CELEX: 62006CJ0244
Laisvas prekių judėjimas
EB 28 straipsnis
Lygiaverčio poveikio priemonės
Direktyva 2000/31/EB
Nacionalinės teisės aktai, draudžiantys prekybą paštu vaizdo įrašais, kurių nepatikrino kompetentinga institucija ir kurie nebuvo klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra šios institucijos nuorodos dėl amžiaus, kada juos galima žiūrėti
Iš kitos valstybės narės importuoti šios valstybės kompetentingos institucijos patikrinti ir klasifikuoti vaizdo įrašai, ant kurių yra amžiaus ribos nuoroda
Pateisinimas
Vaiko apsauga
Proporcingumo principas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 28 ir 30 straipsnių bei 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje („Elektroninės komercijos direktyva“) (
OL L 178, p. 1
) aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp
Dynamic Medien Vertriebs GmbH
(toliau –
Dynamic Medien
) ir
Avides Media AG
(toliau –
Avides Media
), dviejų pagal Vokietijos teisę įsteigtų bendrovių, dėl antrosios bendrovės Vokietijoje internete vykdomos prekybos paštu Jungtinės Karalystės kilmės vaizdo įrašais, kurių nepatikrino aukštesnė regioninė institucija ar autonominio reguliavimo nacionalinė įstaiga ir kurie nebuvo klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra šios institucijos ar įstaigos nuorodos dėl amžiaus, kada šiuos vaizdo įrašus galima žiūrėti.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Pagal Direktyvos 2000/31 1 straipsnio 1 dalį šios direktyvos tikslas yra prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos funkcionavimo užtikrinant laisvą informacinės visuomenės paslaugų judėjimą tarp valstybių narių.
Minėtos direktyvos 2 straipsnio h punktas sąvoką „koordinuojama sritis“ apibrėžia kaip „reikalavimus, nustatytus valstybių narių teisinėse sistemose, kurios taikomos informacinės visuomenės paslaugų teikėjams arba informacinės visuomenės paslaugoms, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra bendro pobūdžio, ar konkrečiai joms skirti“.
Minėto 2 straipsnio h punkto ii papunktyje patikslinama, kad koordinuojama sritis neaprėpia tokių reikalavimų kaip reikalavimai, taikomi pačioms prekėms, ir reikalavimai, taikomi prekėms pristatyti. Dėl to, kas yra reikalavimai, taikomi pačioms prekėms, Direktyvos 2000/31 dvidešimt pirma konstatuojamoji dalis nurodo saugos standartus, ženklinimo prievoles ir atsakomybę už prekes.
Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės negali dėl koordinuojamai sričiai priskiriamų priežasčių riboti laisvės teikti informacinės visuomenės paslaugas iš kitos valstybės narės. Tačiau to paties 3 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad minėtos valstybės, esant tam tikroms sąlygoms, gali taikyti konkrečiai informacinės visuomenės paslaugai tam tikras priemones, būtinas apsaugoti viešąją tvarką, ypač nepilnamečius, taip pat visuomenės sveikatą ir vartotojus.
1997 m. gegužės 20 d. Europos parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (
OL L 144, p. 19
), tikslas, remiantis jos pirmuoju straipsniu, yra suderinti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, reglamentuojančias nuotolinės prekybos sutartis, sudarytas tarp vartotojų ir tiekėjų.
Nacionalinės teisės aktai
2002 m. liepos 23 d. Nepilnamečių apsaugos įstatymo
(Jugendschutzgesetz)
(BGBl. 2002 I, p. 2730) 1 straipsnio 4 dalis prekybą paštu apibrėžia kaip „visus užsakant ir išsiunčiant prekę paštu ar elektroniniu būdu sudarytus atlygintinius sandorius, nesant tiesioginio kontakto tarp siuntėjo ir pirkėjo arba nesant techninių ar kitų apsaugos būdų, užtikrinančių, kad siuntinys nebus išsiųstas vaikams ar paaugliams“.
