantajat ilmoittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan kirjallisessa vastauksessa,
että konkurssimenettely oli päättynyt vuoden 2000 aikana ja että ne olivat Italian siviililain 2751 a §:n 5 a momentin sekä
2776 §:n nojalla osallistuneet jakoon etuoikeutettuina velkojina, koska ne olivat oikeudelliselta muodoltaan maatalousosuuskuntia.
Niille oli maksettu tässä jaossa niiden DAIlta olevina hyväksyttyinä saatavina määrä, joka oli suuruudeltaan 39 prosenttia
näiden saatavien määrästä. Suoritetun jaon jälkeen niiden saatavien määrä, joiden osalta kantajat eivät olleet saaneet maksua,
oli Cantina sociale di Dolianovan osalta 72 797 022 ITL, Cantina Trexentan osalta 54 412 685 ITL, Cantina sociale Marmillan
osalta 350 554 208 ITL, Cantina sociale Santa Maria La Palman osalta 133 888 664 ITL ja Cantina sociale del Vermentinon osalta
37 212 737 ITL.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
45     Kantajat nostivat käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 12.10.1998 jättämällään kannekirjelmällä.
46     Vastineen jättämisen jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti tuomioistuimen kirjaajan 25.2.1999 päivätyllä kirjeellä
kantajia keskittymään vastauksessaan kysymykseen kanteen tutkittavaksi ottamisesta. Kantajat noudattivat tätä kehotusta.
47     Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       ”toteaa EY:n perustamissopimuksen 173 ja/tai 175 artiklan nojalla, että komission 31.7.1998 tekemä päätös – – sekä kaikki
toimet, jotka mainitaan kyseisessä päätöksessä tai jotka ainakin perustuvat siihen tai ovat sen kanssa rinnakkaisia tai liitännäisiä,
ovat lainvastaisia – – ”
–       ”toteaa, että [kantajilla] on oikeus saada yhteisön tuki, jota DAI ei konkurssinsa takia maksanut niille ajallaan ja jonka
määrän AIMA – – peri takaisin ja palautti EMOTR:lle – – ”
–       ”velvoittaa komission siinä tapauksessa, että kyseessä katsotaan olevan perusteettoman edun saaminen, ja/tai EY:n perustamissopimuksen
178 artiklan mukaisena vahingonkorvauksena myös maksamaan [kantajille korvauksena määrän, joka vastaa niiden DAIlta olevia
maksamattomia saatavia, joiden määrä on yksilöity kanteessa], laillisine korkoineen 1.1.1992 lukien tai viimeistään 23.1.1998
lukien, jolloin maksuvaatimus lähetettiin komissiolle – – ”
–       ”velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut”.
48     Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       jättää kanteen tutkimatta
–       toissijaisesti toteaa kanteen perusteettomaksi
–       velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
49     Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti aloittaa suullisen
käsittelyn ilman edeltäviä asian selvittämistoimia.
50     Asianosaisten suulliset lausumat ja heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin
14.9.2000 pidetyssä istunnossa.
51     Kantajat luopuivat tässä istunnossa vaatimustensa toisesta kohdasta.
52     Kyseisen 14.9.2000 pidetyn istunnon lopussa toisen jaoston puheenjohtaja päätti suullisen käsittelyn ja lykkäsi oikeudenkäyntiä
kolmella kuukaudella, jotta asianosaiset harkitsisivat asiaa uudelleen.
53     Komissio ilmoitti 14.12.2000 päivätyllä kirjeellään, että asiassa ei ollut löydetty sovinnollista ratkaisua.
54     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin aloitti 18.9.2001 tekemällään päätöksellä uudelleen suullisen käsittelyn esittääkseen
asianosaisille eräitä kirjallisia kysymyksiä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisina
prosessinjohtotoimina. Komissio vastasi näihin kysymyksiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 16.11.2001 jätetyllä kirjelmällä.
Kantajat esittivät huomautuksensa näiden vastausten johdosta kirjelmässä, joka jätettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen
27.6.2003.
55     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toisen jaoston kokoonpanoa oli tällä välin muutettu kyseisen tuomioistuimen erään
jäsenen toimikauden päättymisen takia.
56     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) kutsui asianosaiset toiseen istuntoon ja kehotti kantajia vastaamaan
kirjallisesti uusiin kysymyksiin ennen istuntoa. Kantajat noudattivat tätä pyyntöä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen
5.1.2004 jätetyssä kirjelmässään.
57     Asianosaisten suulliset lausumat ja heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin
10.2.2004 pidetyssä istunnossa.

Oikeudellinen arviointi
A
Kumoamiskanteen ja laiminlyöntikanteen ottaminen tutkittavaksi

Asianosaisten lausumat
58     Komissio väittää ensiksikin, että EY:n perustamissopimuksen 173 artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla) perustuva
kumoamisvaatimus on jätettävä tutkimatta, sillä 31.7.1998 päivätty riidanalainen kirje ei ole päätös. Komissio ei ole kyseisessä
kirjeessä kieltäytynyt maksamasta vaadittuja määriä, vaan se on ainoastaan ilmoittanut, että sillä ei ole toimivaltaa tai
valtuuksia tehdä päätöstä vaaditun maksun osalta. Tämä toimivalta on kansallisilla interventioelimillä, joille kuuluu asetuksessa
N:o 2499/82 säädettyjen tukien maksaminen.
59     Riidanalaisen kirjeen ainoa päätöselementti liittyy asian käsittelyn päättämiseen. Kyseessä on kuitenkin yksinomaan sisäinen
ja hallinnollinen päätös, joka ei ole kantajille vastainen.
60     Komissio väittää toiseksi, että myös EY:n perustamissopimuksen 175 artiklaan (josta on tullut EY 232 artikla) perustuva vaatimus
on jätettävä tutkimatta, sillä kantajat eivät ole ensin kehottaneet komissiota tekemään ratkaisua. Vaikka 23.1.1998 päivätty
kirje voitaisiin katsoa ratkaisun tekemistä koskevaksi kehotukseksi, minkä komissio kiistää, käsiteltävänä oleva laiminlyöntikanne
on nostettu liian myöhään. Toisin kuin kantajat väittävät, kehotus tehdä ratkaisu on nimittäin ajankohta, josta oikeudenkäynnin
määräajat alkavat kulua.
61     Kantajat väittävät ensisijaisesti, että niiden esittämä kumoamisvaatimus on tutkittava. Riidanalaisen kirjeen sisältö osoittaa
kirjeen olevan päätös, koska kirjeessä hylätään kantajien 23.1.1998 esittämä vaatimus ja sillä toisaalta päätetään asian käsittely.
Kantajat väittävät, että 23.1.1998 esitetty vaatimus oli selkeä, tosiasiallisesti ja oikeudellisesti perusteltu sekä lopullinen.
Lisäksi kyseistä vaatimusta oli edeltänyt pitkä selvitysmenettely. Tämän selvittelyn jälkeen komissio oli riidanalaisessa
kirjeessä hylännyt kyseisen vaatimuksen perustellen tätä hylkäämistä tosiasiallisesti ja oikeudellisesti.
62     Vaikka riidanalaista kirjettä ei vastoin kantajien väitteitä voitaisi katsoa todelliseksi päätökseksi, kumoamisvaatimus voidaan
kuitenkin tutkia, koska sitä ei ole kohdistettu pelkästään kyseiseen kirjeeseen, vaan myös ”kaikkiin toimiin, jotka mainitaan
[kyseisessä kirjeessä] tai jotka ainakin perustuvat siihen tai ovat sen kanssa rinnakkaisia tai liitännäisiä”. On siten syytä
katsoa, että tämä vaatimus kohdistuu ”mainittuun kielteiseen toimenpiteeseen, joka muodostuu siitä, että osuuskuntien näillä
samoilla perusteilla aikoinaan tekemän vaatimuksen johdosta ei ole annettu myönteistä päätöstä”. Tämä vaatimus on esitetty
työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan säännösten mukaisesti, joissa säädetään yksinomaan, että kanteessa on mainittava
”oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista”.
63     Kantajat katsovat toiseksi, että niiden EY:n perustamissopimuksen 175 artiklaan perustuva kanne, joka on nostettu sitä vastaan,
että ”komissiolta pyydettyä myönteistä toimenpidettä ei ole toteutettu”, on myös tutkittava. Kantajat tuovat esiin, että kun
kanne on nostettu sitä vastaan, että yhteisön toimielin, jota on ensin kehotettu tekemään ratkaisu, ei ole määritellyt kantaansa,
kahden kuukauden kanneaika alkaa kulua siitä päivästä, jolloin toimielimen toimimattomuus ilmenee. Kantajien mukaan käsiteltävänä
olevassa tapauksessa komission toimimattomuus ilmeni komission 31.7.1998 päivätystä kirjeestä, jossa hylättiin 23.1.1998 päivätyssä
kirjeessä esitetty vaatimus. Sitä ennen tilanne ei ollut ollut selkeä. Komission vastaanotettua edellä mainitun vaatimuksen
yksi maatalouden pääosaston virkamiehistä oli seuranneiden kuukausien aikana kantajien asianajajan kanssa käymissään puhelinkeskusteluissa
nimittäin vakuuttanut, että komission yksiköt tutkivat asiaa ja että päätös tehdään ennen kesän 1998 loppua. Kantajat ehdottivat,
että Petruccia kuullaan tarvittaessa todistajana täten esitettyjen tosiseikkojen tarkistamiseksi.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
Kumoamiskanteen ottaminen tutkittavaksi
64     Jotta ensiksikin kumoamiskanteen ottamista tutkittavaksi voidaan arvioida, on tarkasteltava riidanalaisen kirjeen luonnetta.
Kirjettä ei nimittäin voida pitää perustamissopimuksen 173 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla) tarkoitettuna
päätöksenä pelkästään sen takia, että yhteisöjen toimielin on lähettänyt sen vastaanottajalle vastauksena tämän esittämään
vaatimukseen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 173 artiklassa tarkoitettuja toimia, joita vastaan
voidaan nostaa kumoamiskanne, ovat vain sellaiset, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia kantajien etuihin siksi, että ne muuttavat
selvällä tavalla heidän oikeudellista asemaansa (asia C-257/90, Italsolar v. komissio, tuomio 14.1.1993, Kok. 1993, s. I-9,
21 kohta; asia T-5/96, Sveriges Betodlares ja Henrikson v. komissio, määräys 4.10.1996, Kok. 1996, s. II-1299, 26 kohta ja
asia T-22/98, Scottish Soft Fruit Growers v. komissio, määräys 11.12.1998, Kok. 1998, s. II-4219, 34 kohta).
65     Käsiteltävänä olevassa asiassa on näin ollen ensiksi tarkistettava, onko riidanalaisella kirjeellä voinut olla siihen liittyvän
oikeudellisen asiayhteyden osalta tällaisia vaikutuksia siltä osin kuin kirjeessä on kieltäydytty hyväksymästä kantajien vaatimusta,
jolla pyritään ennen kaikkea siihen, että komissio maksaa suoraan kantajille niiltä saamatta jääneen määrän asetuksessa N:o
2499/82 säädetystä yhteisön tuesta viinivuonna 1982/1983 etukäteistislaukseen toimitetun viinin osalta (ks. edellä 41 ja 42
kohta).
66     Tältä osin on todettava ensiksi, että yhteisön ja jäsenvaltioiden välisiä suhteita sääntelevien säännösten mukaisesti jäsenvaltioiden
on, jollei yhteisön oikeudessa ole toisin säädetty, varmistettava yhteisön säännösten täytäntöönpano alueellaan, erityisesti
yhteisen maatalouspolitiikan osalta. Erityisesti yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevien yhteisön säännösten soveltaminen
kuuluu tätä varten nimitetyille kansallisille elimille. Komission yksiköillä ei ole toimivaltaa antaa näitä säännöksiä koskevia
soveltamispäätöksiä (yhdistetyt asiat T-492/93 ja T-492/93 R, Nutral v. komissio, määräys 21.10.1993, Kok. 1993, s. II-1023,
26 kohta ja asia T-54/96, Oleifici Italiani ja Fratelli Rubino v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II-3377, 51 kohta).
