CELEX: 62009CJ0203
Direktiiv 86/653/EMÜ
Füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevad kaubandusagendid
Agendilepingu lõpetamine esindatava poolt
Agendi õigus hüvitisele

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate
kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01,
lk 177; edaspidi „direktiiv”) artikli 18 punkti a tõlgendamist.
See taotlus esitati Autohof Weidensdorf GmbH (edaspidi „AHW”) ja Volvo Car Germany GmbH (edaspidi „Volvo Car”) vahelises kohtuvaidluses,
mille ese on AHW nõue maksta hüvitist ning tasuda kreeditarvetest tulenev summa.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Vastavalt direktiivi artikli 1 lõikele 2:
„Käesolevas direktiivis on „kaubandusagent” füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev vahendaja, kellel on püsiv volitus pidada
läbirääkimisi kaupade müügi või ostu üle teise isiku nimel, edaspidi „tööandja”, või pidada läbirääkimisi niisuguste tehingute
üle või neid sõlmida selle tööandja nimel.”
Direktiivi artiklist 16 nähtub, et:
„Käesolev direktiiv ei mõjuta liikmesriikide õigusnormide kohaldamist, mille kohaselt agendileping lõpetatakse viivitamata:
a)      kui üks lepingupool jätab oma kohustused täielikult või osaliselt täitmata;
b)      kui tekivad erandlikud asjaolud.”
Nimetatud direktiivi artikkel 17 sätestab:
„1.      Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada kaubandusagentidele pärast agendilepingu lõppemist lõike 2 kohase hüvitise
või lõike 3 kohase kahjutasu maksmine.
2.      a)     Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:
–        ta on hankinud esindatavale uued kliendid või märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasolevate klientidega ja
esindatav saab äritegevusest nende klientidega jätkuvalt olulist kasu
ja
–        selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid ja eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud
nende klientidega tehtavate äritehingute pealt. […]”
Direktiivi artikkel 18 sätestab:
„Artiklis 17 nimetatud hüvitist või kahjuhüvitist ei maksta:
a)      kui esindatav on lõpetanud agendilepingu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise tõttu, mis siseriikliku õiguse
kohaselt annab õiguse agendileping viivitamatult lõpetada;
b)      kui kaubandusagent on lõpetanud agendilepingu, kui see ei ole seotud esindatavast sõltuvate asjaolude või kaubandusagendi
vanuse, kehalise puude või haigusega, mille tagajärjel ei saa temalt põhjendatult nõuda tegevuse jätkamist;
[…]”.
Selle direktiivi artikli 19 alusel:
„Lepingupooled ei või kõrvale kalduda artiklite 17 ja 18 sätetest kaubandusagendi kahjuks enne agendilepingu lõppemist.”

Siseriiklikud õigusnormid
Vastavalt Handelsgesetzbuchi (Saksa äriseadustik, edaspidi „HGB”) §‑le 89a:
„(1)      Kumbki pool võib lepingu mõjuval põhjusel üles öelda etteteatamistähtaega järgimata. Selle õiguse välistamine ega piiramine
ei ole lubatud. […]”
HGB § 89b võtab üle direktiivi artiklid 17–19. See siseriikliku õiguse säte, nii nagu see oli sõnastatud põhikohtuasja asjaolude
asetleidmise ajal, kõlab järgmiselt:
„(1)      Agendilepingu lõppemisel on kaubandusagendil õigus nõuda esindatavalt põhjendatud hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:
1.      Esindataval on kaubandusagendi poolt uute klientidega loodud ärisuhetest ka pärast agendilepingu lõppemist olulist kasu;
2.      Kaubandusagent kaotab agendilepingu lõppemise tõttu õiguse agenditasule, millele tal oleks olnud õigus lepingu jätkamisel
juba sõlmitud või edaspidi sõlmitavatelt lepingutelt klientidega, kellega lõi ärisuhte kaubandusagent;
3.      Hüvitise maksmine on kõiki asjaolusid arvestades õiglane.
Kui kaubandusagent on märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasoleva kliendiga nii, et kaubanduslikus mõttes on
see võrdne uue kliendi saamisega, siis loetakse seda uue kliendi hankimiseks.
