CELEX: 62002CJ0347
Pojištění
Třetí směrnice ,neživotní pojištění"
Systém bonus-malus

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Francouzská republika tím, že zavedla a ponechala
v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy o pojištění
motorových vozidel uzavřené na francouzském území bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi se sídlem ve Francii a pojišťovnami
provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování služeb, v rozporu se zásadou svobody sazeb
a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a smluv, stanovenou v čl. 6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 Směrnice Rady
92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního
a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění) (Úř. věst. L 228, s. 1; Zvl. vyd. 06/01,
s. 346), nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z výše uvedené směrnice.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Článek 6 hlavy II, nazvané „Přístup k pojišťovací činnosti“, směrnice 92/49 stanoví:
„Článek 8 směrnice 73/239/EHS se nahrazuje tímto:
,Článek 8
[…]
3.      Žádné ustanovení této směrnice nebrání členským státům v tom, aby zachovaly nebo přijímaly právní a správní předpisy požadující
schválení zakladatelské smlouvy a stanov nebo jakýchkoli jiných dokumentů, které jsou nezbytné pro běžné provádění dozoru.
Členské státy však nepřijmou předpisy, které by požadovaly předchozí souhlas nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních
pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky.
Členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování  zamýšleného zvýšení pojistných
sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.
[…]‘“
Článek 29 hlavy III, nazvané „Harmonizace podmínek pro provozování pojištění“, směrnice 92/49 zní:
„Členské státy však nepřijmou předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních
pojistných podmínek, sazebníků pojistného, formulářů a jiných tiskopisů, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s
pojistníky. Mohou pouze požadovat nesoustavné oznamování uvedených pojistných podmínek a jiných dokladů pro účely ověření
dodržování vnitrostátních předpisů, které se týkají pojistných smluv, a tento požadavek nesmí představovat předběžnou podmínku
pro výkon činnosti pojišťovny.
Členské státy nesmějí ponechat v platnosti ani přijímat nové předpisy o předběžném oznamování nebo schvalování zamýšleného
zvýšení pojistných sazeb s výjimkou případů, kdy je to součástí obecného systému kontroly cen.“
Článek 39 odst. 2 a 3 hlavy IV, nazvané „Ustanovení o právu usazování a o volném pohybu služeb“, směrnice 92/49 stanoví:
„2.      Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, nesmí přijímat předpisy vyžadující předchozí schválení
nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností,
které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Může od pojišťovny, která hodlá vykonávat na jeho území pojišťovací
činnost v rámci práva usazování nebo volného pohybu služeb, požadovat pouze nesoustavné oznamování těchto podmínek a jiných
písemností pro účely ověření toho, že jsou dodržovány vnitrostátní předpisy, přičemž tento požadavek nesmí zakládat předběžnou
podmínku pro to, aby pojišťovna mohla vykonávat svou činnost.
3.      Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, mohou zachovat nebo zavádět předběžné oznamování
nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.“

Vnitrostátní právní úprava
Dle ustanovení čl. A. 121-l prvního pododstavce francouzského zákoníku pojištění:
„Pojistné smlouvy spadající do odvětví zmíněných v bodech 3 a 10 čl. R. 321-1 zákoníku pojištění, týkající se pozemních motorových
vozidel, musí obsahovat ustanovení o snížení nebo zvýšení pojistného nebo příspěvků uvedená v příloze tohoto článku.“
Příloha čl. A. 121-l obsahuje čtrnáct bodů. Dle těchto ustanovení si pojišťovací společnosti určují referenční pojistné, od
kterého je vypočítáváno roční pojistné, jež má být placeno pojištěným. Roční pojistné se vypočítá tak, že se referenční pojistné
násobí koeficientem zvýšení/snížení, který se na začátku rovná 1. Po uplynutí každého roku bez způsobení pojistné události
se tento koeficient snižuje o 5 %. Koeficient nemůže nicméně klesnout pod 0,50. Naopak pokud dojde v průběhu daného roku k
pojistné události, koeficient se zvyšuje o 25 % a každá další pojistná událost zvyšuje koeficient stejným způsobem. Zvýšení
koeficientu nicméně nenastává v případě první pojistné události po uplynutí nejméně tří let, v jejichž průběhu byl koeficient
ve výši 0,5. Zvýšený koeficient mimoto nemůže za žádných okolností překročit 3,5.

