CELEX: 62002CJ0429
EY:n perustamissopimuksen 59 artikla (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla)
Direktiivi 89/552/ETY
Televisio ilman rajoja
Televisiolähetykset
Mainonta
Kansallinen toimi, jolla kielletään kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien televisiomainonta siltä osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta, joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä kuvaruudussa tiettyjä urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä
ns. Evin-laki

Cour de cassation on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 19.11.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 27.11.2002, EY 234 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden
lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3 päivänä lokakuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin
89/552/ETY (EYVL L 298, s. 23) sekä EY:n perustamissopimuksen 59 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty riita-asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Bacardi France SAS, aikaisemmin Bacardi-Martini
SAS (jäljempänä Bacardi), ja toisaalta Télévision française 1 SA (jäljempänä TF1), Groupe Jean-Claude Darmon SA (jäljempänä
Darmon) sekä Girosport SARL (jäljempänä Girosport) ja jossa ensin mainittu yhtiö pyrkii siihen, että viimeksi mainitut kolme
yhtiötä velvoitettaisiin lopettamaan ulkomaisten urheiluseurojen painostaminen siihen, että kyseiset seurat kieltäytyisivät
Bacardin valmistamien alkoholijuomien mainonnasta mainostauluissa, jotka on sijoitettu muiden jäsenvaltioiden alueella järjestettävien
kahden maan välisten urheilutapahtumien tapahtumapaikoille.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Direktiivillä 89/552 pyritään poistamaan palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat rajoitukset televisio-ohjelmien lähettämisen
osalta. Tätä varten direktiivissä säädetään rajat ylittävien televisiolähetysten vapaata vastaanottamista ja lähettämistä
koskevasta periaatteesta, minkä lisäksi direktiivillä sovitetaan yhteen kyseisenlaisiin televisiolähetyksiin eri jäsenvaltioissa
sovellettavat lait televisiomainonnan kaltaisilla aloilla. Kyseisellä direktiivillä luodun järjestelmän mukaan sen jäsenvaltion,
josta lähetys on peräisin, on säänneltävä ja valvottava rajat ylittäviä televisiolähetyksiä direktiivissä asetettuja vähimmäisvaatimuksia
noudattaen. Kyseisellä direktiivillä yhteensovitetuilla aloilla ne jäsenvaltiot, joissa lähetys vastaanotetaan, eivät sitä
vastoin ole periaatteessa enää toimivaltaisia.
Määritelmät
Käsitteellä televisiomainonta tarkoitetaan direktiivin 89/552 1 artiklan b alakohdan mukaan ”kaikenlaista kauppaan, liike-elämään
tai ammattitoimintaan liittyvää ilmoitusta, jonka julkinen tai yksityinen yritys lähettää maksua tai muuta vastiketta vastaan
edistääkseen tavaroiden menekkiä tai palvelujen toimittamista maksua vastaan, mukaan lukien kiinteä omaisuus tai oikeudet
ja sitoumukset”.
Aineellisoikeudelliset säännökset
Direktiivin 89/552 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on taattava alueellaan vapaus vastaanottaa toisten jäsenvaltioiden televisiolähetyksiä, eivätkä ne saa rajoittaa
lähetysten edelleenlähettämistä sellaisin perustein, jotka kuuluvat tässä direktiivissä yhteensovitettuihin aloihin.”
Kyseisen direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Televisiomainonnan tulee olla helposti tunnistettavissa mainonnaksi, ja se on pidettävä erillään muista ohjelmapalveluista
optisin tai akustisin keinoin.”
Tämän saman direktiivin 11 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että ”mainokset on sijoitettava ohjelmien
väliin”.
Direktiivin 89/552 11 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ohjelmissa, jotka koostuvat itsenäisistä osista, tai urheiluohjelmissa ja saman tapaisesti rakentuvissa, väliaikoja sisältävissä
tapahtumissa ja esityksissä mainoksia saadaan sijoittaa ainoastaan osien väleihin.”

Kansallinen säännöstö
Aineellisoikeudelliset säännökset
Ranskan 10.1.1991 annetulla loi n° 91–32 relative à la lutte contre le tabagisme et l’alcoolisme -nimisellä lailla (tupakkariippuvuuden
ja alkoholismin vastaisia toimia koskeva laki) eli niin sanotulla Evin-lailla (Journal Officiel de la République Française
(jäljempänä JORF) 12.1.1991, s. 615; jäljempänä Evin-laki) on muutettu muun muassa code des débits de boissons -nimisen lain
(anniskeluoikeuksia koskeva laki) L.17–L.21 §:ää, joilla on rajoitettu tiettyjen alkoholijuomien mainontaa, eli niiden juomien,
joiden alkoholipitoisuus on korkeampi kuin 1,2°.
