CELEX: 62007CJ0441
Fellebbezés
Erőfölény
1/2003/EK rendelet
Nyersgyémántok világpiaca
Valamely társaságnak a más társaságtól történő nyersgyémántvásárlásai megszüntetésére vonatkozó önálló kötelezettségvállalása
A vállalkozás által felajánlott önálló kötelezettségvállalást kötelezővé nyilvánító és az eljárást lezáró határozat

Fellebbezésében az Európai Közösségek Bizottsága az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑170/06. sz., Alrosa kontra Bizottság
ügyben 2007. július 11‑én hozott ítéletének (EBHT 2007., II‑2601. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését
kéri, amelyben az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette az EK‑Szerződés 82. cikke és az EGT‑Megállapodás 54. cikke értelmében végrehajtott
eljárásról (ügyszám: COMP/B‑2/38.381 – De Beers) szóló, 2006. február 22‑i bizottsági határozatot (HL L 205., 24. o., a továbbiakban:
vitatott határozat), amely a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december
16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 9. cikkének
megfelelően kötelezővé nyilvánította a De Beers SA (a továbbiakban: De Beers) arra vonatkozó kötelezettségvállalásait, hogy
2009‑től – miután lejár az általa vásárolt mennyiség fokozatos csökkentésének 2006‑tól 2008‑ig tartó időszaka – megszünteti
az Alrosa Company Ltd‑től (a továbbiakban: Alrosa) történő nyersgyémántvásárlásait, és befejezte az eljárást.

Jogi háttér
Az 1/2003 rendelet (13) premambulumbekezdése értelmében:
„Amennyiben az esetleg valamely megállapodás vagy magatartás tilalmához vezető eljárás során a vállalkozások olyan kötelezettségvállalásokat
ajánlanak fel a Bizottságnak, amelyek annak aggályait megszüntetik, a Bizottságnak képesnek kell lennie arra, hogy olyan határozatokat
hozzon, amelyek e kötelezettségvállalásokat az érintett vállalkozásokra nézve kötelezővé teszik [helyesen: kötelezővé nyilvánítják].
A kötelezettségvállalási határozatokban meg kell állapítani, hogy a Bizottság fellépésének már nincs alapja, annak megállapítása
nélkül, hogy volt‑e, vagy fennáll‑e jogsértés. A kötelezettségvállalási határozatok nem sértik a tagállamok versenyhatóságainak
és bíróságainak azon jogkörét, hogy jogsértést állapítsanak meg és döntsenek az ügyben. A kötelezettségvállalási határozatnak
nincs helye olyan esetben, amelyben a Bizottság bírságot kíván kiróni.”
Az 1/2003/EK rendelet 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a panasz vagy saját kezdeményezése alapján eljáró Bizottság megállapítja a Szerződés 81. vagy 82. cikkének megsértését,
határozatban felszólíthatja az érintett vállalkozásokat és vállalkozások társulásait, hogy fejezzék be a jogsértést. E célból
az elkövetett jogsértéssel arányos, a jogsértés tényleges megszüntetéséhez szükséges mértékű, magatartásra vonatkozó vagy
szerkezeti jogorvoslati [helyesen: korrekciós] intézkedéseket tehet. Szerkezeti jogorvoslati [helyesen: korrekciós] intézkedéseket
csak akkor lehet megtenni, ha nem áll rendelkezésre ugyanolyan hatékony, magatartásra vonatkozó jogorvoslat [helyesen: korrekciós
intézkedés], vagy ha az ugyanolyan hatékony, magatartásra vonatkozó jogorvoslat [helyesen: korrekciós intézkedés] az érintett
vállalkozás számára nagyobb terhet jelent, mint a szerkezeti jogorvoslati [helyesen: korrekciós] intézkedések. Ha a Bizottságnak
jogos érdekében áll, azt is megállapíthatja, hogy a jogsértést a múltban követték el.”
Az 1/2003 rendelet 9. cikke értelmében:
„(1)      Ha a Bizottság olyan határozatot szándékozik elfogadni, amely a jogsértés befejezését írja elő, és az érintett vállalkozások
olyan kötelezettségvállalásokat ajánlanak fel, hogy a Bizottság által számukra az előzetes értékelésben kifejezett elvárásoknak
eleget tesznek [helyesen: ajánlanak fel, amelyek a Bizottság előzetes értékelésében velük közölt aggályok eloszlatására alkalmasak],
a Bizottság határozatával ezeket a kötelezettségvállalásokat a vállalkozások számára kötelezővé teheti [helyesen: kötelezővé
nyilváníthatja]. Az ilyen határozat határozott időre fogadható el és azt mondja ki, hogy a Bizottság részéről semmilyen további
intézkedés nem indokolható.
(2)      A Bizottság az eljárást kérelemre vagy saját kezdeményezésére újraindítja:
a)      amennyiben a határozat alapjául szolgáló bármely tényben jelentős változás történt;
b)      amennyiben az érintett vállalkozások kötelezettségvállalásaikkal ellentétesen cselekszenek, vagy
c)      amennyiben a határozat alapját a felek által szolgáltatott hiányos, pontatlan vagy félrevezető információk képezték.”
Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)      Az érintett felek védekezéshez [helyesen: védelemhez] való jogát az eljárás során teljes mértékben tiszteletben kell tartani.
Jogukban áll a Bizottság irataiba a vállalkozások üzleti titkaik védelmére irányuló jogos érdekének figyelembevételével betekinteni.
A betekintési jog nem terjed ki a bizalmas jellegű információkra és a Bizottság vagy a tagállamok versenyhatóságainak belső
dokumentumaira. A betekintési jog különösen nem terjed ki a Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai közti levelezésre,
illetve a tagállamok versenyhatóságainak egymás közötti levelezésére, ideértve a 11. és 14. cikk alapján készült dokumentumokat.
E bekezdés egyik rendelkezése sem sérti [helyesen: sem akadályozza] a Bizottságot abban, hogy a jogsértés bizonyításához szükséges
információt feltárja és felhasználja.
[…]
(4)      Amennyiben a Bizottság a 9. vagy 10. cikk értelmében határozatot kíván elfogadni, közzéteszi az ügy tömör összefoglalóját
és a kötelezettségvállalások vagy a javasolt intézkedés fő tartalmát. Az érdekelt harmadik felek a Bizottság közleményében
meghatározott, legalább egy hónapos határidőn belül nyújthatják be észrevételeiket. A közzététel tekintetbe veszi a vállalkozások
ahhoz fűződő jogos érdekét, hogy üzleti titkaikat megőrizzék.”

A jogvita alapját képező tényállás
A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 8‑26. pontjai az alábbiak szerint foglalták össze:
„8      [Az Alrosa] Mirnijben (Oroszország) létrehozott társaság. Többek között a nyersgyémánttermelés és ‑szállítás világpiacán tevékenykedik,
ahol a második legjelentősebb szereplő. Főként Oroszországban van jelen. Ott kutatással, bányászattal, értékbecsléssel és
szállítással foglalkozik, valamint az ékszerkereskedelemben is érdekelt.
9      A [De Beers] Luxembourgban (Luxemburg) létrehozott társaság. A De Beers csoport, amelynek ez a legnagyobb holdingtársasága,
szintén a nyersgyémánttermelés és ‑szállítás világpiacán tevékenykedik, ahol az első helyen áll. Főként Dél‑Afrikában, Botswanában,
Namíbiában és Tanzániában, valamint az Egyesült Királyságban van jelen. Kutatással, bányászattal, értékbecsléssel, szállítással,
kereskedelemmel és termeléssel foglalkozik, valamint ékszerkereskedelemmel, tehát lefedi a gyémántágazat minden szintjét.
10      Az Alrosa és a De Beers 2002. március 5‑én bejelentették a Bizottságnak az Alrosa és a De Beers csoport két leányvállalata,
a City and West East Ltd és a De Beers Centenary AG között 2001. december 17‑én létrejött megállapodást (a továbbiakban: bejelentett
megállapodás), abból a célból, hogy a Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i, 17. számú
első tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet 3. o.) értelmében nemleges megállapítást
vagy mentesítést kapjanak.
11      E megállapodás, mely az Alrosa és a De Beers közti hosszú távú kereskedelmi kapcsolat keretébe illeszkedik, lényegében a nyersgyémánt
szállítására vonatkozott.
12      A megállapodást – annak 12. cikke értelmében – ötéves időtartamra kötötték, attól az időponttól számítva, amikor a Bizottság
megerősíti a szerződő feleknek, hogy a megállapodás »nem sérti az EK 81. [cikk (1) bekezdését], vagy az EK 81. cikk (3) bekezdése
értelmében mentesítést érdemel, és más módon sem sérti az EK 82. cikket«.
13      Az Alrosa vállalta, hogy ezen időtartam alatt évente 800 millió amerikai dollár (USD) összeg erejéig Oroszországban termelt
természetes nyersgyémántot ad el a De Beersnek, míg ez utóbbi vállalta ezek megvásárlását, a bejelentett megállapodás 2.1.1. cikkének
megfelelően. Azonban a bejelentett megállapodás 2.1.2. cikke értelmében a bejelentett megállapodás végrehajtásának negyedik
és ötödik évében az Alrosa 700 millió USD‑ra csökkenthette ezt az összeget. A bejelentett megállapodás megkötésének időpontjában
érvényes áraknak megfelelően meghatározott 800 millió USD összeg az Alrosa éves termelésének körülbelül felét tette ki, és
a Független Államok Közösségén (FÁK) kívülre irányuló exportjának egészét.