Nepilnamečių apsaugos įstatymo 12 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad iš anksto įrašytos vaizdo kasetės ir kitos vaizdo įrašų laikmenos, kur įrašyti filmai ar žaidimai gali būti rodomi ar žaidžiami per televizorių arba kompiuteriu (vaizdo įrašai), vaikams ar paaugliams gali būti viešai prieinamos, tik jei programos yra leistinos jų amžiaus grupei ir aukščiausiosios Žemės institucijos arba autonominio reguliavimo organizacijos pažymėtos vykdant procedūrą, numatytą šio įstatymo 14 straipsnio 6 dalyje, arba jei tai yra informacinės, švietimo ir mokymo programos, kurias tiekėjas pažymėjo kaip „informacinė programa“ arba „mokymui skirta programa“.
Minėto 12 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „vaizdo įrašai, ant kurių nėra aukščiausiosios Žemės institucijos ar kitos autonominio reguliavimo organizacijos žymens arba yra pagal 14 straipsnio 2 dalį pažymėti žymeniu „draudžiama nepilnamečiams“ vykdant 14 straipsnio 6 dalyje numatytą procedūrą arba ant kurių tiekėjas neuždėjo etikečių, kaip tai numato 14 straipsnio 7 dalis, negali būti:
1)
siūlomi, parduodami arba kitaip prieinami vaikams ar paaugliams;
2)
siūlomi arba parduodami mažmenine prekyba ne prekybos vietose, kioskuose arba kitose pardavimo vietose, į kurias klientai nepatenka įprastai, arba paštu.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Avides Media
per savo internetinį tinklalapį ir naudodama elektroninės prekybos platformą prekiauja paštu vaizdo ir garso įrašais.
Pagrindinė byla susijusi su šios bendrovės vykdomu į DVD ar vaizdo kasetę įrašytų japonų animacinių filmų, vadinamų „animes“, importu iš Jungtinės Karalystės į Vokietiją. Prieš importą jas patikrina
British Board of Film Classification
(Britų filmų klasifikavimo komisija, toliau – BFKK). Ji, taikydama Jungtinėje Karalystėje galiojančias su nepilnamečių apsauga susijusias nuostatas, nustatė visuomenę, kuriai šie vaizdo įrašai yra skirti, ir juos priskyrė kategorijai „draudžiama jaunesniems kaip 15 metų“. Ant šių vaizdo įrašų yra BFKK lipdukas, ant kurio nurodyta, kad juos gali žiūrėti vyresni kaip 15 metų asmenys.
Dynamic Medien
, kuri yra
Avides Media
konkurentė, kreipėsi į
Langericht Koblenz
su prašymu taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kurių tikslas – uždrausti pastarajai bendrovei parduoti paštu tokius vaizdo įrašus. Jos teigimu, Nepilnamečių apsaugos įstatymas draudžia prekybą paštu vaizdo įrašais, kurie Vokietijoje nebuvo patikrinti taikant šį įstatymą ir ant kurių nėra aukštesnės regioninės institucijos ar autonominio reguliavimo įstaigos (toliau – kompetentinga institucija) sprendimu patvirtintos nuorodos dėl amžiaus, kurio sulaukus juos galima žiūrėti.
2004 m. birželio 8 d. Sprendimu šis teismas nusprendė, kad prekyba paštu vaizdo įrašais, ant kurių yra tik BFKK nuoroda dėl amžiaus ribos, prieštarauja Nepilnamečių apsaugos įstatymo nuostatoms ir yra antikonkurencinio pobūdžio veikla. Laikinųjų apsaugos priemonių klausimą sprendžiantis
Oberlandesgericht Koblenz
2004 m. gruodžio 21 d. patvirtino šį sprendimą.
Gavęs ieškinį dėl esmės ir abejodamas dėl Nepilnamečių apsaugos įstatyme numatyto draudimo atitikties EB 28 straipsnio ir Direktyvos 2000/31 nuostatoms,
Landgericht Koblenz
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Vokietijos teisės nuostata, draudžianti prekybą paštu vaizdo įrašais (DVD, vaizdo kasetėmis), ant kurių nepažymėta, kad jų atžvilgiu Vokietijoje buvo atliktas su nepilnamečių apsauga susijęs patikrinimas, prieštarauja EB 28 straipsnyje įtvirtintam laisvo prekių judėjimo principui?
2.
Konkrečiai kalbant, ar prekybos paštu tokiais vaizdo įrašais draudimas yra lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme?