Kyseisten säännösten mukaan alkoholijuomien suora tai epäsuora televisiomainonta on kiellettyä, ja tämä kielto toistetaan
lisäksi 27.3.1992 annetun décret n° 92–280 pris pour l’application de l’article 27 de la loi du 30 septembre 1986 relative
à la liberté de communication et fixant les principes généraux concernant le régime applicable à la publicité et au parrainage
-nimisen asetuksen (viestinnän vapaudesta 30.9.1986 annetun lain 27 §:n soveltamisesta sekä mainontaan ja sponsorointiin sovellettavan
säännöstön yleisistä periaatteista annettu asetus; JORF 28.3.1992, s. 4313) 8 §:ssä.
Mainonnan muut muodot on sen sijaan hyväksytty Ranskan lainsäädännössä. Alkoholijuomien mainonta on siten sallittua esimerkiksi
lehdissä, radiossa (tiettyjä kellonaikoja lukuun ottamatta) tai julisteissa ja kylteissä, joihin luetaan mukaan urheilukentille
ja -halleihin sijoitetut mainostaulut ynnä muut.
Ranskan rikosoikeuden mukaan Evin-lain rikkominen katsotaan rikkomukseksi (délit).
Menettelymääräykset
Ranskan 30.9.1986 annetun loi nº 86–1067 relative à la liberté de communication ‑nimisen lain (viestinnän vapautta koskeva
laki) eli ns. Léotard-lain (JORF 1.10.1986, s. 11755) 42 §:n 1 momentin mukaan Conseil supérieur de l’audiovisuel -nimisen
elimen (audiovisuaalisen viestinnän neuvosto; jäljempänä CSA) on valvottava Evin-lain soveltamista. CSA voi tältä osin vaatia
televisiopalvelujen jakelijoita noudattamaan velvollisuuksiaan, ja jos nämä eivät noudata niille asetettuja vaatimuksia, CSA
voi määrätä kyseisille televisiopalvelujen jakelijoille hallinnollisia seuraamuksia. CSA voi lisäksi saattaa kaikki tällaisten
jakelijoiden suorittamat rikokset virallisen syyttäjän käsiteltäviksi.
Soveltamissäännökset
Ranskan viranomaiset, eli CSA ja nuoriso- ja urheiluasioista vastaava ministeriö, sekä toisaalta ranskalaiset televisiokanavat
laativat vuonna 1995 käytännesäännöt, jotka julkaistiin Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports ‑lehdessä
(nuoriso- ja urheiluasioista vastaavan ministeriön virallinen lehti) ja jotka koskivat Evin-lain säännösten tulkintaa siltä
osin kuin kyse on näiden säännösten soveltamisesta ulkomailla järjestettävien urheilutapahtumien televisiolähetyksiin (eli
suoriin lähetyksiin tai edelleenlähettämiseen), kun alkoholijuomien mainontaa on nähtävissä kyseisten urheilutapahtumien aikana
esimerkiksi mainostauluissa tai urheilijoiden asuissa ja kun ne voivat näin ollen sisältää tässä laissa tarkoitettua alkoholijuomien
epäsuoraa televisiomainontaa.
Nämä käytännesäännöt eivät ole oikeudellisesti sitovia, mutta niissä esitetään, että kun kyse on ulkomailla järjestettävistä
kahden maan välisistä tapahtumista, joita näissä käytännesäännöissä kutsutaan muiksi tapahtumiksi, ranskalaisten televisiolähetystoiminnan
harjoittajien sekä kaikkien muiden Ranskan lain alaisuuteen kuuluvien osapuolten (jäljempänä yhdessä ranskalaiset televisiolähetystoiminnan
harjoittajat), jotka eivät voi vaikuttaa kuvausolosuhteisiin, on ryhdyttävä käytettävissä oleviin toimenpiteisiin estääkseen
sen, että lähetyksessä näkyy alkoholijuomien tuotemerkkejä. Ranskalaisen televisiolähetystoiminnan harjoittajan on edelleenlähettämisoikeudet
saadessaan siten ilmoitettava ulkomaisille sopimuskumppaneilleen Ranskan lainsäädännön vaatimuksista sekä kyseisten käytännesääntöjen
määräyksistä. Kyseisen televisiolähetystoiminnan harjoittajan on lisäksi tosiasiallisten mahdollisuuksiensa mukaan ennen urheilutapahtuman
lähettämistä tiedusteltava edelleenlähettämisoikeuksien haltijalta kyseisen urheilutapahtuman järjestämispaikalla olevista
mainoksista. Televisiolähetystoiminnan harjoittajan on lopuksi käytettävä saatavilla olevia teknisiä menetelmiä siten, että
alkoholijuomia koskevien mainostaulujen näkyminen televisiossa vältetään.