14      2003. január 14‑én a Bizottság COMP/E‑3/38.381 szám alatt kifogásközlést küldött [az Alrosának] és a De Beersnek, melyben
kifejtette, hogy álláspontja szerint a bejelentett megállapodás az EK 81. [cikk (1) bekezdésébe] ütköző versenyellenes megállapodásnak
minősülhet, és nem részesülhet mentesítésben az EK 81. cikk (3) bekezdése alapján. Ugyanezen a napon COMP/E‑2/38.381 számon
külön kifogásközlést küldött a De Beersnek, melyben megállapította, hogy a megállapodás az EK 82. cikkbe ütköző erőfölénnyel
való visszaélésnek minősülhet.
15      2003. március 31‑én [az Alrosa] és a De Beers közös írásbeli észrevételt nyújtottak be a Bizottsághoz, válaszul a COMP/E‑3/38.381
ügyben kibocsátott kifogásközlésre.
16      2003. július 1‑jén a Bizottság kiegészítő kifogásközlést küldött [az Alrosának] és a De Beersnek, melyben azt állította, hogy
a bejelentett megállapodás az Európai Gazdasági Térségről szóló[, 1992. május 2‑i] megállapodás (EGT‑Megállapodás) [HL 1994. L 1.,
3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás] 53. cikke (1) bekezdésébe
ütköző versenyellenes megállapodásnak is minősülhet, és nem részesülhet mentesítésben az EGT‑Megállapodás 53. cikk[ének] (3) bekezdése
alapján. Ugyanezen a napon külön [kiegészítő] kifogásközlést küldött a De Beersnek, mely szerint a bejelentett megállapodás
az EGT‑Megállapodás 54. cikkébe ütköző erőfölénnyel való visszaélésnek minősülhet.
17      2003. július 7‑én a Bizottság meghallgatta [az Alrosa] és a De Beers szóbeli észrevételeit.
18      2003. szeptember 12‑én [az Alrosa] kötelezettségvállalást ajánlott fel, amely a De Beers számára értékesített nyersgyémánt
mennyiségének a bejelentett megállapodás végrehajtásának hatodik évétől történő fokozatos csökkentését, majd 2013‑tól a De
Beersnek történő értékesítés teljes beszüntetését tartalmazta. [Az Alrosa] e kötelezettségvállalást később visszavonta.
19      2004. december 14‑én [az Alrosa] és a De Beers közösen kötelezettségvállalást (a továbbiakban: közös kötelezettségvállalás)
nyújtottak be, válaszul a Bizottság aggályaira. E közös kötelezettségvállalás az Alrosa által a De Beersnek történő nyersgyémánteladás
fokozatos csökkentését irányozta elő; az eladott értéknek a 2005‑ös 700 millió USD‑ról 2010‑re 275 millió USD‑ra kellene csökkennie,
és az eladásoknak a továbbiakban ez az összeg lenne a felső határa.
20      2005. június 3‑án a »COMP/E‑2/38.381 – De Beers – Alrosa üggyel kapcsolatban […] közlemény« jelent meg az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
(HL C 136., 32. o., a továbbiakban: összefoglaló közlemény). A Bizottság ebben arról tájékoztatott, hogy az Alrosa és a De
Beers részéről kötelezettségvállalás érkezett a megállapodás EK 81. és EK 82. cikk, EGT‑Megállapodás 53. és 54. cikke szerinti
vizsgálata során (1. pont), összefoglalta az ügyet (3‑10. pont) és leírta a felajánlott kötelezettségvállalást (11‑15. pont).
Továbbá felhívta az érdekelt harmadik feleket, hogy egy hónapon belül tegyék meg észrevételeiket (2‑17. pont) és kifejezte
azon szándékát, hogy a piaci szereplőkkel való e konzultáció eredményétől függően a közös kötelezettségvállalás kötelezővé
nyilvánításáról szóló határozatot hoz (2‑16. pont).
21      E közzétételt követően 21 érdekelt harmadik fél nyújtotta be észrevételét a Bizottságnak, amely 2005. október 27‑én tájékoztatta
erről az Alrosát és a De Beerset. E találkozó alkalmával a Bizottság felhívta a feleket, hogy 2005. november végéig nyújtsanak
be újabb közös kötelezettségvállalást a köztük lévő kereskedelmi kapcsolat 2009‑től kezdődő teljes megszüntetésére.
22      2006. január 25‑én a De Beers különálló kötelezettségvállalást nyújtott be (a továbbiakban: a De Beers önálló kötelezettségvállalása),
válaszul a Bizottság által a piaci szereplőkkel folytatott konzultáció eredménye fényében megfogalmazott aggályokra. A De
Beers önálló kötelezettségvállalása a nyersgyémánteladás fokozatos csökkentését irányozta elő – amelynek értéke a 2006‑os
600 millió USD‑ról 2008‑ra 400 millió USD‑ra csökkenne –, azt követően pedig az eladás teljes megszűnését.
23      2006. január 26‑án a Bizottság megküldte [az Alrosának] a De Beers önálló kötelezettségvállalásának kivonatát és felhívta
erre vonatkozó észrevételei megtételére. Továbbította a harmadik felek megjegyzéseinek nem bizalmas változatáról készült másolatokat
is.
24      Ezt követően levélváltásra került sor [az Alrosa] és a Bizottság között az 1/2003 rendelet 9. cikkében előírt eljárás bizonyos
vonatkozásairól és azoknak a konkrét esetre gyakorolt hatásáról. Főként az iratbetekintés, a védelemhez való jog és különösen
a meghallgatáshoz való jog került szóba. Továbbá 2006. február 6‑i levelében [az Alrosa] megjegyzéseket fűzött a De Beers
önálló kötelezettségvállalásához és a harmadik felek észrevételeihez.
25      2006. február 22‑én a Bizottság meghozta [vitatott] határozatát.
26      A [vitatott] határozat 1. cikke kimondja, hogy »[a] mellékletben felsorolt kötelezettségvállalások a De Beersre nézve kötelezőek«,
a 2. cikk pedig azt, hogy »[a]z ügyben folyó eljárás megszűnt«.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
Az Alrosa 2006. június 29‑én keresetet indított az Elsőfokú Bíróság előtt. Keresetének alátámasztásaként három jogalapot terjesztett
elő, amelyeket az alábbiakra alapította:
–        a meghallgatáshoz való jog megsértése;
–        az 1/2003 rendelet 9. cikkének – amely értelmében az érintett vállalkozásra tilos olyan kötelezettséget róni, különösen határozatlan
időre, amelynek e vállalkozás nem önként veti alá magát – a vitatott határozatban történt megsértése;
–        a kötelezővé nyilvánított kötelezettségvállalás túlzott mértéke, amely sérti az említett 9. cikket, az EK 82. cikket, valamint
a szerződési szabadságot és az arányosság elvét.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a vitatott határozatot. Az Elsőfokú Bíróság érvelése a következők
szerint foglalható össze.
A megtámadott ítélet 126. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a [vitatott határozat] mérlegelési hibában szenved[ett],
amely mindent egybevetve nyilvánvaló [volt]. Ugyanis a jelen ügy körülményeiből nyilvánvalóan kiderül[t], hogy más, a De Beers
és az Alrosa közti üzletkötés állandó tilalmánál kevésbé [terhes] megoldások is lehetségesek voltak a [vitatott határozat]
céljának eléréséhez és ezek meghatározása nem jelentett különleges technikai nehézséget, így a Bizottság nem térhetett ki
ezek vizsgálata elől”.
Az említett ítélet 128. pontjában az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy első ránézésre a legmegfelelőbb megoldás tehát
az lett volna, hogy a felek számára minden olyan megállapodást megtiltanak, amely lehetővé teszi a De Beers számára, hogy
magának tartsa fenn az Alrosa FÁK‑on kívülre exportált termelésének egészét vagy akár annak jelentős részét, anélkül hogy
szükséges lett volna teljesen megtiltani a De Beersnek az Alrosa által termelt gyémántok vásárlását.
A megtámadott ítélet 129. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság nem szolgált magyarázattal arra,
hogy a közös kötelezettségvállalások miért nem alkalmasak az előzetes értékelésében megfogalmazott aggályok eloszlatására.
Ezen ítélet 132. pontjában az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó közös kötelezettségvállalások,
amelyeket a Bizottság kétségtelenül nem volt köteles figyelembe venni, mindazonáltal kevésbé terhes intézkedések voltak, mint
amelyeket kötelezővé nyilvánított.
A megtámadott ítélet 156. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az Alrosa helyesen állította egyrészt, hogy a
De Beersszel kötendő kereskedelmi ügyleteinek határozatlan időre szóló tilalma nyilvánvalóan túllépte a követett cél eléréséhez
szükséges mértéket, másrészt pedig azt, hogy léteznek más, a céllal arányos megoldások. Továbbá az Elsőfokú Bíróság hozzátette,
hogy a valamely érintett vállalkozás által felajánlott kötelezettségvállalás kötelezővé nyilvánítását lehetővé tévő eljárás
igénybevétele nem mentesítette a Bizottságot az arányosság elvének alkalmazása alól, amely e közbenső megoldások alkalmazhatóságának
tényleges megvizsgálását feltételezi. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság az említett ítélet 157. pontjában megállapította,
hogy az Alrosa által az 1/2003 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének és az arányosság elvének megsértésére alapított jogalap
megalapozott volt, és hogy a vitatott határozatot önmagában ezen indok alapján meg kell semmisíteni.
Azonban a teljesség kedvéért az Elsőfokú Bíróság az Alrosának a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalapját
is megvizsgálta.
