CELEX: 62005CJ0001
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
EKL 43. pants
Direktīva 73/148/EEK
Dalībvalsts pilsonis, kurš dzīvo citā dalībvalstī
Laulātā augšupejoša radinieka uzturēšanās tiesības, augšupejošajam radiniekam un laulātajam esot trešās valsts pilsoņiem
Šī augšupejošā radinieka pienākums likumīgi uzturēties dalībvalstī brīdī, kad notiek viņa pievienošanās ģimenei dalībvalstī, kurā tā dzīvo
Pienākums pierādīt, ka augšupejošais radinieks ir apgādībā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1973. gada 21. maija Direktīvas 73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās
un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu (OV L 172, 14. lpp.) un
EKL 43. panta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar apelācijas lietu starp Dzja, pensionētu Ķīnas pilsoni, un
Migrationsverket
(migrācijas pārvalde) par to, ka
Migrationsverket
ir noraidījusi ieinteresētās personas pieteikumu saņemt ilgtermiņa uzturēšanas atļauju Zviedrijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas 73/148 1. panta 1. punkts paredz:
“Dalībvalstis, rīkojoties saskaņā ar šajā direktīvā paredzēto, atceļ pārvietošanās un dzīvesvietas ierobežojumus attiecībā
uz:
a)      dalībvalsts pilsoņiem, kas jau darbojas vai vēlas uzsākt darbību citā dalībvalstī kā pašnodarbinātas personas vai kas vēlas
attiecīgajā valstī sniegt pakalpojumus;
[..]
d)      minēto pilsoņu laulātajiem un bērniem, kas nav sasnieguši 21 gada vecumu, neatkarīgi no to pilsonības.”
Šīs direktīvas 3. panta redakcija ir šāda:
“1.      Dalībvalstis 1. pantā minētajām personām ļauj ieceļot savā teritorijā, uzrādot tikai derīgu personu apliecinošu dokumentu
vai pasi.
2.      Iebraukšanas vīzu vai citas līdzīgas prasības var uzstādīt tikai attiecībā uz tiem ģimenes locekļiem, kas nav kādas dalībvalsts
pilsoņi. Dalībvalstis šīm personām nodrošina visas iespējas vajadzīgo vīzu iegūšanai.”
Minētās direktīvas 4. panta 3. punkts paredz:
“Ģimenes loceklim, kas nav dalībvalsts pilsonis, izsniedz uzturēšanās dokumentu, kas ir līdzvērtīgs pilsonim, kura apgādībā
ir šis ģimenes loceklis, izsniegtajam dokumentam.”
Šīs pašas direktīvas 6. pants nosaka:
“Pieteikuma iesniedzējam uzturēšanās atļaujas vai pagaidu uzturēšanās tiesību iegūšanai dalībvalsts lūdz uzrādīt tikai šādus
dokumentus:
a)      personu apliecinošu dokumentu vai pasi, ar ko viņš vai viņa ir ieceļojusi tās teritorijā;
b)      apliecinājumu tam, ka viņš vai viņa iekļaujas vienā no 1. un 4. pantā aprakstīto personu grupām.”
Direktīvas 73/148 8. pants paredz:
“Dalībvalstis no šīs direktīvas noteikumiem atkāpjas tikai, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības
aizsardzības apsvērumiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Zviedrijas tiesisko regulējumu attiecībā uz ārvalstniekiem galvenokārt
veido Likums 1989:529 par ārvalstniekiem (
utlänningslagen
, turpmāk tekstā – “Likums”) un Rīkojums 1989:547 par ārvalstniekiem (
utlänningsförordningen
, turpmāk tekstā – “Rīkojums”). Šajā sakarā minētais lēmums sniedz šādas norādes.
Likuma pirmā nodaļa paredz, ka ārvalstniekam, kurš ieceļo Zviedrijā vai tur uzturas, ja viņam nav uzturēšanās atļaujas vai
viņš nav kādas ziemeļvalsts pilsonis, ir jābūt vīzai. Valdība var paredzēt citus vīzas prasības izņēmumus. Ārvalstniekam,
kurš Zviedrijā uzturas ilgāk nekā trīs mēnešus, ir jābūt uzturēšanās atļaujai, izņemot gadījumu, ja viņš ir kādas Ziemeļvalsts
pilsonis.
