CELEX: 62001TJ0215
Förordning (EG) nr 111/1999
Livsmedelsbistånd till Ryssland
Förordning (EG) nr 1799/1999
Leverans av nötkött
Förordning (EG) nr 1815/1999
Leverans av skummjölkspulver
Upphandling för tilldelning av leveranskontrakt
Avtalsförhållande
Skiljedomsklausul
Avtalsrättsligt skadeståndsansvar
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
Upptagande till sakprövning

Tillämpliga bestämmelser
Relevanta bestämmelser i målen T-215/01, T-220/01 och T-221/01
Det föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 2802/98 av den 17 december 1998 om ett program för leverans av jordbruksprodukter
till Ryska federationen (EGT L 349, s. 12) att Ryska federationen skall förses med jordbruksprodukter.
Enligt artikel 2.3 i förordning nr 2802/98 skall leveranskostnaderna, som omfattar transport till hamn eller gränsstation
exklusive lossning, fastställas genom anbudsförfarande eller, i brådskande fall eller vid transportsvårigheter, genom begränsade
anbudsförfaranden.
Enligt artikel 4.1 i förordning nr 2802/98 skall kommissionen ansvara för genomförandet av dessa åtgärder i enlighet med de
villkor som fastställs i förordningen.
I artikel 2.1 i kommissionens förordning (EG) nr 111/1999 av den 18 januari 1999 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning
(EG) nr 2802/98 (EGT L 14, s. 3) föreskrivs följande:
”Kostnaderna för leverans av produkter från interventionslager … till de i anbudsinfordran fastställda hamnar och gränsövergångar
där mottagarlandet skall överta leveranserna skall fastställas genom anbudsförfarande.
a)

Kostnaderna kan avse leverans av produkter från interventionsorganets lager till lossningshamnen eller med transportmedel
till lastningsplatsen på den fastställda bestämmelseorten. [*] …” [* I överensstämmelse med andra språkversioner av förordningen
används i stället för uttrycket ”lossningshamnen eller med transportmedel till lastningsplatsen på den fastställda bestämmelseorten”
nedan uttrycket ”lastningskajen eller med transportmedel till platsen för övertagandet vid den fastställda leveranstiden”.
Övers. anm.]
Enligt artikel 5.1 e 5 i förordning nr 111/1999 skall anbudet, för att vara giltigt, bland annat innehålla uppgift om dess
kostnadsspecifikation i enlighet med bilaga II till förordningen. Bland de rubriker som anges i bilaga II, i dess lydelse
enligt kommissionens förordning (EG) nr 1125/1999 av den 28 maj 1999 om ändring av förordning nr 111/1999 (EGT L 135, s. 41),
förekommer bland annat ”Hanterings- och lastningskostnader”.
Artikel 7.1 andra stycket i förordning nr 111/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 1125/1999, har följande lydelse:
”Varorna kan lastas så snart interventionsorganet erhållit bevis för att det har ställts en leveranssäkerhet … .”
Artikel 8.3 i förordning nr 111/1999 har följande lydelse:
”Med undantag för mycket brådskande fall, skall endast kommissionen ha befogenhet att ge instruktioner så att leveransen kan
fortsätta om svårigheter skulle uppstå under leveransen, efter det att anbudsgivarna har lastat varorna.”
Det föreskrivs i artikel 8.4 i förordning nr 111/1999 att om särskilda svårigheter uppstår kan kommissionen, på begäran av
det berörda interventionsorganet, ge dispens när det gäller förluster som inte kan identifieras.
Det föreskrivs i artikel 9.3 första stycket i förordning nr 111/1999 att om den vara som levereras av interventionsorganet
inte överensstämmer med den för interventionsköp fastställda minimistandarden skall interventionsorganet omedelbart tillhandahålla
en vara som uppfyller de standarder som fastställts för leveransen. I artikel 9.3 andra stycket i förordningen anges följande:
”Kontraktsinnehavarnas ytterligare kostnader (ytterligare transportkostnader, extra liggedagar etc.) skall bäras av interventionsorganet.”
Enligt artikel 10.1 i förordning nr 111/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 1125/1999, skall begäran om betalning för
leveransen inlämnas till interventionsorganet.
I artikel 16 i förordning nr 111/1999 anges följande:
”Europeiska [gemenskapernas] domstol är behörig att avgöra varje tvist som följer av uppfyllandet, det bristande uppfyllandet
eller tolkningen av villkoren för leveranser som utförs i enlighet med denna förordning.”
Andra relevanta bestämmelser i målen T-215/01 och T-221/01
I artikel 1 första stycket i kommissionens förordning (EG) nr 1815/1999 av den 18 augusti 1999 om leverans av skummjölkspulver
till Ryssland (EGT L 220, s. 13) föreskrivs följande:
”Ett anbudsförfarande skall öppnas för att bestämma kostnaderna för transport från interventionslager av skummjölkspulver
till [Ryssland], i enlighet med de leveransbestämmelser som fastställs i artikel 2.1 a i förordning nr 111/1999.”
I artikel 2 i förordning nr 1815/1999 föreskrivs följande:
”Leveransen skall omfatta följande:
a)
Övertagande av varan (vid lastningskajen) ur … [relevanta] interventionsorgans lager … .
b)
Transport med lämpliga transportmedel fram till bestämmelseorten inom de tidsfrister som fastställs … . ”
I bilagan till kommissionens förordning (EEG) nr 1643/89 av den 12 juni 1989 om fastställande av de schablonbelopp som skall
användas vid finansiering av materiella transaktioner i samband med offentlig lagring av jordbruksprodukter (EGT L 162, s.
12; svensk specialutgåva, område 3, volym 29, s. 141) föreskrivs följande:
”Lista över materiella transaktioner som omfattas av de schablonbelopp som anges i artikel 6 i [rådets] förordning (EEG) nr
1883/78 [av den 2 augusti 1978 om allmänna bestämmelser för finansiering av interventioner genom garantisektionen vid Europeiska
utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) (EGT L 216, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 10, s. 84)].
…
Mjölkprodukter: skummjölkspulver
…
III. Utlagring
…
c) Förflyttning av skummjölkspulver till lagrets lastbrygga och lastning, med undantag för stuvning, på transportmedel om
detta är en lastbil … .”
Andra relevanta bestämmelser i mål T-220/01
I artikel 1 i kommissionens förordning (EG) nr 1799/1999 av den 16 augusti 1999 om leverans av nötkött till Ryssland (EGT
L 217, s. 20) föreskrivs följande:
”Ett anbudsförfarande skall öppnas för att bestämma kostnaderna för transport från interventionslager av … nötkött … till
[Ryssland], i enlighet med de leveransbestämmelser som fastställs i artikel 2.1 a i förordning nr 111/1999.”
I artikel 2 i förordning nr 1799/1999 föreskrivs följande:
” Leveransen skall omfatta följande:
a)

Övertagande av varan (vid lastningskajen) ur … [relevanta] interventionsorgans lager … .
b)

Transport med lämpliga transportmedel fram till bestämmelseorten inom de tidsfrister som fastställs … .”
Bakgrund till tvisten
Mål T-215/01
I det anbudsförfarande som hade öppnats genom förordning nr 1815/1999 lämnade sökanden in ett anbud till det brittiska interventionsorganet
Intervention Board Executive Agency (nedan kallat IBEA). Anbudet syftade till att bestämma kostnaderna för en transport av
3 000 ton skummjölkspulver, som motsvarar parti nr 4 och anges i bilagorna I och II till förordning nr 1815/1999, från bolaget
Alpine Cold Storages (nedan kallat Alpine) lager till Ryssland. Enligt anbudet skulle transporten av detta parti innefatta
en lastbilstransport från Alpines lager till ett lager i hamnen i Grimsby (Förenade kungariket). Därefter skulle partiet lastas
ombord på fartyget Freedom III för sjötransport till Ryssland. Sökanden tog i sitt anbud hänsyn till att Alpine, i en uppskattning
av den 25 augusti 1999, hade uppgett att det kunde lasta tio lastbilar per dag. Sökandens anbudspris uppgick till 79,60 euro
per ton, brutto, av den vara som skulle transporteras. Anbudet omfattade inte hanterings- och lastningskostnader, som sökanden
inte ansåg var tillämpliga i detta fall.
Kommissionen tilldelade sökanden bland annat leveranskontraktet avseende parti nr 4 genom beslut av den 7 september 1999.
Den 8 oktober 1999 påpekade sökanden för Alpine att arbetet med att lasta varorna på lastbilarna skulle påbörjas den 13 oktober
samma år.
Lastningen påbörjades inte den 13 oktober 1999 till följd av att sökanden och Alpine var oense om dels ytterligare kostnader
som Alpine gjorde gällande för att lasta och stuva varorna, dels en säkerhet som Alpine krävde som garanti för att de lastpallar
på vilka varorna var förpackade skulle återställas.
Efter att ha informerats om dessa svårigheter påpekade kommissionen, i ett telefax av den 14 oktober 1999 till IBEA (nedan
kallat telefaxet av den 14 oktober 1999), att det var omotiverat och olämpligt att påföra ytterligare kostnader och att kräva
säkerheter för lastpallarna. I telefaxet påpekade kommissionen dessutom att lagren agerade i gemenskapens namn och för dess
räkning, och den begärde att IBEA skulle ingripa för att förmå Alpine att rätta sig efter de regler som var tillämpliga på
interventionsorganens lager vid utlagring. IBEA ombads dessutom att vidta nödvändiga åtgärder för att lastningen skulle kunna
påbörjas utan ytterligare dröjsmål.