A megtámadott ítélet 176., 177., 186. és 187. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy mivel az Alrosa a De Beersszel
való megállapodásának bejelentését követően a Bizottság által indított mindkét eljárásban részt vett, és mivel a Bizottság
által az EK 81. cikk, illetőleg az EK 82. cikk alapján folytatott eljárásokat mind a Bizottság, mind az Alrosa és a De Beers
lényegében egy eljárásként kezelte, az e két eljárás közötti összefüggés és azon tény alapján, hogy a vitatott határozat kifejezetten
említi az Alrosát, ez utóbbi számára el kellett volna ismerni az eljárás egészére nézve, az 1/2003 rendelet értelmében az
„érintett vállalkozás” részére biztosított jogokat, noha szigorúan véve az Alrosa nem tekinthető érintett vállalkozásnak az
EK 82. cikk szerinti eljárásban.
A megtámadott ítélet 191. pontjában az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra, hogy a közösségi jog alapelvei közé tartozik a
meghallgatáshoz való jog minden olyan eljárásban történő tiszteletben tartása, amely meghatározott személyre nézve hátrányos
intézkedéshez vezethet, és ezt a jogot még az eljárásra vonatkozó szabályozás teljes hiánya esetén is biztosítani kell (a
Bíróság C‑32/95. P. sz., Bizottság kontra Lisrestal és társai ügyben 1996. október 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5373. o.]
21. pontja).
Miután a megtámadott ítélet 195. pontjában az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy a Bizottságnak természetesen jogában áll a
harmadik felek észrevételeinek kézhezvétele után úgy ítélni meg, hogy a közös kötelezettségvállalások nem oszlatják el az
előzetes értékelésben megfogalmazott aggályokat, ugyanezen ítélet 196. pontjában ugyanakkor kimondta, hogy a meghallgatáshoz
való jog megköveteli, hogy a jelenlegihez hasonló esetben egyrészt a kötelezettségvállalást felajánló vállalkozásokat tájékoztassák
azokról a lényeges tényekről, amelyek alapján a Bizottság új kötelezettségvállalásokat követel meg, másrészt e vállalkozások
véleményt nyilváníthassanak erre vonatkozóan. Márpedig az Elsőfokú Bíróság szerint a jelen esetben az Alrosa csupán kivonatos
információkat kapott a Bizottságnak a harmadik felek észrevételeiből levont következtetéseire vonatkozóan. Ugyanis – amint
az Elsőfokú Bíróság rámutatott – a 2005. október 27‑i találkozón a Bizottság csak arról tájékoztatta az Alrosát, hogy a harmadik
felek észrevételei a piac lezárásának veszélyére, valamint az Alrosa és a De Beers közti kartell veszélyére vonatkoztak, és
hogy a Bizottságnak a versenyért felelős tagja felkérte az ügyért felelős csoportot, hogy ne fogadja el a felajánlott kötelezettségvállalást
abban az állapotában. Az Elsőfokú Bíróság kitért arra, hogy ugyanezen alkalommal az Alrosa egy összefoglalót kapott a harmadik
felek észrevételeiről, és tájékoztatták azon kötelezettségvállalások tartalmáról, amelyeket a Bizottság a harmadik felekkel
folytatott, negatív eredménnyel zárult konzultációt követően a felektől várt: nevezetesen 2009‑től minden kapcsolat megszüntetését
és ennek alapján új kötelezettségvállalás felajánlását.
A megtámadott ítélet 201. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy mivel az Alrosa a De Beers önálló kötelezettségvállalásaival
kapcsolatban a meghallgatáshoz való jogát nem gyakorolhatta teljes egészében, hiszen a harmadik felek észrevételeit a De Beers
önálló kötelezettségvállalásainak kivonatával egyidejűleg továbbították részére, így lehetetlenné tették számára, hogy arra
érdemben válaszolhasson, és a De Beersszel együtt újabb közös kötelezettségvállalásokat ajánljon fel.
Az említett ítélet 203. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a jelen ügy körülményei között az Alrosa rendelkezett
a meghallgatáshoz való joggal a De Beers önálló kötelezettségvállalásaira nézve, amelyeket a Bizottság az EK 82. cikk alapján
indult eljárás keretében kötelezővé kívánt nyilvánítani, valamint hogy az Alrosa nem gyakorolhatta teljes egészében ezt a
jogot.

A felek kérelmei a Bíróság előtt
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        hozzon olyan végleges döntést a jelen ügyben, amelyben a T‑170/06. sz. ügyben benyújtott megsemmisítés iránti kereset megalapozatlanságát
állapítja meg, és
–        az Alrosát kötelezze a részéről a T‑170/06. sz. ügyre vonatkozó eljárásban és az e fellebbezésben felmerült költségek viselésére.
Az Alrosa azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést;
–        kötelezze a Bizottságot az Alrosa jelen eljárás címén felmerült költségeinek és kiadásainak – különösen jogi díjainak –megtérítésére,
valamint
–        hozza meg az általa hasznosnak vélt egyéb intézkedéseket.

A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása végett a Bizottság két jogalapot terjeszt elő. Az elsőt a 2003/1 rendelet 9. cikkének és az
arányosság elvének az Elsőfokú Bíróság általi megsértésére alapítja. A második pedig a meghallgatáshoz való jognak az Elsőfokú
Bíróság általi téves értelmezésére és téves alkalmazására vonatkozik.

Az 1/2003 rendelet 9. cikkének és az arányosság elvének az Elsőfokú Bíróság által történő megsértésére alapított, első jogalapról
A Bizottság első jogalapja két részből áll. Annak első részében a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen
értelmezte és alkalmazta az 1/2003 rendelet 9. cikkét, valamint figyelmen kívül hagyta az arányosság elvének tiszteletben
tartására vonatkozóan e rendelkezésből következő követelményeket.
Az első jogalap második részében a Bizottság azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a kötelezettségvállalások arányosságának
vizsgálata során a szóban forgó 9. cikket tévesen alkalmazta, az EK 82. cikket tévesen értelmezte, rosszul ítélte meg a bírósági
felülvizsgálat valódi terjedelmét, elferdítette a vitatott határozat tartalmát és a tényeket, valamint több ponton elégtelenül
indokolta a megtámadott ítéletet.
Az első jogalap első részéről, amely az arányosság elvének tiszteletben tartására vonatkozóan az 1/2003 rendelet 9. cikkéből
következő követelmények Elsőfokú Bíróság általi téves értelmezésén alapul
–       A felek érvei
A Bizottság elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság alábecsülte az 1/2003 rendelet
9. cikkének alkalmazásával hozott határozatok alapvető jellemzőinek fontosságát, és veszélyeztette e rendelkezés jövőbeli
alkalmazását.
A Bizottság, miközben elismeri, hogy az 1/2003 rendelet 9. cikkének alkalmazásával hozott határozatokra vonatkozik az arányosság
elve, bírálja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 101. és 104. pontjában megfogalmazott álláspontját, amelynek lényege
az, hogy a határozat arányosságának vizsgálata attól függetlenül azonos, hogy az 1/2003 rendelet 7. cikke, vagy ugyanezen
rendelet 9. cikke alapján végzik‑e. A Bizottság szerint az ilyen megközelítés figyelmen kívül hagyja az e két rendelkezés
közötti alapvető különbségeket. Ugyanis az említett rendelet 7. cikkének alkalmazásával hozott határozatoktól eltérően az
ugyanezen rendelet 9. cikke alapján hozott kötelezettségvállalási határozatok nem állapítanak meg jogsértést, és nem szólítanak
fel jogsértés befejezésére sem. Az említett 9. cikk tehát nem a jogsértés megállapításával összefüggő bizonyítási teher csökkentésére
szorítkozik.
A Bizottság kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben az arányosság elvének normatív tartalmát ahhoz viszonyítva
ítéli meg, ahogyan azt az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozatok keretében alkalmazni kell, mintha a kialakítandó
egyensúly független lenne a normatív kontextustól. Az arányosság elvének ilyen értelmezése megakadályozza az 1/2003 rendelet
9. cikkének hatékony érvényesülését.
A Bizottság továbbá azt is kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 103.‑105. pontjában azt mondta ki, hogy
a kötelezettségvállalások arányosságának vizsgálata során nem lehet figyelembe venni azok önkéntes jellegét. A Bizottság úgy
véli, hogy az 1/2003 rendelet 9. cikkét legalábbis úgy kell értelmezni, hogy az azt jelenti, hogy a kötelezettségvállalásokat
felajánló vállalkozás megválasztja, hogy milyen módon kívánja eloszlatni a versennyel kapcsolatos aggályokat, és nyitott arra,
hogy e kötelezettségvállalásokat kötelező tegyék. A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt, hogy a
De Beers kötelezettségvállalása e társaság szabad választásán alapult azt illetően, hogy milyen módon kívánta eloszlatni a
Bizottság aggályait.
Végül a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az 1/2003 rendelet 9. cikkének  általi értelmezése alkalmas arra, hogy az e rendelkezésben
foglalt eljáráshoz fűződő érdeket csökkentse, hiszen a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság szükségessé tette a Bizottság
számára, hogy a jogsértést megállapítsa, mégpedig az említett 9. cikk alkalmazása keretében is.
E tekintetben az Alrosa azzal érvel, hogy az arányosság elvének tartalma a szóban forgó konkrét helyzettől függetlenül változatlan,
akkor is, ha a bírósági felülvizsgálat mértéke ügyenként változó. Az Alrosa szerint az Elsőfokú Bíróság a szokásos bírósági
gyakorlathoz igazodott és megvizsgálta azt a kérdést, hogy a Bizottságnak nem álltak‑e rendelkezésére más ésszerű, kevésbé
terhes megoldások, mielőtt megállapította, hogy ilyenek nem álltak rendelkezésre.
