CELEX: 62005CJ0229
Apeliacinis skundas
Specialios ribojančios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir susivienijimams siekiant kovoti su terorizmu
Ieškinys dėl panaikinimo
Priimtinumas

Savo apeliaciniu skundu Osman Ocalan, veikiantis Kurdistano darbininkų partijos (Kurdistan Workers' Party) (PKK) vardu, ir
Serif Vanly, veikiantis Kurdistano nacionalinio kongreso (Kurdistan National Congress) (KNK) vardu, prašo panaikinti 2005 m.
vasario 15 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį
PKK ir KNK prieš Tarybą
(T‑229/02, Rink. p. II‑539, toliau – skundžiama nutartis), kuria pastarasis atmetė kaip nepriimtiną jų ieškinį, kuriuo prašyta
panaikinti 2002 m. gegužės 2 d. Tarybos sprendimą 2002/334/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių
priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir susivienijimams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį
Sprendimą 2001/927/EB (OL L 116, p. 33), ir 2002 m. birželio 17 d. Tarybos sprendimą 2002/460/EB, įgyvendinantį Reglamento
Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu,
2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį Sprendimą 2002/334/EB (OL L 160, p. 26).

Teisinis pagrindas

Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija
1950 m. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnis
„Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą“ numato:
„1      Kai yra sprendžiamas tam tikro asmens civilinio pobūdžio teisių ir pareigų ar jam pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo
klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą
įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas. Teismo sprendimas paskelbiamas viešai, tačiau demokratinėje visuomenėje moralės,
viešosios tvarkos ar valstybės saugumo interesais spaudos atstovams ar visuomenei gali būti neleidžiama dalyvauti per visą
procesą ar jo dalį, kai tai reikalinga dėl nepilnamečių ar bylos šalių privataus gyvenimo apsaugos, arba tiek, kiek, teismo
nuomone, yra būtina dėl ypatingų aplinkybių, dėl kurių viešumas pakenktų teisingumo interesams.
<…>“
EŽTK 13 straipsnyje „Teisė į veiksmingą teisinės gynybos priemonę“ nustatyta:
„Kiekvienas, kurio teisės ir laisvės, pripažintos šioje Konvencijoje, yra pažeistos, turi teisę pasinaudoti veiksminga teisinės
gynybos priemone kreipdamasis į valstybės instituciją, nepriklausomai nuo to, ar tą pažeidimą padarė asmenys, eidami savo
oficialias pareigas.“
Pagal EŽTK 34 straipsnį „Individualios peticijos“:
„Kiekvienas fizinis asmuo, nevyriausybinės organizacijos ar grupės asmenų, teigiantys, kad jie yra vienos iš Aukštųjų Susitariančiųjų
Šalių padaryto Konvencijoje ir jos protokoluose įtvirtintų teisių pažeidimo auka, gali pateikti (Europos žmogaus teisių) Teismui
individualią peticiją. Aukštosios Susitariančiosios šalys įsipareigoja niekaip netrukdyti veiksmingai pasinaudoti šia teise.“

Bendrijos teisė
Manydama, kad siekiant įgyvendinti Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliuciją 1373 (2001) Bendrijai buvo būtina imtis veiksmų,
2001 m. gruodžio 27 d. Taryba priėmė Bendrąją poziciją 2001/360/BUSP dėl kovos su terorizmu (OL L 344, p. 90) ir Bendrąją
poziciją 2001/931/BUSP dėl konkrečių priemonių taikymo kovojant su terorizmu (OL L 344, p. 93).
Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnis numato:
„1.      Ši bendroji pozicija pagal paskesnių straipsnių nuostatas taikoma priede išvardytiems su teroro aktais susijusiems asmenims,
grupėms ir organizacijoms.
<…>
4.      Priede pateiktas sąrašas yra sudaromas remiantis tikslia informacija ar atitinkamos bylos medžiaga, kurios rodo, kad kompetentinga
institucija dėl atitinkamų asmenų, grupių ir organizacijų yra priėmusi sprendimą, nepaisant to, ar jis susijęs su pavedimu,
remiantis rimtais ir patikimais įrodymais ar įkalčiais, pradėti tyrimus ar baudžiamąjį persekiojimą dėl teroristinio akto,
pasikėsinimo padaryti, dalyvauti ar padėti darant tokią veiką, ar su tokių veiksmų pasmerkimu. Į tą sąrašą gali būti įtraukiami
asmenys, grupės ir organizacijos, kuriuos Jungtinių Tautų Saugumo Taryba yra nustačiusi kaip susijusius su terorizmu ir kuriems
yra nusprendusi taikyti sankcijas.
Šioje straipsnio dalyje „kompetentinga institucija“ – tai teisminė institucija arba, jei teisminės institucijos neturi kompetencijos
toje srityje, kuriai taikoma ši straipsnio dalis, lygiavertę kompetenciją šioje srityje turinti institucija.
5.      Taryba veikia, siekdama užtikrinti, kad apie priede išvardytus fizinius ar juridinius asmenis, grupes ir organizacijas būtų
papildomai pateikiama pakankamai duomenų, kad būtų galima nustatyti konkrečių žmonių, juridinių asmenų, grupuočių ar organizacijų
tapatybę ir išteisinti tuos, kurie turi tas pačias ar panašias pavardes ar pavadinimus.
6.      Priede pateiktas asmenų ir organizacijų sąrašas yra reguliariai ir bent kartą kas šeši mėnesiai atnaujinamas siekiant užtikrinti,
kad yra pagrindo palikti juos sąraše.“
Bendrosios pozicijos 2001/931 2 straipsnyje nustatyta:
„Europos bendrija, neviršydama Europos bendrijos steigimo sutarties jai suteiktų įgaliojimų, įsako įšaldyti priede išvardytų
asmenų, grupių ir organizacijų lėšas ir kitą finansinį turtą ar ekonominius išteklius.“
2001 m. gruodžio 27 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems
asmenims ir susivienijimams siekiant kovoti su terorizmu (OL L 344, p. 70).
Pagal šio reglamento 2 straipsnį:
„1.       Išskyrus atvejus, kai leidžiama pagal 5 ir 6 straipsnius:
a)      visos lėšos, (kitas finansinis turtas ir ekonominiai ištekliai), priklausantys į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam
fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui, arba jų valdomi ar disponuojami, (yra įšaldomi);
b)      į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam fiziniam ar juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui neleidžiama
nei tiesiogiai, nei netiesiogiai naudotis arba savo naudai disponuoti jokiomis lėšomis, kitu finansiniu turtu ir ekonominiais
ištekliais.
2.      Išskyrus atvejus, kai leidžiama pagal 5 ir 6 straipsnius, į šio straipsnio 3 dalyje nurodytą sąrašą įtrauktam fiziniam ar
juridiniam asmeniui, grupei ar susivienijimui arba jų naudai draudžiama teikti finansines paslaugas.
3.      Taryba, veikdama vienbalsiai, nustato, peržiūri ir keičia asmenų, grupių ir susivienijimų, kuriems taikomas šis reglamentas,
sąrašą vadovaudamasi Bendrosios pozicijos 2001/931/BUSP 1 straipsnio 4, 5 ir 6 dalyse išdėstytomis nuostatomis; į tą sąrašą
įtraukiami:
i)      fiziniai asmenys, kurie padaro arba kėsinasi padaryti bet kurį teroro aktą, jame dalyvauja arba padeda jį padaryti;
ii)      juridiniai asmenys, grupės ar susivienijimai, kure padaro arba kėsinasi padaryti bet kurį teroro aktą, jame dalyvauja arba
padeda jį padaryti;
iii)      juridiniai asmenys, grupės ar susivienijimai, valdomi arba kontroliuojami vieno ar daugiau iš i ir ii punktuose nurodytų fizinių
ar juridinių asmenų, grupių ar susivienijimų; arba
iv)      fiziniai ir juridiniai asmenys, grupės ar susivienijimai, veikiantys vieno ar daugiau iš i ir ii punktuose nurodytų fizinių
ar juridinių asmenų, grupių ar susivienijimų vardu arba nurodymu.“

Bylos aplinkybės
Skundžiamoje nutartyje pateikiamos šios išvados:
„1      Iš bylos medžiagos matyti, kad (PKK) buvo įsteigta 1978 m. ir siekdama, kad būtų pripažinta kurdų laisvo apsisprendimo teisė,
pradėjo ginkluotą kovą su Turkijos vyriausybe. Pagal rašytinius (Osman) Ocalan parodymus 1999 m. liepos mėn. PKK vienašališkai
paskelbė paliaubas, pasilikdama teisę į savigyną. Pagal tuos pačius parodymus 2002 m. balandžio mėn., siekdamas įtvirtinti
šį veiksmų krypties pokytį, PKK kongresas nusprendė, kad „nuo 2002 m. balandžio 4 d. bet kuri „PKK“ vardu vykdoma veikla nutraukiama
– po šios datos ji bus laikoma neteisėta“ (ieškinio 2 priedas, 16 punktas). Kurdų mažumos vardu siekiant demokratiškai pasiekti
politinius tikslus buvo įsteigtas naujas susivienijimas Kurdistano Laisvės ir Demokratijos Kongresas – KADEK (Kongreya AzadÓ
š Demokrasiya Kurdistan). KADEK pirmininku išrinktas (Abdullah) Ocalan.