67     Asetuksesta N:o 2499/82 johtuu käsiteltävänä olevassa tapauksessa, että vaikka yhteisön on lopullisesti vastattava etukäteistislausta
koskevan menettelyn kustannuksista, kansallisten interventioelinten (käsiteltävänä olevassa tapauksessa AIMAn) on alueellaan
varmistettava etukäteistislausta koskevan menettelyn toteuttaminen kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti.
68     Asetuksen N:o 2499/82 nojalla nimenomaan kansalliset elimet
–       tarkistavat ja hyväksyvät viinintuottajien ja tislaajien välillä tehdyt sopimukset (asetuksen 1 artiklan 3 kohta ja 3 artikla)
–       maksavat yhteisön tuen tai maksavat tietyin edellytyksin ennakkona tätä tukea vastaavan määrän (asetuksen 6 artikla, 9 artiklan
2 kohta ja 11 artikla) ja
–       perivät tarvittaessa takaisin määrät, jotka on perusteettomasti maksettu tukena tai tuen ennakkona (asetuksen 9 artiklan 2
kohta ja 11 artiklan 3 kohta).
69     Asetuksessa N:o 2499/82 ei sitä vastoin anneta komissiolle minkäänlaista toimivaltaa puuttua kansallisten interventioelinten
toteuttamiin etukäteistislausta koskeviin menettelyihin. Kyseisestä asetuksesta nimittäin ilmenee, että komissio voi ainoastaan
todeta näiden kansallisten elinten toteuttamat menettelyt, koska kyseisen asetuksen 21 artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan
säädetyssä määräajassa ilmoittamaan kyseiselle toimielimelle hyväksyttyihin tislaussopimuksiin merkityt viinimäärät, tislatut
viinimäärät, saatujen tuotteiden määrät sekä tapaukset, joissa tislaaja ei ole noudattanut velvoitteitaan, ja tämän johdosta
toteutetut toimenpiteet.
70     Tässä oikeudellisessa asiayhteydessä komissio ei joka tapauksessa ollut toimivaltainen hyväksymään senkaltaista vaatimusta,
jonka kantajat olivat sille käsiteltävänä olevassa tapauksessa osoittaneet ja jolla pyrittiin siihen, että kyseinen toimielin
maksaa viinintuottajille tuen, joka niille asetuksen N:o 2499/82 nojalla väitetysti kuuluu.
71     Tästä seuraa, että tämän vaatimuksen hylkääminen riidanalaisessa kirjeessä ja samassa yhteydessä tapahtunut asian käsittelyn
päättäminen eivät ole olleet omiaan muuttamaan kantajien oikeudellista asemaa. Kyseinen kirje ei siten ole päätös, eikä se
näin ollen ole toimi, joka voitaisiin riitauttaa perustamissopimuksen 173 artiklan nojalla siltä osin kuin siinä kieltäydytään
maksamasta vaadittua yhteisön tukea kantajille.
72     Riidanalaisen kirjeen kumoamista koskevan vaatimuksen ottamista tutkittavaksi on arvioitava myös siltä osin kuin kyseinen
kirje on ymmärrettävissä siten, että sillä hylätään kantajien implisiittinen vaatimus, jolla pyritään asetuksen N:o 2499/82
säännösten korjaamiseen niiden saattamiseksi yhteensoveltuviksi yhdenmukaisen kohtelun periaatteen kanssa, johon kantajat
vetoavat.
73     Komissio ei kyseisessä kirjeessä nimittäin rajoitu antamaan selvitystä pelkästään sen maksujärjestelmän soveltamisesta, jossa
AIMA maksaa yhteisön tuen asetuksen N:o 2499/82 tässä asiassa merkityksellisten säännösten mukaisesti, erityisesti kun kyse
on siitä, että tislaajan laiminlyötyä velvoitteensa kansallinen interventioelin saa vakuuden, jonka tislaaja oli asettanut
saadakseen tuen määrän ennakkona.
74     Riidanalaisessa kirjeessä komissio määrittelee kantansa myös asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn tuen maksujärjestelmän
yhteensoveltuvuuteen yhdenmukaisen kohtelun periaatteen kanssa.
75     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tältä osin, että vaikka yhtäältä kantajien 23.1.1998 päivätyn kirjeen voitaisiin
tulkita sisältävän vaatimuksen siitä, että komissio korjaa taannehtivasti asetusta N:o 2499/82 sen takaamiseksi, että yhteisön
tuki maksetaan asianomaisille tuottajille, mikä ei kuitenkaan nimenomaisesti ilmene kantajien kyseisen kirjeen sanamuodosta,
ja vaikka toisaalta riidanalainen kirje voitaisiin näin ollen ymmärtää siten, että siinä hylätään tällainen vaatimus, kyseisen
kirjeen kumoamista koskeva vaatimus olisi kuitenkin jätettävä tutkimatta, koska kantajilla ei ole asiavaltuutta.
76     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostamaa kannetta, joka kohdistuu komission toimen
taannehtivaa korjaamista koskevaan kieltäytymiseen, ei nimittäin oteta tutkittavaksi silloin kun vaadittu korjaus olisi tehtävä
yleisesti sovellettavan asetuksen muodossa (em. asia Sveriges Betodlares ja Henrikson v. komissio, määräyksen 28 kohta ja
em. asia Scottish Soft Fruit Growers v. komissio, määräyksen 41 kohta).
77     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa asetus N:o 2499/82 on kuitenkin yleisesti sovellettava, koska se koskee kaikkia viinintuottajia
ja tislaajia yhteisössä ja koska siinä esitetään yleisesti ja abstraktisti säännökset, jotka koskevat etukäteistislausta viinivuonna
1982/1983. Tämän asetuksen korjaaminen olisi näin ollen joka tapauksessa voitu tehdä ainoastaan yleisesti sovellettavan asetuksen
muodossa.
78     Kaikkien näiden syiden takia riidanalaisen kirjeen kumoamista koskeva vaatimus on jätettävä tutkimatta.
79     Siltä osin kuin kantajien vaatimuksilla pyritään myös kumoamaan kaikki toimet, jotka mainitaan riidanalaisessa kirjeessä tai
jotka perustuvat siihen tai ovat sen kanssa rinnakkaisia tai liitännäisiä, on riittävää todeta, että näiden vaatimusten kohde
ei ole riittävän täsmällinen, ja myös nämä vaatimukset on näin ollen jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan
c alakohdan nojalla, kuten komissio on väittänyt.
80     Tästä seuraa, että kumoamiskanne on jätettävä kokonaan tutkimatta.
Laiminlyöntikanteen ottaminen tutkittavaksi
81     Mitä toiseksi tulee lainvastaiseen laiminlyöntiin, jonka väitetään muodostuvan siitä, että komissio on pidättynyt tekemästä
päätöstä asianomaisen yhteisön tuen myöntämisestä kantajille, on riittävää todeta, että komissio ei ollut toimivaltainen tekemään
tällaista päätöstä, kuten edellä 70 kohdassa on jo todettu. EY:n perustamissopimuksen 175 artiklaan (josta on tullut EY 232
artikla) perustuva laiminlyöntikanne on näin ollen jätettävä tutkimatta siltä osin kuin sillä pyritään seuraamusten määräämiseen
tällaisen pidättymisen johdosta, koska komissiota ei voida moittia siitä, että se on perustamissopimuksen 175 artiklan kolmannessa
kohdassa tarkoitetulla tavalla jättänyt täten antamatta kantajille osoitettavan jonkin muun säädöksen kuin suosituksen tai
lausunnon (ks. esim. em. asia Italsolar v. komissio, tuomion 30 kohta). Koska käsiteltävänä olevassa 12.10.1998 nostetussa
kanteessa lisäksi myönnetään, että kantajien 23.1.1998 päivätty ja komissiolle 5.2.1998 saapunut kirje sisälsi selkeän kehotuksen
tehdä päätös asianomaisen tuen myöntämisestä kantajille, kanne on joka tapauksessa komission väitteen mukaisesti nostettu
liian myöhään. Komission olisi nimittäin pitänyt perustamissopimuksen 175 artiklan toisen kohdan mukaisesti määritellä kantansa
ennen 5.4.1998, ja laiminlyöntikanne olisi pitänyt nostaa viimeistään 15.6.1998, ottaen huomioon ottaa määräajan pidentäminen
pitkän etäisyyden takia.
82     Lisäksi on todettava, että vaikka käsiteltävänä olevaa kannetta voitaisiin tulkita siten, että väitetty laiminlyönti muodostuu
siitä, että komissio oletettavasti kieltäytyi antamasta asetusta, jolla asetusta N:o 2499/82 korjattaisiin taannehtivasti
siten, että asianomaisille tuottajille taattaisiin yhteisön tuen maksaminen, kyseinen kanne olisi myös jätettävä tutkimatta.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kantajien 23.1.1998 päivättyä kirjettä ei nimittäin voida tulkita perustamissopimuksen
175 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetuksi kehotukseksi tehdä ratkaisu, koska kantajat eivät siinä selkeästi vaadi komissiota
muuttamaan asetusta N:o 2499/82 sen saattamiseksi yhteensoveltuvaksi niiden periaatteiden kanssa, joihin kantajat vetoavat.
Lisäksi yksityisillä oikeussubjekteilla, joilla ei ole oikeutta kiistää säädöksen laillisuutta, ei liioin ole oikeutta nostaa
yhteisöjen tuomioistuimessa laiminlyöntikannetta sen jälkeen, kun ne ovat kehottaneet yhteisön toimielintä antamaan säädöksen
(yhdistetyt asiat 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, Asteris ym. v. komissio, tuomio 26.4.1988, Kok. 1988, s. 2181, 17 kohta).
Kuten on jo todettu, asetuksen N:o 2499/82 muuttaminen edellyttää kuitenkin yleisesti sovellettavan säädöksen antamista (ks.
edellä 77 kohta).
83     Tästä seuraa, että laiminlyöntikanne on jätettävä tutkimatta.
B
Vahingonkorvauskanne ja perusteettoman edun palautusta koskeva vaatimus

Perusteettoman edun palautusta koskevan vaatimuksen ottaminen tutkittavaksi
84     Heti alkuun on jätettävä tutkimatta kantajien toissijaiset vaatimukset, joilla pyritään siihen, että komissio tuomitaan maksamaan
niille kyseessä olevat yhteisön tuet perusteettoman edun palautuksena, koska perustamissopimuksessa käyttöön otettuihin oikeussuojakeinoihin
ei kuulu mahdollisuutta nostaa kanne perusteettoman edun saamisen johdosta. Tämä ei kuitenkaan vaikuta siihen, onko kanneperuste,
joka perustuu sen periaatteen loukkaamiseen, jonka mukaan perusteettoman edun saaminen ei ole sallittua, perusteltu vai ei,
koska edellä mainittuja toissijaisia vaatimuksia voidaan tulkita siten, että kantajat vetoavat muun muassa tähän periaatteeseen
vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi (ks. jäljempänä 159–164 kohta).

Vahingonkorvauskanteen ottaminen tutkittavaksi
Asianosaisten lausumat
85     Komissio vetoaa kolmeen perusteeseen, joiden nojalla käsiteltävänä oleva vahingonkorvauskanne on jätettävä tutkimatta. Ensiksikin
yhteisen maatalouspolitiikan puitteissa säädettyjen tukitoimenpiteiden hallinnoinnin osalta ei ole olemassa suoraa yhteyttä
yhteisön ja taloudellisten toimijoiden välillä. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa komissio ei ole toiminut moitittavasti,
joten edellytykset asian saattamiseksi yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toisen
kohdan nojalla (josta on tullut EY 288 artiklan toinen kohta) puuttuvat (asia 132/77, Exportation des sucres v. komissio,
tuomio 10.5.1978, Kok. 1978, s. 1061; asia 12/79, Wagner Agrarhandel v. komissio, tuomio 12.12.1979, Kok. 1979, s. 3657 ja
asia 133/79, Sucrimex ja Westzucker v. komissio, tuomio 27.3.1980, Kok. 1980, s. 1299).
86     Komissio on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa väittänyt
tältä osin, että kantajat eivät olleet vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi vedonneet asetuksen N:o 2499/82 lainvastaisuuteen.