Az Alrosa úgy ítéli meg, hogy a megtámadott ítélet 101. és 140. pontjában az Elsőfokú Bíróság nem írta elő a Bizottság számára,
hogy a felajánlott kötelezettségvállalásokat összehasonlítsa azon intézkedésekkel, amelyek egy, az 1/2003 rendelet 7. cikke
alapján elfogadott hipotetikus határozatban szerepelhettek volna, hanem kizárólag azért akadályozta meg, hogy a Bizottság
aránytalan megoldást fogadjon el, mert az e rendelet 9. cikke alapján indított eljárásban a Bizottság nem köteles bebizonyítani
a jogsértés fennállását. Az Alrosa szerint a megtámadott ítéletben valójában szerepel az, hogy az elérendő célhoz képest nyilvánvalóan
aránytalan volt az említett rendelet 7. cikke alapján azt kérni a De Beerstől, hogy minden közvetlen és közvetett kereskedelmi
kapcsolatot szüntessen meg az Alrosával. A Bizottság kijelentésével ellentétben az Elsőfokú Bíróság által e 7. cikkre történő
hivatkozást nem úgy kell érteni, mint amely megköveteli a Bizottságtól, hogy minden, az e rendelet 9. cikkének alkalmazását
szükségessé tévő ügyben az említett 7. cikk alapján folytasson le egy párhuzamos és hipotetikus eljárást.
Az Alrosa úgy ítéli meg, hogy ha a Bizottság által hozott valamely határozat az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján folytatott
eljárásban nyilvánvalóan aránytalannak bizonyul, és ha jogsértést lehet megállapítani, az ilyen határozat még inkább aránytalannak
bizonyul akkor, ha e rendelet 9. cikkét alkalmazzák, legalábbis abban az esetben – mint a jelen esetben is –, ha az említett
9. cikk alapján tett kötelezettségvállalások elfogadása káros következményekkel járt valamely, az eljárásokban félnek minősülő
és beleegyezését nem adó vállalkozás számára.
Az Alrosa szerint az Elsőfokú Bíróság nem korlátozta a Bizottságnak az 1/2003 rendelet 9. cikkéből eredő hatáskörét. Az, hogy
a Bizottságnak figyelembe kell vennie más, kevésbé terhes megoldásokat, és el kell utasítania azon kötelezettségvállalásokat,
amelyek nyilvánvalóan alkalmatlanok arra, hogy aggályait eloszlassák, nem jelent leküzdhetetlen akadályt feladata teljesítésével
szemben.
Az Alrosa azt állítja, hogy őt kizárták a szóba jöhető alternatív kötelezettségvállalások tárgyalásából. A De Beers önálló
kötelezettségvállalásai önkéntes jellegének nem lehetett volna hatása a Bizottság által elfogadott kötelezettségvállalások
arányosságának vizsgálatára, amennyiben azok az Alrosát érintették.
–       A Bíróság álláspontja
Az 1/2003 rendelet 9. cikkéből kiderül, hogy a Bizottság, ha olyan határozatot szándékozik elfogadni, amely a jogsértés befejezését
írja elő, kötelezővé nyilváníthatja az érintett vállalkozások által felajánlott kötelezettségvállalásokat, amennyiben azok
el tudják oszlatni a Bizottság által az előzetes értékelése során megfogalmazott, versennyel kapcsolatos aggályokat.
Az 1/2003 rendelet tulajdonképpen új mechanizmust vezet be, amelynek célja a felek által felajánlott és a Bizottság által
megfelelőnek ítélt kötelezettségvállalásokat kötelezővé nyilvánító határozatok elfogadása révén az EK‑Szerződésben foglalt
versenyszabályok hatékony alkalmazásának biztosítása, annak érdekében, hogy a jogsértés hivatalos megállapítása révén történő
intézkedés helyett gyors megoldást kínáljon a Bizottság által érzékelt, versennyel kapcsolatos problémákra. Konkrétabban,
az említett rendelet 9. cikkének hátterében pergazdaságossági megfontolások állnak, amely cikk lehetővé teszi a vállalkozások
számára, hogy a Bizottság említett aggályainak eloszlatására szerintük legmegfelelőbbnek és leginkább helyénvalónak tűnő megoldásokat
felkínálva teljes körűen részt vegyenek az eljárásban.
Amint arra rámutattak a felek, illetve a főtanácsnok is rámutatott indítványának 42. pontjában, jóllehet az 1/2003 rendelet
7. cikkével ellentétben annak 9. cikke nem utal kifejezetten az arányosság fogalmára, ennek ellenére az arányosság elve az
uniós jog alapelveként az uniós intézmények valamennyi jogi aktusa tekintetében a jogszerűség kritériumának minősül, beleértve
azon határozatokat is, amelyeket a Bizottság versenyhatósági minőségében fogad el.
Ebből adódóan a Bizottság intézkedéseinek vizsgálata során – legyen szó az 1/2003 rendelet 7. cikke vagy 9. cikke alapján
történő intézkedésről – mindig felmerül egyrészt az ezen elv tiszteletben tartásával összefüggő kötelezettségek terjedelmére
és pontos határaira vonatkozó kérdés, másrészt pedig a bírósági felülvizsgálat gyakorlásának határaira vonatkozó kérdés.
Tehát az 1/2003 rendelet 7. és 9. cikkében előírt mechanizmusok egyedi jellemzői és az e rendelet által e két rendelkezés
tekintetében kínált intézkedési eszközök különbözőek, ami azt jelenti, hogy az arányosság elve tiszteletben tartásának biztosítására
vonatkozóan a Bizottságra háruló kötelezettség terjedelme és tartalma eltérő aszerint, hogy azt e cikkek egyikének vagy másikának
keretében vizsgáljuk.
Az 1/2003 rendelet 7. cikke kifejezetten megállapítja, hogy a hatálya alá tartozó helyzetekben az arányosság elve alkalmazásának
mekkora a hatóköre és a terjedelme. Az 1/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében ugyanis a Bizottság az érintett
vállalkozások számára az elkövetett jogsértéssel arányos, a jogsértés tényleges megszüntetéséhez szükséges mértékű, szerkezeti
vagy magatartásra vonatkozó korrekciós intézkedéseket írhat elő.
Viszont e rendelet 9. cikke csak arról rendelkezik, hogy az e rendelkezés alapján folytatott eljárás keretében – amint az
az említett rendelet (13) preambulumbekezdéséből kiderül – a Bizottságot nem terheli az a kötelezettség, hogy minősítse, illetve
megállapítsa a jogsértést, mivel szerepe arra korlátozódik, hogy az előzetes értékelése során megfogalmazott problémák tükrében
és az általa elérendő célokra tekintettel vizsgálja meg és adott esetben fogadja el az érintett vállalkozások által felkínált
kötelezettségvállalásokat.
Az 1/2003 rendelet 9. cikkének keretében az arányosság elvének a Bizottság általi alkalmazása arra korlátozódik, hogy meggyőződjön
arról, hogy a kérdéses kötelezettségvállalások eloszlatják azon aggályokat, amelyeket az érintett vállalkozásokkal közölt,
valamint arról, hogy e vállalkozások nem ajánlottak fel az ezen aggályok eloszlatására ugyanúgy alkalmas, kevésbé terhes kötelezettségvállalásokat.
Ugyanakkor ennek vizsgálata során a Bizottságnak figyelembe kell vennie a harmadik felek érdekeit.
A bírósági felülvizsgálat pedig kizárólag annak vizsgálatára irányul, hogy a Bizottság mérlegelése nyilvánvalóan hibás‑e.
Márpedig a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság abból a tézisből indul ki, amely szerint az arányosság elvének alkalmazása
mind az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján hozott határozatok tekintetében, mind pedig e rendelet 9. cikke alapján elfogadott
határozatok tekintetében azonos hatásokat gyakorol.
A megtámadott ítélet 101. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította különösen, hogy az 1/2003 rendelet rendszerével volna
ellentétes, ha valamely, ugyanezen rendelet 7. cikkének (1) bekezdése alapján hozott határozatot, amelyet a megállapított
jogsértéshez képest aránytalannak kellene tekinteni, az ugyanezen rendelet 9. cikkének (1) bekezdése szerinti eljáráshoz folyamodva
el lehetne fogadni kötelezővé nyilvánított kötelezettségvállalás formájában.
Ez a megállapítás téves.
Az 1/2003 rendelet e két rendelkezése ugyanis – amint az ezen ítélet 38. pontjában is megállapítást nyert – két különböző
célra irányul, az egyik a megállapított jogsértés megszüntetése, a másik pedig a Bizottság előzetes értékeléséből eredő aggályainak
eloszlatása.
Ezért semmi nem indokolja, hogy azon intézkedés, amelyet az 1/2003 rendelet 7. cikke alapján esetlegesen előírhatnának, hivatkozásként
szolgáljon az e rendelet 9. cikkének alkalmazásával elfogadott kötelezettségvállalások terjedelmének megítélése céljából,
és semmi nem indokolja, hogy az említett intézkedésen túllépő bármely más lépést automatikusan aránytalannak kelljen tekinteni.
Ennek megfelelően, még ha az e két rendelkezés alapján elfogadott határozatoknak valóban mindegyikére alkalmazni kell is az
arányosság elvét, azonban ezen elv alkalmazása attól függően eltérő lesz, hogy az egyik vagy a másik rendelkezésről van‑e
szó.
