CELEX: 62008CJ0484
Směrnice 93/13/EHS
Spotřebitelské smlouvy
Podmínky definující hlavní předmět smlouvy
Soudní přezkum jejich nepřiměřené povahy
Vynětí
Přísnější ustanovení vnitrostátního práva k zajištění vyššího stupně ochrany spotřebitele

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993
o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích] ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02,
s. 288, dále jen „směrnice“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (dále jen „Caja de
Madrid“) a Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (španělské sdružení uživatelů bankovních služeb, dále jen „Ausbanc“)
ve věci legality klauzule, kterou Caja de Madrid zavedla v úvěrových smlouvách s variabilní úrokovou sazbou uzavíraných s jejími
klienty za účelem koupě bytu.

Právní rámec

Právní předpisy Unie
Dvanáctý a devatenáctý bod odůvodnění směrnice stanoví:
„vzhledem k tomu, že však za daného stavu věcí vnitrostátní právní předpisy umožňují, aby se uvažovalo pouze o částečné harmonizaci;
že zejména tato směrnice se vztahuje pouze na smluvní podmínky [klauzule], které nebyly sjednány individuálně; že členským
státům by měla být ponechána možnost, aby s náležitým ohledem na Smlouvu [o EHS] zajistily spotřebitelům vyšší úroveň ochrany
prostřednictvím přísnějších vnitrostátních ustanovení, než jsou ustanovení […] směrnice;
[…]
vzhledem k tomu, že pro účely […] směrnice se posouzení nepřiměřeného [zneužívajícího] charakteru nesmí týkat podmínek [klauzulí],
které popisují hlavní předmět smlouvy, ani poměru kvalita/cena dodávaného zboží nebo poskytovaných služeb; že hlavní předmět
smlouvy a poměr kvalita/cena mohou být nicméně vzaty v úvahu při posuzování přiměřenosti [zneužívajícího charakteru] jiných
podmínek [klauzulí]; […]“
Článek 3 směrnice stanoví:
„1.      Smluvní podmínka [klauzule], která nebyla individuálně sjednána, je považována za nepřiměřenou [zneužívající], jestliže v
rozporu s požadavkem přiměřenosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy,
v neprospěch spotřebitele.
2.      Podmínka [klauzule] je vždy považována za nesjednanou individuálně, jestliže byla sepsána předem, a spotřebitel proto nemohl
mít žádný vliv na obsah podmínky [klauzule], zejména v souvislosti s předem sepsanou běžnou smlouvou [adhezní smlouvou].
Skutečnost, že některé aspekty podmínky [klauzule] nebo jedna konkrétní podmínka [klauzule] byly individuálně sjednány, nevylučuje
použití tohoto článku pro zbytek smlouvy, jestliže celkové posouzení smlouvy ukazuje, že jde o předem sepsanou běžnou smlouvu
[adhezní smlouvu].
Jestliže některý prodávající nebo poskytovatel tvrdí, že určitá běžná podmínka [klauzule] byla individuálně sjednána, je povinen
o tom předložit důkaz.
3.      Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam podmínek [klauzulí], které mohou být pokládány za nepřiměřené [zneužívající].“
Článek 4 směrnice zní následovně:
„1.      Aniž je dotčen článek 7, posuzuje se nepřiměřenost smluvní podmínky [zneužívající charakter smluvní klauzule] s ohledem na
povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s odvoláním na dobu uzavření smlouvy s ohledem na všechny okolnosti,
které provázely uzavření smlouvy, a na všechny další podmínky smlouvy [smluvní klauzule] nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází.
2.      Posouzení nepřiměřené povahy podmínek [zneužívajícího charakteru klauzulí] se netýká ani definice hlavního předmětu smlouvy,
ani přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné, ani služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, pokud jsou tyto
podmínky [klauzule] sepsány jasným a srozumitelným jazykem.“
Článek 8 směrnice stanoví:
„Členské státy mohou přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se Smlouvou v oblasti působnosti této
směrnice, aby zajistily nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele.“

Vnitrostátní právní úprava
Ochrana spotřebitelů proti zneužívajícím klauzulím byla ve španělském právu zajištěna obecným zákonem 26/1984 o ochraně spotřebitelů
a uživatelů (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) ze dne 19. července 1984 (BOE č. 176 ze dne
24. července 1984).