Kantajat olivat kansallisissa tuomioistuimissa ja sittemmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa yksinomaan kiistäneet
kyseisen asetuksen tässä asiassa merkityksellisten säännösten tulkinnan, jonka Italian viranomaiset olivat omaksuneet ja jonka
komissio oli omaksunut 31.7.1998 päivätyssä kirjeessään.
87     Toiseksi, kantajat saivat tehokasta oikeussuojaa kansallisessa tuomioistuimessa. Ne olisivat erityisesti voineet nostaa velkomuskanteen
interventioelintä vastaan kansallisessa tuomioistuimessa, kuten asiassa 281/82, Unifrex vastaan komissio ja neuvosto, 12.4.1984
annettu tuomio osoittaa (Kok. 1984, s. 1969, 11 kohta).
88     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kantajat voisivat AIMAa vastaan Tribunale civile di Cagliarissa vireillä olevan perusteetonta
etua koskevan kanteen yhteydessä ehdottaa vielä kansalliselle tuomioistuimelle, että se esittää EY:n perustamissopimuksen
177 artiklan (josta on tullut EY 234 artikla) nojalla ennakkoratkaisukysymyksen, jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi tutkia
kyseessä olevien säädösten pätevyyden.
89     Vastauksenaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin komissio korosti 10.2.2004 pidetyssä istunnossa,
että Italian oikeusjärjestys tarjoaa soveltuvia oikeussuojakeinoja, joiden avulla asianomaiset tuottajat voivat saada AIMAn
tuomituksi maksamaan asetuksessa N:o 2499/82 säädettyjen yhteisön tukien määrän. Kantajien vaatimukset eivät olleet menestyneet
Tribunale civile di Romassa, sillä tämä oikeudenkäynti liittyi DAIn AIMAn hyväksi asettamaan vakuuteen, eikä se siis koskenut
sitä subjektiivista oikeutta yhteisön tukeen, johon kantajat vetoavat. Kantajien olisi lisäksi pitänyt niiden ja AIMAn välisten
lähes sopimussuhteisiin verrattavien suhteiden osalta nostaa kyseistä elintä vastaan velkomuskanne, eikä niinkään perusteetonta
etua koskevaa kannetta, jollaisen ne nostivat Tribunale civile di Cagliarissa. Kansallisessa tuomioistuimessa olisi voitu
konkurssimenettelyn päättymistä odottamatta nostaa velkomuskanne, joka olisi perustunut asetuksen N:o 2499/82 väitettyyn lainvastaisuuteen.
Lopuksi se seikka, että vakuuden määrä on palautettu komissiolle, mihin kantajat vetosivat sen tueksi, että käsiteltävänä
oleva sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne tutkittaisiin, ei tee velkomuskannetta tehottomaksi. Kyseinen seikka
ei nimittäin estä sitä, että italialainen tuomioistuin tuomitsee AIMAn maksamaan kantajille asianomaisen yhteisön tuen määrän
sen jälkeen, kun asetuksen N:o 2499/82 tässä asiassa merkityksellisten säännösten pätevyyden arvioimiseksi on esitetty ennakkoratkaisupyyntö,
ja jos yhteisöjen tuomioistuin toteaa jotkin näistä säännöksistä lainvastaisiksi. Komissio vetosi tältä osin asiassa T-244/00,
Coillte Teoranta vastaan komissio, 25.4.2001 annettuun määräykseen (Kok. 2001, s. II-1275).
90     Komissio katsoo kolmanneksi, että vahingonkorvausvaatimukset on joka tapauksessa jätettävä tutkimatta yhteisöjen tuomioistuimen
perussäännön 46 artiklan nojalla, jota kyseisen perussäännön 53 artiklan nojalla sovelletaan asian käsittelyyn ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa ja jonka mukaan vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa asioissa on
viisi vuotta tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu.
91     Tämä vanhentumisaika on alkanut kulua siitä hetkestä, jolloin kantajat saivat tiedon vahingon aiheuttaneesta tapahtumasta.
Riippumatta siitä, muodostuuko kyseinen tapahtuma yhteisön säännöstön virheellisestä soveltamisesta vai kyseisen säännöstön
lainvastaisuudesta, kantajat saivat käsiteltävänä olevassa tapauksessa tiedon tästä tapahtumasta viimeistään silloin, kun
kyseinen soveltaminen tapahtui. Tribunale civile di Roman 27.1.1989 antama tuomio sekä Corte d’appello di Roman ja Italian
Corte di cassazionen myöhemmin antamat tuomiot eivät ole voineet keskeyttää tätä vanhentumista.
92     Vastaaja huomauttaa tältä osin, että vahinko, johon kantajat vetoavat, on DAIlle myydyn viinin hinnan jättäminen maksamatta,
eli sen hinnan, joka kantajille olisi pitänyt maksaa viimeistään kesäkuussa 1983. Vahingonkorvausvaatimus koskee siis seikkoja,
jotka sattuivat vuonna 1983. Koska kanne nostettiin vasta 12.10.1998, kyseinen vaatimus on näin ollen vanhentunut.
93     Jos pitäisi myöntää – asia, minkä komissio kiistää – että vanhentumisaika alkaa kulua hetkestä, jolloin ilmenee, että kansallisissa
tuomioistuimissa nostetut kanteet eivät voi menestyä, huomioon olisi otettava Tribunale civile di Roman tuomion julistamispäivä
eli 27.1.1989. Kyseessä on nimittäin ainoa kantajia koskeva tuomio, jossa käsitellään pääasiaa. Corte d’appello di Roma hylkäsi
tästä tuomiosta tehdyn valituksen, koska tuomiota ei ollut annettu tiedoksi vaaditulla tavalla, ja Italian Corte di cassazione
vahvisti tämän tuomion. Komissio vertaa tätä kantajien muutoksenhakuvaiheessa tekemää menettelyvirhettä kanteen nostamiseen
liian myöhään eli säädetyn määräajan päätyttyä. Sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanneoikeus oli siis vanhentunut
tammikuussa 1994.
94     Kantajien sen väitteen osalta, jonka mukaan kärsityn vahingon aiheuttanut seikka on se, että AIMA merkitsi vakuuden määrän
kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi, komissio väittää puolestaan, että kyseinen vakuus koskee DAIn ja AIMAn välisiä suhteita eikä
sen sijaan kantajien ja DAIn välisiä suhteita. Lisäksi vakuutta koskeva kirjanpitotoimi koskee EMOTR:n ja AIMAn välisiä suhteita,
mutta sillä ei ole mitään olennaista vaikutusta kantajien mahdollisiin oikeuksiin komissiota kohtaan.
95     Vaikka olisi myönnettävä, että vakuuden merkitseminen kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi on lainvastaisuus, josta komissio on vastuussa,
korvausvaatimus on vanhentunut. Kantajat olivat nimittäin olleet tietoisia tästä kirjanpitoon merkitsemisestä jo aikaisemmassa
vaiheessa, koska siitä on nimenomaisesti säädetty yhteisön lainsäädännössä. Lisäksi komissio toi 10.2.2004 pidetyssä istunnossa
esiin, että Tribunale civile di Roman 27.1.1989 antamasta tuomiosta ilmenee, että DAI oli huomauttanut, että AIMAn on palautettava
vakuus toimivaltaiselle yhteisön elimelle.
96     Kantajat katsovat puolestaan, että käsiteltävänä oleva sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva kanne ei ole vanhentunut
perussäännön 46 artiklan nojalla.
97     Kantajat väittävät, että vanhentumisaikaan ei voida vedota sellaista vahingon kärsijää vastaan, joka on saanut tietoonsa vahingon
aiheuttaneen seikan vasta myöhemmin ja jolla ei tästä syystä ole ollut ennen vanhentumisajan päättymistä käytettävissään kohtuullista
aikaa kanteen nostamiseen (asia 145/83, Adams v. komissio, tuomio 7.11.1985, Kok. 1985, s. 3539, Kok. Ep. VIII, s. 341, 50
kohta).
98     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kantajat olivat vasta komission 31.7.1998 päivätyn kirjeen johdosta saaneet tiedon siitä
seikasta, että AIMA oli ainakin osittain palauttanut vakuuden määrän komissiolle. Kantajat olivat näin ollen pyytäneet komissiota
maksamaan niille asianomaisen yhteisön tuen määrän perusteettoman edun palautuksena tai perustamissopimuksen 178 ja 215 artiklan
(joista on tullut EY 235 ja EY 288 artikla) nojalla korvauksena niiden kärsimästä vahingosta.
99     Toisin kuin komissio väittää, kantajat eivät olleet voineet tietää, että asianomainen tuki on merkitty kirjanpitoon EMOTR:n
hyväksi. Komissio itse sai tiedon tästä palautuksesta vasta sen tutkimuksen johdosta, johon komissio ryhtyi AIMAn osalta kantajien
tekemän kantelun johdosta. Vaikka velvollisuus palauttaa komissiolle vakuuden määrä johtui yhteisön säännöstöstä, jonka tulkinta
ei sitä paitsi ole kovin helppoa, ei lisäksi ollut lainkaan varmaa, että tätä velvoitetta noudatetaan käsiteltävänä olevassa
tapauksessa, ottaen huomioon AIMAn menettely. Kantajat korostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan
vastauksissa ja 10.2.2004 pidetyssä istunnossa tältä osin, että AIMA ei ollut missään vaiheessa ilmoittanut, että vakuus olisi
palautettu komissiolle. Se oli sitä vastoin väittänyt Tribunale civile di Cagliarissa käydyssä oikeudenkäynnissä ja sitä ennen,
että sillä oli oikeus pitää vakuuden määrä.
100   Vaikka katsottaisiinkin, että korvauskanteen aiheuttanut seikka sattui 31.12.1991, jolloin AIMA palautti vakuuden määrän EMOTR:lle,
viiden vuoden määräaika on joka tapauksessa katkennut joko 22.1.1996 päivätyllä kirjeellä, jossa kantajat pyysivät AIMAa maksamaan
niille kyseessä olevia tukia vastaavan rahamäärän, tai 13.11.1996 päivätyllä kirjeellä, jolla kantajat tekivät komissiolle
kantelun saadakseen kyseisen maksun.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
101   On tarkasteltava niitä kolmea syytä, joiden johdosta vahingonkorvauskanne on komission mukaan jätettävä tutkimatta ja jotka
perustuvat ensiksikin siihen, että yhteisö ei ole vastuussa toiminnasta, josta sitä moititaan, toiseksi siihen, että tehokkaita
kansallisia oikeussuojakeinoja on olemassa, ja kolmanneksi siihen, että kanneoikeus on vanhentunut yhteisöjen tuomioistuimen
perussäännön 46 artiklan nojalla.
1.     Väite, joka perustuu siihen, että yhteisö ei ole vastuussa toiminnasta, josta sitä moititaan
102   Koska käsiteltävänä oleva vahingonkorvauskanne liittyy sellaisen yhteisön säädöksen soveltamiseen, jonka täytäntöönpaneminen
kuuluu toimivaltaisille kansallisille viranomaisille, kuten asiassa on jo todettu (ks. edellä 67 kohta), on oikeuskäytännön
mukaan tutkittava, onko kantajien kyseisen kanteen tueksi esittämään lainvastaisuuteen syyllistynyt yhteisön toimielin vai
kansallinen viranomainen (em. asia Exportation des sucres v. komissio, tuomion 27 kohta; em. asia Sucrimex ja Westzucker v.
komissio, tuomion 16 ja 22–25 kohta ja asia 175/84, Krohn v. komissio, tuomio 26.2.1986, Kok. 1986, s. 753, Kok. Ep. VIII,
s. 495, 19 kohta).
103   Tätä varten on tähän oikeudenkäyntiin liittyvän oikeudellisen asiayhteyden ja tosiseikaston osalta ensiksikin täsmällisesti
tunnistettava se toiminta, josta kantajat moittivat komissiota ja joka on saanut ne nostamaan käsiteltävänä olevan kanteen
toissijaisesti EY:n perustamissopimuksen 178 artiklan nojalla.