Azon vállalkozások, amelyek az 1/2003 rendelet 9. cikke alapján kötelezettségvállalást ajánlanak fel, tudatosan elfogadják,
hogy engedményeik meghaladhatják azt, amit maga a Bizottság követelhetne meg tőlük egy, az e rendelet 7. cikkének megfelelően,
alapos vizsgálatot követően elfogadandó határozatban. Viszont az e vállalkozásokkal szemben a Szerződés megsértése miatt indult
eljárás befejezése lehetővé teszi számukra, hogy elkerüljék a versenyjog megsértésének megállapítását és a bírság esetleges
kiszabását.
Ezenkívül az a tény, hogy a valamely vállalkozás által felajánlott önálló kötelezettségvállalásokat a Bizottság kötelezővé
nyilvánította, nem jelenti azt, hogy más vállalkozásoknak ne lenne lehetőségük e vállalkozással való kapcsolatukban esetleges
jogaikat megvédeni.
Ezért arra a következtetésre kell jutni, hogy a Bizottság megalapozottan állítja azt, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
ítéletben tévesen állapította meg, hogy az arányosság elvének alkalmazását az 1/2003 rendelet 9. cikke alapján elfogadott
határozatok esetében ahhoz viszonyítva kell megítélni, ahogyan azt az e rendelet 7. cikke alapján hozott határozatok vizsgálata
során megítélik, annak ellenére, hogy e két rendelkezés különböző logikára épül.
Az első jogalap második részéről, amely az arányosság elvének az Elsőfokú Bíróság általi téves alkalmazásán alapul
–       A felek érvei
Első jogalapjának második részében a Bizottság többek között az Elsőfokú Bíróság azon értékelését vitatja, amely szerint mivel
a felajánlott közös kötelezettségvállalások elegendőek voltak aggályainak eloszlatására, a Bizottságnak el kellett volna azokat
fogadnia. A Bizottság felrója az Elsőfokú Bíróságnak, hogy beavatkozik az őt az érintett témában megillető mérlegelési jogkörbe.
A Bizottság különösen azt állítja, hogy a megtámadott ítélet nem vette figyelembe az 1/2003 rendelet 27. cikkének (4) bekezdése
alapján folytatott nyilvános konzultáció során benyújtott észrevételeket, amelyekből egyértelműen kitűnt, hogy a különböző
érdekelt harmadik felek véleménye szerint a közös kötelezettségvállalások és a felajánlott 275 millió USD értékhatár, nem
elegendőek az említett 27. cikk (4) bekezdése szerinti közleményben megfogalmazott, versennyel kapcsolatos aggályok eloszlatására,
és hogy e kötelezettségvállalások a De Beers piacellenőrző szerepét megerősítenék. Két, harmadik felek által megfogalmazott
észrevétel különösen azt fejtegette, hogy a jelentős mennyiségű gyémántra vonatkozó folyamatos vásárlások milyen módon tennék
lehetővé a De Beers számára, hogy a saját termelését meghaladó mértékű piacirányító szerepet megőrizze.
A Bizottság kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 136. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy
a nyilvános konzultáció negatív eredményei ellenére a közös kötelezettségvállalások elegendőek a Bizottság aggályainak eloszlatására.
Az említett konzultáció eredményei alapján az Elsőfokú Bíróságnak azt kellett volna megállapítania, hogy viszonylag összetett
témáról van szó, amelyben a Bizottság széles vagy legalábbis bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
Egyébiránt a Bizottság előadja, hogy komoly nehézséget okozott számára olyan eladási értékhatár megállapítása, amely alkalmas
a versennyel kapcsolatos aggályainak eloszlatására, mivel a nyilvános konzultáció túlnyomóan negatív eredményeket hozott.
Szerinte ez az összetettség különösen azzal magyarázható, hogy bármilyen értékhatárra hatással vannak a piaci feltételektől
függő éves hullámzások. Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 125. pontjában úgy vélte, hogy a Bizottság elismerte,
hogy nem végzett semmilyen összetett gazdasági elemzést, majd pedig ezen ítélet 126. pontjában az Elsőfokú Bíróság arra a
következtetésre jutott, hogy mindenesetre az említett nehézség nem létezett.
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy érveit jelentősen elferdítették. Az ügy irataiból szerinte nyilvánvalóan kiderül, hogy ő soha
nem sugallta azt, hogy semmit nem tett a releváns mennyiségi értékhatár mérlegelése érdekében. A Bizottság azt fejtette ki,
hogy miután elvégezte a gazdasági elemzést, nem volt abban a helyzetben, hogy meghatározza azt a pontos eladási szintet, amely
bizonyossággal minden, versennyel kapcsolatos aggályát eloszlatta volna. Ezért tehát elfogadott egy olyan kötelezettségvállalást,
amellyel időt nyerhetett egy összetett vizsgálatig.
Az Alrosa a maga részéről kifogásolja, hogy a Bizottság túl pragmatikus módon járt el, lévén, hogy más megoldásoknak – nevezetesen
például az Alrosa De Beers részére történő eladásait korlátozó, megállapodás szerinti felső határ rögzítésének – számításba
vétele késleltette volna az eljárást. Az Alrosa szerint a Bizottság álláspontja egyrészt arra enged következtetni, hogy az
ügy kezelése sürgősséggel történt, és a Bizottságnak nem volt elegendő ideje eldönteni azt, hogy az Alrosa által javasolt
más megoldások közül valamelyik alkalmas‑e aggályainak eloszlatására, másrészt pedig arra, hogy a javasolt intézkedések bonyolultak
és nehezen elemezhetőek voltak. Márpedig ez nem így volt.
Az Alrosa előadja, hogy a De Beers részére történő gyémánteladás teljes és állandó tilalma helyett más megoldásként a De Beers
részére történő eladásainak fokozatos csökkentését, majd ezután a Bizottsággal közösen elfogadandó éves összeg mértékéig történő
korlátozását ajánlotta fel. Ezenkívül az Alrosa azt is javasolta, hogy legalább arra engedélyt kapjon, hogy árverés keretében
a legjobb ajánlatot tevőnek – beleértve a De Beerset is – adjon el nyersgyémántot, ám ezt a javaslatot a Bizottság elutasította.
Továbbá az Alrosa szerint a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság azt sem sugallja, hogy a Bizottság a szóba jöhető megoldások
mérlegelése során köteles lenne tudományos pontossággal eljárni. Éppen ellenkezőleg, az Elsőfokú Bíróság kifejezetten elismeri,
hogy a Bizottság számára az arányosság elvének alkalmazása terén bizonyos mérlegelési jogkört kell biztosítani, anélkül azonban,
hogy korlátlan mérlegelési jogot kapna, ami harmadik felekre nézve negatív következményekkel járna.
–       A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a közös kötelezettségvállalásokat azután vizsgálta meg, hogy felhívta a harmadik
feleket észrevételeik benyújtására, és hogy megállapította e nyilvános konzultáció eredményeinek negatív jellegét. Ebből arra
a következtetésre jutott, hogy ezek a kötelezettségvállalások nem voltak elegendőek.
Ahhoz, hogy a Bizottság kifogására válaszolni lehessen, és meg lehessen ítélni, hogy az Elsőfokú Bíróság – amint a Bizottság
állítja – valóban megsértette‑e ez utóbbinak a kötelezettségvállalások 1/2003 rendelet 9. cikke alapján történő elfogadását
illetően meglévő mérlegelési jogkörét, először is meg kell határozni e mérlegelési jogkör terjedelmét.
Tekintve, hogy a Bizottság nem köteles maga keresni a számára felajánlott kötelezettségvállalásoknál kevésbé szigorú vagy
mérsékeltebb megoldásokat – amint az a jelen ítélet 40. és 41. pontjában megállapítást nyert –, ezért a jelen esetben a Bizottságot
a kötelezettségvállalások arányossága tekintetében egyedül az a kötelezettség terheli, hogy meggyőződjön arról, hogy az EK 81. cikk
alapján indított eljárásban előterjesztett közös kötelezettségvállalások elegendőek‑e azon aggályok eloszlatásához, amelyeket
az EK 82. cikk alapján indult eljárás keretében fogalmazott meg.
Amint arra a főtanácsnok indítványának 80. pontjában rámutatott, a Bizottság a piacon végzett vizsgálata eredményeinek ismeretében
arra a következtetésre jutott, hogy a közös kötelezettségvállalások nem voltak alkalmasak az általa érzékelt, versennyel kapcsolatos
problémák megoldására.
Az Elsőfokú Bíróság csak akkor mondhatta volna ki, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, ha megállapította
volna, hogy a Bizottság említett következtetése – a saját maga által felállított tényállásra tekintettel – kétséget kizáróan
megalapozatlan volt.
Az Elsőfokú Bíróság azonban ilyen megállapítást nem tett.
Viszont a megtámadott ítélet 128. és 129. pontjában, valamint 137‑153. pontjában az Elsőfokú Bíróság megvizsgált más, az arányosság
elvének alkalmazása céljából kevésbé terhes megoldásokat, köztük a közös kötelezettségvállalások esetleges kiigazításait.
Az említett ítélet 129‑136. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejtette a közös kötelezettségvállalásoknak a Bizottság által
érzékelt, versennyel kapcsolatos problémák kiküszöbölésére való alkalmasságára vonatkozó eltérő értékelését, mielőtt az említett
ítélet 154. pontjában megállapította, hogy a jelen esetben léteztek a vállalkozásokra nézve az ügyletek teljes megtiltásánál
kevésbé terhes alternatív megoldások.