3.
Jei taip, ar toks draudimas yra pateisinamas pagal EB 30 straipsnį bei atsižvelgiant į Direktyvą 2000/31 ir tada, kai vaizdo įrašo atžvilgiu buvo atliktas su nepilnamečių apsauga susijęs patikrinimas kitoje <…> valstybėje narėje ir ant jo yra atitinkama etiketė, arba ar toks kitos <…> valstybės narės patikrinimas yra švelnesnė priemonė minėtos nuostatos prasme?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirminės pastabos
Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar laisvo prekių judėjimo principas EB 28–30 straipsnių prasme, pastarąjį prireikus skaitant kartu su Direktyvos 2000/31 nuostatomis, draudžia nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie draudžia prekybą paštu vaizdo įrašais, kurių nepatikrino kompetentinga institucija ir kurie nebuvo klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra šios institucijos nuorodos dėl amžiaus, kada juos galima žiūrėti.
Dėl nacionalinės teisės pagrindo, į kurį patenka prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad prekybos paštu nepatikrintais vaizdo įrašais draudimas nėra absoliutus. Realiai šis prekybos tipas atitinka nacionalinę teisę, jei veiksmingai užtikrinama, kad užsakymą atliko pilnametis asmuo ir kad aptariamos prekės nebus pristatytos vaikams ar paaugliams.
Šiame kontekste kyla klausimas dėl prekybos paštu sąvokos apibrėžimo nacionalinės teisės sistemoje. Iš bylos medžiagos išplaukia, kad ši sąvoka Nepilnamečių apsaugos įstatymo 1 straipsnio 4 dalyje apibrėžiama kaip „visi užsakant ir išsiunčiant prekę paštu ar elektroniniu būdu sudaryti atlygintiniai sandoriai, nesant tiesioginio kontakto tarp siuntėjo ir pirkėjo arba nesant techninių ar kitų apsaugos būdų, užtikrinančių, kad siuntinys nebus išsiųstas vaikams ar paaugliams“.
Tačiau Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, neprivalo aiškinti nacionalinių nuostatų ir nuspręsti dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto jų aiškinimo teisingumo (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimą
Corsten
,
C-58/98, Rink. p. I-7919
, 24 punktą). Teisingumo Teismas, atskirdamas Bendrijos ir nacionalinių teismų kompetenciją, turi atsižvelgti į faktinį ir teisinį prašyme priimti prejudicinį sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą (žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo
Ambulanz Glöckner
,
C-475/99, Rink. p. I-8089
, 10 punktą; 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo
Dörr ir Ünal
,
C-136/03, Rink. p. I-4759
, 46 punktą ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Conseil général de la Vienne
,
C-419/04, Rink. p. I-5645
, 24 punktą).
Tokiomis sąlygomis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia atsakyti remiantis jį pateikusio teismo prielaida, kad aptariamos teisės nuostatos draudžia bet kokią prekybą paštu vaizdo įrašais, kurių kompetentinga institucija nepatikrino ir neklasifikavo nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra šios institucijos pateiktų nuorodų dėl amžiaus, kada juos galima žiūrėti.
Be to, reikia pažymėti, kad akivaizdu, jog bylos aplinkybių atžvilgiu pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės nuostatos taikytinos ne tik Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje įstiegtiems tiekėjams, bet ir tiems, kurių buveinė yra kitose valstybėse narėse.
Kalbant apie Bendrijos teisės nuostatas, taikytinas aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje, reikia konstatuoti, kad tam tikri su vaizdo įrašų prekybą paštu susiję aspektai gali būti priskirtini Direktyvos 2000/31 taikymo sričiai. Tačiau, kaip išplaukia iš šios direktyvos 2 straipsnio h punkto ii papunkčio, ji neaprėpia reikalavimų, taikomų pačioms prekėms. Tai taikytina ir Direktyvai 97/7/EB.
Kadangi su nepilnamečių apsauga vykdant prekių pardavimą paštu susijusios nuostatos nėra suderintos Bendrijos lygmeniu, pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės nuostatas reikia vertinti EB 28 ir EB 30 straipsnių atžvilgiu.