Likuma otrās nodaļas 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkts paredz, ka atļauju var izsniegt ārvalstniekam, kas ir Zviedrijā dzīvojošas
personas vai personas, kura ir saņēmusi uzturēšanās atļauju, tuvs ģimenes loceklis un kas dzīvo vienā mājsaimniecībā ar šo
personu. Saskaņā ar šīs pašas nodaļas 5. pantu ārvalstniekam, kas vēlas uzturēties Zviedrijā, ir jāsaņem uzturēšanās atļauja,
pirms viņš ieceļo valstī. Uzturēšanās atļaujas pieteikums netiek pieņemts pēc tam, kad ieinteresētā persona ir ieceļojusi
Zviedrijas teritorijā. Ja persona ir ieceļojusi Zviedrijā, attiecīgais ārvalstnieks līdz ar to var saņemt šādu atļauju, tostarp
ja šī paša Likuma otrās nodaļas 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē pastāv tieša radniecība starp ieinteresēto personu
un Zviedrijā dzīvojošo personu un ja saprātīgi nevar prasīt, lai šis ārvalstnieks atgrieztos citā valstī, lai tur iesniegtu
uzturēšanās atļaujas pieteikumu.
Saskaņā ar Likuma otrās nodaļas 14. pantu valdība var izdot noteikumus, kas paredz, ka uzturēšanas atļaujas pieteikums var
tikt pieņemts, ja tas izriet no līguma, kas noslēgts ar citu valsti. Šādi noteikumi Rīkojumā ietverti tā trešās nodaļas 5.a,
5.b un 7.a pantā.
Arī Rīkojuma trešās nodaļas 7.a pants paredz, ka uzturēšanas atļaujas pieteikums var tikt pieņemts, ja tas ir iesniegts vai
izskatīts, lai gan persona atrodas Zviedrijā, ja tā ir Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) dalībvalsts vai Šveices
pilsonis. Saskaņā ar Rīkojuma trešās nodaļas 5.b pantu tas pats attiecas uz pieteikumu, ko iesniedzis šī pilsoņa ģimenes loceklis.
Atbilstoši Rīkojuma trešās nodaļas 5.a pantam uzturēšanās atļauju piešķir ārvalstniekam, kas uzrāda derīgu pasi vai personu
apliecinošu dokumentu, ir EEZ dalībvalsts vai Šveices pilsonis un atbilst šī paša panta 2.–7. vai 10. punktā minētajiem nosacījumiem.
Saskaņā ar 2. punktu pašnodarbināta persona, kas ar dokumenta palīdzību var pierādīt, ka tai ir šāds statuss, var saņemt uzturēšanās
atļauju uz pieciem gadiem ar iespēju to atjaunot. Visbeidzot, saskaņā ar Rīkojuma trešās nodaļas 5.b pantu uzturēšanās atļauju
piešķir ārvalstniekam, kurš atbilstoši šī panta 1.–5. punktam ir EEZ dalībvalsts pilsoņa ģimenes loceklis.
Saskaņā ar lēmumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu uzturēšanās atļauju ar tādiem pašiem nosacījumiem kā EEZ pilsonim piešķir
ārvalstniekam, kam ir [radniecības] saites ar šo pilsoni, uzrādot derīgu pasi vai personu apliecinošu dokumentu, radniecības
sertifikātu vai dokumentu, kas apliecina, ka tas ir attiecīgā EEZ dalībvalsts pilsoņa vai tā laulātā aprūpē. Daudzos gadījumos
ārvalstniekam ir arī jāiesniedz dokumenti vai pierādījumi, ar kuriem var apliecināt radniecības saites ar EEZ pilsoni Rīkojuma
trešās nodaļas 5.b panta 1.–5. punkta izpratnē. Šī panta 1. punkts paredz, ka, lai ārvalstnieku uzskatītu par pašnodarbinātas
personas ģimenes locekli, viņam ir jāpierāda, ka viņš ar EEZ ir radnieciski saistīts kā  laulātais vai laulātā, bērns, kas
nav sasniedzis 21 gada vecumu vai kas ir aprūpē, vai vecāki (tieši iepriekšējā paaudze), kas ir EEZ valsts pilsoņa vai viņa
laulātā (vai laulātās) aprūpē.