2      (KNK) yra apie trisdešimt organizacijų jungiantis susivienijimas. KNK tikslas – „stiprinti kurdų vienybę ir bendradarbiavimą
visose Kurdistano dalyse ir remti jų kovą atsižvelgiant į kurdų tautos svarbiausius interesus“ (KNK įstatų 7 straipsnio A dalis).
Pagal rašytinius KNK pirmininko (Serif) Vanly parodymus PKK garbės pirmininkas buvo vienas iš tų, kurie skatino KNK įsteigimą.
PKK buvo KNK narys, o atskiri PKK nariai iš dalies finansavo KNK.“
2002 m. gegužės 2 d. Taryba priėmė Sprendimą 2002/334/EB. Šiuo sprendimu PKK buvo įtraukta į sąrašą, numatytą Reglamento Nr. 2580/2001
2 straipsnio 3 dalyje (toliau – ginčijamas sąrašas).
Pareiškimu, užregistruotu Nr. T‑206/02, KNK pateikė ieškinį dėl Sprendimo 2002/334 panaikinimo. 2005 m. vasario 15 d. Nutartimi
Pirmosios instancijos teismas šį ieškinį atmetė kaip nepriimtiną. Apeliacinis skundas dėl šios nutarties nebuvo paduotas.
2002 m. birželio 17 d. Taryba priėmė Sprendimą 2002/460. Šiuo sprendimu PKK pavadinimas liko ginčijamame sąraše. Vėliau įvairiais
Tarybos sprendimais šis sąrašas buvo reguliariai atnaujinamas.

Procesas Pirmosios instancijos teisme
Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. liepos 31 d. pateiktu pareiškimu, PKK, atstovaujama Osman Ocalan, ir KNK,
atstovaujamas Serif Vanly, pateikė ieškinį dėl Sprendimų 2002/334 ir 2002/460 panaikinimo. Šis ieškinys užregistruotas numeriu
T‑229/02.
Prie šio ieškinio buvo pridėtas įgaliojimas PKK vardu, kuris išdėstytas taip:
„Aš, toliau pasirašęs Osman Ocalan, buvęs anksčiau PKK pavadinimu žinomos organizacijos narys, jos vardu įgalioju
Mark Muller, advokatą iš 10–11 Gray’s Inn Square,
Edward Grieves, advokatą iš 10–11 Gray’s Inn Square,
Gareth Pierce, Birnberg Pierce advokatų kontoros partnerį
parengti ir pateikti Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui ieškinį, kuriuo siekiama panaikinti Sprendimą 2002/334
ir Reglamentą Nr. 2580/2001 bei imtis bet kokių su tuo susijusių veiksmų, įskaitant bet kokios užduoties pavedimą kitam asmeniui,
prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones pateikimą ir apeliacinio skundo Europos Bendrijų Teisingumo Teismui pateikimą,
jeigu jis pasirodytų būtinas.“
Atskiru 2002 m. lapkričio 27 d. pateiktu dokumentu Taryba, remdamasi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio
1 dalimi, pateikė prieštaravimą dėl priimtinumo. Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei bei Europos
bendrijų Komisijai buvo leista įstoti į bylą Tarybos pusėje. Komisija pateikė pastabas dėl prieštaravimo dėl priimtinumo.
Jungtinė Karalystė jas pateikti atsisakė.
Skundžiama nutartimi, priimdamas sprendimą dėl šio prieštaravimo dėl priimtinumo, Pirmosios instancijos teismas atmetė šį
ieškinį kaip nepriimtiną.

Skundžiama nutartis
Pirmosios instancijos teismas Osman Ocalan PKK vardu pateiktą ieškinį pripažino nepriimtinu dėl šių motyvų:
„27      Visų pirma konstatuotina, kad Sprendimai (2002/334 ir 2002/460) turi būti laikomi tiesiogiai ir konkrečiai susijusiais su
PKK, nes juose nurodytas jos pavadinimas.
28      Be to, reikia nurodyti, kad taisyklės, reglamentuojančios ieškinio dėl panaikinimo, susijusio su asmeniu, įtrauktu į ginčijamąjį
sąrašą, t. y. asmenų, grupių ir susivienijimų, kuriems taikomos ribojančios priemonės siekiant kovoti su terorizmu, sąrašą,
priimtinumą, turi būti nustatytos atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes. Iš tikrųjų, kalbant konkrečiai apie šias
grupes arba susivienijimus, gali būti taip, kad jie teisiškai neegzistuoja arba negalėjo laikytis teisės normų, kurios paprastai
taikomos juridiniams asmenims. Todėl pernelyg formalizuojant tam tikrais atvejais bus paneigiama galimybė pareikšti ieškinį
dėl panaikinimo, nors šioms grupėms ir susivienijimams buvo taikomos Bendrijos ribojančios priemonės.
<…>
32      Pagal 28 punkte nurodytus principus (Osman) Ocalan, fizinis asmuo, turi teisę visomis įrodinėjimo priemonėmis įrodyti, kad
veikia teisėtai juridinio asmens – PKK, kurios atstovas teigia esąs, vardu. Tačiau šiais įrodymais reikia bent jau pagrįsti,
kad PKK iš tikrųjų norėjo pareikšti šį ieškinį ir kad ji nebuvo trečiųjų šalių, šiuo atveju atitinkamai vieno iš jos narių,
panaudota kaip priemonė jį pareikšti.
33      Taip pat reikia nurodyti, kad Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas ieškinio priimtinumą, neturi priimti sprendimo dėl
PKK realaus egzistavimo. Nagrinėjant ieškinio priimtinumą klausimas kyla tik dėl to, ar (Osman) Ocalan gali pareikšti ieškinį
PKK vardu.
34      Pirma, pažymėtina, kad ieškinį PKK vardu („on behalf“) formaliai pareiškė (Osman) Ocalan.
35      Antra, konstatuotina, kad ieškovai teigia, jog PKK buvo likviduota 2002 m. balandį. Be to, pagal ieškinio priede (Osman) Ocalan
pateiktus parodymus PKK suvažiavimas paskelbė apie jos likvidavimą ir tuo pat metu priėmė deklaraciją, pagal kurią „bet kuri
PKK vardu vykdoma veikla (nuo šiol) laikoma neteisėta“.
36      Trečia, konstatuotina, kad ieškovų rašytiniuose dokumentuose (Osman) Ocalan minimas tik kaip PKK atstovas. Niekada nebuvo
teigta, kad jis turėjo kokį nors asmeninį suinteresuotumą, susijusį su Sprendimų (2002/334 ir 2002/460) panaikinimu.
37      Neįrodę (Osman) Ocalan teisės atstovauti PKK, ieškovai, atvirkščiai, teigia, kad PKK nebeegzistuoja. Neįmanoma sutikti, kad
nebeegzistuojantis juridinis asmuo, darant prielaidą, jog jis toks yra, gali teisėtai paskirti savo atstovą.
38      Tai, kad (Osman) Ocalan negali teisėtai atstovauti PKK, dar labiau pagrindžia jo paties parodymai, pagal kuriuos bet koks
PKK vardu atliekamas veiksmas po 2002 m. balandžio mėn. būtų neteisėtas. Pagal šiuos parodymus veiksmai, kurių PKK vardu imasi
(Osman) Ocalan, turėjo būti pripažinti neteisėtais paties įgaliotojo.
39      Taigi dėl ieškovų Pirmosios instancijos teismas atsiduria paradoksalioje padėtyje, kurioje fizinis asmuo, ketinantis atstovauti
juridiniam asmeniui, ne tik negali įrodyti, kad jis jam atstovauja teisėtai, bet ir pateikia motyvus, dėl kurių jis negali
šiam juridiniam asmeniui atstovauti.
40      Dėl ieškovų argumento, pagrįsto kitų teisių gynimo priemonių nebuvimu, negalima priimti kiekvieno asmens ieškinio, kuriuo
siekiama apginti trečiųjų asmenų interesus.
41      Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad (Osman) Ocalan savo iniciatyva pareiškė ieškinį PKK vardu, todėl (Osman) Ocalan
PKK vardu pareikštas ieškinys yra nepriimtinas.“
Pirmosios instancijos teismas dėl Serif Vanly KNK vardu pateikto ieškinio nusprendė, jog jis nebuvo priimtinas dėl šių motyvų:
„43      <…> KNK ieškiniu, įregistruotu numeriu T‑206/02, jau ginčijo Sprendimą 2002/334. Taigi dėl tų pačių dalyko, pagrindo ir šalių
šis ieškinys tiek, kiek KNK jį pateikia dėl Sprendimo 2002/334, yra nepriimtinas dėl
lis pendens
.