[…]
(3)      Hüvitist ei maksta, kui:
1.      Agendilepingu ütles üles kaubandusagent, välja arvatud juhul, kui ülesütlemine toimus esindatavast tuleneva asjaolu, agendi
vanuse või tervisliku seisundi tõttu, mis ei võimaldanud agendi tegevust jätkata, või
2.      Agendilepingu ütles üles esindatav mõjuval põhjusel, mis on seotud kaubandusagendi süülise käitumisega […]”.
Bundesgerichtshofi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, millele on viidatud eelotsusetaotluses, on kaubandusagendi hüvitist
puudutavad sätted HGB §‑s 89b analoogia alusel kohaldatavad niisugusele edasimüügilepingule, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Nagu nimetatud kohtupraktikast nähtub, peab mõjuv põhjus lepingu lõpetamiseks etteteatamistähtaega järgimata objektiivselt
olemas olema lepingu lõpetamise otsuse tegemise hetkel. Juhul kui kaubandusagent paneb enne lepingu ettenähtud lõppu toime
rikkumise, mis oleks õigustanud etteteatamistähtaega järgimata ülesütlemist, lubab Bundesgerichtshofi kohtupraktika isegi
esindataval, kes oli teinud otsuse lõpetada leping etteteatamistähtaja lõppedes, teha otsuse uue ülesütlemise kohta etteteatamistähtaega
järgimata, kui ta sai rikkumisest teada enne etteteatamistähtaja lõppu, või tugineda nimetatud rikkumisele, et keelduda igasuguse
hüvitise maksmisest, kui esindatav sai rikkumisest teada alles pärast lepingu ettenähtud lõppu.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Volvo Car (tarnija) ja AHW (edasimüüja) sõlmisid omavahel edasimüügilepingu. Samal ajal käitasid AHW juhid koos sama ettevõtte
ühe endise juhiga Autovermietung Weidensdorf GbR‑i (edaspidi „AVW”). Viimane lõi ühe teise äriühingu vahendusel Volvo Cariga
ärisuhted, mida reguleeris suurklientide raamleping, mis puudutas erakordseid hinnaalandusi uute Volvo sõidukite tarnimisel.
Pärast selle raamkokkuleppe sõlmimist ostis AVW sõidukeid AHW‑lt ning talle tehti kokkulepitud hinnaalandusi. AHW sai selleks
Volvo Carilt rahalist abi.
Volvo Car teatas 6. märtsi 1997. aasta kirjas AHW‑le oma otsusest lõpetada 31. märtsil 1999 edasimüügileping.
Ajavahemikus aprillist 1998 kuni juulini 1999 toimus AVW poolt AHW‑lt ostetud 28 sõiduki ennetähtaegne edasimüük, rikkudes
sellega raamlepingut. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, peeti kassatsioonimenetluses õigeks Volvo Cari kinnitust, et ta sai
nendest asjaoludest teada alles pärast edasimüügilepingu lõppemist.
Leides, et HGB § 89b on edasimüügilepingule kohaldatav, nõudis AHW seejärel Volvo Cari vastu esitatud hagis lahkumishüvitist
ning kreeditarvetest tulenevalt teatava summa tasumist. Volvo Car leiab, et HGB § 89b lõike 3 punkt 2 keelab AHW‑l hüvitist
nõuda. Ta leiab, et AHW sai abi, millele tal ei olnud õigust, kuna ta ei järginud AVW‑ga teadlikult kooskõlastatult lepingus
sätestatud minimaalset omandisse jätmise aega. Kassatsioonimenetluses, mis tõi kaasa käesoleva eelotsusetaotluse esitamise,
on tõendatud, et AHW rikkus selles osas Volvo Cariga sõlmitud edasimüügilepingust tulenevaid kohustusi. Järelikult oleks Volvo
Caril olnud õigus see lepingu etteteatamistähtaega järgimata üles öelda, kui ta oleks sellest enne kõnealuse lepingu lõppemist
teada saanud.
Landgericht rahuldas AHW nõuded lahkumishüvitise osas summas 181 159,46 eurot ja kreeditarvete osas kogusummas, millele lisandus
mõlemal juhul intress.