Saskaņā ar Likuma ceturtās nodaļas 1. panta 1. punkta 2. apakšpunktu ārvalstnieks var tikt izraidīts, ja viņam nav vīzas,
uzturēšanās atļaujas vai cita dokumenta, kas vajadzīgs, lai ieceļotu, uzturētos un strādātu Zviedrijā.
Visbeidzot, lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir norādīts Likuma ceturtās nodaļas 6. pants, kas paredz – ja uzturēšanās
atļaujas pieteikums tiek noraidīts vai ja šī atļauja tiek atņemta, ārvalstniekam atrodoties Zviedrijā, ja vien nepastāv īpaši
iemesli, vienlaicīgi tiek nolemts ieinteresēto personu izraidīt vai nosūtīt atpakaļ.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Dzja kundzes dēls Šendži Li [
Shenzhi Li
], kas arī ir Ķīnas pilsonis, dzīvo Zviedrijā pie savas laulātās Svanjas Šalēnas [
Svanja Schallehn
] kopš 1995. gada. Viņa ir Vācijas pilsone, kas Zviedrijā ir pašnodarbināta persona. Šalēnas kundzei ir uzturēšanās atļauja,
kas derīga līdz 2006. gada 3. jūlijam, kura viņai izsniegta sakarā ar viņas dalībvalsts pilsones statusu. Šendži Li kā Kopienas
pilsones laulātais ir saņēmis uzturēšanās atļauju, kuras derīguma termiņš ir tāds pats kā viņa laulātās atļaujai.
2003. gada 2. maijā Zviedrijas vēstniecība Pekinā Dzja kundzei izsniedza tūrisma vīzu, kas derīga līdz 2003. gada 21. augustam
vienreizējai ieceļošanai Šengenas telpā ar uzturēšanās laiku ilgākais 90 dienas. Dzja kundze Šengenas telpā ieceļoja Stokholmas
“Arlanda” lidostā 2003. gada 13. maijā. Tā paša gada 7. augustā viņa lūdza
Migrationsverket
izsniegt uzturēšanās atļauju, atsaucoties uz viņas radniecības saitēm ar dalībvalsts pilsoni.
Lai saņemtu minēto uzturēšanās atļauju Dzja kundze it īpaši norādīja šādus argumentus: viņa saņem Ķīnas Tautas Republikas
ikmēneša pensiju 1166 Zviedrijas kronu apmērā un viņas laulātais Jupu Li [
Yupu Li
] kungs saņem ikmēneša pensiju parasti 1000 Zviedrijas kronu apmērā; viņa un viņas laulātais Ķīnā dzīvojot ļoti grūtos apstākļos;
viņi nevarot apmierināt savas vajadzības bez viņu dēla un viņa laulātās materiālā atbalsta; viņi nevarot cerēt ne uz kādu
materiālo palīdzību no Ķīnas iestādēm. Sava pieteikuma pamatojumā Dzja kundze iesniedza radniecības ar Šendži Li sertifikātu,
ko izdevis “Beijing Notary Public Office”, kā arī viņas agrākā valsts darba devēja “China Forestry Publishing House” sertifikātu,
kas apliecina, ka viņa ir materiāli atkarīga no sava dēla un vedeklas.
2004. gada 7. aprīlī
Migrationsverket
, pamatojoties uz to, ka nav pietiekami pierādīta materiālā atkarība, nolēma noraidīt Dzja kundzes pieteikumu un nosūtīt ieinteresēto
personu atpakaļ uz viņas izcelsmes valsti, ja vien viņa nepierādīs, ka viņu uzņemt ir gatava cita valsts. 2004. gada 14. maijā
Dzja kundze par viņai nelabvēlīgo lēmumu iesniedza apelāciju
Utlänningsnämnden
(Ārvalstnieku apelāciju komisija).