Zákon 26/1984 byl změněn zákonem 7/1998 o obecných smluvních podmínkách (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación)
ze dne 13. dubna 1998 (BOE č. 89 ze dne 14. dubna 1998), který do vnitrostátního práva provedl směrnici 93/13.
Zákon 7/1998 nicméně čl. 4 odst. 2 do vnitrostátního práva neprovedl.

Skutkový základ sporu a předběžné otázky
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že do úvěrových smluv s variabilní úrokovou sazbou uzavíraných za účelem koupě bytu mezi
Caja de Madrid a jejími klienty byla předem začleněna písemná klauzule, na základě které smluvně sjednaná základní úroková
sazba, která se periodicky mění podle dohodnutého referenčního indexu, musí být od první úpravy zaokrouhlena o čtvrt procentního
bodu nahoru (dále jen „klauzule o zaokrouhlení“).
Ausbanc podalo dne 28. července 2000 žalobu, kterou se zejména domáhalo, aby Caja de Madrid vypustila klauzuli o zaokrouhlení
z uvedených úvěrových smluv a aby ji nepoužívala ani v budoucích smlouvách. Juzgado de Primera Instancia de Madrid rozsudkem
ze dne 11. září 2001 této žalobě vyhověl a konstatoval, že podle vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici byla
klauzule o zaokrouhlení zneužívající, a tudíž absolutně neplatná.
Caja de Madrid se proti tomuto rozsudku odvolala k Audiencia Provincial de Madrid, který v rozsudku ze dne 10. října 2002
potvrdil rozsudek soudu prvního stupně.
Proti tomuto rozsudku podala Caja de Madrid dne 27. listopadu 2002 kasační opravný prostředek k Tribunal Supremo.
Podle Tribunal Supremo může klauzule o zaokrouhlení představovat podstatnou náležitost smlouvy o bankovním úvěru, jako je
smlouva dotčená v původním řízení. Jelikož však čl. 4 odst. 2 směrnice vylučuje, aby se posouzení zneužívajícího charakteru
vztahovalo na klauzule týkající se zejména předmětu smlouvy, nemůže být v zásadě posouzen zneužívající charakter takové klauzule,
jako je klauzule dotčená v původním řízení.
Tribunal Supremo však současně konstatoval, že Španělské království tento čl. 4 odst. 2 neprovedlo do svého vnitrostátního
právního řádu a že podle španělských právních předpisů takovému posouzení podléhá celá smlouva.
Za těchto podmínek se Tribunal Supremo rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být článek 8 [směrnice] vykládán v tom smyslu, že členský stát může ve svých právních předpisech ve prospěch spotřebitelů
zavést přezkum zneužívajícího charakteru klauzulí, které čl. 4 odst. 2 [směrnice] z tohoto přezkumu vylučuje?
2)      Brání z tohoto důvodu čl. 4 odst. 2 ve spojení s článkem 8 [směrnice] členskému státu, aby ve prospěch spotřebitelů ve svém
právním řádu zavedl přezkum zneužívajícího charakteru klauzulí týkajících se ‚definice hlavního předmětu smlouvy‘ nebo ‚přiměřenosti
ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé‘, i když jsou sepsány jasným a srozumitelným
jazykem?
3)      Je s článkem 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES slučitelný takový výklad článku 8 a čl. 4 odst. 2 [směrnice],
který členskému státu umožňuje soudní přezkum zneužívajícího charakteru klauzulí spotřebitelských smluv, které jsou sepsány
jasným a srozumitelným jazykem a které definují hlavní předmět smlouvy nebo přiměřenost ceny a odměny na straně jedné a služeb
nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé?“

K předběžným otázkám

K přípustnosti
Ausbanc, španělská vláda a Komise Evropských společenství zpochybňují přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
z důvodu, že není užitečná pro vyřešení sporu projednávaného před předkládajícím soudem. V tomto ohledu uvádějí, že se sporná
klauzule o zaokrouhlení netýká hlavního předmětu dotčené smlouvy, ale představuje vedlejší ujednání, takže se čl. 4 odst. 2
směrnice na věc v původním řízení nevztahuje.
V tomto ohledu je třeba na úvod připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU,
které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, pouze vnitrostátní soud příslušný
ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení, jakož i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva.
Stejně tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí,
které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci nezbytnost a relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru.