Dėl laisvo prekių judėjimo apribojimo egzistavimo
Avides Media
, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės aktų nuostatos yra kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė, kurią iš principo draudžia EB 28 straipsnis. Tačiau, jų teigimu, minėta sistema turi būti pateisinama dėl su nepilnamečių apsauga susijusių argumentų.
Dynamic Medien
, Vokietijos vyriausybė ir Airija tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai susiję su prekybos būdais 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
Keck ir Mithouard
(
C-267/91 ir C-268/91, Rink. p. I-6097
) prasme. Kadangi jie taikytini nacionalinėms ir importuotoms prekėms ir vienodai teisiškai bei faktiškai veikia prekybą šiomis dviejų tipų prekėmis, jie nepriskirtini EB 28 straipsnyje numatytam draudimui.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką bet kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą, laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte kiekybiniams apribojimams ir draudžiama EB 28 straipsniu (žr., be kita ko, 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo
Dassonville
,
8/74, Rink. p. 837
, 5 punktą; 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
,
C-420/01, Rink. p. I-6445
, 25 punktą ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Ludwigs-Apotheke
,
C-143/06, Rink. p. I-9623
, 25 punktą).
Nors priemonės tikslas nėra reguliuoti pasikeitimą prekėmis tarp valstybių narių, lemiamas veiksnys yra jos poveikis, tikras ar potencialus, Bendrijos vidaus prekybai. Taikant šį kriterijų, draudžiamos lygiaverčio poveikio priemonės yra kliūtys laisvam prekių judėjimui, atsirandančios, nesant suderintų nacionalinės teisės aktų, dėl kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintoms ir parduodamoms prekėms taikomų taisyklių dėl sąlygų, kurias turi atitikti šios prekės (pavyzdžiui, jų pavadinimas, forma, dydis, svoris, sudėtis, pristatymas, žymėjimas, pakuotė), net jeigu šios taisyklės vienodai taikomos visiems gaminiams, nes šio taikymo negalima pateisinti bendruoju interesu, kuris leistų reikalavimams dominuoti laivo prekių judėjimo atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1979 m. vasario 20 d. Sprendimo
Rewe-Zentral
, vadinamojo „Cassis de Dijon“,
120/78, Rink. p. 649
, 6, 14 ir 15 punktus; 1997 m. birželio 26 d. Sprendimo
Familiapress
,
C-368/95, Rink. p. I-3689
, 8 punktą ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Deutscher Apothekerverband
,
C-322/01, Rink. p. I-14887
, 67 punktą).
Teisingumo Teismas savo praktikoje EB 28 straipsnio draudžiamomis lygiaverčio poveikio priemonėmis taip pat laikė nacionalines nuostatas, teisėtai kitoje valstybėje narėje gaminamoms ir parduodamoms prekėms numatančias papildomą patikrinimą, nepažeidžiant išimčių, kurias numato ar leidžia Bendrijos teisė (žr., be kita ko, 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Canal Satélite Digital
,
C-390/99, Rink. p. I-607
, 36 ir 37 punktus bei 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
ATRAL
,
C-14/02, Rink. p. I-4431
, 65 punktą).
Vis dėlto tam tikrus prekybos būdus ribojančios ar draudžiančios nacionalinės nuostatos, kurios, viena vertus, taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, savo veiklą vykdantiems nacionalinėje teritorijoje, ir, antra vertus, daro tokį patį teisinį ir faktinį poveikį nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių prekybai, negali tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai riboti valstybių narių tarpusavio prekybos sprendimu
Dassonville
įtvirtintos teismų praktikos prasme (žr., be kita ko, minėto sprendimo
Keck ir Mithouard
16 punktą; 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Hünermund ir kt
.,
C-292/92, Rink. p. I-6787
, 21 punktą ir 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Ahokainen ir Leppik
,
C-434/04, Rink. p. I-9171
, 19 punktą). Jei šios sąlygos yra įgyvendintos, tokio tipo teisės aktų taikymu prekių, kilusių iš kitos valstybės narės ir atitinkančių jos nustatytas taisykles, pardavimui neužkertamas kelias į rinką arba jis nėra labiau apribojamas, palyginti su nacionalinėms prekėms taikomomis sąlygomis (žr. minėto sprendimo
Keck ir Mithouard
17 punktą).