Ezzel az Elsőfokú Bíróság maga értékelte az összetett gazdasági körülményeket, és ily módon a Bizottság értékelését saját
értékelésével helyettesítette, ezáltal pedig ahelyett, hogy a Bizottság értékelésének jogszerűségét vizsgálta volna fellül,
a Bizottság mérlegelési jogkörébe avatkozott be.
Az Elsőfokú Bíróság által ily módon elkövetett hiba már önmagában is indokolja a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését.
Következésképpen a Bizottság által az első jogalap második részének alátámasztása végett felhozott többi érvet nem szükséges
megvizsgálni.

A meghallgatáshoz való jognak az Elsőfokú Bíróság általi téves értelmezésére és téves alkalmazására alapított, második jogalapról
Az elfogadhatóságról
Az Alrosa úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a védelemhez való jog megítélése során folytatott téves jogalkalmazására
vonatkozóan a Bizottság által megfogalmazott érvek hatástalanok, hiszen a megtámadott ítélet tárgyhoz szorosan nem tartozó
indokolása ellen irányulnak.
Az Alrosa ezen érvelését el kell utasítani. Még ha az Elsőfokú Bíróság az érvelés e részét szükségtelenül fejtette is ki,
az a megtámadott ítéletnek – amint a főtanácsnok is rámutatott indítványának 135. pontjában – olyan önálló pillére, amelyen
a vitatott határozat megsemmisítése alapul, amint az ezen ítélet 204. pontjából egyértelműen kiderül. Következésképpen az
az ítélkezési gyakorlat, amely szerint a Bíróság eleve elutasítja az Elsőfokú Bíróság ítéletének a tárgyhoz szorosan nem tartozó
indokolása ellen irányuló kifogásokat, mivel azok nem vezethetnek az ítélet hatályon kívül helyezéséhez, a szóban forgó jogalap
esetében nem alkalmazható.
Az ügy érdeméről
Második jogalapja keretében a Bizottság négy kifogást terjeszt elő:
–        hiányzik az Elsőfokú Bíróság azon megállapításának indokolása, amely szerint az Alrosa meghallgatáshoz való joga sérült;
–        az Elsőfokú Bíróság túllépte a kereseti kérelem korlátait, és megsértette a tisztességes eljáráshoz való jogot;
–        az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte az Alrosa meghallgatáshoz való jogának terjedelmét;
–        az Elsőfokú Bíróság jogalkalmazása téves volt, amikor úgy ítélte meg, hogy az Alrosának a meghallgatáshoz való jog megsértésére
alapított jogalapja megalapozott volt, miközben nem nyert egyértelmű megállapítást az, hogy ennek az állítólagos jogsértésnek
hatása volt a jogvita eldöntésére.
Mindenekelőtt a Bizottság azon érveit kell megvizsgálni, amelyek az Alrosa meghallgatáshoz való joga terjedelmének az Elsőfokú
Bíróság általi megítélésére vonatkoznak.
–       A felek érvei
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a harmadik felek által a piaci konzultáció keretében megfogalmazott észrevételek összefoglalójának
a 2005. október 27‑i találkozón történő rendelkezésre bocsátása lehetővé tette az Alrosát megillető védelemhez való jog biztosítását.
A Bizottság szerint neki nem kötelezettsége, hogy a De Beers önálló kötelezettségvállalásainak és a harmadik felek észrevételeinek
a véleményezésére lehetőséget adjon az Alrosának, hiszen egyértelműen közölte, hogy elutasítja a közös kötelezettségvállalásokat,
amely lépésre teljességgel joga volt, hiszen semmilyen kötelezettségvállalási ajánlat nem kötötte. A Bizottság hangsúlyozza,
hogy joga van a kötelezettségvállalási ajánlatokat bármikor elutasítani.
Ezenkívül a Bizottság szerint soha nem merült fel az Alrosa részéről az egyedüli, egyoldalú kötelezettségvállalás, hiszen
a Bizottság csak két külön vizsgálatot indított, az egyiket egyedül a De Beers ellen az EK 82. cikk alapján, a másikat pedig
a De Beers és az Alrosa ellen az EK 81. cikk alapján. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy mivel a 2005. október 27‑i találkozót
követően egyedül a De Beers ajánlott fel egyoldalú kötelezettségvállalásokat, eloszlatva ezáltal az EK 82. cikkel összefüggő
aggályokat, semmilyen ok nem volt az Alrosának a De Beersszel folytatott tárgyalásokba történő bevonására, sem az utóbbi által
tett kötelezettségvállalási ajánlat másolatának az Alrosa rendelkezésére bocsátására, amit ennek ellenére a Bizottság megtett,
lehetővé téve ezáltal az Alrosának, hogy észrevételeit közölje a Bizottsággal.
A Bizottság hangsúlyozza, hogy a közös kötelezettségvállalások elutasítása sem keresettel megtámadható jogi aktusnak, sem
bizottsági határozatnak nem minősül, és még csak olyan intézkedésnek sem, amely valamely fél jogi helyzetére hatást gyakorolhat.
A jogsértési eljárásban – amely eljárás az Alrosa tekintetében kizárólag az EK 81. cikk alapján indult – érintett egyik félnek
sincs joga ahhoz, hogy kötelezettségvállalási ajánlatát elfogadják vagy elutasítsák, mégpedig sajátos okokból. A Bizottság
szerint a más felek által előterjesztett kötelezettségvállalási ajánlatok véleményezéséhez való jog sem létezik.
Ezenkívül a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság abból a feltevésből indul ki, miszerint
az Alrosa számára el kellett volna ismerni az eljárás egészére nézve, az 1/2003 rendelet szerinti „érintett vállalkozás” részére
biztosított jogokat.
Márpedig magából az 1/2003 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének és 9. cikke (1) bekezdésének megfogalmazásából is egyértelműen
kiderül, hogy az „érintett vállalkozás” fogalma azon vállalkozásokra utal, amelyek az EK 81. cikk, illetve az EK 82. cikk
rendelkezései szerinti jogsértést követtek el, vagy amelyekkel szemben a Bizottság az említett jogsértéssel kapcsolatos aggályokra
alapított határozatot kíván elfogadni. Ha egy társaság egy erőfölényével visszaélő vállalkozással megállapodást köt, ettől
nem minősül sem az EK 82. cikk értelmében a jogsértés „társelkövetőjének”, sem pedig e cikk értelmében „érintett vállalkozásnak”.
Így tehát a Bizottság szerint az „érintett vállalkozások” jogállása és az „érdekelt harmadik felek” jogállása közötti határozott
különbségből következik, hogy az EK 81. cikk és az EK 82. cikk alapján indított eljárások közötti „szoros kapcsolattól” még
nem válik az érdekelt harmadik fél „érintett vállalkozássá”. A Bizottság tehát úgy ítéli meg, hogy még ha az Alrosának mint
érdekelt harmadik félnek joga is volt véleményezni a De Beers önálló kötelezettségvállalási ajánlatát, nem volt joga elhalasztatni
az e kötelezettségvállalásokra vonatkozó döntést addig, amíg a közös kötelezettségvállalások elutasítása tárgyában megfogalmazza
észrevételeit.
Ha feltételezzük az EK 81. cikk és az EK 82. cikk alapján indított eljárások közötti állítólagos szoros kapcsolat figyelembevételét,
vagy ha még akár azt is feltételezzük, hogy csak „egyetlen eljárás” létezett, e körülmények nem lennének elegendőek az Alrosát
megillető eljárási jogok hatályának kiterjesztéséhez. Még az 1/2003 rendelet 9. cikke alapján indított eljárásban „érintett
vállalkozásoknak” sincs joguk ahhoz, hogy kötelezettségvállalásuk kötelezővé nyilvánítását kérjék.
Az Alrosa e tekintetben azzal érvel, hogy az általa felhozott és az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 194. és 196. pontjában
elfogadott alapvető érv azon alapult, hogy a Bizottság a vitatott határozatban nem tilthatta meg számára véglegesen és teljes
mértékben a De Beers részére történő gyémánteladást, mivel e határozat joghatása ugyanaz, mint egy, az 1/2003 rendelet 7. cikke
értelmében hozott határozaté, anélkül hogy a szóban forgó határozatot eredményező eljárás bármely szakaszában lehetővé tette
volna számára meghallgatását.
Az Alrosa előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság által az EK 81. cikk, illetőleg az EK 82. cikk
alapján folytatott eljárásokat mind a Bizottság, mind pedig ő maga és a De Beers lényegében egy eljárásként kezelte. Az Alrosa
szerint világos, hogy a Bizottság nem két külön eljárást indított, hanem egyetlen integrált eljárást, amely egyetlen tényállásra
vonatkozott, továbbá amely vele és a De Beersszel szemben az EK 81. cikken alapult, egyedül a De Beersszel szemben pedig az
EK 82. cikken alapult.
Az Alrosa úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság érvét azon egyetlen indokra hivatkozva is elutasíthatta volna, hogy
a De Beers részére történő gyémánteladás teljes és állandó tilalmát eredményező vitatott határozat esetében szükséges lett
volna, hogy az Alrosa az ilyen típusú határozatok címzettjét megillető valamennyi joggal rendelkezzen.
Az Alrosa azzal érvel, hogy ha feltételezzük, hogy őt olyan egyszerű harmadik félnek lehetett tekinteni, amelyet a vitatott
határozat „közvetlenül” és „hátrányosan” érint, a Bizottságnak ennek ellenére közölnie kellett volna vele a közös kötelezettségvállalások
elutasításának indokait, és lehetővé kellett volna tennie számára, hogy az ezen elutasítással kapcsolatos álláspontját, valamint
a De Beers részére történő gyémánteladás teljes és állandó tilalmát eredményező egyoldalú ajánlattal kapcsolatos álláspontját
közölhesse.