104   Vaikka huolellinen ja harkitseva taloudellinen toimija on esillä olevaan oikeudenkäyntiin liittyvän poikkeuksellisen oikeudellisen
asiayhteyden ja tosiseikaston osalta voinut oikeutetusti olla havaitsematta sitä, että vakuutta asianomaisen tuen maksamiselle
tuottajille ei ole silloin, kun tislaaja tulee maksukyvyttömäksi (ks. jäljempänä 136–145 kohta), kyseisen asetuksen tarkastelu
paljastaa, että tämän asetuksen 9 artiklassa säädetyssä järjestelmässä, jossa tuki maksetaan tislaajan kautta välillisesti
viinintuottajille, tuottajilla ei ole siinä tapauksessa, että tislaaja jättää maksamatta kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti
toimitetun ja tislatun viinin vähimmäisostohinnan, minkäänlaista oikeutta vakuuteen, jonka tislaaja on asettanut yksinomaan
kansalliselle interventioelimelle saadakseen tuen määrän ennakkona.
105   Lisäksi asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyssä järjestelmässä tuottajilla ei ole oikeutta saada suoraan asianomaista
yhteisön tukea edes tislaajan ollessa maksukyvytön, kuten komissio totesi 31.7.1998 päivätyssä kirjeessään. Lisäksi komissio
väitti kyseisessä kirjeessään tältä osin, että kyseisen asetuksen 9 ja 10 artiklassa säädettyjen järjestelmien välinen ero
ei ole vastoin yhdenvertaisen käsittelyn periaatetta.
106   On kuitenkin korostettava, että on selvää, että kantajat ovat täyttäneet kaikki ne velvoitteet, jotka johtuvat niiden DAIn
kanssa tekemistä sopimuksista, jotka AIMA on asetuksen N:o 2499/82 säännösten mukaisesti hyväksynyt, ja että toisaalta kantajien
toimittamat viinimäärät on tislattu kyseisessä asetuksessa säädetyssä määräajassa. DAI ei ole taloudellisten vaikeuksien takia
maksanut asetuksessa N:o 2499/82 säädettyä ja yhteisön tuen sisältävää vähimmäisostohintaa kantajille, tai se on maksanut
sen vain osittain.
107   Kantajat vaativat tältä osin toissijaisesti sen vahingon korvaamista, joka on aiheutunut vähimmäisostohinnan jäämisestä kokonaan
tai osittain maksamatta, mikä johtuu aukoista yhteisön tuen välillistä maksamista koskevassa järjestelmässä, josta on säädetty
kyseisen asetuksen tässä asiassa merkityksellisillä säännöksillä, kuten komissio on sitä paitsi 31.7.1998 päivätyssä kirjeessään
esittänyt.
108   Vaikka on nimittäin totta, että kantajat ovat kansallisessa tuomioistuimessa ja komission kanssa käymässään kirjeenvaihdossa
kiistäneet AIMAn omaksuman tulkinnan asetuksen N:o 2499/82 tässä asiassa merkityksellisistä säännöksistä, ilman että ne olisivat
nimenomaisesti riitauttaneet itse säännösten sääntöjenmukaisuutta, ne eivät kuitenkaan ole rajoittuneet toistamaan näitä väitteitä
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Kantajat ovat kanteessaan väittäneet toissijaisesti myös, että jos asetuksesta
N:o 2499/82 katsotaan aiheutuneen, että eri jäsenvaltioista olevia tuottajia kohdellaan eri tavoin – mikä riippuu jäsenvaltioiden
yhteisön tuen maksamista varten valitsemasta järjestelmästä, sillä jäsenvaltioilla on edellä mainitun asetuksen 8 artiklan
mukaan oikeus valita kyseisen asetuksen 9 ja 10 artiklassa säädetyn kahden erillisen järjestelmän välillä – asetuksella on
silloin vakavasti loukattu erityisesti yhdenmukaisen kohtelun periaatetta.
109   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelee edellä esitetystä, että toiminta, josta komissiota moititaan, muodostuu
ennen kaikkea siitä, että 9 artiklassa säädetyn tuen maksujärjestelmän osalta, joka tältä osin poikkeaa 10 artiklassa säädetystä
järjestelmästä, asetuksessa N:o 2499/82 ei erityisesti sellaisessa tapauksessa, jossa tislaaja joutuu konkurssiin, taata vähimmäisostohintaan
sisältyvän tuen maksamista asianomaisille tuottajille viinistä, joka on toimitettu kyseiselle tislaajalle ja tislattu tämän
asetuksen säännösten mukaisesti.
110   Komissio eli asetuksen N:o 2499/82 antaja on näin ollen vastuussa edellä esitetystä lainvastaisuudesta.
111   Kyseisen yhteisön toimielimen väite, jonka mukaan asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn järjestelmän soveltaminen on
seurausta Italian tasavallan kyseisen asetuksen 8 artiklan nojalla tekemästä valinnasta, ei voi johtaa erilaiseen arviointiin,
sillä väitetty lainvastaisuus rasittaa asetusta itseään eikä sen jäsenvaltion menettelyä, joka on vain soveltanut tätä asetusta
oikein.
112   Kantajat eivät tarkemmin sanoen kiistä asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn järjestelmän lainmukaisuutta siltä osin
kuin siinä määrätään tuen maksamisesta tuottajille välillisesti tislaajan kautta. Kantajat sitä vastoin moittivat kyseisen
järjestelmän täytäntöönpanoa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, joista on säädetty edellä mainitun asetuksen tässä asiassa
merkityksellisissä säännöksissä, siltä osin kuin näillä yksityiskohtaisilla säännöillä ei voida taata tuen maksamista tuottajille
tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi. Kun jäsenvaltio on valinnut tuen välillistä maksamista koskevan järjestelmän, jota koskevaa
periaatetta itseään ei käsiteltävänä olevassa tapauksessa ole kiistetty, toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla ei
ole asetusta N:o 2499/82 täytäntöönpantaessa minkäänlaista harkintavaltaa toteutettavien toimenpiteiden osalta, jos tislaaja
ei maksa asianomaista tukea tuottajille. Esitetty lainvastaisuus johtuu siis käsiteltävänä olevassa tapauksessa suoraan kyseisessä
asetuksessa olevasta väitetystä aukosta, eikä siitä, että Italian tasavalta on valinnut järjestelmän, jossa tuki maksetaan
välillisesti.
113   Tästä seuraa, että väite, joka perustuu siihen, että yhteisö, tässä tapauksessa komissio, ei ole vastuussa toiminnasta, josta
sitä moititaan, on hylättävä.
2.     Väite, joka perustuu tehokkaiden kansallisten oikeussuojakeinojen olemassaoloon
114   Tältä osin on ensiksi todettava, että kantajat vaativat vahingonkorvausvaatimuksissaan sellaisten vahingonkorvausten maksamista,
jotka vastaavat niiden DAIlta olevien maksamattomien saatavien määrää viivästyskorkoineen, sellaisina kuin kyseiset saatavat
on kanteessa yksilöity. On siis tarkistettava, että käsiteltävänä oleva vahingonkorvauskanne ei ole menettelyn väärinkäyttämistä
kansallisissa tuomioistuimissa käytettävien oikeussuojakeinojen sekä muiden yhteisön tasolla käytettävien oikeussuojakeinojen
suhteen.
115   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 178 artiklan ja 215 artiklan toisen kohdan mukaista vahingonkorvauskannetta
on tarkasteltava perustamissopimuksessa käyttöön otettuun koko yksityisten oikeussubjektien oikeussuojajärjestelmään nähden.
Tästä seuraa, että kun henkilö katsoo, että hänen oikeuksiaan on loukattu hänen lainvastaiseksi katsomansa yhteisön säädöksen
sääntöjenmukaisella soveltamisella, ja kun yksinomaan yhteisö on vastuussa väitetyn vahingon aiheuttaneesta seikasta, tällaisen
vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä voi kuitenkin joissakin tapauksissa olla se, että on turvauduttu
kaikkiin sisäisiin oikeussuojakeinoihin. Jotta asianlaita voisi olla näin, edellytyksenä on tällöin kuitenkin se, että näillä
kansallisilla oikeussuojakeinoilla on myös tehokkaasti turvattava asianomaisten henkilöiden oikeussuoja ja mahdollistettava
korvauksen saaminen väitetystä vahingosta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 197/80–200/80, 243/80, 245/80 ja 247/80, Ludwigshafener
Walzmühle ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 17.12.1981, Kok. 1981, s. 3211, 8 ja 9 kohta; em. asia Krohn v. komissio, tuomion
27 ja 28 kohta; asia 81/86, De Boer Buizen v. neuvosto ja komissio, tuomio 29.9.1987, Kok. 1987, s. 3677, Kok. Ep. IX, s.
167, 9 kohta ja asia T-195/00, Travelex Global and Financial Services ja Interpayment Services v. komissio, tuomio 10.4.2003,
Kok. 2003, s. II-1677, 87 kohta).
116   Erityisesti on todettava, että perustamissopimuksen 178 artiklaan ja 215 artiklan toiseen kohtaan perustuvan vahingonkorvauskanteen
tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä ei voi olla se, että kaikkiin sisäisiin oikeussuojakeinoihin on turvauduttu, jos – vaikka
oletettaisiinkin, että kiistetty yhteisön säädös julistettaisiin pätemättömäksi yhteisöjen tuomioistuimen EY:n perustamissopimuksen
177 artiklan mukaisesti ennakkoratkaisuasiassa antamalla tuomiolla – kansalliset tuomioistuimet eivät kuitenkaan voisi hyväksyä
velkomuskannetta tai muutakaan vastaavaa kannetta ilman yhteisön lainsäätäjän edeltävää tointa, kun sellaista yhteisön säännöstä
ei ole, jossa toimivaltaiset kansalliset viranomaiset oikeutettaisiin maksamaan vaaditut rahamäärät. Tämä näkemys on vahvistettu
oikeuskäytännössä implisiittisesti ja nimenomaisesti (ks. vastaavasti asia 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt v. neuvosto,
tuomio 2.12.1971, Kok. 1971, s. 975, Kok. Ep. I, s. 609; asia 74/74, CNTA v. komissio, tuomio 14.5.1975, Kok. 1975, s. 533,
Kok. Ep. II, s. 469; yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier ym. v. neuvosto, tuomio
4.10.1979, Kok. 1979, s. 3091, 6 kohta; yhdistetyt asiat 261/78 ja 262/78, Interquell Stärke-Chemie v. neuvosto ja komissio,
tuomio 4.10.1979, Kok. 1979, s. 3045, 6 kohta; em. asia Unifrex v. komissio, tuomion 12 kohta ja em. asia De Boer v. neuvosto
ja komissio, tuomion 10 kohta).
117   Juuri esitetyn kaltaisessa tapauksessa oikeuksien käyttö kansallisissa tuomioistuimissa olisi nimittäin tehty liian vaikeaksi
niiden henkilöiden osalta, jotka katsovat oikeuksiaan loukatun. Olisi näin ollen paitsi hyvän oikeudenhoidon ja prosessiekonomian
vaatimuksen vastaista myös tehokkaan sisäisen oikeussuojakeinon puuttumista koskevan edellytyksen (ks. edellä 115 kohta) vastaista
velvoittaa asianomaiset henkilöt turvautumaan kaikkiin kansallisiin oikeussuojakeinoihin ja odottamaan, että niiden vaatimukset
ratkaistaan lopullisesti sen jälkeen, kun asianomaiset yhteisön toimielimet ovat tilanteen mukaan muuttaneet tai täydentäneet
sovellettavia yhteisön säännöksiä pannessaan täytäntöön sellaista yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisuasiassa antamaa
tuomiota, jossa kyseiset säännökset on todettu pätemättömiksi (ks. vastaavasti asia 43/72, Merkur Aussenhandels v. komissio,
tuomio 24.10.1973, Kok. 1973, s. 1055, 6 kohta ja yhdistetyt asiat 117/76 ja 16/77, Ruckdeschel ym., tuomio 19.10.1977, Kok.
1977, s. 1753, Kok. Ep. III, s. 449, 13 kohta; ks. analogisesti myös yhdistetyt asiat C-397/98 ja C-410/98, Metallgesellschaft
ym., tuomio 8.3.2001, Kok. 2001, s. I-1727, 106 kohta).