Oberlandesgericht muutis Volvo Cari apellatsioonkaebuse alusel osaliselt esimese astme kohtu otsust hüvitise ja kreeditarvete
summa osas. Apellatsioonikohus leidis, et AHW‑l on HGB § 89b lõiget 1 analoogia alusel kohaldades siiski õigus Volvo Carilt
hüvitist saada. Oberlandesgericht leidis, et HGB § 89b lõike 3 punkti 2 tuleb tõlgendada kooskõlas direktiivi artikli 18 punktiga a.
Sellest tulenevalt jõudis nimetatud kohus järeldusele, et selleks et kaubandusagent jääks ilma oma õigusest hüvitisele, peab
esindatava poolt lepingu lõpetamise otsuse tegemise aluseks olema mõjuv põhjus.
Volvo Car esitas Oberlandesgerichti kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis, et põhikohtuasja
lahendamine sõltub direktiivi artikli 18 punkti a tõlgendamisest.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] direktiivi […] artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt
ei ole kaubandusagendil õigust hüvitisele ka juhul, kui esindatav ütles lepingu üles korraliselt, eeldusel et mõjuv põhjus,
mis annab esindatavale õiguse leping kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmata jätmise tõttu viivitamata üles öelda,
esines juba lepingu korralise ülesütlemise ajal, kuid see ei olnud lepingu ülesütlemise põhjuseks?
2.      Juhul kui selline siseriiklik õigusnorm on direktiiviga kooskõlas:
Kas direktiivi artikli 18 punktiga a on vastuolus, kui hüvitise saamise õigust välistavat siseriiklikku õigusnormi kohaldatakse
analoogia alusel juhtumile, mil mõjuv põhjus kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmata jätmise näol, mis annab õiguse
leping viivitamata üles öelda, tekkis alles pärast lepingu korralist ülesütlemist ning esindatav sai sellest teada alles pärast
lepingu lõppemist, mistõttu tal ei olnud enam võimalust lepingut kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmata jätmisele
tuginedes viivitamata üles öelda?”

Eelotsuse küsimused

Euroopa Kohtu pädevus ja eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Volvo Car leiab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu. Nimelt ei kuulu põhikohtuasja ese direktiivi kohaldamisalasse. Selline
edasimüüja nagu AHW ei ole „kaubandusagent” ei direktiivi artikli 1 lõike 2 mõttes ega HGB § 84 lõike 1 esimese lause tähenduses.
Põhimõtet, mille kohaselt tuleb siseriikliku õiguse sätteid tõlgendada vastavuses direktiividega, kohaldatakse üksnes nende
direktiivide vahetu kohaldamisala puhul.
Kohtuistungil suuliste seisukohtade ärakuulamiseks väitis AHW, et kuna Saksa õiguses on kaubandusagendi kohta käivad sätted
analoogia alusel kohaldatavad ka edasimüügilepingutele, siis on eelotsuse küsimused vastuvõetavad. Lisaks ei ole esimene küsimus
hüpoteetiline.
Saksamaa valitsus väidab, et Saksa õiguses kohaldatakse kaubandusagentide kohta käivaid sätteid analoogia alusel ka edasimüüjate
suhtes. Otsus AHW õiguse kohta hüvitisele sõltub seega nendele direktiivi sätetele antavast tõlgendusest, mis reguleerivad
kaubandusagendi hüvitise saamise õiguse välistamist. Seoses esimese küsimusega täpsustas Saksamaa valitsuse esindaja kohtuistungil
suuliste seisukohtade ärakuulamisel, et küsimus ei ole hüpoteetiline, kuna see puudutab probleemi, mille lahendus kujutab
endast eeldust teisele küsimusele vastamiseks.