Mitä sitä vastoin tulee ulkomailla järjestettäviin monikansallisiin tapahtumiin, ranskalaisten televisiolähetystoiminnan harjoittajien
ei voida katsoa myöntyneen kuvaruudussa näkyvään mainontaan silloin, kun ne lähettävät kuvia, joiden kuvausolosuhteisiin ne
eivät voi vaikuttaa.
Pääasiaan sovellettavassa käytännesääntöjen versiossa monikansalliset tapahtumat määritellään tapahtumiksi, ”joita koskevat
kuvat lähetetään edelleen hyvin monessa maassa, jolloin kuvien ei voida katsoa olevan suunnattuja pääasiallisesti ranskalaiselle
yleisölle”. Kahden maan väliset tapahtumat on sitä vastoin määritelty ”muiksi kuin edellisessä kohdassa mainituiksi ulkomailla
järjestettäviksi tapahtumiksi, kun edelleenlähettäminen on suunnattu erityisesti ranskalaiselle yleisölle”.
CSA on käytännesääntöjen laatimisen lisäksi kääntynyt ranskalaisten televisiolähetystoiminnan harjoittajien puoleen, jotta
nämä vaatisivat alkoholijuomia koskevien mainostaulujen poistamista tai luopuisivat kokonaan kyseessä olevan tapahtuman edelleenlähettämisestä.
Kyseinen elin on ainakin yhdessä tapauksessa saattanut asian virallisen syyttäjän käsiteltäväksi, jotta tämä nostaisi syytteen
ranskalaista televisiolähetystoiminnan harjoittajaa vastaan.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Bacardi on ranskalainen yhtiö, joka kuuluu kansainväliseen Bacardi-Martini-konserniin, joka valmistaa ja pitää kaupan useimmissa
maailman maissa lukuisia eri alkoholijuomia, muun muassa Bacardi-rommia, Martini-vermuttia ja Duval-pastista.
Darmon ja Girosport ovat yhtiöitä, jotka neuvottelevat TF1:n lukuun jalkapallo-ottelujen edelleenlähettämisoikeuksista.
Vedoten siihen, että Darmon ja Girosport olivat painostaneet ulkomaisia urheiluseuroja kieltäytymään sallimasta Bacardin tuotemerkkien
esiintymistä urheilukenttien laidoille sijoitetuissa mainostauluissa, Bacardi haastoi Darmonin, Girosportin ja TF1:n oikeuteen,
jotta ne velvoitettaisiin lopettamaan kyseinen menettely sen takia, että se on EY:n perustamissopimuksen 59 artiklan vastaista.
Koska tämä vaatimus hylättiin niin ensimmäisessä oikeusasteessa kuin muutoksenhakuasteessakin, Bacardi teki asiassa kassaatiovalituksen.
Koska Cour de cassationilla oli epäilyksiä siitä, onko se ranskalainen säännöstö yhteisön oikeuden mukainen, jossa kielletään
Ranskassa kaupan pidettävien alkoholijuomien televisiomainonta siltä osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta, joka
on seurausta mainostaulujen näkymisestä kuvaruudussa muiden jäsenvaltioiden alueella järjestettäviä kahden maan välisiä urheilutapahtumia
edelleenlähetettäessä (jäljempänä pääasiassa kyseessä oleva televisiomainontaa koskeva säännöstö), kyseinen tuomioistuin päätti
lykätä asian ratkaisemista ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko 3.10.1989 annetun ns. televisio ilman rajoja -direktiivin 89/552/ETY vastaista, siinä muodossa kuin se oli ennen direktiivin
97/36/EY antamista 30.6.1997, että kansallisessa lainsäädännössä, kuten code des débits de boissonsin L.17─L.21 §:ssä sekä
27.3.1992 annetun asetuksen nro 92–280 8 §:ssä, kielletään kansanterveyden suojelua koskevista syistä ja rikosoikeudellisten
seuraamusten uhalla kotimaista alkuperää olevien tai muista Euroopan unionin jäsenvaltioista peräisin olevien alkoholijuomien
televisiomainonta, kun kyseessä ovat direktiivin 10 artiklassa tarkoitetut yksittäiset mainospalat [suora mainonta] tai toisaalta
epäsuora mainonta, joista jälkimmäinen on seurausta siitä, että televisiossa näkyy alkoholijuomien myyntiä edistäviä mainostauluja,
jotka eivät kuitenkaan ole direktiivin 1 artiklan c kohdassa tarkoitettua piilomainontaa?