44      <…>
45      Kalbant apie KNK ieškinį, pareikštą dėl Sprendimo 2002/460, pagal nusistovėjusią teismų praktiką asociacija, įsteigta ginti
teisės subjektų grupės kolektyvinius interesus, negali būti laikoma EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme konkrečiai
susijusi su aktu, kuris daro poveikį šios grupės bendriesiems interesams, ir todėl negali pareikšti ieškinio dėl panaikinimo,
kai jos nariai negali to daryti asmeniškai (1962 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes prieš Tarybą
, 19/62–22/62, Rink. p. 943, 960 ir 2001 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hamburger Hafen - und Lagerhaus ir kt. prieš Komisiją
, T‑69/96, Rink. p. II-1037, 49 punktas).
46      Šioje byloje konstatuotina, kad pagal KNK įstatų 7 straipsnio A dalį KNK tikslas – stiprinti kurdų vienybę ir bendradarbiavimą
visose Kurdistano dalyse ir palaikyti jų kovą atsižvelgiant į kurdų tautos svarbiausius interesus. Taigi KNK turi būti laikomas
asociacija, įsteigta ginti teisės subjektų grupės kolektyvinius interesus.
47      Ši išvada taip pat įrodoma ieškovų argumentu, pagal kurį PKK įtraukimas (į sąrašą) turi „demoralizaciją sukeliančių padarinių“
KNK gebėjimui siekti šio tikslo. Remiantis pirmiau nurodyta teismų praktika, jis nėra šiuo pagrindu konkrečiai su juo susijęs.
48      Be to, reikia patikrinti, ar KNK gali remtis tuo, kad vienas ar daugiau iš jo narių gali pareikšti ieškinį dėl Sprendimo (2002/460)
panaikinimo.
49      Kalbant apie PKK konstatuotina, kad ieškovai, teigdami, jog PKK jau nebeegzistuoja, bent jau pripažino, jog PKK nebėra KNK
narė. Šiuo požiūriu negalima sutikti, kad ankstesnis asmens priklausymas asociacijai leidžia jai pasinaudoti šio asmens galima
teise pareikšti ieškinį. Sutikti su tokiais argumentais iš tikrųjų reikštų suteikti asociacijai tam tikrą amžiną teisę pareikšti
ieškinį, nepaisant to, kad ši asociacija jau nebegali atstovauti savo ankstesnio nario interesams.
50      Dėl KADEK ieškovai remiasi tuo, kad iš esmės jam, galimam KNK narui, turėtų įtakos Sprendimas 2002/460, nes jis nebegalėtų
įstoti į KNK. Net darant prielaidą, kad KADEK būtų galėjęs užginčyti Sprendimą 2002/460 šio ieškinio pareiškimo dieną, ir
tai atrodo įmanoma, ypač jeigu jis būtų laikomas teisiniu ir (arba) faktiniu PKK įpėdiniu, KNK negali remtis tuo, kad KADEK
priklauso jo organizacijai, nes jis jai nebepriklauso.
51      Galiausiai ieškovai teigia, kad KNK ir jo nariai apskritai yra konkrečiai susiję (su ginčijamais sprendimais), kadangi jų
veikla ribojama, nes jie nerimauja, jog jų lėšos bus įšaldytos, jeigu bendradarbiaus su į ginčijamąjį sąrašą įtrauktu susivienijimu.
Šiuo požiūriu primintina, kad Sprendime (2002/460) nurodytas draudimas perduoti lėšas PKK yra bendro pobūdžio, nes jis taikomas
visiems Europos bendrijos teisės subjektams. Taigi Sprendimas (2002/460) taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia
teisinius padarinius bendrai bei abstrakčiai nurodytoms asmenų kategorijoms (šiuo klausimu žr. 1982 m. spalio 6 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Alusuisse Italia prieš Tarybą ir Komisiją
, 307/81, Rink. p. 3463, 9 punktą).
52      Primintina, kad fizinis arba juridinis asmuo gali teigti, jog visuotinai taikomas aktas yra konkrečiai su juo susijęs tik
tuo atveju, jeigu jis jį paveikia dėl tam tikrų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios jį išskiria iš kitų asmenų
(1963 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Plaumann prieš Komisiją
, 25/62, Rink. p. 197, 223 ir 1995 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CCE de Vittel ir kt. prieš Komisiją
, T‑12/93, Rink. p. II 1247, 36 punktas). Taigi KNK ir jo nariai yra įpareigoti laikytis Sprendime (2002/460) įtvirtinto draudimo
tiek, kiek jis susijęs su PKK, lygiai kaip ir kiti asmenys Bendrijoje. Tai, kad dėl savo politinių nuomonių KNK ir jo nariai
labiau nei kiti patiria šio draudimo poveikį, neindividualizuoja jų bet kurio kito Bendrijos asmens atžvilgiu. Iš tikrųjų
tai, kad visuotinai taikomas aktas galėtų turėti skirtingų konkrečių padarinių skirtingiems teisės subjektams, kuriems jis
taikomas, negali jų individualizuoti visų kitų suinteresuotųjų asmenų atžvilgiu, kai šis aktas taikomas remiantis objektyviai
apibrėžta situacija (žr. 2000 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ACAV ir kt. prieš Tarybą
, T‑138/98, Rink. p. II-341, 66 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
<…>
56      Kadangi KNK negalėjo remtis tuo, kad vienas iš jo narių gali pareikšti ieškinį dėl Sprendimo (2002/460) panaikinimo, darytina
išvada, kad šis sprendimas nėra konkrečiai su juo susijęs.
57      Todėl KNK pareikštas ieškinys dėl Sprendimo 2002/460 yra nepriimtinas.“

Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
2005 m. gegužės 9 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Osman Ocalan PKK vardu ir Serif Vanly KNK vardu pateikė
apeliacinį skundą dėl skundžiamos nutarties. Jie prašo Teisingumo Teismo panaikinti šią nutartį ir pripažinti Osman Ocalan
PKK vardu ir Serif Vanly KNK vardu pateiktą ieškinį priimtinu bei priteisti iš Tarybos bylinėjimosi procese, susijusiame su
priimtinumu, patirtas išlaidas.
Kaip apeliacinio skundo priedą, apeliantai pateikia 2005 m. gegužės 9 d. vieno iš jiems šioje byloje atstovaujančių advokatų
M. Muller pareiškimą, išdėstytą taip:
„1.      Aš, toliau pasirašęs Mark Muller, patvirtinu, kad atstovauju Abdullah Ocalan byloje, nagrinėjamoje Europos žmogaus teisių
teisme.
2.      Vykstant šios bylos nagrinėjimui, aš nuolat lankiau (Abdullah) Ocalan kalėjime Imrali saloje Turkijoje. Patvirtinu, kad prieš
pateikiant šį ieškinį Pirmosios instancijos teismui, (Abdullah) Ocalan mane įpareigojo ginčyti PKK paskelbimą neteisėta Europoje.
Be to, turėjau galimybę Europoje susitikti su kitais aukštas pareigas PKK ir organizacijos, kuri tariamai buvo įsteigta vietoje
jos, t. y. KADEK, užimančiais atstovais. Dar kartą buvau įgaliotas atstovauti šioje byloje.
3.      Siekdamas laikytis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento, paprašiau, kad būtų gautas įgaliojimas iš Osman Ocalan,
kuris tuo metu buvo aukštas pareigas užimantis anksčiau PKK pavadinimu žinomos organizacijos bei KADEK atstovas.
4.      Jeigu Pirmosios instancijos teismas būtų prašęs pateikti paaiškinimus šiuo klausimu, būčiau nedelsdamas ėmęsis priemonių visiems
įrodymams, reikalingiems patvirtinti pirmiau nurodytus teiginius, gauti. Nemaniau, kad šie veiksmai buvo būtini, nes Pirmosios
instancijos teismas priėmė pateiktą įgaliojimą ir pranešė apie ieškinį atsakovei.“
Taryba prašo Teisingumo Teismo atmesti dviejų apeliantų apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio prašymo,
kaip nepagrįstą, prireikus grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui ir priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
Komisija ir Jungtinė Karalystė, pirmojoje instancijoje į bylą įstojusios šalys, rašytinių pastabų nepateikė.