Komisjoni arvates ei välista miski Euroopa Kohtu pädevust eelotsuse küsimustele vastata, kuna Saksa õigusakte, millega direktiiv
on üle võetud, tuleb tõlgendada kooskõlas selle direktiiviga. Komisjon väljendab siiski kahtlusi esimese küsimuse vastuvõetavuse
suhtes, kuna see käsitleb olukorda, mis ei vasta käesolevas asjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu lahendada antud kohtuasja
asjaoludele.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks, mis puudutab Euroopa Kohtu pädevust eelotsuse küsimustele vastata, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu ja siseriiklike
kohtute koostöö raames ELTL artikli 267 alusel on vaid siseriiklikul kohtul pädevus hinnata kohtuasja eripära arvestades,
kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimused on asjakohased. Viimase poolt siseriikliku
kohtu esitatud taotluse läbi vaatamata jätmine on võimalik üksnes siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendamisel
puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaoludega või esemega, või kui küsimus on üldine või hüpoteetiline (vt eelkõige 16. märtsi
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑3/04: Poseidon Chartering, EKL 2006, lk I‑2505, punkt 14).
Järelikult, kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad liidu õigusnormi tõlgendamist, siis peab Euroopa Kohus
põhimõtteliselt otsuse tegema. ELTL artikli 267 sõnastusest ega selle artikliga kehtestatud menetluse eesmärgist ei tulene,
et asutamislepingu autorid soovisid jätta Euroopa Kohtu pädevusest välja eelotsusetaotlused liidu õigusnormi kohta juhul,
kui liikmesriigi siseriiklik õigus viitab sellele õigusnormile, et määratleda selle riigi puhtalt siseriiklikku laadi olukorrale
kohaldatavad eeskirjad (vt eespool viidatud kohtuotsus Poseidon Chartering, punkt 15).
Juhul kui siseriiklikus õiguses järgitakse puhtalt siseriiklikku laadi olukordade reguleerimisel liidu õiguses sätestatut
selleks, et vältida eelkõige diskrimineerimist või mis tahes konkurentsimoonutusi, siis on lahknevate tõlgenduste vältimiseks
tulevikus ilmselt liidu huvides liidu õigusest tulenevate sätete ja mõistete ühetaoline tõlgendamine, olenemata sellest, millistel
asjaoludel neid kohaldatakse (eespool viidatud kohtuotsus Poseidon Chartering, punkt 16).
Kuigi käesolevas asjas puudutavad küsimused edasimüügilepingut, mitte aga kaubandusagendilepingut, ning seega ei reguleeri
direktiiv otseselt kõnealust olukorda, siis sellele vaatamata on Saksa õiguses otsustatud kohelda mõlemat nimetatud lepingu
liiki identselt (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Poseidon Chartering, punkt 17).
Lisaks ei võimalda ükski toimikus olev tõend eeldada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on õigus kalduda kõrvale tõlgendusest,
mille Euroopa Kohus direktiivi sätetele annab.
Neil asjaoludel tuleb väide kohtu pädevuse puudumise kohta tagasi lükata.
Teiseks, mis puudutab esimese küsimuse vastuvõetavust, siis tuleb märkida, et see küsimus puudutab olukorda, kus lepingu korralise
ülesütlemise ajal esines põhjus, mis annab õiguse leping viivitamata üles öelda, kuid esindatav ei ole lepingu ülesütlemiseks
sellele tuginenud. Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, toimus AHW‑le etteheidetav lepinguliste kohustuste rikkumine pärast edasimüügilepingu
korralisest ülesütlemisest teavitamist.
Neil asjaoludel tuleb märkida, et esimene eelotsuse küsimus käsitleb selgelt hüpoteetilist olukorda, mis ei vasta ilmselgelt
põhikohtuasja asjaoludele ning seega on küsimus põhikohtuasja lahendamiseks asjakohatu.
Sellest tuleneb, et esimene eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu.

Põhiküsimus
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Volvo Car teeb ettepaneku anda teisele esitatud küsimusele eitav vastus, tuginedes direktiivi artikli 18 punktis a sätestatud
kriteeriumide palju laiemale tõlgendusele. Eelkõige ei võimalda miski selles direktiivis järeldada, et hüvitise saamise õiguse
välistamine peaks sõltuma täiesti juhuslikust kriteeriumist, kas süüline käitumine, mis annab õiguse leping viivitamata üles
öelda, avastati enne lepingu lõppemist või mitte.