Sökanden ifrågasatte, i en skrivelse av den 19 oktober 1999 till Alpine, av vilken en kopia skickades till IBEA och kommissionen,
Alpines prisangivelse för arbetet med att lasta varorna på lastbilarna med motiveringen att det, enligt förordning nr 1643/89,
ankom på interventionsorganets lager att svara för detta arbete. Sökanden nämnde även den nära förestående ankomsten av fartyget
Freedom III, på vilket varorna skulle lastas, och att ersättning för extra liggedagar skulle utkrävas om fartyget omotiverat
låg stilla.
Arbetet med att lasta varorna på lastbilarna påbörjades den 22 oktober 1999. Arbetstakten för lastningen motsvarade inte det
som Alpine först hade tillkännagett i sin uppskattning av den 25 augusti 1999. Det utfördes nämligen mindre än tio lastningar
per dag.
Kaptenen på fartyget Freedom III skickade den 2 november 1999 en skrivelse med anmärkningar till sökandens ombud i vilken
han dels konstaterade att av de 3 000 ton skummjölkspulver som förväntades hade endast 798 ton lastats, dels påminde om att
enligt befraktningsavtalet mellan sökanden och redaren löpte den för lastningen föreskrivna perioden ut den 3 november 1999
och att ersättning för extra liggedagar skulle utkrävas därefter. Sökanden skickade en kopia av denna skrivelse till IBEA
och till kommissionen den 2 november 1999.
Det var först den 18 november 1999 som samtliga varor som skulle transporteras hade lastats ombord på fartyget. Sökanden var
följaktligen tvungen att betala 23 072,89 US-dollar (USD) för extra liggedagar till följd av att det antal dagar under vilka
fartyget skulle ligga stilla, som totalt medgetts för att lasta och lossa varorna vid avgångshamnen, hade överskridits.
Fartyget anlände till bestämmelseorten och fanns tillgängligt så att varorna kunde lossas den 25 november 1999. Arbetet med
att lossa varorna påbörjades emellertid inte förrän den 11 december 1999, för att avslutas den 17 december 1999. Sökanden
var tvungen att betala 54 347,25 USD för extra liggedagar till följd av att det medgivna antalet dagar under vilka fartyget
skulle ligga stilla hade överskridits.
Den 4 januari 2000 tillställde sökanden IBEA fakturan BRU 135 039 avseende transporten av parti nr 4. Det sammanlagda beloppet
i fakturan uppgick till 318 987,24 euro, varav 243 115,51 euro utgjorde transportkostnader och 75 871,73 euro motsvarade kostnader
för extra liggedagar.
Det belopp på 75 871,73 euro som avsåg kostnader för extra liggedagar erhölls genom omräkning av betalningen för de extra
liggedagarna vid avgångs- och ankomsthamnarna – det vill säga 77 420,14 USD – med tillämpning av en omräkningskurs USD/euro
på 0,98.
Efter ett ingripande av kommissionen betalade IBEA 19 904,51 USD såsom en schablonmässig och slutgiltig reglering av de kostnader
för extra liggedagar som sökanden haft med avseende på fartyget Freedom III. Sökanden bestred denna delbetalning.
Den 28 juli 2000 anmodade sökanden IBEA att betala återstoden av ersättningen för extra liggedagar enligt fakturan BRU 135
039, ett belopp som sökanden uppskattade till 57 516 USD, samt 7 096,37 euro enligt fakturan BRU 138 552 och 343,93 USD enligt
fakturan BRU 138 553, varvid dessa båda belopp avsåg de finansiella kostnader som hade uppkommit till följd av dröjsmålet
med att betala de fakturor som IBEA tillställts. IBEA efterkom inte denna anmodan.
Sökanden anmodade kommissionen i skrivelse av den 16 maj 2001 att ingripa för att förmå IBEA att betala fordringsbeloppen.
Enligt anmodan var IBEA alltjämt skyldigt att betala 7 194,24 euro för transportkostnader, 57 515,63 USD för kostnader avseende
extra liggedagar samt 7 096,37 euro och 343,93 USD för finansiella kostnader som hade uppkommit till följd av dröjsmålet med
betalningen, det vill säga sammanlagt 14 290,61 euro och 57 859,56 USD. Det vidtogs ingen åtgärd med anledning av denna anmodan.
Mål T-220/01
I det anbudsförfarande som hade öppnats genom förordning nr 1799/1999 lämnade sökanden in två anbud till det tyska interventionsorganet
Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (nedan kallat BLE). Anbuden syftade till att bestämma kostnaderna för en transport
av nötkött och avsåg ansvaret för att transportera partierna nr 5 och nr 7, som anges i bilagorna I och II till förordning
nr 1799/1999, från olika lager i vilka dessa varor förvarades till gränsövergången vid Krasnoje i Ryssland.
Anbuden innefattade hanterings- och lastningskostnader som, enligt uppdelningen i vardera anbudet, uppgick till 21,80 euro
per bruttoton.
Kommissionen beslutade den 23 september 1999 bland annat att tilldela sökanden leveranskontraktet avseende partierna nr 5
och nr 7. En del av dessa partier lades upp i bolaget Nordfrost Kühl u. Lagerhaus (nedan kallat Nordfrost) lager.
Nordfrost hanterade och lastade den del av partierna nr 5 och nr 7 som hade lagts upp i dess lager. Nordfrost tillställde
BLE fakturorna för dessa arbeten, varefter BLE i sin tur fakturerade sökanden. Sökanden tog slutligen upp denna kostnad i
de fakturor avseende sammanlagda transportkostnader som den tillställde BLE med ett pris på 21,80 euro per ton, i överensstämmelse
med dess anbud avseende hanterings- och lagringskostnader för partierna nr 5 och nr 7 (se nedan punkt 33).
Vid lastningen av varorna krävde Nordfrost sökanden på de belopp som motsvarade de ytterligare kostnaderna för lastningen.
Efter att ha informerats om detta krav genom sökandens telefax av den 10 november 1999 påpekade kommissionen för sökanden,
i telefax av den 15 november 1999, att den ansåg att samtliga lastningskostnader redan ingick i de belopp som BLE fakturerade
sökanden och som avsåg lastningen av varorna. I detta telefax rekommenderade kommissionen dessutom sökanden att skicka Nordfrosts
fakturor avseende lastningen direkt till BLE.
Eftersom Nordfrost vägrade att lasta de varor som det hade i sin besittning ända till dess att det fick betalt för de ytterligare
kostnaderna, betalade sökanden fordringsbeloppen. Sökanden fakturerade därefter BLE för dessa kostnader genom fakturorna BRU
135 963 med 82 991,96 tyska mark (DEM) och BRU 135 964 med 16 050 DEM.
Den polska polisen påförde dessutom sökanden böter med 6 960 DEM med motiveringen att de lastbilar med hjälp av vilka nötköttet
i partierna nr 5 och nr 7 transporterades hade ett för högt axeltryck. Sökanden fakturerade i sin tur BLE för detta belopp
i sin faktura BRU 135 099.
I ett rekommenderat brev av den 13 juli 2000 anmodade sökanden BLE att till sökanden betala fakturorna BRU 135 963, med 82
991,96 DEM för ytterligare lastningskostnader, BRU 135 098, med 900 DEM, och BRU 135 099, med 6 960 DEM, för de böter som
hade betalats in till de polska myndigheterna. BLE efterkom inte denna anmodan.
I ett rekommenderat brev av den 1 augusti 2001 anmodade sökanden kommissionen att ingripa och betala sökanden i enlighet med
de fakturor avseende leveranserna av partierna nr 5 och nr 7 beträffande vilka sammanlagt 106 901,96 DEM ännu inte hade betalats.
Kommissionen vidtog ingen åtgärd med anledning av denna anmodan.
Mål T-221/01
I ett nytt anbudsförfarande som hade öppnats genom förordning nr 1815/1999 lämnade sökanden in ett anbud till det irländska
interventionsorganet Department of Agriculture, Food and Rural Development (nedan kallat DAF). Anbudet syftade till att bestämma
kostnaderna för en transport av skummjölkspulver och avsåg ansvaret för att transportera parti nr 5, som anges i bilagorna
I och II till förordning nr 1815/1999, från DAF:s lager till hamnen i S:t Petersburg (Ryssland). För att garantera att skummjölkspulvret
transporterades ända till Ryssland ingick sökanden ett befraktningsavtal med en redare för befraktning med fartyget Okapi
MV.
Kommissionen beslutade den 23 september 1999 bland annat att tilldela sökanden leveranskontraktet avseende parti nr 5.
Den 5 oktober 1999 informerade sökanden DAF om att en första sändning varor uppgående till 3 500 ton skulle genomföras från
och med den 15 oktober 1999, då fartyget Okapi MV skulle ankomma till hamnen i Greenore (Irland).
