CELEX: 62004CJ0098
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 85/337/EEB
Tam tikrų projektų poveikio aplinkai vertinimas
Projekto įgyvendinimas nepateikus prašymo dėl leidimo vykdyti planuojamą veiklą ir neatlikus vertinimo
Ieškinio nepriimtinumas

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad neįgyvendinusi 1985 m. birželio 27 d. Tarybos
direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40), iš dalies
pakeistos 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB (OL L 73, p. 5, toliau – Direktyva 85/337) 2 straipsnio 1 dalies ir
4 straipsnio nuostatų Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalis numato:
„Šioje direktyvoje:
„projektas“ reiškia:
–        statybos darbus bei kitų objektų ar veiklos planų įgyvendinimą,
–        kitokius įsikišimus į natūralią aplinką ir gamtovaizdį, įskaitant mineralinių išteklių gavybą;
„užsakovas“ reiškia:
pareiškėją, prašantį leidimo vykdyti privatų projektą, arba valstybės instituciją, kuri projektą inicijuoja;
„leidimas vykdyti planuojamą veiklą“ reiškia:
kompetentingos institucijos sprendimą, kuris suteikia užsakovui teisę įgyvendinti projektą.“ (Pataisytas vertimas)
Direktyvos 2 straipsnio 1 dalis nustato:
„Valstybės narės imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, jog prieš duodant leidimą vykdyti projektus, kurie gali daryti
reikšmingą poveikį aplinkai, be kita ko, dėl pobūdžio, savo masto ar vietos, bus reikalaujama leidimo vykdyti planuojamą veiklą
ir poveikio aplinkai vertinimo.
Tokie projektai apibrėžti 4 straipsnyje.“ (Pataisytas vertimas)
Šios direktyvos 4 straipsnis numato:
„1.      Remiantis 2 straipsnio 3 dalimi, I priede išvardyti projektai, turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
2.      Remdamosi 2 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės:
a) išnagrinėjusios kiekvieną atvejį,
arba
b) pagal valstybės narės nustatytas ribas ar kriterijus
nusprendžia, ar projektai, išvardyti II priede, turi būti vertinami pagal 5–11 straipsnių nuostatas.
Valstybės narės gali apsispręsti naudoti abi a ir b punktuose nurodytas procedūras.
3.      Kai pagal 2 dalį nagrinėjamas kiekvienas atvejis ar naudojamasi valstybės narės nustatytomis ribomis ar kriterijais, privaloma
atsižvelgti į atrankos kriterijus, išvardytus III priede.
4.      Valstybės narės privalo užtikrinti, kad visuomenė būtų informuojama apie kompetentingos institucijos sprendimą, priimtą pagal
2 dalį.“

Nacionalinė teisė
1990 m. Miestų ir kaimų planavimo įstatymo (
Town and Country Planning Act 1990
), iš dalies pakeisto 1991 m. Teritorijų planavimo ir kompensavimo įstatymu (
Planning and Compensation Act 1991
, toliau –
TCPA
), 171-A straipsnio 1 dalis numato:
„Pagal šį įstatymą
a) plėtros įgyvendinimas be reikalaujamo leidimo arba
b) leidimo išdavimo sąlygų arba apribojimų nesilaikymas
yra teritorijų planavimą reglamentuojančių teisės aktų pažeidimas.“

TCPA
171-B straipsnis nustato:
„1.      Jeigu teritorijų planavimą reglamentuojančių teisės aktų pažeidimą sudaro statybos, inžinerijos, kalnakasybos darbų arba kitos
veiklos atlikimas žemėje, ant žemės, virš arba po ja, sankcijų negalima imtis praėjus ketveriems metams nuo tos dienos, kai
ši veikla buvo iš esmės pabaigta.
2.      Jeigu teritorijų planavimą reglamentuojančių teisės aktų pažeidimą sudaro pastato paskirties pakeitimas į gyvenamojo namo
paskirtį, sankcijų negalima imtis praėjus ketveriems metams nuo šio pažeidimo įvykdymo dienos.
3.      Kitų teritorijų planavimą reglamentuojančių teisės aktų pažeidimų atveju sankcijų negalima imtis praėjus dešimčiai metų nuo
šio pažeidimo įvykdymo dienos.
<…>“
Šio įstatymo 172 straipsnio 2 dalis suteikia teisę už teritorijų planavimą atsakingoms vietos valdžios institucijoms pareikšti
įspėjimą, jeigu jos mano, kad:
„a) nesilaikyta teritorijų planavimą reglamentuojančių teisės aktų ir
b) atsižvelgiant į plėtros plano nuostatas ir kitus svarbius svarstymus tikslinga pareikšti tokį įspėjimą.“
Pagal
TCPA
174 straipsnį žemės savininkas arba valdytojas gali pareikšti ieškinį dėl šio įspėjimo remdamasis šiame straipsnyje išvardytais
pagrindais.
Šios nuostatos 2 straipsnyje, be kita ko, nurodomas toks pagrindas:
„d) įspėjimo pareiškimo dieną nebuvo galima imtis jokių sankcijų siekiant nutraukti teritorijų planavimą reglamentuojančių
teisės aktų pažeidimą, kurį gali sudaryti jo elementai“.