Vėliau Teisingumo Teismas nuostatas dėl tam tikrų prekybos būdų priskyrė pardavimo būdus reglamentuojančioms taisyklėms minėto sprendimo
Keck ir Mithouard
prasme (žr., be kita ko, minėto sprendimo
Hünermund ir kt
. 21 ir 22 punktus; 2000 m. sausio 13 d. Sprendimo
TK-Heimdienst
,
C-254/98, Rink. p. I-151
, 24 punktą ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
A-Punkt Schmuckhandel
,
C-441/04, Rink. p. I-2093
, 16 punktą).
Iš 1995 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
(
C-391/92, Rink. p. I-1621
) 15 punkto išplaukia, kad pardavimo būdą šio sprendimo 29 punkte cituotos teismo praktikos prasme nustato teisės aktai, kurie riboja prekių pardavimą tam tikrose prekybos vietose bei komercinę ūkio subjektų laisvę, nedarydami įtakos prekių savybėms. Taigi būtinybė aptariamas prekes pritaikyti prekybos vietos valstybėje narėje galiojančioms nuostatoms neleidžia minėtų reikalavimų traktuoti kaip pardavimo būdo (žr. minėto sprendimo
Canal Satélite Digital
30 punktą). Tai taikytina, be kita ko, ir būtinybei pakeisti importuotų prekių etiketes (žr.1999 m. birželio 3 d. Sprendimo
Colim
,
C-33/97, Rink. p. I-3175
, 37 punktą ir 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo
Morellato
,
C-416/00, Rink. p. I-9343
, 29 ir 30 punktus).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai nenustato pardavimo būdo minėtu sprendimu
Keck ir Mithouard
pradėtos teismų praktikos prasme.
Iš tiesų minėtos nuostatos nedraudžia prekybos paštu vaizdo įrašais. Jos numato, kad tam, jog būtų galima tokiu būdu prekiauti, jie turi būti patikrinti ir klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais, nepaisant to, ar analogiška procedūra jau buvo atlikta minėtų vaizdo įrašų eksporto valstybėje narėje. Be to, šios nuostatos nustato sąlygą, kurią jie turi atitikti, t. y. sąlygą, susijusią su jų žymėjimu.
Reikia konstatuoti, kad tokie teisės aktai gali apsunkinti ir pabranginti kitų, ne Vokietijos Federacinės Respublikos, valstybių narių kilmės vaizdo įrašų importą, todėl tai gali atgrasinti tam tikrus suinteresuotuosius asmenis prekiauti tokiais vaizdo įrašais šioje valstybėje narėje.
Iš prieš tai išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos yra kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonės EB 28 straipsnio prasme, iš principo nesuderinamos su iš jos išplaukiančiomis pareigomis, išskyrus, jeigu jos gali būti objektyviai pateisinamos.
Dėl galimo nuostatų pateisinimo
Jungtinė Karalystė ir Komisija mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos yra pateisinamos tiek, kiek jomis siekiama apsaugoti nepilnamečius. Šis tikslas yra, be kita ko, susijęs su visuomenės morale ir viešąja tvarka. Tai yra pateisinimai, kuriuos pripažįsta EB 30 straipsnis. Be to, direktyvos 97/7 ir 2000/31 aiškiai leidžia nustatyti apribojimus dėl bendro intereso.
Dynamic Medien
, Vokietijos vyriausybė ir Airija pritaria šiai pozicijai su sąlyga, jei bus nustatyta, kad minėtos nuostatos neišvengia draudimo, numatyto EB 28 straipsnyje. Vokietijos vyriausybė teigia, kad jomis siekiama viešosios tvarkos tikslų ir jos užtikrina, kad jaunimas galėtų ugdyti savo atsakomybės jausmą bei socialumą. Be to, nepilnamečių apsauga yra tikslas, glaudžiai susijęs su žmogaus orumo gerbimo užtikrinimu. Airija taip pat nurodo imperatyvų vartotojų apsaugos reikalavimą, pripažintą minėtame sprendime
Cassis de Dijon
.