No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet arī, ka
Migrationsverket
2003. gada 3. septembrī ir izdevusi valsts vīzu Jupu Li, kas derīga, lai vienreiz ieceļotu Zviedrijā un uzturētos ilgākais
180 dienas. 2004. gada 10. martā ieinteresētā persona iesniedza uzturēšanās atļaujas pieteikumu, norādot tos pašus iemeslus,
ko bija norādījusi Dzja kundze. 2004. gada 17. septembrī
Migrationsverket
noraidīja šo pieteikumu, par šo lēmumu Jupu Li iesniedza apelāciju
Utlänningsnämnden
. Kā izriet no nolēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, minētā iestāde vēl nebija izskatījusi Jupu Li kunga apelāciju,
kad Tiesai tika iesniegts šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Saskaņā ar
Migrationsverket
jēdziens atkarība no Kopienas pilsoņa (vai viņa laulātā) prasa, lai pastāvētu faktiska finansiālā atbalsta vai citas palīdzības,
kas sniegta atkārtoti no to ģimenes locekļu puses, kas veic uzņēmējdarbību dalībvalstī, vajadzība. Tātad nevar ņemt vērā gadījuma
rakstura vajadzību vai atbalstu, kas nav faktiski vajadzīgs attiecīgās personas iztikai. Ir jāņem vērā arī atbalsta vajadzība
izcelsmes valstī un nevis tā, kas konstatēta iespējamās emigrācijas uz dalībvalsti laikā. Turklāt vajadzētu arī, lai šo atkarību
varētu pierādīt ar atzinuma vai kāda cita dokumenta palīdzību, un Kopienu tiesības pieļauj, ka tiek prasīts šāds atkarības
apstākļu pastāvēšanas pierādījums. Nav obligāti, lai ieinteresētā persona varētu iesniegt atkarības atzinumu, kuru izdevušas
izcelsmes valsts iestādes, šāds atzinums ir minēts tikai kā piemērs dokumentiem, kas ļauj konstatēt materiālās atkarības patiesumu.
Tomēr nepietiek tikai ar Kopienas pilsoņa vai viņa laulātā uzņemšanos apmierināt savu vecāku vajadzības, lai konstatētu prasīto
atkarību uzturēšanās atļaujas piešķiršanai.

Utlänningsnämnden
cita starpā norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (1987. gada 18. jūnija spriedums lietā 316/85
Lebon
,
Recueil
, 2811. lpp., 20.–22. punkts) apstāklis, ka Kopienas pilsonis apmierina sava ģimenes locekļa vajadzības, ir izšķirošs, lai
pierādītu atkarības apstākļu pastāvēšanu, un nav jānosaka šīs atkarības iemesli. Līdz ar to atkarības apstākļus nevar precīzi
definēt. Protams, būtu jārezumē, ka šādi apstākļi pastāv, ja Kopienas pilsoņa ģimenes loceklim ir vajadzīgs tā materiālais
atbalsts, lai sasniegtu vai saglabātu vēlamo dzīves līmeni, un tiek uzskatīts, ka atkarības apstākļi, kas radušies tādēļ,
ka bez materiālā atbalsta ģimenes loceklis nespēj sasniegt zemāko pieņemamo dzīves līmeni izcelsmes valstī vai valstī, kurā
viņš parasti uzturas, pastāv.
Turklāt atbilstoši
Utlänningsnämnden
uzskatam saskaņā ar Direktīvas 73/148 6. pantu no uzturēšanās atļaujas pieteicēja var prasīt, lai viņš iesniedz personu apliecinošu
dokumentu vai pasi, ko viņš vai viņa ir uzrādījis, ieceļojot dalībvalsts teritorijā, un pierādījumu par to, ka viņš vai viņa
iekļaujas vienā no šīs direktīvas 1. un 4. pantā aprakstītajām personu grupām. Šajā kontekstā rastos jautājums par to, vai
var tikt prasīts cits atkarības apstākļu pierādījums kā radniecības sertifikāts. Nevar apstiprināt, ka atzinumu, kuru izdevusi
ieinteresētā persona vai Kopienas pilsonis, var uzskatīt par tādu, kas veido atkarības apstākļu pierādījumu.