Postup před zahájením soudního řízení
Po první výměně informací mezi francouzskými orgány a Komisí zaslala Komise Francouzské republice dne 7. července 1997 dopisem
výzvu, ve které měla za to, že systém bonus‑malus platný ve Francii je neslučitelný s ustanoveními směrnice 92/49.
Francouzská vláda odpověděla na tuto výzvu přípisem ze dne 23. října 1997, který doplnila druhým přípisem předaným Komisi
dne 31. července 1998.
Po různých jednáních mezi francouzským ministerstvem hospodářství, financí a průmyslu a Komisí zaslala Komise Francouzské
republice dopisem ze dne 20. dubna 2001 odůvodněné stanovisko, ve kterém potvrdila svůj závěr, že vnitrostátní právní úprava
týkající se systému bonus‑malus je v rozporu s právem Společenství, a vyzvala tento členský stát, aby přijal opatření nezbytná
k dosažení souladu s tímto stanoviskem, a to ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
Odpovědí na odůvodněné stanovisko bylo vyjádření, které francouzské orgány předaly Komisi dopisem ze dne 18. července 2001,
ve kterém uplatňovaly, že jednak systémem bonus‑malus není dotčena svoboda sazeb a jednak že tento systém spočívá na hlediscích
obecného zájmu uznávaných judikaturou Soudního dvora.
Komise měla za to, že opatření nezbytná k dosažení souladu s povinnostmi vyplývajícími ze směrnice 92/49 nebyla francouzskými
orgány učiněna, a rozhodla se podat tuto žalobu.

K věci samé

Tvrzení účastníků řízení
Komise se domnívá, že francouzský systém bonus-malus je na jednu stranu v rozporu se zásadou svobody sazeb vyplývající z ustanovení
směrnice 92/49, která členským státům zakazuje požadovat oznamování, předchozí schválení anebo soustavné sdělování sazeb pojistného
anebo jejich zvýšení, které pojišťovací společnost zamýšlí uplatňovat na území těchto států, a na druhou stranu je v rozporu
s účelem té samé směrnice, kterým je realizace volného poskytování pojišťovacích produktů na území Společenství. Domnívá se,
že její výklad je potvrzen rozsudky Soudního dvora ze dne 11. května 2000, Komise v. Francie (C‑296/98, Recueil, s. I‑3025),
a ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie (C‑59/01, Recueil, s. I‑1759).
Komise nezpochybňuje, že členské státy mohou zavést stupnici, která zohledňuje nehodovost pojištěných, nebo dokonce jednotný
systém bonus‑malus. Takové režimy jsou nicméně podle Komise v rozporu se směrnicí 92/49, pokud mají automatický dopad na sazby
pojistného, jako v případě francouzského systému bonus‑malus.
Komise připouští, že pojišťovacím společnostem není zabráněno volně určovat částku základního pojistného (anebo referenčního
pojistného) a že na vývoj pojistného vybíraného od pojištěného mají vliv i jiná kritéria než koeficient zvýšení/snížení. Tato
svoboda by však byla z převážné části fiktivní, pokud by pojišťovny nemohly upravovat pojistné s ohledem na tak zásadní kritérium,
jako je nehodovost pojištěného, jinak než podle předpisů obsažených v příloze čl. A. 121‑1 francouzského zákoníku pojištění.
Komise dodává, že úpravy uložené tímto vnitrostátním předpisem nemají  okrajový účinek na částku pojistného, ale mohou pojistné
zdvojnásobit. Kromě toho se domnívá, že omezení pro podniky, která s sebou francouzský systém bonus-malus nese, mají dopad
na částku základního pojistného, která je tím vyšší, čím jsou tato omezení silnější. Není proto možné tvrdit, že tento systém
představuje „neutrální matrici“, kterou není dotčena svoboda sazeb.
Francouzská vláda především uvádí, že povinnost předchozího oznamování sazeb byla zrušena v roce 1994 a dozor vnitrostátních
orgánů nad úrovní sazeb zanikl v roce 1987.
Dále se domnívá, že směrnice 92/49 neobsahuje žádné ustanovení zakládající absolutní zásadu svobody sazeb, která by se vztahovala
na způsoby výpočtu ceny pojištění.
Konkrétněji, žádná zásada vyplývající ze směrnice 92/49 anebo z judikatury Soudního dvora nezakazuje zahrnout do způsobu výpočtu
pojistného závazný koeficient, jenž nemá žádný vliv na jeho počáteční úroveň a ovlivňuje jeho vývoj pouze částečně, neboť
určení konečné ceny zůstává celkově volné.
Francouzská vláda konečně zdůrazňuje, že použití koeficientu bonus-malus  neumožňuje vnitrostátním orgánům mít pod kontrolou
ani počáteční úroveň pojistného, a z podstatné části ani jeho průběžný vývoj.
Co se týče počáteční úrovně pojistného, uvedená vláda podotýká, že tato úroveň vyplývá bezprostředně z referenčního pojistného,
které jsou pojišťovací společnosti oprávněny určit zcela svobodně, a to podle zásad, které se jim jeví nejvhodnější.
Pokud jde o průběžný vývoj pojistného, francouzská vláda uplatňuje, že používání systému bonus‑malus nepředstavuje pro vnitrostátní
orgány nástroj kontroly sazeb, nýbrž pouze jeden z mnoha faktorů ovlivňujících vývoj úrovně pojistného. Pojišťovací společnosti
si totiž v konečném výsledku zachovávají volnost vytvářet svoje sazby bez toho, aby se při tom musely omezovat na promítnutí
mechanického vývoje koeficientu bonus‑malus.