118   Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että toisin kuin komissio väittää, kantajat eivät saa tehokasta oikeussuojaa
kansallisessa tuomioistuimessa. On korostettava – tämän kuitenkaan rajoittamatta sen arvioimista, ovatko kantajien väitteet
mahdollisesti perusteltuja – että kansallinen tuomioistuin on esillä olevaan oikeudenkäyntiin liittyvän oikeudellisen asiayhteyden
osalta joka tapauksessa oikeutettu tuomitsemaan AIMAn maksamaan kantajille kyseisten yhteisön tukien määrän vasta asetuksen
N:o 2499/82 mahdollisen taannehtivan korjaamisen jälkeen, mikä tilanteen mukaan edellyttäisi asiassa jo todetun mukaisesti
(ks. edellä 77 kohta) sitä, että komissio antaa asetuksen. Samoin siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin toteaisi
ennakkoratkaisuasiassa antamassaan tuomiossa, että tietyt edellä mainitun asetuksen säännökset ovat pätemättömiä, ainoastaan
yhteisön lainsäätäjän toimi mahdollistaisi sellaisen oikeudellisen perustan säätämisen, jonka nojalla tällainen maksu voitaisiin
hyväksyä, kuten komissio on vastauksessaan sitä paitsi myöntänyt.
119   Komission väitteet, jotka perustuvat edellä mainitussa asiassa Coillte Teoranta vastaan komissio annettuun määräykseen, joka
on annettu kumoamiskanteen eikä nyt esillä olevan kaltaisen vahingonkorvauskanteen johdosta, ovat tältä osin merkityksettömiä.
120   Tästä seuraa, että tehokkaiden sisäisten oikeussuojakeinojen olemassaoloon perustuva väite on hylättävä.
121   Tämän oikeussuojakeinojen erotteluun perustuvan ajatuksenkulun osalta on lisäksi todettava – kuten kantajat ovat vastauskirjelmässään
sitä paitsi vahvistaneet – että vahingonkorvauskanne on toissijainen niiden kumoamis- ja laiminlyöntikanteiden suhteen, jotka
kantajat ovat myös esittäneet, jotta niille maksettaisiin kyseiset rahamäärät, ja jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
jätti tutkimatta (ks. edellä 80 ja 83 kohta).
122   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo tältä osin asianmukaiseksi todeta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen
178 artiklan ja 215 artiklan toisen kohdan mukainen vahingonkorvauskanne on itsenäinen oikeussuojakeino, jolla on oma erityinen
tehtävänsä oikeussuojakeinojen järjestelmässä ja jota voidaan käyttää edellytyksillä, jotka on määritelty tämän kannetyypin
erityisen tarkoituksen perusteella. Kyseisellä kanteella pyritään nimittäin yhteisön toimielimen aiheuttaman vahingon korvaamiseen
ainoastaan kantajaan nähden, eikä sillä pyritä tietyn toimenpiteen kumoamiseen tai asianomaisen toimielimen laiminlyönnin
toteamiseen. Tällaisen kanteen itsenäisyyden sekä perustamissopimuksessa käyttöön otetun oikeussuojakeinojen järjestelmän
tehokkuuden vastaista olisi näin ollen katsoa, että vahingonkorvauskanne jätetään tutkimatta sillä perusteella, että se voi
ainakin kantajien osalta johtaa lopputulokseen, joka on verrattavissa kumoamiskanteen tai laiminlyöntikanteen lopputulokseen.
Ainoastaan siinä tapauksessa, että korvauskanteella todellisuudessa vaaditaan kantajille osoitetun ja lopulliseksi tulleen
yksittäisen päätöksen kumoamista siten, että kyseisellä kanteella olisi sama tarkoitus ja sama vaikutus kuin kumoamiskanteella,
tällainen vahingonkorvauskanne voidaan katsoa menettelyn väärinkäyttämiseksi (ks. vastaavasti asia 4/69, Lütticke v. komissio,
tuomio 28.4.1971, Kok. 1971, s. 325, 6 kohta; em. asia Zuckerfabrik Schoeppenstedt v. neuvosto, tuomion 3–5 kohta; em. asia
Krohn v. komissio, tuomion 26, 32 ja 33 kohta; em. yhdistetyt asiat Interquell Stärke-Chemie v. neuvosto ja komissio, tuomion
7 kohta ja asia T-491/93, Richco v. komissio, tuomio 24.9.1996, Kok. 1996, s. II-1131, 64–66 kohta; ks. myös vastaavasti asia
26677/97, SA Dangeville v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.4.2002, Recueil des arrêts et décisions 2002-III,
47 ja 61 kohta).
123   Asia ei kuitenkaan ole näin nyt esillä olevassa tapauksessa, jossa komissio ei ole ollut toimivaltainen tekemään yksittäistä
päätöstä asianomaisista tuista, kuten edellä esitetystä ilmenee (ks. edellä 70 ja 71 kohta).
124   Tämän kaiken perusteella käsiteltävänä olevaa vahingonkorvauskannetta ei voida katsoa menettelyn väärinkäyttämiseksi.
3.     Väite, joka perustuu vastuuta koskevan kanteen vanhentumiseen
–       Alustavat toteamukset
125   Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan mukaan vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevissa
asioissa on viisi vuotta siitä tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu. Vanhentumisaika keskeytyy, jos asia pannaan
vireille yhteisöjen tuomioistuimissa tai jos vahinkoa kärsinyt sitä ennen esittää asiassa vaatimuksen toimivaltaiselle yhteisön
toimielimelle, joskin viimeksi mainitussa tapauksessa keskeytyminen tapahtuu vain silloin, kun vaatimuksen jälkeen nostetaan
kanne niissä artikloissa asetetuissa määräajoissa, joihin yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa viitataan,
eli EY:n perustamissopimuksen 173 artiklassa määrätyssä kahden kuukauden määräajassa tai EY:n perustamissopimuksen 175 artiklassa
määrätyssä neljän kuukauden määräajassa (asia T-167/94, Nölle v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.9.1995, Kok. 1995, s. II-2589,
30 kohta ja asia T-76/94, Jansma v. neuvosto ja komissio, tuomio 31.1.2001, Kok. 2001, s. II-243, 81 kohta).
126   Käsiteltävänä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo soveliaaksi todeta heti alkuun ennen vanhentumisajan
alkamisajankohdan määrittämistä, että toisin kuin kantajat ovat väittäneet, tätä määräaikaa eivät joka tapauksessa ole katkaisseet
kantajien AIMAlle 22.1.1996 osoittama kirje eikä liioin niiden komissiolle 13.11.1996 osoittama kirje. On nimittäin yhtäältä
ilmeistä, että kumpikaan näistä kirjeistä ei ole komissiolle osoitettu korvausvaatimus. Kantajien 13.11.1996 päivätty kirje
sisältää kantelun, joka koskee AIMAn omaksumaa väitetysti sääntöjenvastaista tulkintaa asetuksesta N:o 2499/82. Kirjeessä
ei riitauteta kyseisen asetuksen sääntöjenmukaisuutta tai komission itsensä toimintaa yleisemmin (ks. edellä 38 kohta).
127   Toisaalta kantajat eivät voi yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa säädetyn vanhentumisen keskeyttämiseksi
missään tapauksessa vedota edellä mainittuihin kirjeisiin, koska kummankaan kirjeen jälkeen ei ole nostettu kannetta ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa kyseisessä artiklassa säädetyssä määräajassa (ks. edellä 125 kohta).
128   Näiden alustavien toteamusten jälkeen on määritettävä ajankohta, josta käsiteltävänä olevan vahingonkorvauskanteen vanhentumisaika
alkaa.
–       Kiistaton vahinko
129   Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitettu vanhentuminen voi alkaa kulua vasta, kun kaikki vahingonkorvausvelvollisuuden
perusteena olevat edellytykset ovat täyttyneet. Nämä edellytykset ovat, että yhteisön toimielin on toiminut lainvastaisesti,
että väitetty vahinko on tosiasiassa syntynyt ja että tämän toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (yhdistetyt
asiat 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81, Birra Wührer ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 27.1.1982, Kok. 1982, s. 85,
10 kohta; asia T-20/94, Hartmann v. neuvosto ja komissio, tuomio 16.4.1997, Kok. 1997, s. II-595, 107 kohta ja em. asia Jansma
v. neuvosto ja komissio, tuomion 76 kohta). Edellä mainittu kiistattoman vahingon olemassaoloa koskeva edellytys täyttyy,
kun vahinko on välittömästi uhkaava ja riittävällä varmuudella ennakoitavissa, vaikka sen suuruutta ei vielä voidakaan täsmällisesti
määrittää (asia 281/84, Zuckerfabrik Bedburg v. neuvosto ja komissio, tuomio 14.1.1987, Kok. 1987, s. 49, 14 kohta).
130   Tältä osin on todettava, että silloin kun esillä olevan tapauksen tavoin kyse on lainsäädäntötoimesta aiheutuvasta yhteisön
vastuusta, vanhentumisaika ei voi alkaa kulua, ennen kuin tästä toimesta aiheutuvat vahinkoseuraukset ovat syntyneet ja ennen
kuin asianomaiset ovat näin ollen kärsineet kiistattoman vahingon (em. yhdistetyt asiat Birra Wührer ym. v. neuvosto ja komissio,
tuomion 10 kohta).
131   Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa käsiteltävänä olevassa tapauksessa, että vanhentumisaika on alkanut
kulua siitä, kun kantajat kiistatta kärsivät vahinkoa sen johdosta, että yhteisön tuki jäi kokonaan tai osittain maksamatta.
132   Kantajat eivät ole kiistäneet sitä, että asetuksen N:o 2499/82 systematiikan mukaan DAIn olisi kyseisen asetuksen 9 artiklan
1 kohdan nojalla pitänyt maksaa niille viinin vähimmäisostohinta viimeistään kesäkuun 1983 lopussa, kuten komissio on korostanut.
Kyseisen säännöksen sanamuodon mukaan tislaajan oli nimittäin maksettava tämä hinta tuottajalle 90 päivässä viinin saapumisesta
tislaamoon. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on selvää, että viimeiset viinitoimitukset tapahtuivat maaliskuussa 1983 (ks.
edellä 18 kohta).
133   Esillä olevan oikeudenkäynnin erityisissä olosuhteissa vahingon, jonka kantajat kärsivät kesäkuun 1983 lopussa sen takia,
että vähimmäisostohinta jäi säädetyssä määräajassa kokonaan tai osittain maksamatta, ei kuitenkaan voida katsoa olleen kyseisestä
ajankohdasta lähtien kiistaton, eli välittömästi uhkaava ja ennakoitavissa.
134   DAI nimittäin vaati 22.6.1983 AIMAa maksamaan ennakkona asianomaisen yhteisön tuen määrän, ja se asetti tässä tarkoituksessa
kyseiselle elimelle vakuuden asetuksen N:o 2499/82 11 artiklan mukaisesti. Asianosaiset eivät kuitenkaan ole kiistäneet sitä,
että saatuaan tämän ennakon 10.8.1983 DAI maksoi osan ennakon määrästä eräille asianomaisille tuottajille, muun muassa tietyille
kantajille, kuten ilmenee tiedoista, jotka kantajat toimittivat vastauksenaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin
kysymyksiin, ja kuten DAI on sitä paitsi väittänyt Tribunale civile di Romassa (ks. edellä 16, 19, 20, 25, 26 ja 43 kohta).
135   Lisäksi DAI laittoi syyskuussa 1984 Tribunale civile di Romassa vireille oikeudenkäynnin, jotta erityisesti vahvistettaisiin,
että vakuudella oli tarkoitus taata vähimmäisostohinnan maksaminen tuottajille siinä tapauksessa, että tislaaja jättää velvoitteensa
noudattamatta. Asianomaiset tuottajat, mukaan lukien kantajat, hyväksyttiin väliintulijoiksi tukemaan DAIn vaatimuksia. Nämä
vaatimukset hylättiin Tribunale civile di Roman 27.1.1989 antamalla tuomiolla (ks. edellä 25, 26, 28 ja 30 kohta). Valitus,
jonka neljä kantajaa yhteensä viidestä kantajasta teki tämän tuomion johdosta, hylättiin Corte d’appello di Roman 19.11.1991
antamalla tuomiolla, joka puolestaan vahvistettiin Italian Corte di cassazionen 28.11.1994 antamalla tuomiolla.