V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Unie, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudky
ze dne 12. dubna 2005, Keller, C‑145/03, Sb. rozh. s. I‑2529, bod 33, a ze dne 18. července 2007, Lucchini, C‑119/05, Sb.
rozh. s. I‑6199, bod 43, jakož i ze dne 11. září 2008, Eckelkamp a další, C‑11/07, Sb. rozh. s. I‑6845, body 27 a 32).
Ačkoliv Soudní dvůr rovněž rozhodl, že mu za výjimečných okolností přísluší, aby za účelem ověření své vlastní pravomoci přezkoumal
podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80,
Recueil, s. 3045, bod 21, a ze dne 19. listopadu 2009, Filipiak, C‑314/08, Sb. rozh. s. I-11049, bod 41), je možné odmítnout
rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem pouze tehdy, pokud je zjevné, že ustanovení práva Unie, které
je předmětem výkladu Soudního dvora, nelze použít (viz rozsudky ze dne 5. prosince 1996, Reisdorf, C‑85/95, Recueil, s. I‑6257,
bod 16, a ze dne 1. října 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Sb. rozh. s. I‑9021, bod 43).
Tak tomu však v projednávaném případě není.
Tribunal Supremo si totiž ve svém předkládacím rozhodnutí položil otázku týkající se rozsahu povinností, které členským státům
vyplývají ze směrnice, pokud jde o rozsah soudního přezkumu zneužívajícího charakteru některých smluvních klauzulí, na které
se podle Tribunal Supermo vztahuje čl. 4 odst. 2 směrnice.
Ačkoli ne všichni zúčastnění sdílejí tento názor Tribunal Supremo, nejeví se – přinejmenším nikoli zjevně – že uvedené ustanovení
směrnice nelze v projednávané věci použít.
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že Soudní dvůr je příslušný rozhodnout o otázkách, které mu položil předkládající
soud, a tudíž je třeba prohlásit předběžnou otázku za přípustnou.

K věci samé
K první a druhé otázce
Podstatou prvních dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 4 odst. 2 a článek 8 směrnice
brání tomu, aby členský stát ve svém právním řádu ve prospěch spotřebitelů zavedl přezkum zneužívajícího charakteru smluvních
klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží
dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.
Caja de Madrid tvrdí, že článek 8 směrnice členským státům neumožňuje, aby prostřednictvím prováděcích opatření zavedly nebo
v případě neexistence těchto opatření ponechaly v platnosti právní předpisy, které jsou v rozporu s čl. 4 odst. 2 směrnice.
Toto ustanovení totiž závazně vymezuje rozsah použití systému ochrany stanoveného směrnicí a vylučuje tak jakoukoliv možnost,
aby se od něj členské státy odchýlily, a to i v případě, kdy stanoví pro spotřebitele příznivější vnitrostátní právní předpisy.
Naopak ostatní zúčastnění, kteří předložili svá vyjádření, tvrdí, že čl. 4 odst. 2 a článek 8 směrnice takové možnosti nebrání.
Domnívají se totiž, že přijetí nebo zachování takových vnitrostátních právních předpisů spadá do práva členských států zavést
v oblasti působnosti směrnice přísnější mechanismy na ochranu spotřebitele.
Za účelem zodpovězení položených otázek je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vychází systém ochrany zavedený
směrnicí z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, co se týče jak
vyjednávací schopnosti, tak úrovně informovanosti, které jej vede k tomu, že přistoupí na podmínky předem vyhotovené prodávajícím
nebo poskytovatelem, aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (rozsudky ze dne 27. června 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat
Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Recueil, s. I‑4941, bod 25, a ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Sb. rozh. s. I‑10421,
bod 25).
Nicméně, jak je výslovně uvedeno ve dvanáctém bodu odůvodnění směrnice, tato směrnice stanovila pouze částečnou a minimální
harmonizaci vnitrostátních právních předpisů týkajících se zneužívajících klauzulí a ponechala členským státům možnost, aby
spotřebitelům zajistily vyšší úroveň ochrany, než je ochrana stanovená směrnicí.
Článek 8 směrnice tak výslovně stanoví, že členské státy mohou „přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná
se Smlouvou v oblasti působnosti […] směrnice, aby zajistily nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele“.
Je tedy třeba ověřit, zda se působnost článku 8 směrnice vztahuje na celou oblast upravenou směrnicí, a tudíž na její čl. 4
odst. 2, nebo zda, jak tvrdí Caja de Madrid, je toto ustanovení vyňato z oblasti působnosti uvedeného článku 8.