Sedan sökanden hade konstaterat att DAF fortfarande inte hade upprättat de intyg med stöd av vilka varorna kunde tas ur interventionslagren
informerade den kommissionen om detta den 14 oktober 1999, varvid den framförde reservationer mot eventuella extra liggedagar
med anledning av att fartyget Okapi MV kunde komma att ligga stilla.
Den 21 oktober 1999 tillställde DAF sökanden de intyg med stöd av vilka denne kunde ta ut cirka 2 500 ton varor ur lager.
DAF informerade även sökanden om att de varor uppgående till 1 000 ton som saknades skulle tas från lagret i Mallow. Detta
lager åsyftas inte i förordning nr 1815/1999 och ligger cirka 300 kilometer från hamnen i Greenore. Sökanden lät samma dag
kommissionen och DAF ta del av de reservationer som den hade framfört.
De aktuella varorna, som uppgick till 3 500 ton, ställdes till sökandens förfogande den 28 oktober 1999. Samma dag meddelades
vilken kaj fartyget Okapi MV skulle angöra för lastningen av varorna.
Sökanden var tvungen att betala ersättning för extra liggedagar till följd av att arbetet med att lasta varorna ombord på
fartyget hade försenats. Ersättningen för extra liggedagar uppgick till sammanlagt 102 219,44 USD. Det bedömdes att 55 788,89 USD
av detta belopp skulle påföras de ryska myndigheterna, varför Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ)
ombesörjde utbetalningen. DAF betalade ytterligare 20 669,44 USD. Det som på detta sätt hade utbetalats, det vill säga 76
458,33 USD, motsvarade de kostnader för extra liggedagar som hade uppkommit i ankomsthamnen i Ryssland.
DAF ansåg att det inte var skyldigt att stå för de kostnader för extra liggedagar som hade uppkommit i avgångshamnen, det
vill säga 25 761,11 USD, eftersom dessa kostnader inte skulle betalas enligt det befraktningsavtal som reglerade förhållandena
mellan sökanden och redaren.
Mellan sökanden och DAF förekom skriftväxling i frågan om denna ersättning för extra liggedagar, dock utan att de lyckades
träffa en överenskommelse.
Sökanden anmodade kommissionen den 3 augusti 2001 att ingripa och betala återstoden enligt fakturan BRU 114 4316 på 25 761,11
USD samt återstoden enligt en faktura BRU 413 1828 på 23 115,49 euro. Kommissionen vidtog ingen åtgärd med anledning av denna
anmodan.
Förfarandet
Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 september 2001, väckt talan i mål T-215/01.
Sökanden har, genom ansökningar som inkom till rättens kansli den 24 september 2001, väckt talan i målen T‑220/01 och T-221/01.
Ordföranden på förstainstansrättens andra avdelning beslutade den 26 juni 2003 att förena målen T-215/01, T-220/01 och T-221/01
vad avser det muntliga förfarandet och domen, i enlighet med artikel 50 i förstainstansrättens rättegångsregler.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (andra avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Rätten har inom ramen för de åtgärder som vidtas för processledning enligt artikel 64 i rättegångsreglerna skriftligen ställt
frågor till sökanden och kommissionen, vilka anmodades att besvara dessa frågor vid förhandlingen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 8 juli 2003.
Sökanden begärde vid förhandlingen att till akten med handlingarna i målet få foga en skrivelse med innehållet i dess svar
på förstainstansrättens skriftliga frågor samt två bilagor. Kommissionen, som hade anmodats att uppge huruvida den hade något
att erinra mot denna begäran, framställde ingen erinran. Dessa dokument fogades följaktligen till akten med handlingarna i
målet.
Förstainstansrätten anmodade sökanden efter förhandlingen att skriftligen ange vilken omräkningskurs USD/euro som denna hade
tillämpat, såvitt avser mål T‑215/01, för att komma fram till att återstoden av den post i fakturan BRU 135 039 som avsåg
kostnader för extra liggedagar uppgick till 57 516 USD.
Som svar på denna anmodan inkom sökanden med en skrivelse till förstainstansrättens kansli den 23 juli 2003 av vilken det
framgår att den omräkningskurs USD/euro som hade tillämpats var 0,98.
Kommissionen begärde i en skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 1 augusti 2003 att få yttra sig över skrivelsen
med det svar som sökanden hade avgett på rättens fråga.
Sedan förstainstansrätten hade bifallit denna begäran inkom kommissionen med yttrande över sökandens skrivelse till rättens
kansli den 19 september 2003.
Parternas yrkanden
Sökanden har i förevarande mål yrkat att förstainstansrätten skall
–
förklara att talan, som i första hand har väckts med stöd av artikel 238 EG och i andra hand med stöd av artikel 235 EG och
artikel 288 andra stycket EG, kan tas upp till sakprövning och förplikta kommissionen att
–
i mål T-215/01 betala 14 290,61 euro och 57 859,56 USD till sökanden jämte lagstadgad ränta från och med den åttonde dagen
från fakturadagen för varje obetald faktura, eller från och med den 28 juli 2000 då IBEA tillställdes en betalningsanmodan,
eller i annat fall från och med den 16 maj 2001 då kommissionen anmodades att vidta åtgärder,
–
i mål T-220/00 betala 106 901,96 DEM (cirka 54 658,10 euro) till sökanden jämte lagstadgad ränta från och med den åttonde
dagen från fakturadagen för varje obetald faktura, eller från och med den 16 mars 2000 då BLE skall ha tillställts en betalningsanmodan,
eller i annat fall från och med den 16 maj 2001 då kommissionen skall ha tillställts en betalningsanmodan,
–
i mål T-221/01 betala 25 761,11 USD och 23 115,49 euro till sökanden jämte lagstadgad ränta från och med den åttonde dagen
från fakturadagen för varje obetald faktura, eller från och med den 9 mars 2001 då DAF skall ha tillställts betalningsanmodan,
eller i annat fall från och med den 3 augusti 2001 då kommissionen tillställdes en betalningsanmodan, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har i samtliga tre mål yrkat att förstainstansrätten skall
–
avvisa talan oavsett huruvida den har väckts med stöd av artikel 238 EG eller med stöd av artikel 235 EG och artikel 288 andra
stycket EG, eller
–
i andra hand ogilla talan oavsett huruvida den har väckts med stöd av artikel 238 EG eller med stöd av artikel 235 EG och
artikel 288 andra stycket EG, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
I mål T-220/01 har sökanden i sin replik angett, till skillnad från vad den angav i sin ansökan, att de ytterligare kostnader
som togs upp i fakturan BRU 135 964 till beloppet 16 050 DEM endast var relevanta upp till 12 300 DEM och att fakturan BRU
135 098 avseende ett belopp på 900 DEM saknade relevans. Sökandens yrkanden i detta mål har följaktligen satts ned så att
de numera avser betalning av sammanlagt 102 251,96 DEM (cirka 52 280,60 euro) jämte ränta.
I mål T-221/01 förklarade sökanden vid förhandlingen att den återkallade sitt yrkande om betalning av 23 115,49 euro enligt
fakturan BRU 413 1828.
Talan till den del den i första hand grundas på artikel 238 EG
Upptagande till sakprövning
Parternas argument
Kommissionen har i samtliga mål i första hand hävdat att talan inte kan tas upp till sakprövning till den del den har väckts
med stöd av artikel 238 EG, eftersom det inte finns något avtalsförhållande mellan kommissionen och sökanden. Kommissionen
har i andra hand gjort gällande att flera yrkanden inte kan tas upp till sakprövning i de tre målen, eftersom de inte uppfyller
kraven enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna.
Sökanden har i samtliga tre mål bestridit giltigheten av de avvisningsgrunder som har åberopats av kommissionen.
– Den avvisningsgrund som avser avsaknaden av ett avtalsförhållande mellan parterna
Kommissionen har för det första gjort gällande att de regler som skall tillämpas på de olika upphandlingar som avses i förevarande
mål inte innehåller någon hänvisning till ett avtalsförhållande. Enligt kommissionen kan man inte på grundval av artikel 16
i förordning nr 111/1999 sluta sig till att denna förordning innehåller en skiljedomsklausul som bekräftar att det finns ett
avtalsförhållande mellan kommissionen och sökanden. Det är bara om det först har fastställts att det finns ett avtalsförhållande
mellan kommissionen och sökanden som denna artikel kan anses innehålla en skiljedomsklausul.
Kommissionen har vidare gjort gällande att de förordningar som är tillämpliga i detta mål kvalitativt avviker från rådets
förordning (EEG) nr 3972/86 av den 22 december 1986 om livsmedelsbistånd och dess administrering (EGT L 370, s. 1; svensk
specialutgåva, område 11, volym 11, s. 339) och kommissionens förordning (EEG) nr 2200/87 av den 8 juli 1987 om fastställandet
av allmänna bestämmelser för framskaffande inom gemenskapen av varor som skall levereras som livsmedelsbistånd från gemenskapen
(EGT L 204, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 13, s. 3). Sistnämnda förordningar var relevanta i mål C‑142/91,
Cebag mot kommissionen (REG 1993, s. I-553), i vilket dom avkunnades den 11 februari 1993, en dom som sökanden har hänvisat
till. Domen, i vilken domstolen ansåg att kommissionen och en leverantör var bundna av ett avtalsförhållande, kan inte med
framgång åberopas i förevarande fall. Av samma skäl saknar även förstainstansrättens beslut av den 3 oktober 1997 i mål T-186/96,
Mutual Aid Administration Services mot kommissionen (REG 1997, s. II-1633), relevans.