Dėl apeliacinio skundo

Dėl Osman Ocalan PKK vardu pateikto ieškinio priimtinumo
Osman Ocalan, veikiantis PKK vardu (toliau – pirmasis apeliantas), grįsdamas savo pateiktą apeliacinį skundą nurodo septynis
pagrindus. Visų pirma reikia išnagrinėti ketvirtąjį iš šių pagrindų.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo
–       Šalių argumentai
Nurodydamas savo ketvirtąjį pagrindą pirmasis apeliantas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, kuriuos
jis pateikė dėl PKK likvidavimo. Atidžiai perskaičius Osman Ocalan Pirmosios instancijos teismui pateiktą pareiškimą, negalima
daryti išvados, kad PKK buvo galutinai likviduota, įskaitant ir gynimąsi nuo paskelbimo neteisėta. Atvirkščiai, Osman Ocalan
joje nuolat daro užuominą apie PKK egzistavimo išsaugojimą ir apie susijusios organizacijos, KADEK, įsteigimą. Todėl Pirmosios
instancijos teismas neteisingai išaiškino įrodymus, susijusius su PKK likvidavimu ir jos egzistavimu.
Taryba iš esmės teigia, kad ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes, pirma, pakartojami pirmojoje instancijoje
pateikti teiginiai, ir, antra, kalbama Pirmosios instancijos teismo padarytą fakto pripažinimą, t. y. kad PKK negalėjo teisėtai
paskirti Osman Ocalan savo atstovu proceso pirmojoje instancijoje tikslais.
Be to, Taryba teigia, kad šis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 33 punkte aiškiai nurodė, kad jis neturėjo priimti sprendimo
dėl PKK egzistavimo realumo. Klausimu, į kurį Pirmosios instancijos teismas atsakė neigiamai, paprasčiausia buvo siekiama
sužinoti, ar Osman Ocalan turėjo teisę pareikti ieškinį PKK vardu.
Būtent patys apeliantai patikslino, kad PKK buvo oficialiai likviduota. Osman Ocalan pareiškimo, kuris buvo pridėtas prie
ieškinio pirmojoje instancijoje, 16 punkte aiškiai nurodyta, kad bet kokia PKK vardu vykdoma veikla bus pripažįstama neteisėta
nuo 2002 m. balandžio 4 dienos.
Be to, pirmojo apelianto teiginiai daugeliu atveju yra neaiškūs. Pavyzdžiui, apeliacinio skundo 25 punkte pažymima, kad Osman
Ocalan pateikia ieškinį organizacijos, kuri toliau egzistuoja ir iki tol vadinosi PKK, vardu. Šis pareiškimas leidžia suprasti,
kad ieškinys iš tikrųjų yra pateiktas kitos, neįvardytos organizacijos vardu, kuri nebėra pati PKK. Vis dėlto ieškinyje nenurodoma,
kokia kita organizacija tai galėtų būti.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas išsamiai išnagrinėjo ieškovų pateiktus argumentus. Taryba mano, kad Pirmosios instancijos
teismo skundžiamos nutarties 37–41 punktuose padaryta išvada, jog PKK negalėjo teisėtai paskirti atstovo, yra pagrįsta atsižvelgiant
į jo turėtus įrodymus, ir teigia, kad pirmasis apeliantas šiame apeliaciniame skunde nenurodė jokio naujo argumento, kuris
galėtų sukelti abejonių dėl šios išvados.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, apeliacinis skundas yra nepriimtinas, jei jame nepateikiant net argumentų, konkrečiai
skirtų ginčijamame sprendime padarytai teisės klaidai įvardyti, tik pakartojami arba pažodžiui perteikiami ieškinio pagrindai
ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Pirmosios instancijos teisme. Tačiau jeigu apeliantas ginčija Pirmosios instancijos
teismo pateiktą Bendrijos teisės aiškinimą arba jos taikymą, pirmojoje instancijoje išnagrinėti teisės klausimai gali būti
dar kartą išnagrinėti apeliaciniame procese. Iš tiesų, jeigu apeliantas negalėtų pagrįsti savo apeliacinio skundo ieškinio
pagrindais ir argumentais, kuriuos jis pateikė Pirmosios instancijos teisme, šis procesas iš dalies netektų savo prasmės (šiuo
klausimu žr. 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Storck prieš VRDT
, C‑25/05 P, Rink. p. I‑0000, 47 ir 48 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas yra susijęs su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą pripažindamas,
jog Osman Ocalan tvirtino, kad PKK neturėjo teisės pareikšti ieškinio. Šis pagrindas yra išsami skundžiamos nutarties kritika.
Be to, jame nurodoma Pirmosios instancijos teismo skundžiamojoje nutartyje padaryta išvada, todėl jis negalėjo būti nurodytas
pirmojoje instancijoje.
Šiomis sąlygomis Tarybos argumentas, kad ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas, nes jame pakartojami pirmojoje instancijoje
nurodyti teiginiai, yra nepagrįstas ir todėl turi būti atmestas.
Dėl Tarybos argumento, kad ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes jis susijęs su Pirmosios instancijos
teismo padarytu fakto pripažinimu, reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, apeliacinio skundo stadijoje
yra priimtini kaltinimai, susiję su faktų pripažinimu ir jų vertinimu skundžiamame sprendime, kai apeliantas teigia, jog Pirmosios
instancijos teismas padarė išvadas, kurių faktinis netikslumas išplaukia iš bylos medžiagos, arba jis iškraipė jam pateiktus
įrodymus (2002 m. spalio 24 d. Sprendimo
Aéroports de Paris prieš Komisiją
, C‑82/01 P, Rink. p. I-9297, 56 punktas). Būtent taip yra nagrinėjamu atveju.
Todėl apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
Kalbant apie šio pagrindo pagrįstumą, reikia išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus. Kaip nurodė
generalinė advokatė savo išvados 42 punkte, toks iškraipymas yra, kai nesiremiant naujais įrodymais egzistuojančių įrodymų
vertinimas yra akivaizdžiai neteisingas (šiuo klausimu žr. 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, Rink. p. I-3173, 54 punktą).
Atsižvelgiant į šį kriterijų, reikia pastebėti, kad tarp Pirmosios instancijos teismui pateiktų įrodymų, susijusių su PKK
egzistavimu, yra Osman Ocalan pareiškimas, pridėtas prie ieškinio pirmojoje instancijoje, įgaliojimas, kurį pastarasis suteikė
advokatams, kad jie atstovautų pirmajam apeliantui, Tarybos pozicijos ir Serif Vanly pareiškimas, taip pat pridėtas prie šio
ieškinio.
Visų pirma kalbant apie  Osman Ocalan pareiškimą, konstatuotina, jog pastarasis jo 1 punkte nurodo, kad „PKK yra ir išlieka
politinė organizacija, kuri ypač svarbi kurdų žmonėms“ .
Šio pareiškimo 11 punkte Osman Ocalan patvirtina:
„1999 m. liepos mėnesį PKK paskelbė vienašališkas paliaubas. Jų tikslas buvo ieškoti kelio demokratiniam ir taikiam sprendimui
dėl kurdų teisių klausimo priimti. PKK paskelbė, kad bet kokia partizanų veikla sustabdoma iki naujo įsakymo.“
To paties pareiškimo 15–19 punktai išdėstyti taip:
„15.      (Aštuntasis PKK suvažiavimas, kuris vyko nuo 2002 m. balandžio 4 iki 10 d.) PKK įvardijo simboliniu judėjimo pavadinimu „Apoist“
(„Apo“ yra terminas, vartojamas Abdullah Ocalan įvardyti) kurdų nacionalinės savimonės subrendimo ir rezistencijos laikotarpiu.
Šiame suvažiavime taip pat buvo paskelbta, jog PKK simbolizavo kurdų nacionalinę dvasią, savimonę ir identitetą.
16.      Šiame suvažiavime buvo nuspręsta, kad siekiant įgyvendinti svarbius PKK pertvarkymus, bet kokia „PKK“ vardu vykdoma veikla
nutraukiama 2002 m. balandžio 4 d. ir bet kokia PKK vardu vykdoma veikla bus pripažinta neteisėta.
17.      Šiame suvažiavime buvo nutarta tęsti pertvarkymus, kurių planingai imtasi nuo (1999 m.) paliaubų ir įvykus septintajam suvažiavimui.
(„Taikos projektas“, kuriame pateikiama PKK 2000 m. sausio 10 d. septintajame suvažiavime priimta pozicija, yra pridėtas prie
šio pareiškimo.)
18.      Buvo priimti nauji įstatai, kurie pakeitė PKK struktūrą bei organizaciją ir nustatė „Apoist“ judėjimo strategiją. Koordinuojanti
organizacija turėjo priimti įvairias Kurdistano dalyse ir kaimyninėse šalyse steigtinas organizacijas. Todėl buvo nuspręsta
įsteigti (KADEK).