2)      Onko EY 49 artiklaa ja televisiolähetysten vapaata liikkuvuutta Euroopan unionissa koskevaa periaatetta tulkittava siten,
että niiden vastaista on se, että kansallisella lainsäädännöllä, kuten Ranskan code des débits de boissonsin L.17–L.21 §:llä
sekä 27.3.1992 annetun asetuksen nro 92–280 8 §:llä, jolla kielletään kansanterveyden suojelua koskevista syistä ja rikosoikeudellisten
seuraamusten uhalla kotimaista alkuperää olevien tai muista Euroopan unionin jäsenvaltioista peräisin olevien alkoholijuomien
televisiomainonta, kun kyseessä ovat direktiivin 10 artiklassa tarkoitetut yksittäiset mainospalat [suora mainonta] tai toisaalta
epäsuora mainonta, joista jälkimmäinen on seurausta siitä, että televisiossa näkyy alkoholijuomien myyntiä edistäviä mainostauluja,
jotka eivät kuitenkaan ole direktiivin 1 artiklan c kohdassa tarkoitettua mainontaa, on sellainen vaikutus, että televisio-ohjelmien
lähettämisestä ja jakelusta vastaavat yhtiöt
a)      pidättyvät lähettämästä televisio-ohjelmia, erityisesti edelleenlähetyksiä Ranskassa tai muissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa
järjestettävistä urheilutapahtumista, silloin kun niissä näkyy mainoksia, jotka ovat Ranskan code des débits de boissonsin
nojalla kiellettyjä, tai
b)      lähettävät niitä sillä ehdolla, että niissä ei näy mainoksia, jotka ovat Ranskan code des débits de boissonsin nojalla kiellettyjä,
ja estävät siten kotimaista alkuperää olevia tai muista Euroopan unionin jäsenvaltioista peräisin olevia alkoholijuomia koskevien
mainossopimusten tekemisen?”

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys: velvollisuus taata vastaanottamisen ja edelleenlähettämisen vapaus
Kansallinen tuomioistuin haluaa ensimmäisellä kysymyksellään ennen kaikkea tietää, onko direktiivin 89/552 2 artiklan 2 kohdan
ensimmäisen alakohdan ensimmäisen virkkeen vastaista, että jäsenvaltio kieltää kyseisessä valtiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien
televisiomainonnan siltä osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta, joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä
kuvaruudussa muiden jäsenvaltioiden alueella järjestettäviä kahden maan välisiä urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä.
Kansallinen tuomioistuin haluaa tältä osin tietää, onko tällainen epäsuora televisiomainonta katsottava kyseisen direktiivin
1 artiklan b kohdassa, 10 ja 11 artiklassa tarkoitetuksi televisiomainonnaksi.
Tältä osin on todettava, että direktiivin 89/552 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä jäsenvaltiot
velvoitetaan takaamaan alueellaan vapaus vastaanottaa toisten jäsenvaltioiden televisiolähetyksiä, eivätkä ne saa rajoittaa
lähetysten edelleenlähettämistä sellaisin perustein, jotka kuuluvat tässä direktiivissä yhteensovitettuihin aloihin. Kyseisen
direktiivin 10–21 artiklassa yhdenmukaistetaan televisiomainontaa koskevat säännökset.