Kommissionen har dessutom hävdat att en stor del av åtgärderna för att anskaffa de varor som upphandlades vidtogs av medlemsstaternas
interventionsorgan och inte direkt av kommissionen själv. Dessutom agerade de nationella myndigheterna i princip i eget namn
och under eget ansvar och inte som ett rent verkställande eller befullmäktigat organ för kommissionen. Förordningarna nr 111/1999
och nr 2802/98 omfattas nämligen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som karakteriseras av en förvaltningsform enligt vilken
man i stor utsträckning vänder sig till medlemsstaterna. Således följer det av artikel 6 i förordning nr 2802/98 att garantisektionen
vid EUGFJ skall bära kostnaderna för genomförandet av anskaffningsåtgärderna. Det åligger under dessa förhållanden medlemsstaterna
att säkerställa att gemenskapsbestämmelserna genomförs på deras territorium (domstolens dom av den 21 september 1983 i de
förenade målen 205/82–215/82, Deutsche Milchkontor, REG 1983, s. 2633; svensk specialutgåva, volym 7, s. 233). Om kommissionen
hade velat avvika från detta synsätt och endast tillerkänna de nationella myndigheterna en roll som rena verkställande organ,
skulle den ha behövt ange detta i förordning nr 111/1999, vilket den anser att den inte har gjort.
Enligt kommissionen hindrar inte den omständigheten att den, i enlighet med artikel 6.2 i förordning nr 111/1999, beslutar
att tilldela leveranskontraktet att dessa interventionsorgan administrerar nästan alla leveranser under eget ansvar. Den har
dessutom gjort gällande att förordning nr 111/1999 medför att interventionsorganen anförtros uppgiften att administrera anbud
(insamlande, öppnande, granskning och sakprövning), säkerheter (som ställs i förhållande till interventionsorganen och till
förmån för dem) samt förskott och slutbetalningar.
Kommissionen ålägger dessutom aldrig interventionsorganen att utföra något. Även om artikel 8.3 och 8.4 i förordning nr 111/1999
i detta hänseende avser kommissionens åtgärder ”så att leveransen kan fortsätta” och för att ”om särskilda svårigheter uppstår,
ge dispens”, avser dessa former för ingripande särskilda fall – som skiljer sig från förevarande mål – utöver vilka kommissionen
inte ingriper i avtalsförhållandena mellan interventionsorganet och kontraktsinnehavaren.
Till skillnad från vissa andra gemenskapsförfattningar anges det slutligen inte någonstans i förordning nr 111/1999 att avtalet
mellan leverantören och interventionsorganet ingås i kommissionens namn och för dess räkning.
Sökanden har hävdat att det finns ett avtalsförhållande mellan denne och kommissionen. Sökanden har härvid först påpekat att
det av de bestämmelser i förordning nr 111/1999 som avser ingående av ett leveransavtal framgår att det finns ett avtalsförhållande
mellan kommissionen och kontraktsinnehavaren. Enligt artikel 6 i förordning nr 111/1999 beror priset således på anbudsgivarens
anbud och dess antagande av kommissionen. I rättspraxis har det slagits fast en princip enligt vilken det, när priset för
en prestation följer av anbudsgivarens anbud och dess antagande av kommissionen, föreligger ett avtalsförhållande mellan dessa
två parter (domen i det ovannämnda målet Cebag mot kommissionen och beslutet i det ovannämnda målet Mutual Aid Administration
Services mot kommissionen, punkt 38 och följande punkter).
Sökanden har vidare hävdat att i den mån det behövs behandlas kommissionen, enligt de bestämmelser i förordning nr 111/1999
som avser genomförande av leveransen, så att den har ställning som part i avtalet. Enligt sökanden motsvaras de rättigheter
som kommissionen har enligt artikel 8.3 och 8.4 i förordning nr 111/1999 av sådana rättigheter som tillkommer en kommittent
eller uppdragsgivare i förhållande till en speditör och som endast kan uppkomma i ett avtalsförhållande. Dessutom skall kontraktsinnehavaren
enligt artikel 9 i förordningen låta leveransen kontrolleras av kommissionen och för dess räkning innan leveransen lämnar
gemenskapens territorium.
Sökanden har dessutom gjort gällande att artikel 16 i förordning nr 111/1999 innehåller en behörighetsklausul som skall anses
vara en skiljedomsklausul i den mening som avses i artikel 238 EG (domen i det ovannämnda målet Cebag mot kommissionen och
beslutet i det ovannämnda målet Mutual Aid Administration Services mot kommissionen).
– Den avvisningsgrund som avser att ansökningarna inte uppfyller kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna
Kommissionen har hävdat att flera yrkanden inte kan tas upp till sakprövning i de tre målen, eftersom de inte uppfyller kraven
enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna.
Således kan inte yrkandet i mål T-215/01 om betalning av återstoden enligt fakturan BRU 135 039, det vill säga 7 194,24 euro,
tas upp till sakprövning. Grunden för yrkandet framgår nämligen inte tillräckligt klart av ansökan. Yrkandet om betalning
av 7 096,37 euro för de finansiella kostnader som enligt vad som påståtts uppkommit till följd av dröjsmålet med att betala
7 194,24 euro kan inte heller tas upp till sakprövning, eftersom det är accessoriskt till ett huvudyrkande som i sig inte
kan tas upp till sakprövning. De yrkanden som avser betalning för finansiella kostnader (7 096,37 euro och 343,93 USD) skall
under alla omständigheter avvisas, eftersom det inte har angetts någon grund i ansökan.
Kommissionen har i mål T-220/01 hävdat att det vid tidpunkten för ansökan varken angavs någon förklaring eller grund för yrkandet
om betalning avseende fakturan BRU 135 964, även om det satts ned till 12 300 DEM, och att det följaktligen inte kan tas upp
till sakprövning.
Det har i ansökningarna i de tre målen dessutom inte angetts någon grund för ränteyrkandet, enligt vilket ränta skall utgå
från och med den åttonde dagen från fakturadagen för varje obetald faktura, eller från och med dagen då interventionsorganet
i fråga skall ha tilldelats betalningsanmodan, eller i annat fall från och med dagen då kommissionen skall ha anmodats att
vidta åtgärder. Ränteyrkandena kan följaktligen inte tas upp till sakprövning.
Sökanden har i huvudsak hävdat att de olika yrkanden som kommissionen anser skall avvisas är förenliga med artikel 44.1 c
i rättegångsreglerna.
Förstainstansrättens bedömning
– Den avvisningsgrund som avser avsaknaden av ett avtalsförhållande mellan parterna
Förstainstansrätten kommer att pröva huruvida det i samtliga förevarande mål föreligger något rättsförhållande mellan kommissionen
och sökanden. Om så är fallet kommer det därefter att prövas huruvida detta förhållande är av avtalsrättslig natur.
För det fösta skall kommissionen, enligt artikel 4.1 i förordning nr 2802/98, ansvara för genomförandet av åtgärder för leverans
av jordbruksprodukter till Ryssland. Enligt artikel 6 i förordning nr 111/1999 skall kommissionen därefter fatta beslut om
tilldelning av leveranskontrakt till en anbudsgivare, medan interventionsorganets uppgifter på det stadiet endast består i
att ta emot och vidarebefordra anbudsgivarnas giltiga anbud till kommissionen. I samtliga förevarande mål beslutades det om
tilldelning av leveranskontrakt på grundval av ett beslut av kommissionen (se ovan punkterna 18, 34 och 43). Enligt artikel
8.3 i förordning nr 111/1999 skall endast kommissionen ha befogenhet att ge instruktioner så att leveransen kan fortsätta.
Enligt artikel 9 i samma förordning skall kommissionen dessutom kontrollera leveransen.
Av ovannämnda bestämmelser och sakomständigheter följer att ett rättsförhållande uppkommit mellan å ena sidan kommissionen,
i egenskap av upphandlande myndighet, och å andra sidan sökanden, i egenskap av kontraktsinnehavare. Att medlemsstaternas
interventionsorgan vidtog en del av åtgärderna för att anskaffa varorna i fråga ändrar inte bedömningen att det föreligger
ett rättsförhållande mellan kommissionen och sökanden (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 9 oktober 2002
i mål T‑134/01, Fuchs mot kommissionen, REG 2002, s. II‑3909, punkt 50).
Vad gäller kvalificeringen av rättsförhållandet mellan kommissionen och sökanden gör förstainstansrätten följande bedömning.
För det första finns det inte någon uttrycklig bestämmelse om detta i de tillämpliga förordningarna, det vill säga förordningarna
nr 2802/98, nr 111/1999 och nr 1899/1999 (i mål T-220/01) eller nr 1815/1999 (i målen T-215/01 och T-221/01). Förordningarna
skiljer sig således i detta avseende dels från förordning nr 3972/86, som var tillämplig i det ovannämnda målet Cebag mot
kommissionen, dels från förordning (EG) nr 1292/96 (som ersatte förordning nr 3972/86), i vilka det uttryckligen föreskrivs
att livsmedelsbistånd levereras på grundval av avtalsförpliktelser.