136   Vahingon kiistattomuuden arvioinnissa on otettava huomioon nämä oikeudenkäynnit, jotka koskevat nimenomaan vakuuden kohtaloa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen juuri toteamasta kansallisten oikeussuojakeinojen tehottomuudesta huolimatta (ks.
edellä 118 kohta) on nimittäin myönnettävä, että käsiteltävänä olevan tapauksen erityisissä olosuhteissa huolellisen ja harkitsevan
taloudellisen toimijan on nimittäin ollut äärimmäisen vaikeaa tiedostaa, että se ei voi kansallisen tuomioistuimen avulla
saada maksua asianomaisista tuista.
137   Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on todettava, että kantajien yhtäältä AIMAn ja toisaalta komission kanssa käymä kirjeenvaihto
sekä italialaisissa tuomioistuimissa vireille pannut oikeudenkäynnit osoittavat, että kantajat ovat aluksi selkeästi katsoneet
asetuksen N:o 2499/82 virheellisen soveltamisen olevan syynä siihen, että AIMA kieltäytyi maksamasta niille asianomaista tukea
(ks. 28, 35–38, 41 ja 42 kohta).
138   Tältä osin on huomattava, että AIMAn edellä mainittu kieltäytyminen ei perustunut asetuksen N:o 2499/82 nimenomaisiin säännöksiin,
vaan kyseisessä asetuksessa olevaan aukkoon, sillä kyseisessä asetuksessa ei ole sen 9 artiklassa säädetyn järjestelmän osalta
säädetty menetelmästä, jolla varmistettaisiin tuen maksaminen asianomaisille tuottajille tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi.
Lisäksi edellä mainitun asetuksen 11 artiklassa asetetaan edellytykseksi tuen maksamiselle tislaajalle ennakkoon se, että
tislaaja asettaa interventioelimelle vakuuden, jonka suuruus on 110 prosenttia kyseisen tuen määrästä. Ne, joita asia koskee,
ovat siten voineet perustellusti jättää huomiotta sen, että niiden kärsimän vahingon on aiheuttanut nimenomaan asetuksessa
N:o 2499/82 oleva aukko, jolloin ne eivät voi saada korvausta tästä vahingosta kansallisessa tuomioistuimessa, sillä kuten
on jo todettu (ks. edellä 118 kohta), ei ole oikeudellista perustaa, jonka perusteella voitaisiin hyväksyä tuen maksaminen
tuottajille.
139   Lisäksi on todettava, että kantajat ovat voineet niiden ja AIMAn välisiin lähes sopimussuhteisiin verrattavien suhteiden osalta
perustellusti toivoa, että kansallinen tuomioistuin tuomitsee kyseisen elimen maksamaan niille vähimmäisostohintaan sisältyvän
yhteisön tuen määrän, jota DAI ei ollut niille maksanut, kuten komissio on sitä paitsi istunnossa väittänyt (ks. edellä 89
kohta).
140   On nimittäin selvää, että kaikissa kantajien ja DAIn välillä tehdyissä ja AIMAn hyväksymissä sopimuksissa nimenomaisesti mainitaan
EMOTR:n tuen määrä, joka sisältyi asetuksessa N:o 2499/82 vahvistettuun vähimmäisostohintaan ja josta määrättiin sopimuksessa
asiakirja-aineistosta ilmenevin tavoin.
141   Lisäksi ei ole kiistetty sitä, että kantajat ovat täyttäneet kaikki velvoitteensa ja että etukäteistislaus on suoritettu edellä
mainitussa asetuksessa säädetyssä määräajassa.
142   Lisäksi sellaisen menetelmän puuttuminen, jolla kyseisen asetuksen 9 artiklassa säädetyn järjestelmän osalta taattaisiin yhteisön
tuen maksaminen asianomaisille tuottajille erityisesti siinä tapauksessa, että tislaaja joutuu konkurssiin, ei ole yhteensoveltuvaa
etukäteistislauksen erään olennaisen tavoitteen kanssa. Etukäteistislaukseen turvautumisella ei pyritä ainoastaan välttämään
laadultaan keskinkertaisten viinien pitämistä kaupan, vaan kuten asetuksen N:o 2144/82 kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee,
sillä pyritään myös lisäämään tuottajien tuloja takaamalla niille tietyin edellytyksin pöytäviinin vähimmäishinta. Lisäksi
asetuksen N:o 2499/82 11. perustelukappaleen mukaan on säädettävä, että tuottajille taattu vähimmäishinta maksetaan niille
pääsääntöisesti määräajassa, jonka perusteella ne voivat saada vähimmäishintana tuloja, jotka vastaavat niitä tuloja, jotka
ne olisivat saaneet, jos kyse olisi kaupallisesta myynnistä; kyseisen perustelukappaleen mukaan on näin ollen ollut tarpeen
aikaistaa maksettavien tukien suorittamista mahdollisimman paljon, kuitenkin siten, että menettelyn sujuminen taataan asianmukaisella
vakuusjärjestelmällä.
143   Huolellinen ja harkitseva taloudellinen toimija on tässä yhteydessä voinut perustellusti luottaa, että asianomainen tuki maksetaan
sille. Erityisesti koska tislaaja oli asetuksen N:o 2499/82 11 artiklan mukaisesti asettanut vakuuden taatakseen menettelyn
virheettömyyden, tislaajan maksukyvyttömyyttä koskeva riski on perustellusti voinut vaikuttaa siltä, että se on katettu tislaajalle
etukäteen ennakkona maksetun tuen määrän osalta, sillä tuottajat olivat täyttäneet kaikki velvoitteensa ja koska viini oli
tislattu kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti.
144   Asetuksessa N:o 2499/82 olevasta pöytäviinin etukäteistislaukseen liittyvästä edellä mainitusta aukosta johtuvaa tilanteen
poikkeuksellisuutta vahvistaa sitä paitsi se, että asetuksen (ETY) N:o 816/70 6 b, 6 c, 24 a ja 24 b artiklassa tarkoitettuja
viinin etukäteistislausta koskevia toimenpiteitä koskevista yleisistä oikeussäännöistä 20 päivänä heinäkuuta 1976 annetussa
neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1931/76 (EYVL L 211, s. 5) säädetyssä järjestelmässä kansallinen interventioelin maksoi yhteisön
tuen suoraan asianomaisille tuottajille. Vaikka on totta, että eräitä viinin etukäteistislausta koskevia toimenpiteitä koskevista
yleisistä oikeussäännöistä 5 päivänä helmikuuta 1979 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 343/79 (EYVL L 54, s. 64) mukaan,
jolla on 2.4.1979 lähtien korvattu asetus N:o 1931/76, jäsenvaltiot saavat määrätä, että joko interventioelin tai tislaaja
maksaa osan tuesta tuottajille (jälkimmäisessä tapauksessa interventioelin korvaa tislaajalle tuen määrän, kun esitetään todiste
siitä, että sopimukseen merkitty koko viinimäärä on tislattu), kyseisessä asetuksessa ei kuitenkaan säädetty järjestelmästä,
josta on säädetty käsiteltävänä olevassa tapauksessa sovellettavassa asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa. Asetuksen N:o 343/79
4 artiklan 3 kohdassa nimittäin säädettiin, että kun edellä mainittu todiste on esitetty, interventioelimen on maksettava
tuottajalle maksamatta olevan tuen ja 2 kohdassa tarkoitetun määrän välinen erotus. Toisin kuin asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa
säädetyssä järjestelmässä yhteisön tuen myöntämisen lopullisena edellytyksenä ei siis ollut todisteen esittäminen siitä, että
tislaaja oli säädetyssä määräajassa maksanut tuen tuottajalle.
145   Kaikkien näiden syiden takia, ja kun otetaan huomioon asetuksella N:o 2499/82 käyttöön otetun järjestelmän monimutkaisuus
sekä juuri esitettyjen olosuhteiden poikkeuksellisuus, kantajat ovat vasta italialaisissa tuomioistuimissa vireillepantujen
vakuutta koskeneiden oikeudenkäyntien päätyttyä voineet havaita, että kyseessä olevien tukien määrää ei makseta niille vakuudesta.
146   Vaikka AIMA oli käsiteltävänä olevassa tapauksessa saanut vakuuden jo helmikuussa 1991 Tribunale civile di Roman antaman tuomion
täytäntöönpanon johdosta ja vaikka vakuus oli samana vuonna merkitty kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi (ks. edellä 40 kohta), italialainen
tuomioistuin määritteli asetuksen N:o 2499/82 säännösten mukaisen vakuuden saajan lopullisesti vasta edellä mainitussa Italian
Corte di cassazionen 28.11.1994 antamassa tuomiossa. Komission esittämän sen seikan perusteella, että Corte d’appello di Roma
oli julistanut muutoksenhakuoikeuden menetetyksi sen takia, että valitusta ei ollut sääntöjenmukaisesti annettu DAIlle tiedoksi,
ei voida tältä osin katsoa, että vakuuden saaja olisi lopullisesti vahvistettu edellä mainitussa Tribunale civile di Roman
antamassa tuomiossa, koska neljä kantajaa oli tehnyt valituksen säädetyssä määräajassa ja antanut sen sääntöjenmukaisesti
tiedoksi AIMAlle ja Assedilelle sekä koska nämä neljä kantajaa olivat tämän jälkeen sääntöjenmukaisesti tehneet kassaatiovalituksen
Corte d’appellon tuomion johdosta (ks. edellä 31 ja 33 kohta; ks. myös analogisesti julkisasiamies Darmonin 18.6.1991 esittämä
ratkaisuehdotus asiassa C-55/90, Cato v. komissio, tuomio 8.4.1992, Kok. 1992, s. I-2533 ja s. I-2545, 25–27 kohta ja hänen
4.2.1992 esittämänsä ratkaisuehdotus, s. I-2559, 19 kohta). Tästä seuraa, että kantajien kärsimä vahinko ei voinut olla kiistaton
ennen kuin vasta 28.11.1994.
147   Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa säädetty viiden vuoden vanhentumisaika ei näin ollen voinut alkaa kulua
ennen viimeksi mainittua päivämäärää, joten käsiteltävänä olevaa vuonna 1998 nostettua vahingonkorvauskannetta ei voida pitää
liian myöhään nostettuna.
148   Tästä seuraa, että kanneoikeuden vanhentumiseen perustuva väite on hylättävä.
149   On lisäksi täsmennettävä, että Italian Corte di cassazionen 28.11.1994 antaman tuomion jälkeen kantajien kärsimää vahinkoa
voitiin sitä vastoin pitää kiistattomana, koska se vaikutti silloin välittömästi uhkaavalta ja ennakoitavissa olevalta, vaikka
sen määrää ei voitu vielä täsmällisesti määrittää (ks. edellä 129 ja 130 kohta). Koska maatalousosuuskuntina kantajat olivat
etuoikeutettujen velkojien asemassa, kuten ilmenee kantajien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin
antamista vastauksista, joita komissio ei ole kiistänyt, ei ollut poissuljettua, että ne voisivat periä osan DAIlta olevista
maksamattomista saatavistaan konkurssimenettelyn päättyessä, mikä edellä mainittujen vastausten mukaan tapahtui vasta vuoden
2000 aikana.
150   Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että vahingonkorvausvaatimukset voidaan tutkia.