Závěry Soudního dvora
Jak Soudní dvůr připomněl v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie, zákonodárce Společenství měl v úmyslu zaručit
zásadu svobody sazeb v odvětví neživotního pojištění, včetně povinného pojištění, jako je pojištění občanskoprávní odpovědnosti
z provozu motorových vozidel. Tato zásada, jak Soudní dvůr upřesnil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku, s sebou nese zákaz
jakéhokoli režimu předchozího nebo soustavného oznamování a schvalování sazeb pojistného, které pojišťovací společnost zamýšlí
použít ve vztazích s pojistníky. Jediná výjimka z této zásady připuštěná směrnicí 92/49 se týká předchozího oznámení a schválení
„zvýšení sazeb“ v rámci „obecného systému kontroly cen“.
Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie měl Soudní dvůr za to, že systém zmrazení cen, který měl vliv jak na určování,
tak na vývoj sazeb v rámci smluv o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel týkajících se pojistného
rizika na italském území, byl v rozporu se zásadou svobody sazeb (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, body 32 a 48).
Francouzský systém bonus-malus, který je předmětem této žaloby, má, co se týče jeho dopadu na sazby pojišťovacích společností,
jinou povahu než italské předpisy dotčené ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie. Tento systém skutečně obnáší dopady
na vývoj pojistného. Nicméně jeho výsledkem není přímé určování sazeb státem, jelikož pojišťovacím společnostem je ponechána
volnost určování výše základního pojistného. Za těchto podmínek není možné stavět francouzský systém bonus‑malus na roveň
systému schvalování sazeb v rozporu se zásadou svobody sazeb, tak jak ji Soudní dvůr vymezil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku
Komise v. Itálie.
Pokud zákonodárce Společenství neprojeví v tomto směru jasnou vůli, není možné vycházet z právní domněnky plné harmonizace
oblasti sazeb neživotního pojištění vylučující veškerá vnitrostátní opatření, která mohou mít dopad na sazby.
Z toho vyplývá, že není možné přijmout argumentaci, na níž je založená žaloba Komise, a která spočívá v tvrzení, že bez ohledu
na skutečnost, že základní pojistné může být určeno zcela volně, je francouzský systém bonus‑malus v rozporu se zásadou svobody
sazeb pouze z toho důvodu, že má dopady na vývoj tohoto pojistného.
Komise krom toho netvrdí, že by tento systém znamenal zavedení požadavku předchozího nebo soustavného oznamování sazeb, které
pojišťovací společnost zamýšlí používat ve svých vztazích s pojistníky anebo systému schvalování takových sazeb.
Z toho plyne, že Komise neprokázala, že by zavedením a ponecháním v platnosti systému bonus‑malus  Francouzská republika porušovala
zásadu svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv stanovenou v článcích 6, 29
a 39 směrnice 92/49.
Vzhledem k tomu, že Komise omezila předmět odůvodněného stanoviska a této žaloby na samotné určení porušení zásady svobody
sazeb a odstranění předchozích anebo soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv tak, jak tato zásada vyplývá z ustanovení
uvedených v předchozím bodě, je tedy namístě tuto žalobu zamítnout.

K nákladům řízení
Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Francouzská republika
požadovala náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Žaloba ze zamítá.
2)
Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: francouzština.