Att det inte finns någon sådan uttrycklig kvalificering i vart och ett av de i förevarande mål tillämpliga förordningarna
innebär dock inte att det kan uteslutas att förhållandet mellan kommissionen och sökanden, i deras egenskap av parter i upphandlingen,
kan anses vara ett avtalsförhållande.
I och med att kommissionen accepterade sökandens anbud har det i samtliga förevarande mål uppkommit ett rättsförhållande mellan
de båda och därigenom ömsesidiga rättigheter och skyldigheter. Sökanden åtog sig bland annat att leverera en viss vara till
en viss ort i Ryssland inom en viss frist. Kommissionen åtog sig bland annat att se till att överenskommet pris erlades. Ett
dylikt förhållande uppfyller villkoren för att ett ömsesidigt förbindande avtal skall anses vara för handen (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovannämnda målet Fuchs mot kommissionen, punkt 53, och förstainstansrättens beslut av den 18 juli
1997 i mål T-44/96, Oleifici Italiani mot kommissionen, REG 1997, s. II-1331, punkterna 33─35, och beslutet i det ovannämnda
målet Mutual Aid Administration Services mot kommissionen, punkterna 41─44).
Klausulen i artikel 16 i förordning nr 111/1999, enligt vilken Europeiska gemenskapernas domstol är behörig att avgöra varje
tvist som följer av uppfyllandet, det bristande uppfyllandet eller tolkningen av villkoren för leveranser som utförs i enlighet
med denna förordning, får rimligen dessutom endast betydelse om det föreligger ett avtalsförhållande mellan kommissionen och
en kontraktsinnehavare som sökanden.
Av det föregående följer att den avvisningsgrund som avser den påstådda avsaknaden av ett avtalsförhållande mellan kommissionen
och sökanden skall underkännas i samtliga förevarande mål.
– Den avvisningsgrund som avser att ansökan inte uppfyller kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna
I mål T-215/01 anges det klart i ansökan att yrkandet om betalning av 7 194,24 euro avser återstoden av posten transport enligt
fakturan BRU 135 039, som sökanden tillställde IBEA. Det anges dessutom i ansökan att beloppen 7 096,37 euro och 343,93 USD
enligt sökandens betalningsyrkande hänför sig till återstoden enligt fakturorna BRU 138 552 och 138 553 och avser de finansiella
kostnader som, enligt vad som påståtts, uppkommit till följd av IBEA:s betalningsdröjsmål. I mål T-220/01 anges det i ansökan
att yrkandet om betalning av 16 050 DEM (som vid tidpunkten för repliken sattes ned till 12 300 DEM) avser kostnaderna för
den av Nordfrost erfordrade plastfolie som sökanden begärde att BLE skulle ersätta i enlighet med fakturan BRU 135 964. Rätten
anser mot denna bakgrund att det har anförts en grund för vart och ett av dessa yrkanden och att dessa grunder, om än kortfattade,
är tillräckliga med hänsyn till kravet enligt artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler.
Vad gäller yrkandet om dröjsmålsränta i de tre målen gör förstainstansrätten följande bedömning. I medlemsstaternas rättsordningar
är det allmänt vedertaget att dröjsmål med betalning medför en skada som borgenären skall ersättas för. Inom gemenskapsrätten
anses denna ersättningsskyldighet utgöra en allmän rättsprincip (se exempelvis domstolens dom av den 26 juni 1990 i mål C-152/88,
Sofrimport mot kommissionen, REG 1990, s. I‑2477, punkt 32, förstainstansrättens dom av den 16 juli 1998 i de förenade målen
T-202/96 och T‑204/96, von Löwis och Alvarez-Cotera mot kommissionen, REG 1998, s. II‑2829, och förstainstansrättens dom i
det ovannämnda målet Fuchs mot kommissionen, punkt 56).
Eftersom yrkandet i samtliga förevarande mål avser betalning av dröjsmålsränta såsom en schablonmässigt beräknad och abstrakt
ersättning, behöver det inte anges någon särskild grund. Yrkandet kan mot denna bakgrund tas upp till sakprövning (domen i
det ovannämnda målet Fuchs mot kommissionen, punkt 57).
Mot bakgrund av det föregående skall den avvisningsgrund som avser åsidosättande av kraven enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna
underkännas i samtliga förevarande mål. Talan som väckts i de tre målen med stöd av artikel 238 EG kan således tas upp till
sakprövning.
Prövning i sak
Parternas argument
Sökanden har i samtliga förevarande mål först gjort gällande att gemenskapen har ådragit sig avtalsrättsligt skadeståndsansvar,
eftersom kommissionen i egenskap av fullmakts- eller uppdragsgivare skall svara för de skadeståndsgrundande handlingar som
interventionsorganen begår i egenskap av fullmaktstagare.
Enligt sökanden har kommissionen i samtliga förevarande mål ställning som fullmakts- eller uppdragsgivare för interventionsorganen
och deras lager. Sökanden har i detta hänseende gjort gällande att kommissionen, i fråga om samtliga tre mål, i ett telefax
av den 14 oktober 1999 uttryckligen har medgett att lagren agerade i Europeiska gemenskapens namn och för dess räkning. Sökanden
har i målen T-215/01 och T-220/01 dessutom hävdat att kommissionen gav de ifrågavarande interventionsorganen, det vill säga
IBEA och BLE, instruktioner, vilket bekräftar att kommissionen hade ställning som fullmakts- och uppdragsgivare i förhållande
till dessa organ.
Kommissionen har i varje fall förhållit sig på ett sådant sätt som föranledde sökanden att dra på sig ytterligare kostnader
i samtliga tre mål. I målen T-215/01 och T-221/01 var det således på grundval av telefaxet av den 14 oktober 1999, i vilket
institutionen uttryckligen medgav att IBEA och Alpine agerade i dess namn och för dess räkning, som sökanden accepterade att
betala ersättning för extra liggedagar till ägaren till fartyget Freedom III i mål T-215/01 och till ägaren till fartyget
Okapi MV i mål T-220/01. Det var, i mål T-220/01, på grundval av telefaxet av den 15 november 1999, i vilket kommissionen
rekommenderade sökanden att skicka Nordfrosts fakturor avseende ytterligare kostnader direkt till BLE, som sökanden accepterade
att betala Nordfrost ett förskott för de ytterligare kostnaderna.
Sökanden har i samtliga förevarande mål hävdat att interventionsorganet i fråga begick en skadeståndsgrundande handling när
det vägrade att stå för de ytterligare kostnader som sökanden hade förorsakats. Detta utgjorde ett åsidosättande av artikel
9.3 i förordning nr 111/1999, enligt vilken interventionsorganet är betalningsskyldigt för de ytterligare kostnader som kontraktsinnehavaren
har haft, när dessa kostnader följer av att de av interventionsorganet levererade varorna inte överensstämmer med de krav
som ställs.
Även om lydelsen av denna bestämmelse endast avser leverans av varor som inte överensstämmer med de krav som ställs finns
det, enligt sökanden, inget som rättfärdigar att interventionsorganet inte åläggs att betala de ytterligare kostnaderna, när
de följer av en sändning som har levererats för sent eller under sådana villkor som är till förfång för kontraktsinnehavaren.
Detta är fallet i samtliga förevarande mål.
De ytterligare kostnader som uppkom för sökanden i mål T-215/01 förorsakades således genom Alpines skadeståndsgrundande dröjsmål
med att lämna varorna till sökandens åkare. Alpine hade nämligen dels försökt få sökanden att stå för prestationer och kostnader
som inte avsågs med leveransavtalet, dels varit oförmögen att tillhandahålla varorna i den takt som tidigare var avsedd. Det
var uteslutande på lagret som det ankom att lasta varorna. Sökanden kan följaktligen inte anses vara ansvarig för dröjsmålet.
I mål T-220/01 uppkom de ytterligare kostnaderna genom Nordfrosts skadeståndsgrundande handlande, vilket bestod i att detta
bolag dels otillbörligt krävde betalning av ett pristillägg för lastningen av varorna och för användningen av plastfolie i
lastbilarna, dels lastade varorna så dåligt att sökanden påfördes böter.
Kostnaderna för utlagring, lastning och tillhandahållande av plastfolie utgör ytterligare kostnader, eftersom de inte omfattades
av Nordfrosts uppskattning av hanterings- och lastningskostnader. Sökanden kan inte påföras dessa kostnader, eftersom utlagringen
och lastningen ankommer på Nordfrost. Dessutom medgav kommissionen själv i sitt telefax av den 15 november 1999 att dessa
kostnader skulle betalas av BLE.
Vad beträffar den dåligt utförda lastningen har sökanden angett att, till skillnad från vad kommissionen har hävdat, de skadeståndsgrundande
handlingar som lagret begick bevisas av de protokoll som har upprättats av den polska polisen, som konstaterade att de lastbilar
som användes för att transportera det av Nordfrost lastade nötköttet hade ett för högt axeltryck. Eftersom det uteslutande
var på lagret som det ankom att lasta varorna på transportmedlet är dess skadeståndsgrundande handlande uppenbart.
I mål T-221/01 är det DAF:s skadeståndsgrundande dröjsmål med att utfärda lastningsintyg för varorna (”Removal Warrants”)
som förorsakade ytterligare kostnader, det vill säga kostnaderna för att fartyget Okapi MV låg stilla. Sökanden kan följaktligen
inte tillskrivas vare sig dröjsmålen med att lasta varorna eller de kostnader som uppkommit till följd av dessa dröjsmål.