Utlänningsnämnden
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      a)     Vai, ņemot vērā spriedumu lietā C‑109/01 (2003. gada 23. septembra spriedums lietā
Akrich
,
Recueil
, I‑9607. lpp.) [Padomes 1968. gada 15. oktobra] Regulas (EEK) Nr. 1612/68 [par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV
L 257, 2. lpp.)] 10. pants ir interpretējams tādējādi, ka trešās valsts pilsonim, kas ir darba ņēmēja ģimenes loceklis [regulas]
izpratnē, kā šajā gadījumā, ir likumīgi jāuzturas Kopienā, lai viņam būtu tiesības dzīvot kopā ar šo darba ņēmēju? Tāpat,
vai Direktīvas 73/148/EEK 1. pants ir interpretējams tādējādi, ka Savienības pilsoņa ģimenes locekļa pastāvīgas dzīvesvietas
tiesības ir atkarīgas no tā, ka trešās valsts pilsonis likumīgi uzturas Kopienā?
b)      Ja Direktīva 73/148 ir interpretējama tādējādi, ka likumīga uzturēšanās Kopienā ir priekšnoteikums, lai Savienības pilsoņa
ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts pilsonis, varētu iegūt pastāvīgas dzīvesvietas tiesības direktīvas izpratnē, vai tas
nozīmē, ka šai personai ir jābūt derīgai uzturēšanās atļaujai, kas tai atļauj vai kas tai varētu atļaut uzturēties vienā no
dalībvalstīm? Ja nav pastāvīgās uzturēšanās atļaujas, vai pietiek ar uzturēšanās atļauju, kas piešķirta uz cita pamata īsākam
vai garākam periodam, vai arī, kā šajā lietā, kuru izskata
Utlänningsnämnden
, pietiek ar to, ka ģimenes loceklim, kas iesniedzis pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai, ir derīga vīza?
c)      Ja Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts pilsonis, nevar izmantot pastāvīgas dzīvesvietas tiesības saskaņā
ar Direktīvu 73/148/EEK, jo viņš Kopienā neuzturas likumīgi, vai atteikums piešķirt ģimenes loceklim pastāvīgās uzturēšanās
atļauju tādējādi ierobežo Savienības pilsoņa tiesības veikt uzņēmējdarbību atbilstoši EKL 43. pantam?
d)      Ja Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts pilsonis, nevar izmantot pastāvīgās uzturēšanās tiesības saskaņā
ar Direktīvu 73/148/EEK, jo viņš Kopienā neuzturas likumīgi, vai Savienības pilsoņa tiesības veikt uzņēmējdarbību atbilstoši
EKL 43. pantam ir ierobežotas, ja Savienības pilsoņa ģimenes locekļi ir izraidīti, jo pieteikums valsts uzturēšanās atļaujas
izsniegšanai nevar tikt iesniegts pēc ierašanās Zviedrijā?
2)      a)     Vai Direktīvas 73/148/EEK 1. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka “apgādība” nozīmē, ka Savienības
pilsoņa ģimenes loceklis ir materiāli atkarīgs no Savienības pilsoņa, lai sasniegtu zemāko pieņemamo dzīves līmeni viņa izcelsmes
valstī vai valstī, kurā viņš parasti uzturas?
b)      Vai Direktīvas 73/148/EEK 6. panta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalstis var pieprasīt, lai Savienības
pilsoņa ģimenes loceklis, kurš apgalvo, ka ir Savienības pilsoņa apgādībā, vai viņa/viņas laulātais, papildus Savienības pilsoņa
paziņojumam uzrāda dokumentus, kas pierāda atkarības faktisku pastāvēšanu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmā prejudiciālā jautājuma a)–d) apakšpunktu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Kopienu tiesības, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Akrich
, paredz dalībvalstīm pienākumu trešo valstu pilsoņiem, kas ir Kopienas pilsoņu ģimenes locekļi, kas ir izmantojuši pārvietošanās
brīvību, uzturēšanās atļaujas piešķiršanai piemērot nosacījumu, ka šis ģimenes loceklis jau iepriekš ir likumīgi uzturējies
citā dalībvalstī.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā
Akrich
Tiesa nosprieda, ka, lai tādos apstākļos, kādi bija šī sprieduma pamata lietā, varētu īstenot Regulas Nr. 1612/68 10. pantā
paredzētās tiesības, trešās valsts pilsonim, Savienības pilsoņa laulātajam, ir likumīgi jāuzturas kādā dalībvalstī, ja notiek
tā pārvietošanās uz citu dalībvalsti, uz kuru Savienības pilsonis ir iecerējis pārcelties vai jau ir pārcēlies.