19.      Buvo išrinktas naujas valdymo komitetas ir Abdullah Ocalan išrinktas KADEK pirmininku.“
Labiau negu paskelbdamas PKK likvidaciją, šis tekstas lyg patvirtina, kad PKK laipsniškai atsisakė smurtinių veiklos metodų
pasirinkdamas kitus. Osman Ocalan ypač pabrėžia, kad PKK paskelbė vienašališkas paliaubas 1999 m. liepos mėnesį, dalyvavo
„taikos projekte“ vykstant septintajam suvažiavimui 2000 m. sausio 10 d. ir nusprendė per savo aštuntąjį suvažiavimą, vykusį
2002 m. balandžio 4–10 dienomis, nutraukti „bet kokią veiklą“ nuo 2002 m. balandžio 4 dienos. Tokiame kontekste šie žodžiai
„bet kokią veiklą“ galėtų paprasčiausiai reikšti tai, kad PKK atsisako visų savo smurtinių veiksmų“.
Be to, iš Osman Ocalan pareiškimo 18 ir 19 punktų matyti, kad PKK struktūra ir organizacija buvo tik pakeistos ir kad PKK
tęsė savo egzistavimą KADEK pavadinimu, kuriam toliau pirmininkavo Abdullah Ocalan.
Be to, veiksmažodis „demeure“, pavartotas šio pareiškimo 1 punkte, parodo, kad PKK toliau egzistuoja.
Bet kuriuo atveju savo pareiškime Osman Ocalan niekur aiškiai nenurodo, kad PKK aštuntasis suvažiavimas paskelbė jos likvidaciją.
Taigi perskaičius visą šį pareiškimą, negalima teisėtai aiškinti, kad jis patvirtina visišką PKK likvidaciją.
Antra, dėl advokatams duoto įgaliojimo atstovauti pirmajam apeliantui, Osman Ocalan patikslina, kad tai yra „organizacijos,
anksčiau žinomos PKK pavadinimu“ („on behalf of the organisation formerly known as the PKK“). Taigi ši nuoroda parodo tik
pavadinimo pakeitimą, o ne PKK likvidaciją.
Trečia, kalbant apie Tarybos pozicijas, atrodo, kad nuo 2004 m. balandžio 2 d. sprendimuose, kurie vienas po kito pakeitė
Sprendimus 2002/334 ir 2002/460, PKK įvardijama kaip „Kurdistano darbininkų partija (PKK) (dar žinoma kaip KADEK arba KONGRA-GEL)“
(žr., be kita ko, 2004 m. balandžio 2 d. Tarybos sprendimą 2004/306/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių
ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinantį
Sprendimą 2003/902/EB (OL L 99, p. 28). Iš to matyti, kad Taryba mano, jog PKK ir toliau egzistuoja, bet kitais pavadinimais.
Galiausiai dėl KNK pirmininko Serif Vanly pareiškimo, pridėto prie pirmosios instancijos ieškinio, jeigu tai tiesa, kad jis
jame nurodo PKK likvidaciją, apie tai vis dėlto kalbama šios pastraipos kontekste:
„Nuo KNK įsteigimo, PKK buvo organizacijos narė. PKK buvo KNK įsteigimo iniciatorė, ir kol buvo pagrindinė jėga KNK viduje,
jos siekiai ir tikslai buvo tokie patys kaip ir KNK. PKK nebėra oficiali KNK narė po jos likvidacijos 2002 m. balandžio mėnesį.
Vis dėlto vietoje PKK įsteigta organizacija KADEK pateikė prašymą įstoti į KNK. KNK garbės pirmininku išlieka Abdullah Ocalan.“
Tačiau ši pastraipa neįpareigoja padaryti išvados, kad PKK nustojo visiškai egzistuoti 2002 m. balandžio mėnesį. Iš tikrųjų
perkaičius šį visą tekstą matyti, kad jis labiau akcentuoja tai, jog PKK po šios datos išlaikė tam tikrą egzistavimą, tačiau
reorganizuota forma ir kitu pavadinimu. Taigi Serif Vanly pareiškimas neprieštarauja kitiems įrodymams, kurie ką tik buvo
išnagrinėti.
Iš to išplaukia, jog skundžiamos nutarties 35 punkte padaryta išvada, kad, „remiantis prie ieškinio pridėtais (Osman) Ocalan
parodymais, PKK suvažiavimas paskelbė jos likvidaciją“, yra netiksli ir prieštarauja Osman Ocalan pareiškimo tekstui, kuriuo
paremta ši išvada.
Be to, skundžiamos nutarties 37 punkte nuoroda, jog „neįrodę (Osman) Ocalan teisės atstovauti PKK, ieškovai, atvirkščiai,
teigia, kad pastaroji nebeegzistuoja“, neatitinka Pirmosios instancijos teismo turimų įrodymų“.
Taigi skundžiamos nutarties 35 ir 37 punkte pateikiamas faktų pripažinimas yra netikslus ir iškraipo Pirmosios instancijos
teismo turimus įrodymus. Iš to matyti, kad ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas yra pagrįstas.
Iš to išplaukia, kad skundžiama nutartis turi būti panaikinta tiek, kiek ji pripažįsta pirmojo apelianto ieškinį nepriimtinu,
nesant būtinybės nagrinėti kitų jo nurodytų apeliacinio skundo pagrindų.

Dėl  Serif Vanly KNK vardu pateikto ieškinio
Serif Vanly, veikiantis KNK vardu (toliau – antrasis apeliantas), grįsdamas savo pateiktą apeliacinį skundą nurodo du pagrindus
(aštuntasis ir devintasis apeliacinio skundo pagrindai).
Dėl aštuntojo apeliacinio skundo pagrindo
–       Šalių argumentai
Nurodydamas aštuntąjį pagrindą antrasis apeliantas primena, kad skundžiamoje nutartyje Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
jog ieškinys nepriimtinas, nes jį pateikė KNK, motyvuodamas tuo, kad Sprendimas 2002/460 nebuvo konkrečiai susijęs su KNK
EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme. Antrasis apeliantas mano, kad šis kriterijus yra pernelyg ribojantis, kai
kalbama apie pagrindines EŽTK užtikrinamas teises. Jis teigia, kad priimtinumo kriterijus tokiame kontekste turi būti taikomas
plačiai atsižvelgiant į Europos žmogaus teisių teismo įtvirtintus priimtinumo kriterijus, jog nebūtų atimta galimybė pasinaudoti
veiksminga teisinės gynybos priemone.
Antrasis apeliantas mano, kad jei Teisingumo Teismas pripažintų KNK ieškinį šioje byloje nepriimtinu, o tomis pačiomis aplinkybėmis
Europos žmogaus teisių teismas jam pateiktą ieškinį pripažintų priimtinu, iš antrojo apelianto būtų atimta galimybė pasinaudoti
veiksminga teisinės gynybos priemone, į kurią jis turi teisę, t. y. teise pareikšti ieškinį, kad būtų išnagrinėta, ar Reglamentas
Nr. 2580/2001 ir Sprendimas 2002/460 pažeidžia jo pagrindines teises, kurias numato EŽTK. Tokio nagrinėjimo atsisakymas, kai
egzistuoja patikimi ir priimtini argumentai remiantis EŽTK, sudarytų šios Konvencijos 13 straipsnio pažeidimą, nes jam paprasčiausia
ir visiškai būtų atsisakyta suteikti teisinės gynybos priemones, į kurias antrasis apeliantas turi teisę.
Taryba pastebi, kad antrasis apeliantas nesiekia įrodyti, jog Pirmosios instancijos teismas blogai taikė Bendrijų teismo praktikoje
išaiškintas EB sutarties nuostatas, kai nusprendė, kad Sprendimas 2002/460 nebuvo konkrečiai susijęs su KNK. Iš tikrųjų antrasis
apeliantas siūlo Teisingumo Teismui neatsižvelgti į Bendrijų teismo praktikoje išaiškintas EB 230 straipsnio ketvirtosios
pastraipos nuostatas, kad galėtų remtis nuostatomis, susijusioms su EŽTK numatyta teise pareikšti ieškinį.
Kadangi šis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su Pirmosios instancijos teismo išvada, kad Sprendimas 2002/460 nebuvo konkrečiai
susijęs su ieškovu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme, Taryba teigia, kad antrasis apeliantas apeliaciniame
skunde nenurodė naujų argumentų ir todėl ši apeliacinio skundo dalis nepriimtina. Be to, Taryba tvirtina, kad ši apeliacinio
skundo dalis nepagrįsta, nes Pirmosios instancijos teismas tinkamai taikė nusistovėjusią teismo praktiką.