TCPA
191 straipsnis nustato:
„1.      Kiekvienas asmuo, norintis užtikrinti, kad:
a) pastato arba žemės naudojimas yra teisėtas;
b) žemėje, po žeme, ant arba virš jos atlikta veikla yra teisėta arba
c) visa kita veikla, neatitinkanti išduodant leidimą nustatytų sąlygų ir apribojimų, yra teisėta,
gali šiuo tikslu pateikti prašymą vietos teritorijų planavimo valdžios institucijai, identifikuodamas žemę ir aprašydamas
nagrinėjamą naudojimą, darbus arba kitą veiklą.
2.      Pagal šį įstatymą naudojimas ir veikla visuomet laikomi teisėtais, jeigu
a) jiems nebegalima taikyti jokių sankcijų (nes jie nėra plėtra arba jiems nereikia leidimo arba baigėsi sankcijų taikymo
senatis arba dėl kitos priežasties) ir
b) jie neprieštarauja tuo metu galiojantiems privalomiems įspėjime nustatytiems reikalavimams.
3.      Remiantis šiuo įstatymu, bet kokia leidimo išdavimo sąlygų ir apribojimų  neatitinkanti veikla yra teisėta, jeigu:
a) pasibaigė sankcijų taikymo pažeidimo atžvilgiu terminas ir
b) ji neprieštarauja tuo metu galiojantiems privalomiems įspėjime arba pranešime dėl sąlygų nesilaikymo nustatytiems reikalavimams.
4.      Kai pagal šį straipsnį pateikiamas prašymas, jeigu vietos teritorijų planavimo valdžios institucijai pateikta informacija
įrodo naudojimo, darbų arba visos kitos veiklos, atitinkančios prašyme pateiktą arba šios institucijos pakeistą ar papildytą
aprašymą, teisėtumą, ši institucija išduoda šį teisėtumą patvirtinantį pažymėjimą; visais kitais atvejais prašymas atmetamas.
5.      Pagal šį įstatymą pažymėjime nurodoma:
a) identifikuota su juo susijusi žemė;
b) aprašomas naudojimas, darbai ir kita nagrinėjama veikla (jeigu naudojimas priklauso vienai iš pagal 55 straipsnio 2 dalies
f punktą priimtame įsakyme nurodytų kategorijų, jis identifikuojamas susiejant su šia kategorija);
c) priežastys, dėl kurių naudojimas, darbai arba veikla laikomi teisėtais, ir
d) pažymėjimo taikymo data.
6.      Naudojimo, darbo arba veiklos, dėl kurių pagal šį straipsnį išduotas pažymėjimas, teisėtumas preziumuojamas neginčijamai.
<...>“