Atsaucoties uz šo spriedumu, iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai iepriekš minētais likumīgas uzturēšanās nosacījums
attiecas arī uz Dzja kundzes apstākļiem.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir lietderīgi atgādināt faktiskos apstākļus lietā, kurā ir pasludināts iepriekš minētais spriedums
lietā
Akrich
.
Šajā lietā iesniedzējtiesa izskatīja apelāciju par Apvienotās Karalistes iestāžu atteikumu piešķirt uzturēšanās tiesības Akriha
[
Akrich
] kungam, kas ir trešās valsts pilsonis un ir precējies ar Apvienotās Karalistes pilsoni. Tā kā Akriha kungam nebija uzturēšanās
tiesību Apvienotajā Karalistē, viņš piekrita izraidīšanai uz Īriju, kur viņš pievienojās savai laulātajai, kura uz turieni
bija pārcēlusies neilgi pirms tam. Pārim bija nodoms atgriezties Apvienotajā Karalistē, atsaucoties uz Kopienu tiesībām, lai
Akrihs varētu ieceļot šajā valstī kā pārvietošanās brīvību izmantojušas Savienības pilsones laulātais.
Ņemot vērā šos apstākļus, attiecīgā iesniedzējtiesa Tiesai jautāja, kādi esot tie pasākumi, kurus dalībvalsts esot tiesīga
pieņemt, lai cīnītos ar Kopienas pilsoņu ģimenes locekļu rīcību, kas neatbilst valsts tiesībās paredzētajiem nosacījumiem,
lai ieceļotu un uzturētos dalībvalstī.
Pamata lietā attiecīgajam ģimenes loceklim netiek pārmests nedz, ka viņš dalībvalstī būtu uzturējies nelikumīgi, nedz, ka
viņš būtu mēģinājis ļaunprātīgi izvairīties no valsts tiesiskā regulējuma imigrācijas jautājumos iedarbības. Gluži pretēji,
Dzja kundze, kad viņa iesniedza pieteikumu, Zviedrijā uzturējās likumīgi un pašas Zviedrijas tiesības tādos apstākļos kā pamata
lietā pieļauj ilgtermiņa uzturēšanās tiesību piešķiršanu ieinteresētajai personai ar nosacījumu, ka ir pietiekami pierādīti
izvirzītie materiālās atkarības apstākļi.
No tā izriet, ka tādu iepriekšējas likumīgas uzturēšanās dalībvalstī nosacījumu, kāds norādīts iepriekš minētajā spriedumā
lietā
Akrich
, nevar attiecināt uz izskatāmo lietu un tātad to šajos apstākļos nevar piemērot.
Tātad uz pirmā jautājuma a)–d) apakšpunktu ir jāatbild, ka Kopienu tiesības, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Akrich
, paredz pienākumu dalībvalstīm trešo valstu pilsoņiem, Kopienas pilsoņu ģimenes locekļiem, kas ir izmantojuši pārvietošanās
brīvību uzturēšanās atļaujas piešķiršanai, piemērot nosacījumu, ka šis ģimenes loceklis jau iepriekš ir likumīgi uzturējies
citā dalībvalstī.

Par otrā prejudiciālā jautājuma a) un b) apakšpunktu
Direktīvas 73/148 1. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir piemērojams tikai dalībvalsts pilsoņa laulātā augšupejošiem [radiniekiem],
kas atrodas citā dalībvalstī, lai tur darbotos kā pašnodarbinātas personas, kas ir “[tā] aprūpē”.