Kadangi šiame apeliacinio skundo pagrinde nurodomas argumentas, grindžiamas EŽTK, Taryba mano, kad šis argumentas nepriimtinas
apeliacinio skundo stadijoje, nes šalys pirmojoje instancijoje dėl jo nesiginčijo ir Pirmosios instancijos teismas nepriėmė
dėl jo sprendimo. Be to, Taryba teigia, kad šis argumentas nepagrįstas, nes Europos Sąjunga ir Bendrija pagrindinėms teisėms
suteikia tokią pačią apsaugą kaip EŽTK.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant apie šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumą, reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento
118 straipsnį to paties reglamento 42 straipsnio 2 dalis, kuri iš esmės draudžia pateikti naujus pagrindus vykstant procesui,
taikoma Teisingumo Teisme nagrinėjamam apeliaciniam skundui dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo. Nagrinėdamas apeliacinį
skundą Teisingumo Teismas turi tik teisę nagrinėti Pirmosios instancijos teismo atliktą jam pateiktų ieškinio pagrindų vertinimą
(žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
IPK-München prieš Komisiją
, C‑199/01 P ir C‑200/01 P, Rink. p. I‑4627, 52 punktą).
Pirmojoje instancijoje Taryba savo prieštaravime dėl priimtinumo nurodė pagrindą, susijusį su tuo, kad antrasis apeliantas
netenkino EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje įtvirtintų sąlygų. Savo pastabose dėl šio prieštaravimo dėl priimtinumo
antrasis apeliantas atsakė, kad ši nuostata turėjo būti aiškinama taip, jog jis atitiko šias sąlygas. Šiame kontekste antrasis
apeliantas, be kita ko, tvirtina, kad veiksminga gynybos priemonė yra būtina tuo atveju, kai Bendrijos institucijos priima
aktą, pažeidžiantį pagrindines teises ir Bendrijos teisę. Skundžiama nutartimi Pirmosios instancijos teismas atmetė antrojo
apelianto teiginius, nepriimdamas sprendimo dėl teiginio, kad jo nagrinėtu ieškiniu buvo siekiama apginti pastarojo apelianto
pagrindines teises.
Reikia konstatuoti, kad EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos išaiškinimas ir jo taikymas antrojo apelianto padėčiai buvo
ginčijami Pirmosios instancijos teisme pirmojoje instancijoje. Šiuo apeliacinio skundo pagrindu siekiama išsamiai ginčyti
Pirmosios instancijos teismo pateiktą šios nuostatos išaiškinimą ir taikymą antrojo apelianto atžvilgiu. Iš to matyti, kad
šis pagrindas nėra naujas pagrindas, kurio pateikimas apeliacinio skundo stadijoje būtų draudžiamas Teisingumo Teismo procedūros
reglamento 42 straipsnio 2 dalimi ir 118 straipsniu.
Kai apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas, iš esmės apeliantas turi pateikti argumentus, kad pagrįstų, kaip jis turi
būti suprantamas, nesvarbu, ar jis nurodo argumentus, kuriais jau rėmėsi Teisingumo Teisme, ar pateikia naujus, be kita ko,
atsižvelgdamas į Pirmosios instancijos teismo pozicijas. Jei būtų kitaip, apeliacinio skundo procesas iš dalies netektų savo
prasmės (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Storck prieš VRDT
48 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Iš to matyti, kad antrasis ieškovas neturi pagrįsti šio pagrindo išimtinai naujais argumentais, susijusiais su Bendrijos teismų
praktikoje pateikiamu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos išaiškinimu. Tarybos argumentas šiuo klausimu yra nepagrįstas
ir turi būti atmestas.
Kalbant apie argumentų, susijusių su EŽTK, priimtinumą, iš kartu skaitomų Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio ir Teisingumo
Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalies nuostatų matyti, kad vykstant apeliaciniam procesui apeliantas gali nurodyti
bet kokį svarbų argumentą su vienintele sąlyga, kad apeliacinis skundas nepakeičia Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamos
bylos dalyko. Priešingai nei teigia Taryba, neegzistuoja jokia pareiga, kad kiekvienas apeliaciniame procese nurodytas argumentas
iš pradžių būtų aptartas pirmojoje instancijoje. Apribojimas šiuo atžvilgiu negali būti priimtinas, nes dėl jo apeliacinis
procesas prarastų didžiąją dalį savo prasmės.
Kadangi akivaizdu, jog šis apeliacinio skundo pagrindas nepakeičia Pirmosios instancijos teisme nagrinėtos bylos dalyko, Tarybos
argumentas dėl šio pagrindo nepriimtinumo, kiek jis grindžiamas EŽTK, yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Iš to išplaukia, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
Dėl šio pagrindo pagrįstumo antrasis apeliantas tvirtina, kad Sprendimai 2002/334 ir 2002/460 yra konkrečiai su juo susiję
tiek, kiek KNK ir PKK, ir kitų organizacijų, įsteigtinų po jos iširimo, atžvilgiu sudaro atstovaujamąjį pagrindą.
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad tokio ryšio nepakanka siekiant įrodyti, jog subjektas yra konkrečiai susijęs
EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme. Iš tikrųjų asociacija, kuri atstovauja tam tikrai fizinių ar juridinių asmenų
kategorijai, negali būti laikoma individualiai susijusia šios nuostatos prasme, kai kalbama apie aktą, kuris paveikia bendrus
šios kategorijos interesus (šiuo klausimu žr. minėtą sprendimą
Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes ir kt. prieš Tarybą
, Rink. p. 960 ir 1986 m. lapkričio 5 d. Nutarties
UFADE prieš ir Komisiją
, 117/86, Rink. p. 3255, 12 punktą).
Be to, antrasis apeliantas tvirtina, kad KNK rizikuoja, jog jo paties lėšos galėtų būti įšaldytos taikant Sprendimus 2002/334
ir 2002/460, jeigu jis būtų susijęs su PKK.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, fizinis ar juridinis asmuo gali teigti, jog visuotinai taikomas aktas yra konkrečiai
su juo susijęs tik tuomet, jeigu jis jam daro poveikį dėl tam tikrų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios jį išskiria
iš kitų asmenų ir taip individualizuoja analogiškai asmeniui, kuriam šis aktas skirtas (šiuo klausimu žr. minėtą sprendimą
Plaumann prieš Komisiją
, Rink. p. 223 ir 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą,
C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 36 punktą).
Taigi, nors KNK kyla pavojus, kad jo lėšos gali būti įšaldytos, taip yra dėl objektyviai apibrėžto draudimo, kuris vienodai
taikomas visoms Bendrijos teisės sritims. Šiomis aplinkybėmis KNK negali teigti, jog Sprendimai 2002/334 ir 2002/460 yra konkrečiai
su juo susiję EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
Skundžiamos nutarties 45, 46, 51 ir 52 punktuose padaręs išvadą, kad KNK nebuvo konkrečiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios
pastraipos prasme, Pirmosios instancijos teismas teisingai taikė šią nuostatą, kaip ji išaiškinta teismo praktikoje.
Tačiau antrasis apeliantas atsikerta, kad taip aiškinama EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa šiuo atžvilgiu iškelia ribojančią
priimtinumo sąlygą, kuri prieštarauja EŽTK.
Pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis. Todėl Teisingumo
Teismas vadovaujasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautiniais dokumentais žmogaus teisių apsaugos
srityje, kuriuos priimant valstybės narės bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę
(žr., be kita ko, 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I-5659, 71 punktą ir 2006 m. birželio 27 d. Sprendimo
Europos Parlamentas prieš Tarybą
, C‑540/03, Rink. p. I‑0000, 35 punktą).
Be to, ES 6 straipsnio 2 dalis numato:
„Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina (EŽTK) ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų
kaip bendri Bendrijos teisės principai.“
Būtent šiame kontekste reikia nagrinėti šį argumentą.
Pagal EŽTK 34 straipsnį kiekvienas fizinis asmuo, nevyriausybinės organizacijos ar grupės asmenys, teigiantys, kad jie yra
vienos iš Aukštųjų Susitariančiųjų Šalių padaryto EŽTK įtvirtintų teisių pažeidimo auka, gali pateikti Europos žmogaus teisių
teismui individualią peticiją.
Remiantis Europos žmogaus teisių teismo praktika, EŽTK 34 straipsnis bendrai reikalauja, kad tam, jog pareiškėjas būtų pripažintas
auka šio straipsnio prasme, jis turi nurodyti, jog nukentėjo nuo jau padaryto EŽTK pažeidimo (žr. 1978 m. rugsėjo 6 d. EŽTK
sprendimo
Klass ir kt. prieš Vokietiją
, Serija A Nr. 28, 33 punktą). Tik ypatingomis aplinkybėmis būsimo pažeidimo pavojus vis dėlto gali suteikti pareiškėjui EŽTK
pažeidimo aukos statusą (žr. 1995 m. gruodžio 4 d. Europos žmogaus teisių komisijos sprendimą
Noël Narvii Tauira ir kt. prieš Prancūziją
, ieškinys Nr. 28204/95,
Décisions et rapports (DR)
83-A, p. 112, 130). Tačiau iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos matyti, kad asmenys, kurie teigia esą susiję su subjektu,
nurodytu prie Bendrosios pozicijos 2001/931 pridėtame sąraše, nors jų pačių ten nėra, nėra aukos EŽTK 34 straipsnio prasme
ir todėl jų ieškiniai nepriimtini (žr. 2002 m. gegužės 23 d. EŽTK sprendimą
Segi ir kt. bei Gestoras Pro-Amnistia ir kt. prieš 15 Europos Sąjungos
valstybių
, ieškiniai Nr. 6422/02 ir 9916/02,
Recueil des arrêts et décisions
2002‑V).