Kysymys siitä, onko vahingonkorvauskanne perusteltu
Asianosaisten lausumat
151   Kantajat vetoavat vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi asetuksen N:o 2499/82 sääntöjenvastaisuuteen, koska niiden mainitsema
aukko johtaa ensiksikin tuottajien erilaiseen kohteluun tuottajien kansallisuuden perusteella. Kyseisessä asetuksessa loukataan
vakavasti EY:n perustamissopimuksen 6 artiklassa ja 40 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa (joista on eräiltä osin muutettuina
tullut EY 12 artikla ja EY 34 artiklan 2 kohdan toinen alakohta) vakiinnutettua syrjintäkiellon periaatetta, koska käsiteltävänä
olevan tapauksen kaltaisissa olosuhteissa ainoastaan kyseisen asetuksen 9 artiklassa säädettyyn järjestelmään kuuluvat tuottajat
on suljettu yhteisön tuen saamisen ulkopuolelle. Tästä järjestelmästä seuraa myös, että tämä sama tuki on tarkoitettu joko
tuottajalle, jos asianomainen jäsenvaltio on valinnut kyseisen asetuksen 10 artiklassa säädetyn menettelyn, tai tislaajalle,
jos jäsenvaltio on valinnut kyseisen asetuksen 9 artiklassa säädetyn menettelyn, mikä on lisäksi selvästi ristiriidassa kyseisen
asetuksen tavoitteiden kanssa. Kantajat väittävät toiseksi, että se seikka, että asianomaisten tukien maksamista tuottajille
ei ole taattu, on käsiteltävänä olevassa tapauksessa johtanut siihen, että yhteisö on saanut perusteetonta etua.
152   Mitä lisäksi tulee kärsityn vahingon arviointiin, kantajat ovat kanteessa esittäneet DAIlta olevien maksamattomien saataviensa
määrät, joihin oli vedottu jo Tribunale civile di Romassa (ks. edellä 28 kohta) ja joita komissio ei ole kiistänyt. Kantajat
ovat vastauksenaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen täsmentäneet 10.2.2004 pidetyssä istunnossa,
että niiden väittämä vahinko vastaa DAIn konkurssin yhteydessä vuonna 2000 suoritetun jaon jälkeen ainoastaan yhteisön tuen
suhteellista osuutta kantajien DAIlta olevien niiden saatavien määrästä, jotka ovat maksamatta kyseisen jaon suorittamisen
jälkeen (ks. edellä 44 kohta). Tämä osuus olisi siten laskettava suhteessa siihen, mikä on AIMAn hyväksymissä sopimuksissa
mainittu tuen osuus määrätystä vähimmäisostohinnasta.
153   Komissio väittää puolestaan, että asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyssä yhteisön tuen maksamista koskevassa järjestelmässä
tislaajat olivat kyseisen tuen välittömiä saajia. Kyseisen asetuksen 10 artiklassa säädetyssä järjestelmässä tuensaajia olivat
sitä vastoin tuottajat. Tämä erottelu, joka ei ole lainkaan syrjivä, vastaa tarvetta ottaa ennakkojen ja tukien maksun osalta
huomioon jäsenvaltioiden erilaiset hallintojärjestelmät, kuten kyseisen asetuksen 11. perustelukappaleessa on esitetty.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
154   EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu yhteisön sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu voi syntyä
vain, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja
lainvastaisen toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (em. yhdistetyt asiat Ludwigshafener Walzmühle ym. v. neuvosto
ja komissio, tuomion 18 kohta ja yhdistetyt asiat T-195/94 ja T-202/94, Quiller ja Heusmann v. neuvosto ja komissio, tuomio
9.12.1997, Kok. 1997, s. II-2247, 48 kohta).
155   Oikeuskäytännössä on vaadittu edellä mainitun ensimmäisen edellytyksen osalta sen osoittamista, että oikeussäännön, jonka
tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, rikkominen on riittävän ilmeinen (asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio,
tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I-5291, 42 kohta). Sen vaatimuksen osalta, jonka mukaan rikkomisen on oltava riittävän ilmeinen,
ratkaiseva peruste kyseisen vaatimuksen täyttymisen kannalta on yhteisön asianomaisen toimielimen harkintavallalle asetettujen
rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen. Jos tällä toimielimellä on harkintavaltaa hyvin vähän tai ei ollenkaan, jo pelkän
yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen (asia C-312/00 P, komissio v. Camar ja Tico,
tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I-11355, 54 kohta ja yhdistetyt asiat T-198/95, T-171/96, T-230/97, T-174/98 ja T-225/99,
Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. II-1975, 134 kohta).
156   Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajat väittävät ennen kaikkea, että ero asetuksen N:o 2499/82 9 ja 10 artiklassa säädettyjen
tuen maksua koskevien järjestelmien välillä on syrjivä, koska 9 artiklassa säädetyssä järjestelmässä ei ole taattu tukien
maksamista asianomaisille tuottajille. Lisäksi se, että kyseiset tuet ovat kokonaan tai osittain jääneet maksamatta kantajille,
johtaa siihen, että yhteisö on saanut perusteetonta etua (ks. edellä 84 kohta).
157   Mitä ensiksi tulee kanneperusteeseen, joka perustuu periaatteeseen, jonka mukaan perusteettoman edun saaminen ei ole sallittua,
on korostettava, että kantajat ovat täyttäneet kaikki velvoitteensa ja että niiden DAIlle toimittaman viinin etukäteistislaus
on suoritettu asetuksessa N:o 2499/82 säädetyssä määräajassa, kuten asiassa on jo todettu (ks. edellä 141 kohta). Kyseisen
asetuksen tavoitteet on siten etukäteistislauksen osalta täysin saavutettu.
158   DAIn maksukyvyttömyyden johdosta kantajat eivät kuitenkaan saaneet suorituksilleen kantajien ja AIMAn välisten lähes sopimussuhteeseen
verrattavien suhteiden osalta määrättyä vastiketta DAIn välityksellä tapahtuvana maksuna EMOTR:n tukien määrästä, joka oli
mainittu DAIn kanssa tehdyissä ja AIMAn hyväksymissä sopimuksissa.
159   Yhteisö on näin ollen saanut perusteetonta etua, joka on seurausta siitä, että asianomaisia tukia ei ole maksettu kantajille
kokonaan, kun taas AIMA oli tilivuonna 1991 merkinnyt kirjanpitoon EMOTR:n hyväksi vakuuden, jonka DAI oli asettanut taatakseen
etukäteistislausta koskevan menettelyn virheettömyyden ja saadakseen näiden tukien maksun ennakkona ja jonka AIMA oli sittemmin
saanut.
160   Periaate, jonka mukaan perusteettoman edun saaminen ei ole sallittua, kuuluu yhteisön yleisiin oikeusperiaatteisiin (asia
C-259/87, Kreikka v. komissio, tuomio 10.7.1990, Kok. 1990, s. I-2845, 26 kohta, julkaistu lyhennelmänä; asia T-171/99, Corus
UK v. komissio, tuomio 10.10.2001, Kok. 2001, s. II-2967, 55 kohta ja yhdistetyt asiat T-44/01, T-119/01 ja T-126/01, Vieira
ja Vieira Argentina v. komissio, tuomio 3.4.2003, Kok. 2003, s. II-1209, 86 kohta).
161   Näin ollen on todettava, että asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetty tuen välillistä maksamista koskeva järjestelmä on
selvästi sen yleisen periaatteen vastainen, jonka mukaan perusteettoman edun saaminen ei ole sallittua, sillä kyseiseen järjestelmään
ei liittynyt minkäänlaista menetelmää, jonka avulla olisi voitu varmistaa yhteisön tuen maksaminen tuottajille tislaajan tullessa
maksukyvyttömäksi, kun kaikki tuen myöntämisen edellytykset muuten täyttyivät.
162   Tästä seuraa, että asetuksella N:o 2499/82 loukataan riittävän ilmeisellä tavalla periaatetta, jonka mukaan perusteettoman
edun saaminen ei ole sallittua ja jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille.
163   Toiseksi, syrjintäkiellon periaatteen loukkaamiseen perustuvan kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
toteaa ensiksi, että asetuksen N:o 2499/82 8 artiklassa säädetty mahdollisuus valita joko tuen maksaminen tuottajille tislaajan
välityksellä (9 artikla) tai toisaalta järjestelmä, jossa interventioelin maksaa tuen suoraan tuottajille (10 artikla), oli
periaatteessa perusteltu sen takia, että oli tarpeen varmistaa etukäteistislauksen täysimääräinen tehokkuus koko yhteisössä
viinivuonna 1982/1983, ottaen huomioon eri jäsenvaltioiden hallintojärjestelmien erilaisuus, kuten kyseisen asetuksen 11.
perustelukappaleessa on todettu. Kantajat eivät sitä paitsi ole kiistäneet sellaisen järjestelmän periaatteellista lainmukaisuutta,
jossa tuki maksetaan tuottajille välillisesti.
164   Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on tutkittava, johtavatko kyseessä olevassa säännöstössä säädetyt tuen välillistä maksamista
koskevaan järjestelmään liittyvät yksityiskohtaiset säännöt perustamissopimuksen 40 artiklan 3 kohdassa kiellettyyn syrjintään
yhteisön tuottajien välillä, koska näiden yksityiskohtaisten sääntöjen johdosta tuottajia, jotka olivat sijoittautuneet jäsenvaltioon,
joka oli valinnut asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn välillistä maksamista koskevan järjestelmän, kohtasi yhteisön
tuen maksamisen osalta riski, joka ei koskenut sellaiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita tuottajia, joka oli valinnut kyseisen
asetuksen 10 artiklassa säädetyn järjestelmän.
165   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 40 artiklan 3 kohdassa ilmaistu syrjintää koskeva kielto on ainoastaan
eräs tapa ilmaista yhdenvertaisuuden yleisperiaate, joka kuuluu yhteisön oikeuden perusperiaatteisiin. Tämä periaate edellyttää,
ettei toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdella eri tavalla, ellei tällaista erottelua voida objektiivisesti perustella
(yhdistetyt asiat C-267/88–C-285/88, Wuidart ym., tuomio 21.2.1990, Kok. 1990, s. I-435, 13 kohta).
166   Tämän kiellon täytäntöönpanon edellytyksiin liittyvän tuomioistuinvalvonnan osalta on kuitenkin täsmennettävä, että yhteisön
lainsäätäjällä on yhteisen maatalouspolitiikan alalla laaja harkintavalta, joka vastaa perustamissopimuksen 40 ja 43 artiklassa
(joista on tullut EY 34 ja EY 37 artikla) sille asetettua poliittista vastuuta (em. yhdistetyt asiat Wuidart ym., tuomion
14 kohta).
167   Edellä mainitun asetuksen tarkoituksesta johtuu käsiteltävänä olevassa tapauksessa, että valitusta tuen maksamista koskevasta
järjestelmästä riippumatta tuki oli tarkoitettu juuri tuottajille (ks. edellä 142 kohta). Vaikka on totta, että interventioelimen
oli asetuksen N:o 2499/82 9 artiklan 2 kohdan nojalla maksettava tuki tislaajalle, tämän maksun edellytyksenä oli joka tapauksessa
se, että tislaaja maksoi kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa tuottajalle vähimmäisostohinnan, joka sisälsi
tuen määrän. Tislaaja toimi tässä järjestelmässä yhteisön tuen maksamisen osalta todellisuudessa välittäjänä kyseisen tuen
sisältyessä taattuun vähimmäisostohintaan.
168   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen, että se seikka, että asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetyn
järjestelmän osalta ei ole taattu yhteisön tuen maksamista asianomaisille tuottajille erityisesti tislaajan joutuessa konkurssiin,
ei kuulu niihin normaaleihin kaupallisiin riskeihin, jotka liittyvät senkaltaisten toimitussopimusten täyttämiseen, jotka
käsiteltävänä olevassa tapauksessa on tislaajien ja tuottajien välillä tehty, eikä erityisesti riskiin siitä, että määrätyn
hinnan maksamista koskeva velvoite jää täyttämättä ostajan tullessa maksukyvyttömäksi.
169   Tältä osin on todettava, että kun otetaan huomioon asetuksen N:o 2499/82 1, 3 ja 4 artiklassa tarkoitettuja tislaajien ja
tuottajien välisiä sopimuksia koskeva säännöstö, kyseisiä sopimuksia ei voida katsoa tavallisiksi kaupallisiksi sopimuksiksi
siltä osin kuin niissä määrätty hinta sisälsi yhteisön tuen määrän. Kun asetuksessa N:o 2499/82 on säädetty EMOTR:n tukiosaston
tuen myöntämisestä määrättyyn ryhmään kuuluville taloudellisille toimijoille kyseisessä asetuksessa määritetyin täsmällisin
ehdoin, siinä on periaatteessa suljettu pois kaikki tuen maksua koskevat taloudelliset tai kaupalliset epävarmuustekijät näiden
tuen myöntämistä koskevien edellytysten täyttyessä.