Direktiivin 89/552 1 artiklan b alakohtaan sisältyvän määritelmän mukaan televisiomainonnalla tarkoitetaan ”kaikenlaista kauppaan,
liike-elämään tai ammattitoimintaan liittyvää ilmoitusta, jonka julkinen tai yksityinen yritys lähettää maksua tai muuta vastiketta
vastaan edistääkseen tavaroiden menekkiä tai palvelujen toimittamista maksua vastaan, mukaan lukien kiinteä omaisuus tai oikeudet
ja sitoumukset”. Kyseisen direktiivin 10 artiklan 1 kohdan mukaan ”televisiomainonnan tulee olla helposti tunnistettavissa
mainonnaksi, ja se on pidettävä erillään muista ohjelmapalveluista optisin tai akustisin keinoin”. Kyseisen direktiivin 11
artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että ”mainokset on sijoitettava ohjelmien väliin”, ja 11 artiklan 2
kohdassa puolestaan todetaan, että ”ohjelmissa, jotka koostuvat itsenäisistä osista, tai urheiluohjelmissa ja saman tapaisesti
rakentuvissa, väliaikoja sisältävissä tapahtumissa ja esityksissä mainoksia saadaan sijoittaa ainoastaan osien väleihin”.
Pääasian osalta on todettava, että niiden perusteiden nojalla, jotka julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 48–52
kohdassa, alkoholijuomien epäsuora televisiomainonta, joka on seurausta urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä kuvaruudussa
näkyvistä mainostauluista, ei ole yksilöitävissä oleva televisioitu viesti, joka on tarkoitettu edistämään tavaroiden menekkiä
tai palvelujen toimittamista. Tätä mainontaa on ilmeisistä syistä mahdotonta näyttää ainoastaan kyseisen televisiolähetyksen
eri osien välisinä väliaikoina. Kuvat mainostauluista, jotka näkyvät lähetettyjen kuvien taustalla epäsäännöllisesti ja odottamattomasti
kyseisen edelleenlähetyksen edellyttämällä tavalla, eivät nimittäin ole millään tavalla yksilöitävissä tällaisessa edelleenlähetyksessä.
Tällaista epäsuoraa televisiomainontaa ei siis ole katsottava direktiivissä 89/552 tarkoitetuksi televisiomainonnaksi, eikä
kyseinen direktiivi näin ollen sovellu siihen.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 89/552 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisen
virkkeen vastaista ei ole se, että jäsenvaltio kieltää kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien televisiomainonnan
siltä osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta, joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä kuvaruudussa muiden
jäsenvaltioiden alueella järjestettäviä kahden maan välisiä urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä.
Tällaista epäsuoraa televisiomainontaa ei ole katsottava kyseisen direktiivin 1 artiklan b kohdassa, 10 ja 11 artiklassa tarkoitetuksi
televisiomainonnaksi.

Toinen kysymys: oikeus palvelujen tarjoamisen vapauteen
Kansallinen tuomioistuin haluaa toisella kysymyksellään ennen kaikkea tietää, onko perustamissopimuksen 59 artiklan (josta
on muutettuna tullut EY 49 artikla) vastaista, että jäsenvaltio kieltää kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien
televisiomainonnan siltä osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta, joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä
kuvaruudussa muiden jäsenvaltioiden alueella järjestettäviä kahden maan välisiä urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä.
Perustamissopimuksen 59 artiklassa vaaditaan palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien kaikkien rajoitusten poistamista, vaikka
niitä sovellettaisiin erotuksetta sekä kotimaisiin palvelujen tarjoajiin että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin palvelujen
tarjoajiin, jos näillä rajoituksilla estetään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä vastaavanlaisia palveluja lainmukaisesti
tarjoavan henkilön toiminta tai haitataan muutoin tätä toimintaa (ks. vastaavasti asia C-76/90, Säger, tuomio 25.7.1991, Kok.
1991, s. I-4221, 12 kohta ja asia C-58/98, Corsten, tuomio 3.10.2000, Kok. 2000, s. I-7919, 33 kohta). Lisäksi palvelujen
tarjoamisen vapaudesta hyötyvät sekä palvelujen tarjoaja että niiden vastaanottaja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 286/82
ja 26/83, Luisi ja Carbone, tuomio 31.1.1984, Kok. 1984, s. 377, Kok. Ep. VII, s. 455, 16 kohta).