Avides Media
teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos yra neproporcingos tiek, kiek jomis sistemingai draudžiama prekyba paštu vaizdo įrašais, kurie nėra pažymėti jų nustatytų būdu, nepaisant to, ar aptariami vaizdo įrašai kitoje valstybėje narėje buvo patikrinti nepilnamečių apsaugos tikslais, ar ne. Vokietijos teisė taip pat nenumato supaprastintos procedūros tuo atveju, jei toks patikrinimas jau buvo atliktas.
Šiuo požiūriu reikia priminti, kad vaiko teisių apsaugą reglamentuoja įvairūs tarptautiniai instrumentai, kuriuos priimant valstybės narės bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė, pavyzdžiui, 1966 m. gruodžio 19 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtas ir 1976 m. kovo 23 d. įsigaliojęs Tarptautinis pilietinių ir politinių teisių paktas bei 1989 m. lapkričio 20 d. minėtos Asamblėjos priimta ir 1990 m. rugsėjo 2 d. įsigaliojusi Vaiko teisių konvencija. Teisingumo Teismas jau turėjo progą priminti, kad šie tarptautiniai instrumentai yra vieni iš su žmogaus teisių apsauga susijusių tarptautinių dokumentų, į kuriuos jis atsižvelgia taikydamas bendruosius Bendrijos teisės principus (žr., be kita ko, 2006 m. birželio 27 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
,
C-540/03, Rink. p. I-5769
, 37 punktą).
Šiame kontekste reikia pažymėti, kad pagal Vaiko teisių konvencijos 17 straipsnį valstybės dalyvės pripažįsta svarbų masinės informacijos priemonių vaidmenį ir rūpinasi, kad vaikas galėtų naudotis įvairių nacionalinių ir tarptautinių šaltinių informacija bei medžiaga, ypač tokia, kuri prisideda prie vaiko socialinės, dvasinės ir dorovinės gerovės ir skatina jo fizinį bei psichinį vystymąsi. To paties straipsnio e punkte patikslinama, kad minėtos valstybės dalyvės skatina formuoti principus, padedančius apginti vaiką nuo jo gerovei kenkiančios informacijos ir medžiagos.
Vaiko apsaugą taip pat numato ir Europos Sąjungos priimti instrumentai, kaip antai 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija (
OL C 364, p. 1
), kurios 24 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vaikai turi teisę į jų gerovei užtikrinti būtiną apsaugą ir globą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
58 punktą). Be to, valstybių narių teisę imtis būtinų priemonių dėl priežasčių, susijusių su nepilnamečių apsauga, pripažįsta tam tikri Bendrijos teisės instrumentai, pavyzdžiui, Direktyva 2000/31.
Nors vaiko apsauga yra teisėtas interesas, galintis iš principo pateisinti EB sutarties užtikrinamos pagrindinės laisvės, tokios kaip laisvas prekių judėjimas, apribojimą, (analogiškai žr. 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
,
C-112/00, Rink. p. I-5659
, 74 punktą), net ir tokiu atveju reikia, kad šis apribojimas būtų tinkamas nagrinėjamam tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jį pasiekti (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo
Omega
,
C-36/02, Rink. p. I-9609
, 36 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
International Transport Workers’ Federation ir Finnish Seamen’s Union
,
C-438/05, Rink. p. I-10779
, 75 punktą).
Iš sprendimo kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nuostatomis siekiama apginti vaiką nuo jo gerovei kenkiančios informacijos ir medžiagos.
Šiuo požiūriu reikia pažymėti, kad nebūtina, jog siekiant apginti vaiko teises valstybės narės institucijų nustatytos ribojančios priemonės, nurodytos šio sprendimo 39-42 punktuose, atitiktų koncepciją, kuriai pritaria visos valstybės narės, kiek tai susiję su šios apsaugos lygiu ir būdais (analogiškai žr. minėto sprendimo
Omega
37 punktą). Kadangi ši koncepcija valstybėse narėse gali skirtis dėl moralės ar kultūros aspektų, valstybėms narėms reikia pripažinti tam tikrą diskreciją.
Nors ir teisinga, kad pastarosios privalo, nesant suderinamumo Bendrijoje, įvertinti lygį, iki kurio jos siekia užtikrinti aptariamo intereso apsaugą, ši diskrecija turi būti įgyvendinama laikantis iš Bendrijos teisės išplaukiančių pareigų.