Taigi KNK padėtis yra panaši į asmenų, susijusių su pirmiau nurodytais subjektais Segi ir Gestoras Pro-Amnistia. Iš tikrųjų
KNK nėra ginčijamame sąraše ir todėl jai netaikomos Reglamente Nr. 2580/2001 numatytos ribojančios priemonės.
Šiomis aplinkybėmis dabartinėje Europos žmogaus teisių teismo praktikoje lyg ir nurodoma, kad KNK negalėtų įrodyti esantis
auka EŽTK 34 straipsnio prasme ir todėl negalėtų kreiptis į šį teismą.
Todėl, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, jis neįrodė jokio prieštaravimo tarp EŽTK ir EB 230 straipsnio ketvirtosios
pastraipos.
Taigi šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Dėl devintojo apeliacinio skundo pagrindo
–       Šalių argumentai
Antrasis apeliantas tvirtina, kad skundžiamos nutarties 49 punkte yra klaida, nes jis grindžiamas prielaida, kad PKK nustojo
egzistuoti, taip iš anksto išsprendžiant esminį klausimą tam, kad argumentas, susijęs su ieškinio priimtinumu, būtų atmestas.
Taryba pastebi, kad Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo dėl PKK egzistavimo realumo. Siekdamas nustatyti, ar
KNK galėjo remtis aplinkybe, jog vienas ar daugiau jo narių galėjo pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo,
jis paprasčiausiai konstatavo, kad teigdamas, jog PKK nebeegzistuoja, antrasis apeliantas mažų mažiausiai pripažino, jog PKK
nebėra KNK narė.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Iš šio sprendimo 69–82 punktų matyti, kad Sprendimai 2002/334 ir 2002/460 nėra konkrečiai susiję su KNK EB 230 straipsnio
ketvirtosios pastraipos prasme ir jis nėra auka EŽTK 34 straipsnio prasme, nepaisant aplinkybės, kad PKK iš tikrųjų egzistuoja.
Šiomis sąlygomis tai, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai patvirtino PKK neegzistavimą, niekaip negalėtų lemti skundžiamos
nutarties panaikinimo antrojo apelianto atžvilgiu.
Taigi šis apeliacinio skundo pagrindas yra netinkamas.
Iš to išplaukia, kad antrojo apelianto apeliacinis skundas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Kadangi antrojo apelianto apeliacinio skundo pagrindai yra atmestini, iš jo priteisiamos jo pateikto apeliacinio skundo išlaidos
pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį ir 122 straipsnį.

Dėl ieškinio Pirmosios instancijos teisme
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmosios pastraipos antrą sakinį pastarasis teismas Pirmosios instancijos teismo
sprendimo panaikinimo atveju gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti. Taip yra
byloje tarp pirmojo apelianto ir Tarybos dėl ieškinio priimtinumo.
Taryba savo prašymą pirmojo apelianto ieškinį pripažinti nepriimtinu grindžia dviem pagrindais. Pirma, kadangi šis ieškinys
susijęs su Sprendimu 2002/334, jis buvo pateiktas praleidus terminą. Antra, PKK neturėjo teisės kreiptis į teismą, nes ji
nebeegzistuoja.

Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Tarybos teigimu, galutinis terminas ieškiniui dėl Sprendimo 2002/334 pareikšti buvo 2002 m. liepos 29 diena. Ieškinio originalas
Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai buvo pateiktas 2002 m. liepos 31 dieną. Todėl ieškinys, kiek jis susijęs su šiuo
sprendimu, buvo pateiktas praleidus terminą.
Komisija, pirmojoje instancijoje į bylą įstojusi šalis, pritarė šiam Tarybos samprotavimui ir pridūrė, kad ieškinio dėl Sprendimo
2002/334 nepriimtinumas lemia ieškinio dėl Sprendimo 2002/460 nepriimtinumą, nes pastarasis yra tik pirmąjį patvirtinantis
sprendimas.
Pirmasis apeliantas atsako, kad jo atstovai yra įsitikinę, jog ieškinio originalą ir penkias jo kopijas Pirmosios instancijos
teismo kanceliarijai jie įteikė 2002 m. liepos 24 d., nors originalą su pakeitimais pateikė 2002 m. liepos 31 dieną. Šiomis
sąlygomis ir kadangi pagrindinės teisėms kyla grėsmė, sutrukdyti pirmajam apeliantui kreiptis dėl Sprendimo 2002/334 panaikinimo
reikštų pritarti netinkamam formalizmui.
Bet kuriuo atveju, pirmojo apelianto teigimu, Sprendimas 2002/460 yra savarankiškas sprendimas, kuris buvo ginčytas laikantis
terminų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Sprendimas 2002/334 buvo priimtas 2002 m. gegužės 2 d. ir paskelbtas
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
2002 m. gegužės 3 dieną. Reikia atsižvelgti ne tik į dviejų mėnesių terminą EB 230 straipsnio penktojoje pastraipoje numatytam
ieškiniui dėl panaikinimo pareikšti, bet ir į keturiolikos dienų terminą, skaičiuojamą nuo ginčijamo akto paskelbimo pagal
Pirmosios instancijos procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalį ir į dešimties dienų terminą dėl nuotolių pagal to paties
reglamento 102 straipsnio 2 dalį. Pagal šias taisykles įtvirtinto termino paskutinė diena buvo 2002 m. liepos 27 diena. Kadangi
ši diena buvo šeštadienis, ieškinio pateikimo termino pabaiga buvo perkelta į 2002 m. liepos 29 d. pabaigą, remiantis šio
reglamento 101 straipsnio 2 dalimi.
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalis reikalauja, kad būtų pateiktas bet kokio procesinio
dokumento originalas.
Iš Pirmosios instancijos teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad 2002 m. liepos 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai
buvo pateiktos tik kopijos be originalų. Nors pirmasis apeliantas tvirtina, kad jo atstovai pateikė ieškinio originalą kartu
su šią dieną pateiktomis kopijomis, jis nepateikė jokio tai patvirtinančio įrodymo. Be to, 2002 m. liepos 31 d. pateiktame
originalo tekste yra skirtumų, palyginti su 2002 m. liepos 24 d. pateiktomis kopijomis. Taigi reikia konstatuoti, kad ieškinio
originalas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai buvo pateiktas tik 2002 m. liepos 31 d., o tai patvirtina ir kanceliarijos
uždėtas antspaudas.
Kadangi ieškinio originalas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai nebuvo pateiktas nustatytu terminu, pirmojo apelianto
ieškinys, pareikštas dėl Sprendimo 2002/334, yra nepriimtinas.
Šiai išvadai neturi įtakos pirmojo apelianto nurodyta aplinkybė, kad pagrindinėms teisėms kyla grėsmė. Iš tikrųjų taisyklės,
susijusios su ieškinių terminais, yra viešosios tvarkos taisyklės ir teismas jas turi taikyti taip, kad užtikrintų teisinį
saugumą bei subjektų lygybę prieš įstatymą.
Tačiau akivaizdu, kad pirmasis ieškovas Sprendimą 2002/460 ginčijo per nustatytus terminus.
Kaip teisingai teigė Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 44 punkte, šis sprendimas yra naujas, palyginti su
Sprendimu 2002/334. Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį ir Bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio
6 dalį kiekvienas sprendimas, kuriuo pakeičiamas ginčijamas sąrašas, priimamas Tarybai peržiūrėjus nurodytų asmenų, grupių
ir susivienijimų padėtį.
Iš to išplaukia, kad Sprendimas 2002/460 nėra paprastas Sprendimo 2002/334 patvirtinimas ir kad ieškinio, nors jis pareikštas
dėl Sprendimo 2002/334, nepriimtinumas netrukdo pirmajam apeliantui ginčyti Sprendimo 2002/460.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Taryba tvirtina, kad PKK neturi teisės pareikšti ieškinio dėl panaikinimo, nes, atsižvelgiant į paties pirmojo apelianto pareiškimus,
PKK buvo likviduota. Jos neegzistavimą patvirtina aplinkybė, kad ji neturi oficialaus blanko. Iš tikrųjų įgaliojimas advokatams
jai atstovauti buvo surašytas ant paprasto balto popieriaus ir pasirašytas Osman Ocalan vardu.