Palvelujen tarjoamisen vapautta voidaan yhdenmukaistavien yhteisön toimien puuttuessa kuitenkin rajoittaa kansallisilla säännöksillä,
jotka ovat perusteltuja syistä, jotka on mainittu EY:n perustamissopimuksen 56 artiklan 1 kohdassa (josta on muutettuna tullut
EY 46 artiklan 1 kohta), luettuna yhdessä EY:n perustamissopimuksen 66 artiklan (josta on tullut EY 55 artikla) kanssa, tai
yleistä etua koskevista pakottavista syistä (ks. vastaavasti asia C-243/01, Gambelli ym., tuomio 6.11.2003, 60 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tältä osin on jäsenvaltioiden asiana päättää kansanterveyden suojelun tasosta sekä tavasta, jolla kyseinen taso on tarkoitus
saavuttaa. Jäsenvaltioiden on kuitenkin tältä osin noudatettava perustamissopimuksessa asetettuja rajoja ja erityisesti suhteellisuusperiaatetta
(ks. yhdistetyt asiat C-1/90 ja C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía, tuomio 25.7.1991, Kok. 1991, s. I-4151,
Kok. Ep. XI, s. I-387, 16 kohta), mikä edellyttää, että noudatetut toimet ovat omiaan takamaan niillä tavoiteltavan päämäärän
toteutumisen ja että niillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi (ks. erityisesti em. asia Säger,
tuomion 15 kohta; yhdistetyt asiat C-369/96 ja C-376/96, Arblade ym., tuomio 23.11.1999, Kok. 1999, s. I-8453, 35 kohta; em.
asia Corsten, tuomion 39 kohta ja asia C-390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002, Kok. 2002, s. I-607, 33 kohta).
Koska alaa koskevia yhdenmukaistavia yhteisön toimia ei ole olemassa, pääasian osalta on siis tarkasteltava vuorotellen kolmea
seikkaa, eli sitä, onko kyseessä perustamissopimuksen 59 artiklassa tarkoitettu rajoitus, mahdollisuutta oikeuttaa pääasiassa
kyseessä olevan kaltainen televisiomainontaa koskeva säännöstö kyseisen perustamissopimuksen 56 artiklan 1 kohdan perusteella,
luettuna yhdessä perustamissopimuksen 66 artiklan kanssa, sekä kyseisen säännöstön oikeasuhteisuutta.
Ensiksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen televisiomainontaa koskeva säännöstö muodostaa perustamissopimuksen
59 artiklassa tarkoitetun rajoituksen palvelujen tarjoamisen vapaudelle. Tällaisella säännöstöllä nimittäin rajoitetaan mainospalvelujen
tarjoamisen vapautta, sillä mainostaulujen omistajien on ennalta kieltäydyttävä kaikista alkoholijuomia koskevista mainoksista
silloin kun urheilutapahtuma voidaan edelleenlähettää Ranskassa. Toisaalta tällä samalla säännöstöllä estetään televisio-ohjelmien
lähettämistä koskevien palvelujen tarjoaminen. Ranskalaisten lähetystoiminnan harjoittajien on nimittäin kieltäydyttävä kaikkien
sellaisten urheilutapahtumien edelleenlähettämisestä, joiden aikana on näkyvissä mainostauluja, joissa on Ranskassa kaupan
pidettävien alkoholijuomien mainoksia. Lisäksi Ranskan ulkopuolella järjestettävien urheilutapahtumien järjestäjät eivät voi
myydä edelleenlähettämisoikeuksia ranskalaisille lähetystoiminnan harjoittajille silloin kun tällaisiin tapahtumiin keskittyneiden
televisio-ohjelmien lähettäminen voi sisältää kyseisten alkoholijuomien epäsuoraa televisiomainontaa.
Kuten asiassa C-262/02, komissio vastaan Ranska, tänä päivänä annetun tuomion (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
28 ja 29 kohdasta ilmenee, Ranskan hallituksen väitteitä, jotka koskevat teknisiä mahdollisuuksia käsitellä kuvia siten, että
alkoholijuomia mainostavat mainostaulut kätketään mainostaulukohtaisesti, ja toisaalta kyseisen televisiomainontaa koskevan
säännöstön syrjimätöntä soveltamista kaikkiin alkoholijuomiin riippumatta siitä, onko ne valmistettu Ranskassa vai ulkomailla,
ei voida hyväksyä. Vaikka pitää paikkansa, että tällaisia teknisiä mahdollisuuksia on olemassa, niiden käyttäminen merkitsisi
kuitenkin suuria lisäkuluja ranskalaisille televisiolähetystoiminnan harjoittajille. Lisäksi kun kyse on palvelujen tarjoamisen
vapaudesta, ainoastaan kyseessä olevan palvelun alkuperällä voi olla merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa.
Toiseksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella televisiomainontaa koskevalla säännöstöllä tavoitellaan
perustamissopimuksen 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun kansanterveyden suojeluun liittyvää tavoitetta, kuten julkisasiamies
on ratkaisuehdotuksensa 69 kohdassa selkeästi todennut. Toimilla, joilla rajoitetaan mahdollisuuksia mainostaa alkoholijuomia
ja pyritään siis estämään alkoholin väärinkäyttöä, suojellaan nimittäin kansanterveyttä (ks. asia 152/78, komissio v. Ranska,
tuomio 10.7.1980, Kok. 1980, s. 2299, 17 kohta; em. yhdistetyt asiat Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía, tuomion
15 kohta ja asia C-405/98, Gourmet International Products, tuomio 8.3.2001, Kok. 2001, s. I-1795, 27 kohta).
Kolmanneksi on myös tärkeää todeta, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen televisiomainontaa koskeva säännöstö on omiaan
takaamaan sen kansanterveyden suojelua koskevan päämäärän saavuttamisen, johon kyseisellä säännöstöllä pyritään. Lisäksi tällä
säännöstöllä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tällaisen päämäärän saavuttamiseksi. Kyseisellä säännöstöllä nimittäin rajoitetaan
tilanteita, joissa alkoholijuomia koskevia mainostauluja voidaan nähdä televisiossa, ja sillä voidaan tämän takia vähentää
tällaisten viestien lähettämistä, mikä siten vähentää tilanteita, joissa televisionkatsojat voivat tulla houkutelluiksi kuluttamaan
alkoholijuomia.
Kuten edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Ranska tänä päivänä annetun tuomion 33–39 kohdasta ilmenee, ne väitteet,
jotka komissio ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus ovat esittäneet osoittaakseen kyseisen säännöstön olevan suhteellisuusperiaatteen
vastainen, on tältä osin hylättävä.
Mitä sitten tulee siihen ainoaan Bacardin väitteeseen, jota ei ole tarkasteltu edellä mainitussa asiassa komissio vastaan
Ranska tänä päivänä annetussa tuomiossa, eli väitteeseen, jonka mukaan pääasiassa kyseessä oleva televisiomainontaa koskeva
säännöstö on epäjohdonmukainen siltä osin kuin se ei koske elokuvien lavastuksissa taka-alalla näkyviä alkoholijuomien mainoksia,
on riittävää vastata, että jäsenvaltiot voivat vapaasti harkita tällaisen vaihtoehdon valitsemista, sillä jäsenvaltioiden
asiana on päättää kansanterveyden suojelun tasosta sekä tavasta, jolla kyseinen taso on tarkoitus saavuttaa (ks. em. yhdistetyt
asiat Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía, tuomion 16 kohta).
Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että perustamissopimuksen 59 artiklan vastaista ei ole se, että jäsenvaltio
kieltää kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien televisiomainonnan siltä osin kuin kyse on epäsuorasta
televisiomainonnasta, joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä kuvaruudussa muiden jäsenvaltioiden alueella järjestettäviä
kahden maan välisiä urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksille sekä komissiolle
aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen
tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen
tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto)
on ratkaissut Cour de cassationin 19.11.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3 päivänä
lokakuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin 89/552/ETY 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisen virkkeen vastaista
ei ole se, että jäsenvaltio kieltää kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien televisiomainonnan siltä
osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta, joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä kuvaruudussa muiden jäsenvaltioiden
alueella järjestettäviä kahden maan välisiä urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä.
Tällaista epäsuoraa televisiomainontaa ei ole katsottava kyseisen direktiivin 1 artiklan b kohdassa, 10 ja 11 artiklassa tarkoitetuksi
televisiomainonnaksi.
2)
EY:n perustamissopimuksen 59 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) vastaista ei ole se, että jäsenvaltio kieltää
kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan pidettävien alkoholijuomien televisiomainonnan siltä osin kuin kyse on epäsuorasta televisiomainonnasta,
joka on seurausta mainostaulujen näkymisestä kuvaruudussa muiden jäsenvaltioiden alueella järjestettäviä kahden maan välisiä
urheilutapahtumia edelleenlähetettäessä.
Skouris
Jann
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
von Bahr
Silva de Lapuerta
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä heinäkuuta 2004.
R. Grass

V. Skouris
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.