Vad mera konkret avser den ersättning för extra liggedagar som sökanden betalade för att fartyget Okapi MV låg stilla kan
DAF:s ståndpunkt, som upprepades av kommissionen, inte godtas. Enligt denna ståndpunkt borde sökanden inte ha betalat ersättning
för extra liggedagar, eftersom befraktningsavtalet mellan sökanden och redaren var ett ”berth charter” och inte ett ”port
charter”. Sökanden hade på grundval av denna klassificering kunnat vägra betala den ersättning som begärts för extra liggedagar.
Sökanden har i detta hänseende gjort gällande att DAF varken har en ställning eller befogenheter som ger det rätt att omkvalificera
ett avtal i vilket det inte har varit part. Sökanden har dessutom påpekat att enligt organet BIMCO, som enligt stadgarna har
till uppgift att föreslå standardavtal och standardklausuler för sina medlemmar, är de BIMCO-klausuler som används i befraktningsavtalet
typiska för en ”port charter”. Sökanden har slutligen tillagt att parterna i befraktningsavtalet var ense om att avtalet omfattade
en ”port charter”. Det var på grund av denna klassificering, som parterna i befraktningsavtalet är ense om, och med tillämpning
av principen om att lagenligt upprättade avtal har bindande verkan, som sökanden betalade redaren för de ytterligare kostnader
som hade uppkommit till följd av att fartyget låg stilla, varvid sistnämnda förhållande inte har bestridits.
Mot bakgrund av de skadeståndsgrundande handlingar som i samtliga förevarande mål begicks av de interventionsorgan som kommissionen
ansvarade för i egenskap av fullmakts- eller uppdragsgivare har gemenskapen ådragit sig avtalsrättsligt skadeståndsansvar.
Sökanden har i de tre målen i andra hand gjort gällande att gemenskapen har ådragit sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar.
Grunden för detta är att kommissionen har åsidosatt skyldigheten enligt artikel 8.3 i förordning nr 111/1999.
Enligt sökanden åläggs kommissionen genom denna bestämmelse, i enlighet med vilken kommissionen har befogenhet att ge instruktioner
vid fullgörande av avtal, en skyldighet att nå resultat vad gäller ett riktigt utförande av leveransen.
Genom att i samtliga tre mål låta sökanden stå för de ytterligare kostnaderna har kommissionen hindrat att leveransen fullgörs,
med hänsyn till de berättigade förväntningar som kontraktsinnehavaren hade. Detta utgjorde att åsidosättande av de leveransvillkor
enligt förordning nr 111/1999 på grundval av vilka sökanden gav sitt anbud och ingick leveransavtalet. Vissa omständigheter
som var specifika för vart och ett av målen bekräftar dessutom att kommissionen har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel
8.3 i förordning nr 111/1999.
I målen T-215/01 och T-221/01 var kommissionens ingripande således inte tillräckligt effektivt för att få de hinder som hade
medfört dröjsmål med att lasta varorna att upphöra, vilket utgör ett åsidosättande av artikel 8.3 i förordning nr 111/1999.
I mål T-220/01 förblev kommissionens telefax av den 15 november 1999, genom vilket denna institution gav BLE instruktionen
att betala de ytterligare kostnader som gjordes gällande av Nordfrost, utan verkan. Detta räcker för att kommissionen skall
ådra sig avtalsrättsligt skadeståndsansvar. Om telefaxet av den 15 november 1999 inte skulle anses som en instruktion i den
mening som avses i artikel 8.3 i förordning nr 111/1999, ådrar sig kommissionen ändå avtalsrättsligt skadeståndsansvar, till
följd av att det inte har getts effektiva instruktioner så att leveransen kan fortsätta.
Sökanden har för det tredje gjort gällande att det i samtliga förevarande mål skall anses att riktigheten av vissa belopp
är styrkt, i den mån den inte har bestridits av kommissionen.
Till skillnad från vad kommissionen har hävdat är betalningsanmodan dessutom befogad i samtliga fall. Att anmodan, i mål T-215/01,
att betala posten transport enligt fakturan BRU 135 039 med 7 194,24 euro var helt befogad framgår således av de handlingar
som har fogats till ansökan. Likaså grundas betalningsanmodan enligt fakturan BRU 135 964, i mål T‑220/01, avseende ett belopp
på upp till 12 300 DEM, på bland annat handlingar som denna faktura baseras på och som har fogats till ansökan, och av vilka
kommissionen har en kopia.
Sökanden har slutligen hävdat att dröjsmålsräntan avser alla dess fordringsbelopp och skall löpa från och med den åttonde
dagen från fakturadagen för varje obetald faktura. Sökanden har subsidiärt hävdat att räntan skall löpa från och med dagen
då det relevanta interventionsorganet tillställdes betalningsanmodan, det vill säga den 28 juli 2000 i mål T-215/01, den 16 mars
2000 i mål T-220/01 och den 9 mars 2001 i mål T-221/01. I annat fall skall räntan löpa från och med den dag då kommissionen
anmodades att vidta åtgärder, det vill säga den 16 maj 2001 i målen T-215/01 och T-220/01 och den 3 augusti 2001 i mål T‑221/01.
Kommissionen har inledningsvis bestridit att det i samtliga förevarande mål finns något som helst avtalsrättsligt förhållande
mellan den och sökanden. Kommissionen har även gjort gällande att dess eventuella skadeståndsansvar endast kan uppkomma subsidiärt
och förutsätter att sökanden har väckt talan mot de andra berörda aktörerna, det vill säga interventionsorganen och lagren,
vid de behöriga nationella domstolarna. Kommissionen har redan av detta skäl bestridit att den har ådragit sig avtalsrättsligt
skadeståndsansvar.
Kommissionen har slutligen hävdat att gemenskapens avtalsrättsliga skadeståndsansvar, även om det skulle anses att det i samtliga
tre förevarande mål finns ett avtal mellan kommissionen och sökanden, inte kan uppkomma av de skäl som har åberopats av sökanden.
Kommissionen har i första hand tillbakavisat sökandens ståndpunkt att kommissionen skall svara för interventionsorganens skadeståndsgrundande
handlande. I detta hänseende har den för det första hävdat att den inte har ställning av kommittent eller uppdragsgivare i
förhållande till interventionsorganen eller lagren. Kommissionen har särskilt hävdat att varken telefaxet av den 14 oktober 1999
(i målen T-215/01 och T‑221/01) eller telefaxet av den 15 november 1999 (i mål T-220/01) kan medföra att den får ställning
av kommittent i förhållande till interventionsorganen i fråga, om detta inte föreskrivs i den lagstiftning som är tillämplig.
I detta fall får kommissionen emellertid inte någon sådan ställning genom den gemenskapslagstiftning som är relevant. Först
och främst avser artikel 8.3 i förordning nr 111/1999, enligt vilken kommissionen har befogenhet att ge instruktioner så att
leveransen kan fortsätta, endast de svårigheter som uppkommer i förhållande till Ryssland, och den ger inte kommissionen ställning
av kommittent i förhållande till medlemsstater. Enligt artikel 9.3 i förordning nr 111/1999 kan interventionsorganen vidare
stå för ytterligare kostnader utan kommissionens godkännande. Kommissionen har dessutom bestridit att sökanden med framgång
kan göra gällande att det finns en tydlig fullmakt, eftersom sökanden i samtliga förevarande mål har förhandlat direkt med
det berörda interventionsorganet.
Kommissionen har för det andra gjort gällande att det, även om den i samtliga tre förevarande mål skulle anses vara uppdragsgivare
eller kommittent i förhållande till de andra berörda aktörerna (interventionsorgan eller lager), vilket den har bestridit,
inte följer av allmänna principer, som sökanden har åberopat och för vars existens det inte har anförts något stöd, att den
skulle ha medgett något som helst automatiskt skadeståndsansvar i förhållande till sökanden. Kommissionen har i detta hänseende
hävdat att det av artikel 8.1 i förordning nr 111/1999 framgår att sökanden skall stå den handelsmässiga risk som hänger samman
med varje leverans, vilket talar mot ett automatiskt skadeståndsansvar för interventionsorganet och, i ännu högre grad, kommissionen.
Kommissionen har för det tredje hävdat att interventionsorganen, genom att vägra stå för de ytterligare kostnader som har
åberopats av sökanden, inte har begått några skadeståndsgrundande handlingar i något av de tre målen. Den har i detta hänseende
hävdat att de ytterligare kostnader som påstås ha uppkommit inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 9.3 i förordning
nr 111/1999, enligt vilken interventionsorganet skall svara för de ytterligare kostnader som följer av att de levererade varorna
inte överensstämmer med de krav som ställs. Enligt kommissionen hindrar denna bestämmelses karaktär av undantag från principen
enligt vilken det är kontraktsinnehavaren som skall stå för den handelsmässiga risken att dess tillämpningsområde analogt
utsträcks till att även omfatta situationer i vilka det inte har konstaterats att de levererade varorna inte överensstämmer
med de krav som ställs. Följaktligen omfattas varken de konstaterade dröjsmålen med att leverera varorna, som sökanden har
åberopat i målen T-215/01 och T-221/01, eller de påstådda otillfredsställande förhållandena vad avser lastningen av varorna,
som sökanden har åberopat i mål T-220/01, av denna bestämmelse. Dessa situationer kan inte heller jämföras med en leverans
av varor vilka inte överensstämmer med de krav som ställs. Medan en sådan leverans per definition inte kan tillskrivas den
som har tilldelats kontraktet för transporten av varorna, kan detta däremot ske beträffande en för sen leverans eller påstådda
otillfredsställande förhållanden vad avser lastningen.