V tomto ohledu je však třeba konstatovat, že čl. 4 odst. 2 směrnice stanoví pouze to, že „posouzení zneužívajícího charakteru“
se netýká klauzulí uvedených v tomto ustanovení, pokud jsou sepsány jasným a srozumitelným jazykem.
Ze samotného znění čl. 4 odst. 2 směrnice tudíž vyplývá, jak uvedla generální advokátka v bodě 74 svého stanoviska, že toto
ustanovení nelze chápat tak, že vymezuje věcnou působnost směrnice. Naopak klauzule uvedené v čl. 4 odst. 2, jež spadají do
oblasti působnosti této směrnice, jsou vyňaty z posouzení jejich zneužívajícího charakteru jen v rozsahu, ve kterém má příslušný
vnitrostátní soud na základě přezkoumání jednotlivého případu za to, že byly prodávajícím nebo poskytovatelem sepsány jasným
a srozumitelným jazykem.
Z judikatury Soudního dvora dále vyplývá, že čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice jako celek stanoví obecná kritéria pro
posuzování zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí, na které se vztahují ustanovení směrnice (viz v tomto smyslu rozsudky
ze dne 7. května 2002, Komise v. Švédsko, C‑478/99, Recueil, s. I‑4147, body 11 a 17, a ze dne 1. dubna 2004, Freiburger Kommunalbauten,
C‑237/02, Recueil, s. I‑3403, body 18, 19 a 21).
Obdobně čl. 4 odst. 2 směrnice stanoví, jak uvedla generální advokátka v bodě 75 svého stanoviska, pouze způsob a rozsah přezkumu
obsahu smluvních klauzulí, které nebyly sjednány individuálně a které definují hlavní plnění smlouvy uzavřené mezi prodávajícím
nebo poskytovatelem a spotřebitelem.
Z toho vyplývá, že klauzule uvedené v čl. 4 odst. 2 spadají do oblasti působnosti směrnice, a že její článek 8 se tudíž vztahuje
i na čl. 4 odst. 2.
Tento závěr nemůže být zpochybněn ani argumenty předloženými Caja de Madrid, podle kterých zejména z rozsudku ze dne 10. května
2001, Komise v. Nizozemsko (C‑144/99, Recueil, s. I‑3541), vyplývá, že čl. 4 odst. 2 směrnice má kogentní povahu a je závazný
pro členské státy, takže se nemohou dovolávat článku 8 směrnice, aby mohly ve svých právních řádech přijmout nebo ponechat
v platnosti ustanovení, na základě kterých by mohla být změněna jeho oblast působnosti.
V tomto ohledu stačí uvést, že tyto argumenty vycházejí z chybného výkladu uvedeného rozsudku. Soudní dvůr v něm rozhodl,
že Nizozemské království nesplnilo své povinnosti vyplývající ze směrnice nikoli tím, že neprovedlo její čl. 4 odst. 2, ale
pouze tím, že jej provedlo neúplně, takže dotčená vnitrostátní právní úprava neumožňovala dosažení cílů sledovaných tímto
ustanovením.
Uvedená právní úprava totiž vyloučila jakoukoliv možnost soudního přezkumu klauzulí definujících hlavní plnění smluv uzavřených
mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, i pokud tato ustanovení byla formulována nejasně a nejednoznačně, takže
spotřebitel vůbec nemohl namítat zneužívající charakter klauzule týkající se definice hlavního předmětu smlouvy a přiměřenosti
ceny a služby nebo dodávaného zboží.
Z uvedeného rozsudku Komise v. Nizozemsko tak v žádném případě nelze vyvodit, že by měl Soudní dvůr za to, že čl. 4 odst. 2
směrnice má kogentní a závaznou povahu a že musí být jako takový proveden členskými státy. Soudní dvůr pouze konstatoval,
že za účelem zajištění cílů ochrany spotřebitelů sledovaných směrnicí v praxi musí být čl. 4 odst. 2 proveden úplně takovým
způsobem, aby se zákaz posouzení zneužívajícího charakteru týkal pouze těch klauzulí, které jsou sepsány jasným a srozumitelným
jazykem.