Taigi nors pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos atitinka vaiko apsaugos lygį, kurį Vokietijos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje, dar reikia, kad priemonės, kurias ji įgyvendina, būtų tinkamos realizuojant šį tikslą ir kad jos neišeitų už to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Nekyla jokių abejonių, kad draudimas parduoti ir perleisti paštu vaizdo įrašus, kurių nepatikrino kompetentinga institucija ir kurie nebuvo klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra jokios šios institucijos nuorodos apie amžių, kada juos galima žiūrėti, yra priemonė, kuria siekiama apsaugoti vaiką nuo jo gerovei kenkiančios informacijos ir medžiagos.
Dėl aptariamo draudimo materialinio aspekto reikia pažymėti, kad Nepilnamečių apsaugos įstatymas nedraudžia prekiauti bet kokia forma nepatikrintais vaizdo įrašais. Iš tikrųjų iš sprendimo kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad leidžiama importuoti ir parduoti pilnamečiams tokius vaizdo įrašus platinimo tinklais esant tiesioginiam kontaktui tarp tiekėjo ir pirkėjo, taip užtikrinant, kad vaikai neturėtų priėjimo prie šių vaizdo įrašų. Šių aplinkybių atžvilgiu pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos neviršija to, kas yra būtina aptariamos valstybės narės tikslui pasiekti.
Dėl patikrinimo procedūros, nacionalinio teisės aktų leidėjo numatytos siekiant apsaugoti vaiką nuo jo gerovei kenkiančios informacijos ir medžiagos, priimtų šiuo klausimu priemonių būtinumo ir proporcingumo vertinimui neturi reikšmės tai, kad valstybė narė pasirinko kitokią apsaugos sistemą nei ta, kurią taiko kita valstybė narė. Jos turi būti vertinamos tik aptariamo tikslo ir apsaugos lygio, kurį atitinkama valstybė narė ketina užtikrinti, atžvilgiu (analogiškai žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Läärä ir kt
.,
C-124/97, Rink. p. I-6067
, 36 punktą ir minėto sprendimo
Omega
38 punktą).
Tačiau kontrolė turi būti lengvai prieinama ir ją turi būti galima atlikti per protingą laikotarpį, o jei prašymas atmetamas, reikia suteikti galimybę apskųsti atmetimo sprendimą teisme (šiuo klausimu žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūzija
,
C-344/90, Rink. p. I-4719
, 9 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Greenham ir Abel
,
C-95/01, Rink. p. I-1333
, 35 punktą).
Šiuo atveju panašu, kad iš Vokietijos vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktų paaiškinimų išplaukia, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamose nuostatose nustatyta vaizdo įrašų kontrolės, klasifikavimo ir žymėjimo procedūra atitinka ankstesniame punkte nurodytas sąlygas. Tačiau pagrindinę bylą nagrinėjantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, privalo patikrinti, ar taip yra iš tikrųjų.
Remiantis visomis prieš tai išdėstytomis aplinkybėmis į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: EB 28 straipsnis nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, draudžiančių prekybą paštu vaizdo įrašais, kurių nepatikrino kompetentinga institucija ir kurie nebuvo jos klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra šios institucijos nuorodų apie amžių, kada galima juos žiūrėti, nebent šių teisės aktų įtvirtinta vaizdo įrašų patikrinimo, klasifikavimo ir žymėjimo procedūra nėra lengvai prieinama ar jos negalima atlikti per protingą laikotarpį arba atmetimo sprendimo negalima apskųsti teisme.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

EB 28 straipsnis nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, draudžiančių prekybą paštu vaizdo įrašais, kurių nepatikrino aukštesnė regioninė institucija ar savanoriško reguliavimo nacionalinė įstaiga ir kurie nebuvo jų klasifikuoti nepilnamečių apsaugos tikslais bei ant kurių nėra šios institucijos ar įstaigos nuorodos dėl amžiaus, kada šiuos vaizdo įrašus galima žiūrėti, nebent šių teisės aktų įtvirtinta vaizdo įrašų patikrinimo, klasifikavimo ir žymėjimo procedūra nėra lengvai prieinama ar jos negalima atlikti per protingą laikotarpį arba atmetimo sprendimo negalima apskųsti teisme.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.