Pirmasis apeliantas teigia, pirma, kad jis nepatvirtino, jog PKK buvo likviduota ir, antra, kad PKK išsaugo bent tam tikrą
teisę, kurios pakanka ginčyti jos įtraukimą į ginčijamą sąrašą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 38–52 punktuose, turimi įrodymai parodo, kad PKK nebuvo likviduota per jos suvažiavimą
2002 m. balandžio 4–10 dienomis. Iš tikrųjų išnagrinėjus šiuos įrodymus atrodo, kad PKK egzistavo ir po šio suvažiavimo, bet
greičiausiai reorganizuota forma ir kitais pavadinimais.
Net jei po 2002 m. balandžio 4 d. PKK veiklos sritis negali būti tiksliai apibrėžta, atsižvelgiant į šiuos elementus, bet
kuriuo atveju akivaizdu, jog PKK egzistavimas yra pakankamas, kad ji galėtų ginčyti jos įtraukimą į ginčijamą sąrašą.
Iš tikrųjų Europos bendrija yra teisinė bendrija, kurioje jos institucijoms taikoma jų veiksmų atitikties EB sutarčiai ir
bendriesiems teisės principams, kuriems priklauso ir pagrindinės teisės, kontrolė. Taigi asmenys privalo galėti pasinaudoti
veiksminga teismine teisių, išplaukiančių iš Bendrijos teisinės sistemos, apsauga, nes teisė į tokią apsaugą yra vienas iš
bendrųjų teisės principų, išplaukiančių iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų. Šiai teisei taip pat buvo skirti
EŽTK 6 ir 13 straipsniai (žr. minėto sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
38 ir 39 straipsnius).
Šios teisminės apsaugos veiksmingumas yra dar svarbesnis, nes Reglamentu Nr. 2580/2001 numatytos ribojančios priemonės, sukelia
sunkias pasekmes. Ne tik sudaromos kliūtys visiems šiame reglamente numatytų asmenų, grupių ir susivienijimų finansiniams
sandoriams ir finansinėms paslaugoms, bet ir pakenkiama jų reputacijai bei politinei veiklai dėl to, kad jie įvardijami kaip
teroristai.
Pagal Reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalį, skaitomą kartu su bendrosios pozicijos 1 straipsnio 4–6 dalimis, asmuo,
grupė ar susivienijimas gali būti įtraukiami į ginčijamą sąrašą tik pateikus tam tikrus įrodymus ir nepažeidžiant tikslaus
nurodytų asmenų, grupių ar susivienijimų nustatymo. Be to, patikslinama, kad asmens, grupės ar susivienijimo vardas ir pavardę
ar pavadinimas gali būti paliekami šiame sąraše tik su sąlyga, kad Taryba reguliariai peržiūri jų padėtį. Teismui turi būti
suteikta galimybė visa tai kontroliuoti.
Iš to išplaukia, kad jei Sprendimu 2002/460 Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė, jog PKK egzistavimas yra pakankamas,
kad būtų taikomos Reglamente Nr. 2580/2001 numatytos ribojančios priemonės, darnumas ir teisingumas reikalauja pripažinti,
kad šis susivienijimas ir toliau išsaugo pakankamą egzistavimą, jog ginčytų šią priemonę. Bet kokia kita išvada reikštų, kad
tam tikra organizacija gali būti įtraukiama į ginčijamą sąrašą be galimybės pareikšti ieškinį dėl šio įtraukimo.
Kad būtų leista pateikti ieškinį tokios organizacijos vardu, būtina įrodyti, jog atitinkama organizacija iš tikrųjų turi realų
ketinimą pareikšti ieškinį ir jog advokatai, kurie teigia jai atstovaujantys, iš tikrųjų buvo įgalioti tai daryti.
Teisingumo Teismo statuto, ypač jo 21 straipsnio, Teisingumo Teismo procedūros reglamento, ypač jo 38 straipsnio, ir Pirmosios
instancijos teismo reglamento, ypač jo 44 straipsnio, nuostatos nebuvo skirtos atvejams, kai ieškinį pareiškia juridinio asmens
statuso neturinčios organizacijos, kaip antai PKK. Šioje ypatingoje situacijoje ieškinio dėl panaikinimo priimtinumą reglamentuojančios
procesinės taisyklės turi būti taikomos jas, kiek reikia, pritaikant šios bylos aplinkybėms. Kaip teisingai teigė Pirmosios
instancijos teismas skundžiamos nutarties 28 punkte, reikia vengti pernelyg didelio formalizmo, kuris atimtų bet kokią galimybę
pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, nors aptariamam susivienijimui buvo taikytos ribojančios Bendrijos priemonės.
Iš to išplaukia, kad Osman Ocalan turi teisę pasitelkdamas bet kokį įrodymą įrodyti, jog jis teisėtai veikė PKK, kurios atstovu
teigia esąs, vardu.
Kalbant apie Osman Ocalan atstovavimo PKK teisėtumą, abejonė kyla dėl tos aplinkybės, kad advokatams suteiktame įgaliojime
jis save įvardija kaip buvusį PKK narį, nepateikdamas jokio teisėto dokumento, patvirtinančio, kad gali pastarajai atstovauti.
Tačiau apeliaciniame procese pirmasis apeliantas Teisingumo Teismui pateikė advokato Mark Muller, kuris bando šį įgaliojimą
pateisinti, pareiškimą. Kaip tai patvirtina 2005 m. gegužės 12 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimas
Abdullah Ocalan prieš Turkiją
(ieškinys Nr. 46221/99, dar nepaskelbtas), Mark Muller atstovauja šiame teisme Abdullah Ocalan, kuris buvo PKK vadovas ir
kuris kali Turkijoje nuo 1999 metų. Mark Muller nurodo, kad per vieną iš Abdullah Ocalan lankymų kalėjime, pastarasis įgaliojo
jį ginčyti PKK paskelbimą neteisėta Europoje. Be to, Mark Muller teigia, kad keli kiti PKK aukštas pareigas užimantys asmenys
ir jos įpėdinis KADEK įgaliojo jį atstovauti procese, pradėtame pareiškus ieškinį Pirmosios instancijos teisme.
Mark Muller taip pat teigia, kai Osman Ocalan pasirašė advokatams duotą įgaliojimą pareikšti šį ieškinį, jis buvo tiek PKK,
tiek KADEK aukštas pareigas užimantis atstovas.
Šių pareiškimų, kuriuos padarė į vienos valstybės narės advokatų sąrašą įrašytas atstovas, kuriam, kaip tokiam, taikomas profesinės
etikos kodeksas, šiomis ypatingomis bylos aplinkybėmis pakanka, jog būtų įrodyta, kad  Osman Ocalan turi teisę atstovauti
PKK ir, be kita ko, įgalioti advokatus veikti pastarosios vardu.
Šios išvados nepaneigia Tarybos argumentas dėl oficialaus blanko neturėjimo.
Žinoma, pagal privatinę teisę įsteigto juridinio asmens atveju yra įprasta, kad advokatams duodamas įgaliojimas būtų surašomas
oficialiame blanke, nors to nereikalauja su procesu Teisingumo Teisme ir Pirmosios instancijos teisme susijusios nuostatos.
Tačiau organizacijos, kuri nėra įsteigta pagal paprastai juridiniams asmenims taikomas teisės normas, atveju šis elementas
mažai ką įrodo.
Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Osman Ocalan turi teisę atstovauti PKK ir įgalioti advokatus jai atstovauti.
Iš to matyti, kad pirmojo apelianto ieškinys yra priimtinas tiek, kiek jis pateiktas dėl Sprendimo 2002/460. Todėl byla turi
būti grąžinta Pirmosios instancijos teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl esmės.
Kadangi byla, kiek ji susijusi su pirmuoju apeliantu, grąžinama nagrinėti Pirmosios instancijos teismui, bylinėjimosi išlaidų
klausimo sprendimas paliekamas pastarojo nuožiūrai.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2005 m. vasario 15 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį
PKK ir KNK prieš Tarybą
(T‑229/02) tiek, kiek ja atmetamas Osman Ocalan Kurdistan Workers’s Party (PKK) vardu pateiktas ieškinys.
2.
Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.
3.
Priteisti iš Serif Vanly Kurdistan National Congress (KNK) vardu pateikto apeliacinio skundo išlaidas.
4.
Atmesti Osman Ocalan PKK vardu pareikštą ieškinį kaip nepriimtiną tiek, kiek jis pateiktas dėl 2002 m. gegužės 2 d. Tarybos
sprendimo 2002/334/EB, įgyvendinančio Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems
asmenims ir susivienijimams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančio Sprendimą 2001/927/EB.
5.
Pripažinti Osman Ocalan PKK vardu pareikštą ieškinį priimtinu tiek, kiek jis pateiktas dėl 2002 m. birželio 17 d. Tarybos
sprendimo 2002/460/EB, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims
ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio 3 dalį ir panaikinančio Sprendimą 2002/334/EB. Grąžinti bylą nagrinėti
Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl esmės.
6.
Atidėti PKK vardu veikiančio Osman Ocalan bylinėjimosi išlaidų klausimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.