Nagu AHW kohtuistungil suuliste seisukohtade ärakuulamiseks väitis, tooks direktiivi artikli 18 punkti a lai tõlgendamine
– asjaolu, et esindatav saab ennast vabastada kohustusest kaubandusagendile hüvitist maksta – kaasa konkurentsimoonutuse.
Seetõttu tuleb nimetatud sätet, mis sisaldab erandit hüvitise maksmise kohustusest, tõlgendada grammatiliselt, see on tõlgendus,
mis nõuab, et agendi süülise käitumise ja otsuse vahel leping lõpetada peab esinema põhjuslik seos. Lisaks on direktiivi artikli 17
lõike 2 punkti a alusel, mis näeb ette õigluse kontrolli, võimalik hüvitise summat vähendada või agent hüvitisest isegi täielikult
ilma jätta.
Saksamaa valitsus teeb ettepaneku teisele küsimusele jaatavalt vastata. Nimelt on direktiivi, mille peamised põhimõtted on
usaldus ja vastastikune lojaalsuskohustus, eesmärk luua huvitatud poolte vahel õiglane tasakaal. Direktiivi artikli 18 punkti a
kohaselt on õigus hüvitist saada välistatud, kui kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmata jätmine ei ole otseselt
lepingu lõpetamise otsuse põhjuseks, kuid see rikkumine toimus objektiivselt enne nimetatud otsust ning siseriiklike õigusaktide
alusel oleks see andnud õiguse otsustada leping viivitamatult lõpetada. Piisab, kui esindatav oleks kaubandusagendi süülist
käitumist võinud teoreetiliselt lepingu lõpetamise põhjusena kasutada (hüpoteetiline põhjuslikkus). Seevastu, kuna kaks eespool
osutatud tingimust peavad olema kumulatiivselt täidetud, siis ei saa Saksamaa valitsuse arvates direktiivi artikli 18 punkti a
kohaldada, sest need kaks tingimust ei ole täidetud samaaegselt ning kohustuse rikkumine toimus alles pärast lepingu lõpetamise
otsust.
Komisjoni sõnul on direktiivi artiklites 17–19 sätestatud kord kohustuslik. Seega on direktiivi artikli 18 punkti a laiem
tõlgendamine kooskõlas esindatava ja kaubandusagendi huvide vahelise õiglase kompromissiga. Nimelt on kaubandusagent samamoodi
kaitset vääriv, kui esindaja ei ole pidanud tema käitumist nii raskeks, et see annaks õiguse leping üles öelda. Lisaks ei
keela miski esindataval kaubandusagendile teatada, et tema käitumine oleks võinud kaasa tuua lepingu lõpetamise, kui ta seda
juba teinud ei ole.
Sellises olukorras, kus esindatav avastab kaubandusagendi rikkumise alles pärast lepinguliste suhete lõppemist, on tal võimatu
sellel alusel lepingut lõpetada, kuna lepingulist suhet, mida oleks võimalik üles öelda, ei eksisteeri enam. Kuna liidu seadusandja
ei näinud direktiivis sellise võimaluse kohta sätteid ette, on liikmesriikidel õigus asutamislepinguga kehtestatud piirides
õigus hüvitisele kas välistada või mitte. Olukorras, kus esindatav on agendi süülisest käitumisest saanud teada enne lepingu
lõppemist ning ei ole tuginenud sellisele käitumisele kui ülesütlemise põhjusele, õigus hüvitisele küll säilib, kuid nimetatud
käitumist võib võtta arvesse hüvitise kohandamisel õigluse kaalutlustel.
Euroopa Kohtu vastus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma teise küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi artikli 18 punkti a tuleb tõlgendada
nii, et sellega on vastuolus see, kui füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev kaubandusagent jääb ilma oma lahkumishüvitisest,
kui esindatav tuvastab pärast lepingu korralisest ülesütlemisest etteteatamist ja enne lepingu lõppemist, et see agent on
toime pannud rikkumise, mis andis õiguse see leping viivitamatult lõpetada.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb meenutada, et direktiivi artikli 18 punkti a kohaselt ei tule maksta seal osutatud hüvitist,
kui esindatav on lõpetanud lepingu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise „tõttu” ning mis siseriikliku õiguse
kohaselt annab õiguse leping viivitamatult lõpetada.