Ikiteisminė procedūra
Komisija gavo skundą dėl plėtros teisėtumo pažymėjimų (
Lawful Development Certificates
, toliau – pažymėjimai) išdavimo Jungtinėje Karalystėje praktikos, vykdomos pagal
TCPA
191 straipsnį byloje dėl be leidimo naudotos griovimo atliekų aikštelės, kuriai 1993 m., o po to 1998 m. buvo išduoti keli
pažymėjimai dėl didesnės vietos.
2001 m. vasario 8 d. laišku Komisija paprašė Jungtinės Karalystės vyriausybės pateikti informaciją apie tuo metu galiojusią
pažymėjimų sistemą atsižvelgiant į Direktyvos 85/337 reikalavimus.
Atsižvelgusi į Jungtinės Karalystės 2001 m. rugpjūčio 31 d. laiške pateiktą atsakymą Komisija nusprendė, kad pažymėjimų išdavimas
gali būti laikomas Direktyvoje 85/337 numatytų leidimo ir poveikio aplinkai vertinimo procedūrų išvengimo priemone ir 2001 m.
spalio 23 d. išsiuntė šiai valstybei narei įspėjimą.
Po to 2002 m. gruodžio 19 d. pagrįstoje nuomonėje Komisija paragino Jungtinę Karalystę per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo
imtis priemonių, reikalingų įvykdyti įsipareigojimus pagal nurodytą direktyvą.
Manydama, kad Jungtinės Karalystės vyriausybės 2003 m. balandžio 3 d. laiške pateikta pozicija yra nepakankama, Komisija pareiškė
šį ieškinį.

Dėl ieškinio priimtinumo
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas gali
ex officio
išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (žr. 1992 m.
kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑362/90, Rink. p. I–2353, 8 punktą ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑525/03, Rink. p. I‑9405, 8 punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad EB 226 straipsnyje nurodytoje pagrįstoje nuomonėje turi būti pateikiama aiški ir išsami
priežasčių, dėl kurių Komisija apkaltino valstybę narę neįvykdžius įsipareigojimų pagal Sutartį, santrauka (žr. 1997 m. rugsėjo
16 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑279/04, Rink. p. I‑4743, 15 ir 19 punktus).
Pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje, kuris pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, be kita ko, išdėstytą 1993 m. gruodžio
1 d. Sprendime
Komisija prieš Daniją
(C‑234/91, Rink. p. I‑6273, 16 punktas), negali būti grindžiamas kitais nei šioje nuomonėje nurodytais pagrindais ir motyvais,
taip pat turi būti pateikti aiškūs ir tikslūs kaltinimai, leidžiantys valstybei narei ir Teisingumo Teismui tiksliai įvertinti
inkriminuojamo Bendrijos teisės pažeidimo apimtį, kad ši valstybė galėtų veiksmingai pasinaudoti savo teise į gynybą ir kad
Teisingumo Teismas galėtų patikrinti nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimą.
Taigi reikia konstatuoti, kad ir šios bylos ikiteisminėje procedūroje, ir teismo procese Komisija savo kritiką sutelkė ties
pažymėjimų išdavimu tiek, kiek juo leidžiama išvengti Direktyvoje 85/337 numatytų prašymo dėl leidimo ir projektų, galinčių
daryti reikšmingą poveikį aplinkai, ypač dėl savo pobūdžio, masto ar vietos, poveikio aplinkai vertinimo procedūrų.
Nors Komisija nepareiškė kaltinimų, susijusių su plėtros arba statybų, neatitinkančių taikytinos teisės aktų, atžvilgiu taikytinų
sankcijų senaties termino, vis dėlto pažymėjimų įvedimas dėl savo paties pobūdžio neatskiriamas nuo tokias senaties taisykles
nustatančių nuostatų. Iš tikrųjų taikant
TCPA
191 straipsnio nuostatas pažymėjimas dėl teisėtumo išduodamas, be kita ko, kai susijusių naudojimo arba darbų atžvilgiu nebegali
būti taikomos sankcijos, nes jie nėra plėtra arba jiems nereikia leidimo arba baigėsi sankcijų taikymo senaties terminas.
Taigi šis ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo neatitinka pirmiau minėtų aiškumo ir tikslumo reikalavimų, kadangi jame Teisingumo
Teismui pateikiamas tik vienas iš dviejų neatskiriamų dalių sudaryto teisinio mechanizmo aspektas.
Šią išvadą dar labiau patvirtina tai, kad Jungtinės Karalystės vyriausybės pateikti įsipareigojimų neįvykdymui užginčyti skirti
argumentai iš esmės grindžiami senaties taikymo tvarka, kurios Komisija neįtraukė į bylos dalyką ir kuri dėl to negali būti
išsamios diskusijos tarp šalių objektu.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, išplaukia, kad ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Jungtinė Karalystė prašė priteisti išlaidas iš Komisijos, ir pastarosios pareikštas ieškinys paskelbtas
nepriimtinu, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.     Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2.     Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proeso kalba: anglų.