Kommissionen har tillagt att en eventuell tillämpning av artikel 9.3 i förordning nr 111/1999 på de ytterligare kostnader
som sökanden har åberopat i samtliga tre förevarande mål förutsätter att det visas att interventionsorganet eller lagret har
gjort sig skyldigt till skadeståndsgrundande handlande.
Så är inte fallet i mål T-220/01. De ytterligare kostnaderna för lastningen och för användningen av plastfolie, vilka var
en följd av sanitära och veterinära problem och av svårigheter med att lasta varorna, borde ha förutsetts av sökanden, i dess
egenskap av förnuftig aktör. Vad beträffar de böter som de polska myndigheterna påförde sökanden för att de lastbilar som
transporterade varorna hade ett för högt axeltryck, har kommissionen gjort gällande att sökanden inte har visat att lagret
har gjort sig skyldigt till det skadeståndsgrundande handlande som skall ha lett till påförandet av böterna.
Så är inte heller fallet i mål T-220/01, eftersom de ytterligare kostnaderna avseende ersättningen för extra liggedagar som
betalades till ägaren till fartyget Okapi MV var en följd av att sökanden missbedömde sina skyldigheter gentemot redaren enligt
befraktningsavtalet. Enligt kommissionen var befraktningsavtalet ett ”berth charter” och inte ett ”port charter”, vilket medför
att sökanden inte var skyldig att betala ersättning för extra liggedagar under de förhållanden som rådde i detta fall.
Kommissionen har för det andra hävdat att gemenskapen, till skillnad från vad sökanden har gjort gällande, knappast kan ådra
sig avtalsrättsligt skadeståndsansvar med stöd av artikel 8.3 i förordning nr 111/1999, som, med hänsyn till att dess tillämpningsområde
endast omfattar svårigheterna i förhållande till Ryssland, inte ger den befogenhet att ge instruktioner till medlemsstaterna
och, i synnerhet, deras interventionsorgan. Även om bestämmelsen gav kommissionen en sådan befogenhet att ge instruktioner
och telefaxet av den 14 oktober 1999 (i målen T‑215/01 och T-221/01) och telefaxet av den 15 november 1999 (i mål T‑220/01)
skulle anses vara instruktioner i den mening som sökanden menar, kan inte heller den omständigheten att dessa instruktioner
var ineffektiva utgöra något bevis på att kommissionen gjorde sig skyldig till fel som är skadeståndsgrundande.
Kommissionen har slutligen bestridit det välgrundade i vissa av yrkandena i samtliga tre förevarande mål. Den har först och
främst i samtliga mål hävdat att, även om den inte särskilt har bestridit riktigheten av vissa av de belopp med vilka sökanden
har yrkat betalning, den emellertid ifrågasätter principen härför och anser att den inte är betalningsskyldig för dessa belopp.
Vidare saknas det grund för ränteyrkandena i samtliga förevarande mål. Även om de är en följd av handelsavtal med tredje man,
kan dessa avtal inte med framgång göras gällande mot kommissionen, som är tredje part i förhållande till sådana avtal.
I mål T-215/01 skall dessutom yrkandet om betalning av 7 194,24 euro ogillas, eftersom det inte finns någon grund för yrkandet.
Sökanden har i sina skrivelser visserligen hänvisat till svårigheter vad avser lastningen och kostnaderna för leveransen av
lastpallar. Det har emellertid inte visats att det finns något samband mellan de påstådda svårigheterna och yrkandet om betalning
av 7 194,24 euro. Det har inte heller visats att yrkandet om ersättning för finansiella kostnader är riktigt. Även om dessa
kostnader är en följd av ett handelsavtal med tredje man, kan ett sådant avtal i varje fall inte med framgång göras gällande
mot kommissionen.
Kommissionen har slutligen, i mål T-220/01, hävdat att det, även om det antogs att den skulle ha ett ansvar för de ytterligare
kostnaderna för att täcka över varorna (plastfolie) och för böterna till följd av för högt axeltryck, vilket den har bestridit,
skulle ansvaret subsidiärt ha delats med sökanden, som var ansvarig för dessa kostnader i egenskap av kontraktsinnehavare.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att det, av de skäl som har anförts i punkterna 81–88 i denna dom, i samtliga
mål finns ett avtal mellan kommissionen och sökanden. Rätten erinrar härefter om att tvisten i samtliga tre förevarande mål
avser belopp med vilka sökanden har yrkat betalning på grund av gemenskapens avtalsrättsliga skadeståndsansvar. Det skall
följaktligen fastställas, i samtliga mål och beträffande varje belopp för vilket ett anspråk har framställts, huruvida de
belopp med vilka sökanden har yrkat betalning hänger samman med åsidosättandet av en avtalsenlig skyldighet och, i förekommande
fall, vem som har en sådan skyldighet.
– I mål T-215/01
Tvisten avser för det första 7 194,24 euro som, vilket är ostridigt, motsvarar den återstod som IBEA inte hade betalat avseende
posten transport enligt fakturan BRU 135 039. Av handlingarna i mﾥlet framgår att IBEA innehöll beloppet som ersättning för
de påstådda förlusterna av och skadorna på de lastpallar på vilka de varor som skulle transporteras hade lastats.
Det skall i fråga om detta yrkande prövas huruvida skyldigheten att återställa nämnda lastpallar till Alpine i gott skick
omfattades av de skyldigheter som sökanden hade i egenskap av kontraktsinnehavare.
Det skall i detta hänseende konstateras att kontraktet inte innehåller någon bestämmelse på grundval av vilken det kan anses
att sökanden, i egenskap av kontraktsinnehavare, var skyldig att återställa de lastpallar på vilka varorna hade lastats till
lagret. En eventuell underlåtenhet att återställa lastpallarna i gott skick kan följaktligen inte under några förhållanden
anses som om sökanden har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt kontraktet.
Av detta följer att sökanden påfördes 7 194,24 euro utan att det fanns någon grund för detta i avtalsförhållandet mellan kommissionen
och sökanden. Sökandens talan skall följaktligen bifallas till den del den avser 7 194,24 euro (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovannämnda målet Fuchs mot kommissionen, punkterna 76 och 77).
Tvisten avser för det andra 57 515,63 USD som, vilket är ostridigt, motsvarar den återstod som IBEA inte hade betalat enligt
de fakturabelopp som sökanden hade angett avseende kostnader för extra liggedagar (fakturan BRU 135 039).
Enligt sökanden är kostnaderna för extra liggedagar, för vilka den begär ersättning, en följd av dröjsmålet med att lasta
varorna vid leveransen från Alpines lager. Det skall följaktligen prövas huruvida lastningen är ett arbete som omfattas av
avtalet mellan kommissionen och sökanden och, i förekommande fall, fastställas vem av sökanden eller kommissionen som ansvarar
för detta arbete.
Enligt artikel 1 i förordning nr 1815/1999 skall anbudsförfarandet öppnas för att bestämma kostnaderna för transport av skummjölkspulver
från interventionslager till vissa bestämmelseorter i Ryssland. Avtalet mellan kommissionen och sökanden förefaller följaktligen
vara ett leveransavtal. Avtalet skall, såsom varje leveransavtal, följaktligen anses innebära lastning som med nödvändighet
föregår förflyttningen av varorna. Lastningen utesluts inte i någon bestämmelse i förordningarna nr 111/1999 och nr 1815/1999
från leveransavtalets tillämpningsområde. Under dessa omständigheter skall lastningen anses omfattas av avtalet.
Enligt artikel 2 i förordning nr 1815/1999 skall leveransen som kontraktsinnehavaren utför, förutom transporten, omfatta övertagande
av varorna vid lastningskajen ur interventionsorganens lager.
I detta fall kan det övertagande som avses i artikel 2 i förordning nr 1815/1999 inte anses omfatta den faktiska lastningen.
Enligt förordning nr 1643/89 är nämligen flyttning av skummjölkspulver till lagrets lastningskaj och arbetet med att lasta
varan på lastbil, med undantag av stuvning, vid utlagring faktiska transaktioner som täcks av de schablonbelopp som EUGFJ
betalar ut för de faktiska transaktioner som följer av lagring av jordbruksprodukter. Av detta följer att EUGFJ redan finansierade
arbetet med att lasta de 3 000 ton skummjölkspulver på lastbil som motsvarar parti nr 4 inom ramen för det anbudsförfarande
som hade öppnats genom förordning nr 1815/1999. Under dessa förhållanden utgör principen om god förvaltning av gemenskapens
finansiella medel, såsom den har erkänts i gemenskapens rättspraxis (domstolens dom av den 10 juli 2003 i mål C‑87/01 P, REG
2003, s. I-0000, punkt 40), hinder för att transaktionen skall betalas ännu en gång genom att den anförtros den som har tilldelats
leveranskontraktet inom ramen för det anbudsförfarande som öppnats genom förordning nr 1815/1999. Kommissionen medgav själv
vid förhandlingen att lastningen inte kunde föranleda dubbel betalning. Under dessa omständigheter skall det anses att artikel
2 i förordning nr 1815/1999 i detta fall inte kan ha till verkan att sökanden anförtros ansvaret för lastningen av varorna
i fråga.