No Tiesas judikatūras izriet, ka “aprūpē” esoša ģimenes locekļa statuss izriet no faktiskās situācijas, kuru raksturo apstākļi,
ka ģimenes locekļa materiālo atbalstu nodrošina Kopienas pilsonis vai tā laulātais, kas ir izmantojis pārvietošanās brīvību
(šajā sakarā skat. Regulas Nr. 1612/68 10. pantu, Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/364/EEK par tiesībām uz dzīvesvietu
(OV L 180, 26. lpp.) 1. pantu vai attiecīgi iepriekš minēto spriedumu lietā
Lebon
, 22. punkts, kā arī 2004. gada 19. oktobra spriedumu lietā
Zhu
un
Chen
, C‑200/02, Krājums, I‑9925. lpp., 43. punkts).
Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka “aprūpē” esoša ģimenes locekļa statuss neparedz tiesības uz uzturlīdzekļiem, pretējā gadījumā
minētais statuss būtu atkarīgs no valsts likumiem, kas dažādās dalībvalstīs ir atšķirīgi (iepriekš minētais spriedums lietā
Lebon
, 21. punkts). Atbilstoši Tiesas uzskatam nav jānosaka apelācijas iemesli tā atbalstam un jāšaubās par to, vai ieinteresētā
persona var apmierināt savas vajadzības, veicot atalgotu darbu. Proti, šādu interpretāciju prasa princips, saskaņā ar kuru
noteikumi, kas ietver darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kas ir Kopienas pamats, ir jāinterpretē plaši (iepriekš minētais spriedums
lietā
Lebon
, 22. un 23. punkts).
Lai noteiktu, vai Kopienas pilsoņa laulātā augšupejošie radinieki ir tā aprūpē, uzņēmējai dalībvalstij, ņemot vērā viņu materiālos
un sociālos apstākļus, ir jāizvērtē, vai viņi var apmierināt to būtiskās vajadzības. Materiālā atbalsta vajadzībai ir jāpastāv
augšupejošo radinieku izcelsmes valstī vai valstī, no kuras tie iebrauc, brīdī, kad viņi lūdz iespēju pievienoties Kopienas
pilsonim.
Šis secinājums paredz, ka saskaņā ar Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvas 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā
uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā (OV L 257, 13. lpp.) 4. panta 3. punktu algota
darba ņēmēja vai tā laulātā aprūpē esošā augšupejošā radinieka statusa pierādījums Regulas Nr. 1612/68 10. panta izpratnē
tiek veikts, iesniedzot dokumentu, kuru izdevusi “izcelsmes valsts vai valsts, no kuras tie iebraukuši”, kompetenta iestāde,
kura apliecina, ka attiecīgais augšupejošais radinieks ir minētā darba ņēmēja vai tā laulātā aprūpē. Faktiski, neskatoties
uz to, ka nepastāv precizējumu attiecībā uz pieļaujamo pierādījumu veidu, lai ieinteresētā persona pierādītu, ka tā ietilpst
vienā no Direktīvā 73/148 1. un 4. pantā minētajā kategorijām, nekas neattaisno aprūpē esošā augšupejošā radinieka statusa
izvērtēšanu atšķirīgi atkarībā no tā, vai runa ir par algota darba ņēmēja ģimenes locekli vai pašnodarbinātā ģimenes locekli.
Atbilstoši Direktīvas 73/148 6. panta b) apakšpunktam uzņēmēja dalībvalsts var prasīt, lai pieteicējs iesniedz pierādījumu,
ka tas ietilpst vienā no šīs direktīvas it īpaši 1. pantā minētajām kategorijām.
Dalībvalstīm sava kompetence šajā jomā ir jāīsteno, ievērojot gan EK līgumā garantētās pamatbrīvības, gan direktīvu, kas ietver
pasākumus savstarpējai šķēršļu personu pārvietošanās brīvībai novēršanai, lai atvieglotu Eiropas Savienības pilsoņu un to
ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību īstenošanu visās dalībvalstīs, noteikumu lietderīgo iedarbību (skat. pēc analoģijas 2000. gada
25. maija spriedumu lietā C‑424/98 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑4001. lpp., 35. punkts).