Z výše uvedeného vyplývá, že členským státům nemůže být bráněno, aby v celé oblasti působnosti směrnice, včetně jejího čl. 4
odst. 2, přijaly nebo ponechaly v platnosti přísnější ustanovení, než jsou ustanovení obsažená v samotné směrnici, aby zajistily
vyšší stupeň ochrany spotřebitele.
Je však třeba poznamenat, pokud jde o spornou španělskou právní úpravu, že jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru,
zákon 7/1998 do vnitrostátního práva neprovedl čl. 4 odst. 2 směrnice.
Z toho vyplývá, jak uvedl Tribunal Supremo, že podle španělských právních předpisů vnitrostátní soud může ve sporu týkajícím
se smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem vždy posoudit zneužívající charakter klauzule, která
nebyla sjednána individuálně a která se týká zejména hlavního předmětu této smlouvy, a to i v případě, kdy byla tato klauzule
prodávajícím nebo poskytovatelem předem sepsána jasným a srozumitelným jazykem.
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že španělská právní úprava dotčená v původním řízení tím, že připouští úplný soudní
přezkum zneužívajícího charakteru takových klauzulí, jako jsou klauzule uvedené v čl. 4 odst. 2 směrnice, stanovených na základě
smlouvy uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem služby a spotřebitelem, umožňuje v souladu s článkem 8 směrnice zajistit
vyšší účinnou ochranu, než je ochrana stanovená směrnicí.
S ohledem na tyto úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 2 a článek 8 směrnice musí být vykládány
v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava dotčená v původním řízení, která připouští soudní
přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny
a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným
a srozumitelným jazykem.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES brání výkladu
čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice, podle kterého členské státy mohou přijmout vnitrostátní právní úpravu, která připouští
soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti
ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným
a srozumitelným jazykem.
Pokud jde o článek 2 ES a čl. 4 odst. 1 ES, stačí uvést, že podle ustálené judikatury tato ustanovení stanovují cíle a obecné
zásady, které musí být uplatňovány ve spojení s příslušnými kapitolami Smlouvy o ES určenými k provádění těchto zásad a cílů.
Samy o sobě tudíž nemohou mít za následek vznik jasných a bezpodmínečných právních povinností členských států (v tomto smyslu
viz, pokud jde o článek 2 ES, rozsudek ze dne 24. ledna 1991, Alsthom Atlantique, C‑339/89, Recueil, s. I‑107, bod 9, a pokud
jde o čl. 4 odst. 1 ES, rozsudek ze dne 3. října 2000, Échirolles Distribution, C‑9/99, Recueil, s. I‑8207, bod 25).
Obdobně ani čl. 3 odst. 1 písm. g) ES nemůže sám ukládat členským státům právní povinnosti. Jak již měl Soudní dvůr příležitost
upřesnit, toto ustanovení se totiž omezuje na uvedení cíle, který však musí být upřesněn v dalších ustanoveních Smlouvy, zejména
v ustanoveních týkajících se pravidel hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche
Banden-Industrie-Michelin v. Komise, 322/81, Recueil, s. 3461, bod 29, a výše uvedený rozsudek Alsthom Atlantique, bod 10).
Kromě toho je třeba konstatovat, že údaje obsažené v předkládacím rozhodnutí Soudnímu dvoru neumožňují, aby jasně vymezil
ustanovení Smlouvy týkající se pravidel hospodářské soutěže, jejichž výklad by byl užitečný pro řešení sporu v původním řízení.
S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4
odst. 1 ES nebrání výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice, podle kterého členské státy mohou přijmout vnitrostátní právní
úpravu, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu
smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou
tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Článek 4 odst. 2 a článek 8 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách [zneužívajících klauzulích]
ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava
dotčená v původním řízení, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních klauzulí týkajících se definice
hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží dodávaných výměnou na straně
druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.
2)
Článek 2 ES, čl. 3 odst. 1 písm. g) ES a čl. 4 odst. 1 ES nebrání výkladu čl. 4 odst. 2 a článku 8 směrnice 93/13, podle kterého
členské státy mohou přijmout vnitrostátní právní úpravu, která připouští soudní přezkum zneužívajícího charakteru smluvních
klauzulí týkajících se definice hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenosti ceny a odměny na straně jedné a služeb nebo zboží
dodávaných výměnou na straně druhé, i když jsou tyto klauzule sepsány jasným a srozumitelným jazykem.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: španělština.