–       A Bíróság álláspontja
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság azon előfeltevésből indul ki, miszerint a jelen ügy körülményei között, tekintettel
különösen arra a tényre, hogy a Bizottság által az EK 81. cikk, illetőleg az EK 82. cikk alapján folytatott eljárásokat mind
a Bizottság, mind az Alrosa és a De Beers lényegében egy eljárásként kezelte, az Alrosa számára el kellett volna ismerni az
1/2003 rendelet értelmében az „érintett vállalkozás” részére biztosított jogokat, noha szigorúan véve az Alrosának nem volt
„érintett vállalkozási” jogállása az EK 82. cikk szerinti eljárásban.
Miután a megtámadott ítélet 195. pontjában az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy a Bizottságnak természetesen jogában áll a
harmadik felek észrevételeinek kézhezvétele után úgy ítélni meg, hogy a közös kötelezettségvállalások nem oszlatják el az
előzetes értékelésében megfogalmazott aggályokat, az említett ítélet 196. pontjában ugyanakkor kimondta, hogy a meghallgatáshoz
való jog megköveteli, hogy a jelenlegihez hasonló esetben egyrészt a kötelezettségvállalást felajánló vállalkozásokat tájékoztassák
azokról a lényeges tényekről, amelyek alapján a Bizottság új kötelezettségvállalásokat követel meg, másrészt e vállalkozások
véleményt nyilváníthassanak erre vonatkozóan. Márpedig a jelen esetben az Alrosa csupán kivonatos információkat kapott a Bizottságnak
a harmadik felek észrevételeiből levont következtetéseire vonatkozóan. Különösen, a 2005. október 27‑i találkozón az Alrosa
egy összefoglalót kapott a harmadik felek észrevételeiről, és tájékoztatták azon kötelezettségvállalások tartalmáról, amelyeket
a Bizottság a harmadik felekkel folytatott, negatív eredménnyel zárult konzultációt követően a felektől várt: nevezetesen
a 2009‑es évtől minden kapcsolat megszüntetését és ennek alapján új kötelezettségvállalás felajánlását.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 201. pontjában megállapította, hogy az Alrosa a De Beers önálló kötelezettségvállalásaival
kapcsolatban a meghallgatáshoz való jogát nem gyakorolhatta teljes egészében, hiszen a harmadik felek észrevételeit a De Beers
önálló kötelezettségvállalásainak kivonatával egyidejűleg továbbították részére, így lehetetlenné tették számára, hogy arra
érdemben válaszolhasson, és a De Beersszel együtt újabb közös kötelezettségvállalásokat ajánljon fel.
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a jelen esetben a Bizottság két eljárást indított, az egyiket a De Beers és az Alrosa
nyersgyémántpiaci magatartásával kapcsolatban az EK 81. cikk alapján, a másikat pedig a De Beers által egyoldalúan folytatott
gyakorlattal kapcsolatban az EK 82. cikk alapján. E két eljárás keretében külön‑külön kifogásközlést kapott a De Beers, illetőleg
az Alrosa. Következésképpen az Alrosa csak az EK 81. cikk alapján indított eljárásban rendelkezhetett volna „érintett vállalkozási”
jogállással, amely eljárásban nem született határozat. E körülmények között az Alrosa nem hivatkozhat olyan eljárási jogokra,
amelyek kizárólag az önálló kötelezettségvállalásokra vonatkozó eljárás feleit illetik meg, mivel ilyen kötelezettségvállalásokat
a De Beers ajánlott fel a COMP/E‑2/38.381. hivatkozási számú, az EK 82. cikk alkalmazására irányuló közigazgatási eljárásban,
amelynek befejezése a vitatott határozattal történt.
Ugyanis, amint azt a főtanácsnok is kifejtette indítványának 176. és 177. pontjában, az Alrosa számára csak akkor kellene
elismerni az EK 82. cikk alapján indított eljárásban az érintett vállalkozást megillető jogokat, ha bizonyítani lehetne, hogy
a Bizottság egyetlen tényállás alapján objektív ok nélkül indított két külön eljárást. Az Elsőfokú Bíróság azonban a jelen
esetben nem állapított meg ilyen hatáskörrel való visszaélést a Bizottság részéről, és egyébként nem is volt alapja ilyen
megállapításának. Ugyanis a Bizottság objektíve megalapozottan indított két külön közigazgatási eljárást, hiszen ezen eljárások
külön anyagi jogi jogalapon indultak, nevezetesen egyrészt az EK 81. cikk, másrészt az EK 82. cikk alapján. Az EK 82. cikk
alapján folytatott eljárást illetően csak a De Beers – mint a piacon állítólagosan erőfölényben lévő vállalkozás – lehetett
a Bizottság kifogásközlésének és ezen eljárást befejező határozatának címzettje.
Ezzel együtt az a harmadik fél vállalkozás, amely úgy véli, hogy az 1/2003 rendelet 7. vagy 9. cikke alapján elfogadott határozat
őt érinti, megteheti, hogy e határozattal szemben kereset útján szerez érvényt jogainak. Ebből azonban nem következik, hogy
az ilyen vállalkozás – így a jelen esetben az Alrosa – az 1/2003 rendelet 27. cikkének (2) bekezdése szerinti „érintett féllé”
válik.
Amint arra indítványának 175. pontjában a főtanácsnok is rámutatott, az EK 82. cikk alkalmazására irányuló eljárás keretében,
amelyet a vitatott határozat zárt le, az Alrosa csak az érdekelt harmadik fél korlátozottabb jogaival rendelkezett.
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy érvelését az Elsőfokú Bíróság hibás tézisre alapítja, amely szerint a Bizottság köteles
volt indokolt magyarázatot adni az Alrosának arra, hogy a harmadik felek észrevételei nyomán miért változtatta meg álláspontját
a közös kötelezettségvállalások megfelelőségét illetően, hogy ezzel lehetővé tegye az Alrosa számára, hogy a De Beersszel
együtt újabb közös kötelezettségvállalásokat ajánljon fel.
E tekintetben az Elsőfokú Bíróság egyrészt a megtámadott ítélet 196. pontjában azt állapította meg, hogy az Alrosa csupán
kivonatos információkat kapott a Bizottságnak a harmadik felek észrevételeiből levont következtetéseire vonatkozóan, másrészt
az említett ítélet 201. pontjában azt mondta ki, hogy az Alrosa a harmadik felek észrevételeinek nem bizalmas változatát csak
késve és a De Beers önálló kötelezettségvállalásainak kivonatával egyidejűleg kapta meg, ami lehetetlenné tette számára, hogy
arra érdemben válaszolhasson, és a De Beersszel együtt újabb közös kötelezettségvállalásokat ajánljon fel.
Márpedig rá kell mutatni arra, hogy a De Beers önálló kötelezettségvállalásainak a Bizottság által történő elfogadása e tekintetben
nem függött sem az Alrosa, sem bármely más vállalkozás álláspontjától. Az 1/2003 rendelet 9. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik,
hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik arra, hogy a kötelezettségvállalási ajánlatot kötelezővé nyilvánítsa
vagy elutasítsa.
A fentiek alapján a fellebbezés második jogalapja szintén megalapozott, mivel egyrészt az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte
az 1/2003 rendelet szerinti „érintett vállalkozás” fogalmát, amikor az önálló kötelezettségvállalásokra vonatkozó eljárás
keretében az Alrosa jogállását a De Beers jogállásához hasonlította, másrészt pedig az Elsőfokú Bíróság abból a hibás tézisből
indult ki, amely szerint a Bizottság köteles volt a közös kötelezettségvállalások elutasítását indokolni, és az Alrosa számára
felajánlani, hogy részére a De Beersszel együtt új közös kötelezettségvállalásokat nyújtson be.
A Bizottság által a második jogalapja keretében előterjesztett többi érvet tehát nem szükséges elemezni.
Következésképpen a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.

Az elsőfokú keresetről
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése alapján, az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül
helyezése esetén az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, ha a per állása megengedi.
Mivel a per állása megengedi, érdemben dönteni kell az Alrosának a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetéről.
Az Alrosa az Elsőfokú Bíróság előtti keresete alátámasztására három jogalapot terjesztett elő, amelyek közül az első a meghallgatáshoz
való jog megsértésén alapul, a második az 1/2003 rendelet 9. cikkének – amely értelmében az érintett vállalkozás számára tilos
olyan kötelezettségvállalást előírni, különösen határozatlan időre, amelyet e vállalkozás nem önként vállalt – a vitatott
határozattal történő megsértésén alapul, a harmadik pedig a kötelezővé nyilvánított kötelezettségvállalásoknak az említett
rendelet 9. cikkét, az EK 82. cikket, a szerződési szabadságot és az arányosság elvét sértő túlzott mértékén alapul.

A felek érvei
Először is az Alrosa előadja, hogy a vitatott határozat sérti a meghallgatáshoz való jogot, amely az uniós jognak a Bíróság
által többször elismert egyik alapelve, és amely a versenyjogi ügyek tekintetében egyaránt magában foglalja azt, hogy a Bizottság
köteles kifogásait az érintett vállalkozás tudomására hozni, valamint azt, hogy az érintett vállalkozásnak joga van azokra
válaszolni. Márpedig a Bizottság, miután megkapta a harmadik felek észrevételeit, nem fogalmazott meg „említésre méltó új
aggályokat”. A Bizottság következtetéseinek módosítását tehát csak a Versenyügyi Főigazgatóság által végzett saját „megfelelő
elemzése” magyarázhatja, amelyet követően a Bizottság nem tette lehetővé az Alrosa számára, hogy a meghallgatáshoz való joggal
éljen.