Attiecībā uz Direktīvas 73/148 6. pantu Tiesa jau ir nospriedusi, ka, tā kā nav precizēts, kādā veidā attiecīgā persona var
pierādīt, ka iekļaujas vienā no Direktīvas 73/148 1. un 4. pantā aprakstītajām personu grupām, jāsecina, ka pierādījums var
būt jebkurš piemērots līdzeklis (skat. it īpaši 1991. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑363/89
Roux
,
Recueil
, I‑273. lpp., 16. punkts, un 2005. gada 17. februāra spriedumu lietā C‑215/03
Oulane
, Krājums, I‑1215. lpp., 53. punkts).
Līdz ar to izcelsmes valsts vai valsts, no kuras iebrauc, kompetentas iestādes dokuments, kas apstiprina atkarības apstākļu
pastāvēšanu, ja tas šķiet īpaši piemērots šim nolūkam, nevar būt uzturēšanās atļaujas izsniegšanas nosacījums, tomēr vienkārša
uzņemšanās aprūpēt attiecīgo ģimenes locekli, ko veic Kopienas pilsonis vai tā laulātais, var netikt uzskatīta par tādu, kas
pierāda, ka pastāv faktiski atkarības no viņa/viņas apstākļi.
Šādos apstākļos uz otrā jautājuma a) un b) apakšpunktu ir jāatbild, ka Direktīvas 73/148 1. panta 1. punkta d) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka ar “būt to aprūpē” ir saprotams fakts, ka Kopienas pilsoņa, kas dzīvo citā dalībvalstī EKL 43. panta
izpratnē, aprūpē ir ģimenes loceklis, kam ir vajadzīgs šī pilsoņa vai tā laulātā materiālais atbalsts, lai apmierinātu savas
būtiskās vajadzības izcelsmes valstī vai valstī, no kuras šis ģimenes loceklis ir ieradies, brīdī, kurā tas lūdz atļauju pievienoties
minētajam pilsonim. Šīs pašas direktīvas 6. panta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka materiālā atbalsta vajadzību
var pierādīt ar ikvienu piemērotu līdzekli, lai gan vienkārša uzņemšanās aprūpēt ģimenes locekli, ko veic Kopienas pilsonis
vai tā laulātais, var netikt uzskatīta par tādu, kas pierāda, ka pastāv faktiski atkarības no viņa/viņas apstākļi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas personām, kuras nav lietas dalībnieki, radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Kopienu tiesības, ņemot vērā iepriekš minēto 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑109/01
Akrich
, neparedz pienākumu dalībvalstīm trešo valstu pilsoņiem, Kopienas pilsoņu ģimenes locekļiem, kas ir izmantojuši pārvietošanās
brīvību uzturēšanās atļaujas piešķiršanai, piemērot nosacījumu, ka šis ģimenes loceklis jau iepriekš ir likumīgi uzturējies
citā dalībvalstī;
2)
Padomes 1973. gada 21. maija Direktīvas 73/148/EEK par dalībvalstu pilsoņu pārvietošanās un dzīvesvietas Kopienā ierobežojumu
atcelšanu saistībā ar uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanu 1. panta 1. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka ar “būt to aprūpē” ir saprotams fakts, ka Kopienas pilsoņa, kas dzīvo citā dalībvalstī EKL 43. panta izpratnē, aprūpē ir
ģimenes loceklis, kam ir vajadzīgs šī pilsoņa vai tā laulātā materiālais atbalsts, lai apmierinātu savas būtiskās vajadzības
izcelsmes valstī vai valstī, no kuras šis ģimenes loceklis ir ieradies, brīdī, kurā tas lūdz atļauju pievienoties minētajam
pilsonim. Šīs pašas direktīvas 6. panta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka materiālā atbalsta vajadzību var pierādīt
ar ikvienu piemērotu līdzekli, lai gan vienkārša uzņemšanās aprūpēt ģimenes locekli, ko veic Kopienas pilsonis vai tā laulātais,
var netikt uzskatīta par tādu, kas pierāda, ka pastāv faktiski atkarības no viņa apstākļi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – zviedru.