170   Se seikka, että määrättyyn vähimmäisostohintaan sisältyvän yhteisön tuen määrä on nimenomaisesti mainittu tuottajien ja tislaajien
välisissä interventioelimen hyväksymissä sopimuksissa, vahvistaa tässä yhteydessä sitä, että riskiä hinnan jäämisestä maksamatta
tuen määrän osalta ei periaatteessa ole. Sitä vastoin on korostettava, että sitä osaa vähimmäisostohinnasta, jota yhteisön
tuki ei kata, koskevat edelleen ne riskit, jotka liittyvät kaikkiin kaupallisiin sopimuksiin.
171   Koska asetuksen 9 artiklassa säädetyn järjestelmän osalta ei kuitenkaan ole millään tavalla taattu tuen maksamista tuottajille
erityisesti silloin, kun tislaaja joutuu konkurssiin, yhteisön tuen tosiasiallista maksamista tuottajille koskevat edelleen
käytännössä myös ne puhtaasti kaupalliset epävarmuustekijät, jotka voivat vääristää tuen myöntämisen edellytyksiä.
172   Se seikka, että tislausta koskeva tukijärjestelmä järjestettiin siten, että sitä varten tarkoitetut yhteisön varat saattoivat
kadota välissä olevassa liikesuhteessa ennen kuin ne saavuttivat saajansa, on kuitenkin selvästi järjestelmän tarkoituksen
ja sen julkisoikeudellisen luonteen vastaista. Vaikka on totta, että vakuudella, josta on säädetty niitä tapauksia varten,
joissa tuki maksetaan ennakkona, on mahdollisesti voitu turvata yhteisön taloudelliset edut, käsiteltävänä olevan tapauksen
kaltaisissa olosuhteissa järjestelmä on joka tapauksessa räikeästi epäonnistunut yhdessä tavoitteessaan eli asianomaisten
tuottajien tulojen lisäämisessä. Tältä osin on todettava, että komission väite, jonka mukaan yhteisen maatalouspolitiikan
osalta on normaalia, että tuen oikeudellinen saaja on tuotantoketjun myöhemmässä vaiheessa tuen taloudellisen saajan eli maataloustuottajan
jälkeen, ei voi vaikuttaa tähän arviointiin, sillä mahdollisuutta valita asetuksen 9 ja 10 artiklassa tarkoitettujen järjestelmien
välillä ei suinkaan säädetty sitä varten, että jäsenvaltiot voisivat mielensä mukaan valita tuensaajan, vaan yksinomaan sitä
varten, että helpotetaan järjestelmän täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen mukauttamista jäsenvaltioiden
hallintojärjestelmiin (asetuksen N:o 2499/82 11. perustelukappale).
173   Näin ollen on todettava, että tämä asetuksessa N:o 2499/82 oleva aukko on johtanut jäsenvaltiosta riippuen erilaiseen kohteluun,
kun kyse on nimenomaan yhteisön tuen maksamisen takaamisesta asianomaisille tuottajille, vaikka kyseinen tuki on sovellettavan
yhteisön säännöstön perusteella periaatteessa pitänyt maksaa niille.
174   Tällainen eroavaisuus on yhteensoveltuva syrjintäkiellon periaatteen kanssa vain siinä tapauksessa, että eroavaisuutta voidaan
objektiivisesti perustella asianomaisten tilanteiden erilaisuudella. On kuitenkin todettava, että asia ei ole näin käsiteltävänä
olevassa tapauksessa. Erityisesti sen takia, että moitittu erilainen kohtelu ei liity etukäteistislausta koskevan tuen myöntämisedellytyksiin,
vaan ainoastaan kyseistä myöntämistä koskeviin yksityiskohtaisiin sääntöihin, tätä erilaista kohtelua ei voida selittää eroilla,
jotka koskevat viinintuottajien asemaa tai yleisemmin viinialan asemaa eri jäsenvaltioissa.
175   Toisin kuin komissio on väittänyt, tätä erilaista kohtelua ei voida liioin perustella käytännöllisillä syillä, jotka liittyvät
tarpeeseen ottaa huomioon eri jäsenvaltioiden erilaiset hallintojärjestelmät. Asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädetty
järjestelmä, jossa tuki maksetaan asianomaisille tuottajille tislaajien välityksellä, olisi nimittäin täysin hyvin voitu varustaa
menetelmällä, jolla varmistetaan tuen maksaminen tuottajille tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi, ilman että muutoin haitataan
tämän järjestelmän tehokkuutta. Komission oli näin ollen pitänyt ajallaan toteuttaa asianmukaisimmiksi katsomansa toimenpiteet
edellä mainitussa asetuksessa olevan aukon korjaamiseksi. Komission väite, jonka mukaan väitetty erilainen kohtelu on perusteltu
sen takia, että asianomaisille tuottajille on asetuksen N:o 2499/82 10 artiklassa säädetyssä tuen maksamista koskevassa järjestelmässä
asetettu enemmän hallinnollisia velvoitteita kuin kyseisen asetuksen 9 artiklassa säädetyssä järjestelmässä, ei ole tältä
osin yksilöity eikä liioin perusteltu. Kantajien väitteet eivät nimittäin koske itse periaatetta tuen maksamisesta tuottajille
tislaajan välityksellä, vaan tämän järjestelmän aukollisuutta siltä osin kuin siinä ei taata tuen maksamista sen todellisille
saajille tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi. Tämä takuun puuttuminen on kuitenkin voinut asiaan liittymättömien syiden johdosta
riistää asianomaisilta tuottajilta tuen, jota niillä oli oikeus vaatia, eikä takuun puuttumisella näin ollen ole mitään yhteistä
todisteita koskevien yksinkertaisten edellytysten kanssa, jotka asetuksen N:o 2499/82 10 artiklassa ovat ehtona sille, että
interventioelin maksaa tuen suoraan tuottajille. Sen väitteen osalta, jonka komissio esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa ja jonka mukaan asetuksen N:o 2499/82 10 artiklassa säädetyn järjestelmän
osalta asianomaiset tuottajat ovat myös kantaneet riskin siitä, että ne eivät saa yhteisön tukea, jos tislaaja laiminlyö velvollisuutensa
tislata viini säädetyssä määräajassa, on todettava, että tällainen riski rasittaa kaikkia tuottajia riippumatta siitä, minkä
vaihtoehdon asianomaiset jäsenvaltiot olivat valinneet, ja että toisaalta tällä riskillä ei ole mitään yhteyttä tislaajan
maksukyvyttömyyteen liittyvään riskiin, josta käsiteltävänä olevassa tapauksessa on yksinomaan kysymys, koska on selvää, että
kantajien toimittama viini on tislattu säädetyssä määräajassa.
176   Komissio on näin ollen ilmeisesti ja vakavasti ylittänyt sen harkintavallalle asetetut rajat, kun se ei ole asetuksen N:o
2499/82 systematiikan osalta varustanut kyseisen asetuksen 9 artiklassa säädettyä tuen maksamista koskevaa järjestelmää menetelmällä,
jolla taataan tuen maksaminen asianomaisille tuottajille tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi. Tästä seuraa, että asetuksella
N:o 2499/82 loukataan myös riittävän ilmeisesti syrjintäkiellon periaatetta, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille
(em. yhdistetyt asiat Dumortier ym. v. neuvosto, tuomion 11 kohta).
177   Lisäksi on hylättävä komission väittämä, jonka mukaan kantajat eivät ole osoittaneet syy-yhteyttä sen vahingon, joka on aiheutunut
tuen jäämisestä kokonaan tai osittain maksamatta kantajille, ja toisaalta kyseisen toimielimen toiminnan välillä, koska kantajat
eivät ole osoittaneet syy-yhteyttä sen seikan, että DAI ei maksanut tukea, mikä komission mukaan oli vahingon aiheuttanut
seikka, ja toisaalta kyseisen toimielimen toiminnan välillä. Tältä osin on riittävää todeta, että kantajat väittävät perustellusti,
että niiden kärsimä vahinko, jota komissio ei ole kiistänyt, on aiheutunut siitä, että kyseinen toimielin ei ole lisännyt
asetuksen N:o 2499/82 9 artiklassa säädettyyn järjestelmään menetelmää, jolla taataan tuen maksaminen asianomaisille tuottajille
tislaajan tullessa maksukyvyttömäksi (ks. edellä 111 ja 112 kohta). Se, että asianomainen tuki on jäänyt kokonaan tai osittain
maksamatta kantajille DAIn konkurssin johdosta, on nimittäin välitön seuraus asetuksessa N:o 2499/82 olevasta kyseisestä aukosta.
Tästä seuraa, että kyseisen vahingon ja komission moititun toiminnan välillä on selvästi osoitettu olevan syy-yhteys.
178   Edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että yhteisön vastuun perusteena olevat edellytykset eli se, että moitittu toiminta
on lainvastaista, että vahinko on todella syntynyt ja että tämän toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, ovat
täyttyneet.
179   Koska kantajien kärsimän vahingon määrää ei voida asianosaisten lausumien perusteella määrittää oikeudenkäynnin tässä vaiheessa,
on todettava välituomiolla, että komissio on velvollinen korvaamaan kantajille vahingon, joka niille aiheutui sen takia, että
kantajien DAIlta oleviin maksamattomiin saataviin sisältyvä yhteisön tuen osuus, jota kantajilla asetuksen N:o 2499/82 nojalla
oli oikeus vaatia, jäi kokonaan tai osittain maksamatta.
180   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehottaa näin ollen asianosaisia pyrkimään tämän tuomion perusteella sopimukseen kärsityn
vahingon johdosta korvattavasta määrästä neljässä kuukaudessa tämän tuomion julistamisesta lukien. Jos sopimukseen ei päästä,
asianosaisten on kyseisessä määräajassa esitettävä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle vaatimustensa määrät.

Oikeudenkäyntikulut
181   Edellisessä kohdassa esitetyn perusteella oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Komissio on velvollinen korvaamaan vahingon, jonka kantajat ovat kärsineet Distilleria Agricola Industriale de Terralban konkurssin
johdosta sen takia, että etukäteistislausta viinivuonna 1982/1983 koskevista säännöksistä annetun asetuksen (ETY) N:o 2499/82
9 artiklassa käyttöön otetussa järjestelmässä ei ollut menetelmää, jonka avulla olisi voitu taata kyseisessä asetuksessa säädetyn
yhteisön tuen maksaminen asianomaisille tuottajille.
2)
Asianosaisten on ilmoitettava sopimansa vahingonkorvauksen määrä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle neljässä kuukaudessa
tämän tuomion julistamisesta lukien.
3)
Jos sopimukseen ei päästä, asianosaisten on kyseisessä määräajassa esitettävä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle vaatimustensa
määrät.
Pirrung
Meij
Forwood
Julistettiin Luxemburgissa 23 päivänä marraskuuta 2004.
H. Jung

J. Pirrung
kirjaaja

toisen jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Tosiseikat
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
A Kumoamiskanteen ja laiminlyöntikanteen ottaminen tutkittavaksi
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
Kumoamiskanteen ottaminen tutkittavaksi
Laiminlyöntikanteen ottaminen tutkittavaksi
B Vahingonkorvauskanne ja perusteettoman edun palautusta koskeva vaatimus
Perusteettoman edun palautusta koskevan vaatimuksen ottaminen tutkittavaksi
Vahingonkorvauskanteen ottaminen tutkittavaksi
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
1.  Väite, joka perustuu siihen, että yhteisö ei ole vastuussa toiminnasta, josta sitä moititaan
2.  Väite, joka perustuu tehokkaiden kansallisten oikeussuojakeinojen olemassaoloon
3.  Väite, joka perustuu vastuuta koskevan kanteen vanhentumiseen
Kysymys siitä, onko vahingonkorvauskanne perusteltu
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.
–	Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
–	Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
–	Tässä ja jäljempänä tuomiossa esitetyt lainaukset asetuksesta on suomennettu yhteisöjen tuomiostuimessa, koska EYVL:ssä
ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.