Az a tény, hogy az Alrosa az EK 82. cikk alapján indított eljárásban hivatalosan nem volt fél, nem jelenti azt, hogy ne illette
volna meg a meghallgatáshoz való jog, hiszen az említett főigazgatóság egy 2006. február 8‑án kelt levélben elismerte, hogy
„rendkívüli körülmények” indokolják, hogy az Alrosát mint közvetlenül és személyében érintett vállalkozást meghallgassák.
Erre a Bizottság azt a választ adja, hogy az Alrosa nem volt fél a kérdéses eljárásban, majd felteszi a kérdést, hogy az Alrosa
milyen jogi alapon állítja, hogy megilleti őt a meghallgatáshoz való jog.
Az említett 2006. február 8‑i levelet illetően a Bizottság úgy véli, hogy az EK 82. cikk alapján indított eljárásban a meghallgatáshoz
való jog, amelyre az Alrosa hivatkozik és amelyet e levélben a meghallgatási tisztviselő is elismert, más terjedelmű volt,
mint az a jog, amellyel a Bizottság vizsgálatának tárgyát képező vállalkozások rendelkeznek.
Bár az Alrosa az eljárásban különleges pozíciót foglalt el, a Bizottság megítélése szerint mivel csak érdekelt harmadik fél
minőségében vett részt, a meghallgatáshoz való jog az ő esetében arra korlátozódott, hogy észrevételeket tehetett, amire az
eljárás több szakaszában is lehetőséget kapott. A Bizottság azt állítja, hogy az Alrosa tehát teljes mértékben élt a meghallgatáshoz
való joggal.
Másodszor az Alrosa azzal érvel, hogy a vitatott határozat sérti az 1/2003 rendelet 9. cikkét, amely szerinte a Bizottságot
nem önálló kötelezettségvállalások, hanem kizárólag közös kötelezettségvállalások elfogadására jogosítja fel. Továbbá e 9. cikket
úgy kell értelmezni, hogy a kötelezettségvállalásokat kötelezővé nyilvánító határozat csak határozott időtartamra fogadható
el.
A Bizottság előadja, hogy az „érintett vállalkozások” kifejezés nem jelenti azt, hogy csak olyan közös kötelezettségvállalást
lehet felajánlani, amelyet a kötelezettségvállalás által érintett vagy potenciálisan érintett vállalkozások összessége nyújtott
be. Az ilyen értelmezés azt feltételezné, hogy a szóban forgó megállapodásban részes valamennyi vállalkozásnak, még ha nem
is érinti az EK 82. cikk alapján indított eljárás, formálisan kötelezettségvállalásokat kellene benyújtania, és az említett
9. cikk értelmében hozott határozatban címzettként kellene szerepelnie. Márpedig a Bizottság szerint, mivel az EK 82. cikk
alapján indított eljárás csak a De Beers állítólagos erőfölénnyel való visszaélésére vonatkozott, egyedül e vállalkozásnak
kellett kötelezettségvállalást felajánlania, és egyedül e vállalkozásnak kellett az ugyanazon 9. cikk értelmében hozott határozat
címzettjének lennie.
Ami a Bizottság azon állítólagos kötelezettségét illeti, hogy kötelezettségvállalást csak határozott időtartamra fogadjon
el, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy ez az állítás az 1/2003 rendelet 9. cikkének téves értelmezésén alapul. Az a tény, hogy
a Bizottság kötelezettségvállalást jóváhagyó határozata „[el]fogadható” határozott időre, nem kötelezheti ezen intézményt
arra, hogy az említett határozatot határozott időre fogadja el.
Harmadszor az Alrosa azt állítja, hogy az arra vonatkozó tilalom, hogy a De Beers tőle nyersgyémántot vásároljon, sérti az
EK 82. cikket és az 1/2003 rendelet 9. cikkét azzal, hogy abszolút és potenciálisan határozatlan időre szóló tilalmat ír elő
az érintett szerződő felek számára, ami a jelen esetben nem igazolt. A vitatott határozat ily módon sérti a szerződési szabadság
alapelvét.
Ezenkívül a Bizottságnak az EK 82. cikk alapján a versennyel kapcsolatban felmerülő aggályai eloszlatásához nincs szükség
abszolút tilalomra. Az Alrosa azt állítja, hogy ennyiben a vitatott határozat sérti az arányosság elvét.
A Bizottság azzal érvel, hogy a szerződési szabadságot különösen az EK 81. és az EK 82. cikk korlátozza.
A Bizottság azt az érvet nem vitatja, hogy az arányosság elve a harmadik felekre gyakorolt hatás elemzésére is kiterjed, de
fenntartja, hogy ő kellőképpen figyelembe vette az Alrosa jogos üzleti érdekeit.
A Bizottság előadja, hogy elsődleges feladata az volt, hogy meggyőződjön arról, hogy a De Beers önálló kötelezettségvállalásai
elegendőek‑e versennyel kapcsolatos aggályainak eloszlatására. A Bizottság megítélése szerint a De Beers első ránézésre olyan
kötelezettségvállalásokat tudott felajánlani, amelyek nem lépték túl az említett aggályok kellő eloszlatásához szükséges mértéket.
A Bizottság ehhez hozzáteszi, hogy ő semmiképpen nem volt köteles a De Beers által ténylegesen felajánlott kötelezettségvállalásokat
meghaladó, vagy akár azokat el nem érő, másféle feltételezéseket megvizsgálni, mivel ténylegesen csak az előző kötelezettségvállalási
ajánlattal való összehasonlításra volt szükség.
A Bizottság által végzett elemzésből kiderül, hogy a felajánlott közös kötelezettségvállalások nem oszlatták el megfelelő
mértékben a Bizottság versennyel kapcsolatos aggályait. A Bizottság továbbá úgy véli, hogy e közös kötelezettségvállalásokat
meghaladó kötelezettségvállalásokra volt szükség.
A Bizottság azon az állásponton van, hogy az Elsőfokú Bíróságnak nem az volt a feladata, hogy összetett gazdasági értékelésbe
bocsátkozzon annak megállapítása céljából, hogy a felajánlott kötelezettségvállalások elegendőek voltak‑e a Bizottság versennyel
kapcsolatos aggályainak eloszlatására, hanem az volt a feladata, hogy annak vizsgálatára szorítkozzon, hogy a vitatott határozat
nyilvánvaló mérlegelési hibában szenved‑e. Az ugyanis nem vitatott, hogy a Bizottság az érintett témakörben széles mérlegelési
jogkörrel rendelkezik.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy mivel semmilyen más kötelezettségvállalási ajánlatot nem kapott, az egyetlen másik, számára
felajánlott lehetőség az volt, hogy indítsa meg újra – adott esetben mind az Alrosával, mind a De Beersszel szemben – az 1/2003
rendelet 7. cikke szerinti határozat elfogadásához vezető eljárást, amely lehetőség aligha tekinthető a versennyel kapcsolatos
aggályainak eloszlatása szempontjából megfelelőbb eszköznek.
A Bizottság ezért úgy véli, hogy a De Beersnek a vitatott határozattal kötelezővé nyilvánított önálló kötelezettségvállalásai
megfelelőek és szükségesek voltak az említett aggályok eloszlatására, és az arányosság elvének állítólagos megsértése nem
nyert bizonyítást.

A Bíróság álláspontja
A jelen ítélet 85–95. pontjában kifejtett megfontolásokból következik, hogy az első fokon előterjesztett első jogalap nem
fogadható el.
Ugyanis az Alrosa által az említett jogalap keretében felhozott kifogások összessége azon az előfeltevésen alapszik, hogy
az Alrosát az érdekelt harmadik felek számára szokásosan biztosított eljárási jogoknál szélesebb körű eljárási jogoknak kellett
volna megilletnie. Márpedig ezt az előfeltevést ezen ítélet 91. pontja kifejezetten elutasította.
Az elsőfokon előterjesztett második és a harmadik jogalapot szintén el kell utasítani. Ugyanis a jelen ítéletben kifejtett
megfontolások összességéből kitűnik, hogy a vitatott határozat elfogadása során a Bizottság jogalkalmazása nem volt téves,
továbbá a Bizottság sem nyilvánvaló mérlegelési hibát nem követett el, sem az arányosság elvét nem sértette meg. Az Alrosának
nem sikerült bizonyítania, hogy a De Beers által felajánlott és a Bizottság által kötelezővé nyilvánított önálló kötelezettségvállalások
nyilvánvalóan túllépték a Bizottság előzetes értékelésében megfogalmazott aggályok eloszlatásához szükséges mértéket.
Következésképpen az Alrosa által a vitatott határozattal szemben előterjesztett jogalapok összességét és az Alrosa által az
Elsőfokú Bíróság előtt indított keresetet el kell utasítani.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikke első bekezdésének megfelelően a Bíróság határoz a költségekről, ha a fellebbezés
megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot.
Az eljárási szabályzat 69. cikke 2. §‑ának megfelelően – amely ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján alkalmazandó a fellebbezési
eljárásban – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az Alrosa
pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell mind a fellebbezés, mind az elsőfokú eljárás során felmerült
költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑170/06. sz., Alrosa kontra Bizottság ügyben 2007. július 11‑én hozott
ítéletét hatályon kívül helyezi.
2)
A Bíróság az Alrosa Company Ltd‑nek az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságához benyújtott keresetét elutasítja.
3)
A Bíróság az Alrosa Company Ltd‑t kötelezi mind a fellebbezés, mind az elsőfokú eljárás során felmerült költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.