Niisiis toetab asjaolu, et liidu seadusandja kasutas kaassõna „tõttu”, eelkõige komisjoni esitatud seisukohta, mille kohaselt
nõuab nimetatud seadusandja selleks, et kaubandusagent direktiivi artiklis 17 sätestatud hüvitistest ilma jätta, põhjusliku
seose olemasolu kaubandusagendi lepinguliste kohustuste täitmatajätmise ja esindatava otsuse vahel leping lõpetada.
Sellist tõlgendust kinnitab direktiivi tekkelugu. Nimelt, nagu nähtub direktiivi ettepanekust (EÜT 1977, C 13, lk 2), tegi
komisjon algselt ettepaneku, et lahkumishüvitist ei maksta, kui esindatav lõpetas lepingu või „oleks võinud lepingu lõpetada”
kaubandusagendi sellise vea korral, mille puhul ei saa esindatavalt nõuda lepinguliste suhete jätkamist. Niisiis tuleb nentida,
et liidu seadusandja ei ole teist välja pakutud lõpetavat alust arvesse võtnud.
Eespool esitatud tõlgendust toetab ka asjaolu, et samasugust kaassõna on kasutatud erinevates direktiivi artikli 18 punkti a
keeleversioonides, sealhulgas hispaania keeles (
por un incumplimiento imputable al agente comercial
), saksa keeles (
wegen eines schuldhaften Verhaltens des Handelsvertreters
), inglise keeles (
because of default attributable to the commercial agent
), prantsuse keeles (
pour un manquement imputable à l’agent commercial
), itaalia keeles (
per un’inadempienza imputabile all’agente commerciale
) ning ka poola keeles (
z powodu uchybienia przypisywanego przedstawicielowi handlowemu
).
Tuleb lisada, et direktiivi artikli 18 punkti a kui erandit agendi õigusest hüvitist saada tuleb tõlgendada kitsalt. Seega
ei saa seda sätet tõlgendada selliselt, et sellele lisandub lõpetamise põhjus, mida ei ole selles sättes sõnaselgelt välja
toodud.
Neil asjaoludel, kus esindatav saab kaubandusagendi rikkumisest teada alles pärast lepingu lõppemist, ei ole enam võimalik
direktiivi artikli 18 punktis a sätestatud mehhanismi kohaldada. Järelikult ei saa kaubandusagenti selle sätte alusel jätta
ilma tema õigusest hüvitisele seetõttu, et esindatav tuvastab pärast lepingu korralisest ülesütlemisest etteteatamist, et
see agent on toime pannud rikkumise, mis andis õiguse see leping viivitamatult lõpetada.
Siiski tuleb lisada, et vastavalt direktiivi artikli 17 lõike 2 punkti a teisele taandele on kaubandusagendil õigus saada
hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui selle hüvitise maksmine on kõiki asjaolusid arvesse võttes õiglane. Seetõttu ei saa
välistada, et nimetatud agendi käitumist saab arvesse võtta analüüsi raames, millega tehakse kindlaks, kas talle hüvitise
maksmine on õiglane.
Neist kaalutlustest lähtudes tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 18 punktiga a on vastuolus see, kui füüsilisest
isikust ettevõtjana tegutsev kaubandusagent jääb ilma lahkumishüvitisest, kuna esindatav tuvastab pärast lepingu korralisest
ülesütlemisest etteteatamist ja enne lepingu lõppemist, et kaubandusagent on toime pannud rikkumise, mis andis õiguse kõne
all olev leping viivitamatult lõpetada.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ (füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust
käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) artikli 18 punktiga a on vastuolus see, kui füüsilisest isikust
ettevõtjana tegutsev kaubandusagent jääb ilma lahkumishüvitisest, kuna esindatav tuvastab pärast lepingu korralisest ülesütlemisest
etteteatamist ja enne lepingu lõppemist, et kaubandusagent on toime pannud rikkumise, mis andis õiguse kõne all olev leping
viivitamatult lõpetada.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.