Det framgår dessutom av anbudets uppdelning, vars förenlighet med kraven i artikel 5.1 e 5 i förordning nr 111/1999 inte har
bestridits, att sökanden uteslöt hantering och lastning av varor från de prestationer som den åtog sig att tillhandahålla.
Under rubriken hanterings- och lastningskostnader vid den uppdelning av anbudet som föreskrivs i bilaga II till förordning
nr 111/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 1125/1999, noterade sökanden nämligen ”inte tillämplig”. Det var på grundval
av detta anbud som kommissionen tilldelade sökanden leveranskontraktet.
Av det föregående följer att det inte kunde ankomma på sökanden att svara för lastningen av varorna. Ansvaret för densamma
ankom följaktligen på kommissionen, i egenskap av part i ett leveransavtal inom ramen för vilket lastningen är ett arbete
som med nödvändighet vidtas först, för att därefter göra det möjligt att förflytta varorna.
Det skall i detta skede prövas huruvida kommissionen har underlåtit att uppfylla sina avtalsenliga skyldigheter med avseende
på lastningen.
I detta fall var det inte kommissionen själv som lastade varorna i fråga. Lastningen utfördes av Alpine, som handlade för
kommissionens räkning, såsom framgår av telefaxet av den 14 oktober 1999 i vilket kommissionen angav att lagren handlade i
gemenskapens namn och för dess räkning.
Det är ostridigt att lastningen drabbades av en viss försening till följd av Alpines beteende. För det första påbörjades den
faktiska lastningen med åtta dagars försening, till följd av att Alpine utan fog vägrade att lasta varorna så länge som kraven
avseende kostnader för stuvning och för ställande av en säkerhet inte medgavs. Att det saknades fog för Alpines vägran bekräftas
av telefaxet av den 14 oktober 1999, i vilket kommissionen angav att de ytterligare kostnaderna var omotiverade och att kravet
på ytterligare en säkerhet för lastpallarna varken var lämpligt eller föreskrevs i den lagstiftning som var tillämplig. För
det andra motsvarade inte Alpines arbetstakt tio lastningar per dag, vilket den hade tillkännagett för sökanden i sin uppskattning
av den 25 augusti 1999.
Av det föregående följer att arbetet med att lasta varorna på lastbilarna, som enligt avtalet ankom på kommissionen, inte
utfördes på ett korrekt sätt. Kommissionen skall följaktligen ansvara för följderna av det undermåligt utförda arbetet.
Det kan i detta hänseende konstateras att den för sent utförda lastningen ledde till en omotiverad förlängning av den tid
under vilken fartyget Freedom III låg stilla i hamnen i Grimsby. Det finns däremot inte någon uppgift i handlingarna i målet
som ger stöd för sökandens uppfattning att den omständigheten att fartyget Freedom III omotiverat låg stilla i ankomsthamnen
också berodde på den undermåligt utförda lastningen av varorna från Alpines lager. Av handlingarna i målet framgår att fartyget
Freedom III fanns tillgängligt för lossning vid ankomsthamnen den 25 november 1999 och att den faktiska lossningen inte påbörjades
förrän den 11 december 1999, för att avslutas den 17 december 1999 (se ovan punkt 26). Under dessa förhållanden skall det
anses att den omständigheten att fartyget Freedom III låg stilla i ankomsthamnen berodde på dröjsmål eller långsamhet i samband
med lossningen. Kostnaderna för extra liggedagar i ankomsthamnen kan följaktligen inte anses bero på den av Alpine undermåligt
utförda lastningen. Kommissionen skall därför endast stå för de kostnader för extra liggedagar som uppkom till följd av att
fartyget låg stilla i avgångshamnen.
Av handlingarna i målet framgår att de kostnader för extra liggedagar som uppkom till följd av att fartyget låg stilla i avgångshamnen
uppgår till 23 072,89 USD (se ovan punkt 25). Förstainstansrätten bifaller följaktligen sökandens yrkande om ersättning för
återstoden av kostnaderna för extra liggedagar enligt fakturan BRU 135 039 med 23 072,89 USD.
Tvisten avser för det tredje dels finansiella kostnader på 7 096,37 euro och 343,93 USD som påfördes till följd av dröjsmålet
med att betala de fakturor som IBEA tillställts, dels dröjsmålsränta på de kapitalbelopp för vilka sökanden har yrkat betalning
inom ramen för förevarande talan.
Det framgår av handlingarna i målet att 7 096,37 euro och 343,93 USD avser en schablonersättning med 14 procent per år för
IBEA:s dröjsmål med att betala dels fakturan BRU 135 039, vars förfallodatum sökanden hade fastställt till den 12 januari
2000 och som betalades den 10 mars 2000, dels fakturan BRU 137 810, vars förfallodatum sökanden hade fastställt till den 25
maj 2000 och som betalades den 23 juni 2000. Betalningsdröjsmål medför visserligen en skada för vilken borgenären skall ersättas.
Ett sådant dröjsmål kan emellertid anses föreligga först från och med den tidpunkt då gäldenären har anmodats att betala (se,
för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Fuchs mot kommissionen, punkt 78). Det kan i detta fall konstateras
att det i leveransavtalet inte föreskrivs att det kommer att ske en anmodan när beloppet i fråga förfaller till betalning.
Det framgår inte heller av handlingarna i målet att kommissionen har tillställts en anmodan före den 16 maj 2001. Mot denna
bakgrund skall yrkandet om betalning av 7 096,37 euro och 343,93 USD, varvid båda beloppen avser påstådda betalningsdröjsmål
före den 16 maj 2001, ogillas.
När det gäller dröjsmålsräntan skall den endast beräknas på kapitalbeloppen 7 194,24 euro och 23 072,89 USD från och med den
16 maj 2001, då sökanden krävde kommissionen på betalning med nämnda belopp, till dess full betalning sker. Vad beträffar
den årliga procentsats som skall tillämpas, skall den, i avsaknad av en överenskommelse härom mellan parterna i avtalet, beräknas
på grundval av den räntesats som Europeiska centralbanken har fastställt för huvudsakliga refinansieringstransaktioner, vilken
var gällande under den aktuella periodens olika skeden, med tillägg av två procentenheter (domen i det ovannämnda målet Fuchs
mot kommissionen, punkt 78).
– I mål T-220/01
Tvisten rör olika belopp som, vilket är ostridigt, avser ytterligare kostnader vilka i samtliga fall hänför sig till lastningen
av varorna. Således motsvarar 82 991,96 DEM den obetalda delen enligt fakturan BRU 135 963 avseende de ytterligare kostnader
som sökanden har betalat till Nordfrost för lastningen. Det är även ostridigt att beloppet 12 300 DEM motsvarar den relevanta
delen av det obetalda beloppet enligt fakturan BRU 135 964 avseende de ytterligare kostnader som hänför sig till den plastfolie
som Nordfrost krävde skulle användas vid lastningen av varorna. Parterna är dessutom ense om att sökandens krav på 6 960 DEM
motsvarar den obetalda delen enligt fakturan BRU 135 099 avseende de böter som de polska myndigheterna påförde sökanden för
att de lastbilar som transporterade varorna hade ett för högt axeltryck.
Det skall följaktligen prövas huruvida lastningen omfattas av tillämpningsområdet för avtalet mellan kommissionen och sökanden
inom ramen för det anbudsförfarande som hade öppnats genom förordning nr 1799/1999 och, i förekommande fall, fastställas vilken
part som ansvarar för detta arbete.
Enligt artikel 1 i förordning nr 1799/1999 skall anbudsförfarandet öppnas för att bestämma kostnaderna för transport av vissa
partier nötkött från interventionslager till vissa bestämmelseorter i Ryssland. Avtalet mellan kommissionen och sökanden förefaller
följaktligen, i likhet med det avtal som är i fråga i mål T-215/01 (se ovan punkt 132), vara ett leveransavtal, som i princip
innefattar lastning. Lastningen utesluts inte i någon bestämmelse i förordningarna nr 111/1999 och nr 1799/1999 från de prestationer
som omfattas av avtalet. Lastningen omfattas följaktligen av avtalet mellan kommissionen och sökanden.
Inom ramen för detta avtal ankommer lastningen på sökanden. Enligt artikel 2 i förordning nr 1799/1999 skall leveransen, förutom
transporten, nämligen omfatta övertagande av varorna vid lastningskajen ur interventionsorganens lager. Det finns i detta
fall inget som hindrar att övertagandet av varorna omfattar lastningen av desamma. Till skillnad från vad som föreskrivs i
fråga om skummjölkspulver (se ovan punkt 134) är lastningen nämligen inte föremål för separat gemenskapsfinansiering enligt
förordning nr 1643/89. Sökanden angav dessutom uttryckligen, i anbudets uppdelning på grundval av vilken den tilldelades leveranskontraktet
av kommissionen, att den skulle ta betalt för hanteringen och lastningen av varorna med 21,80 euro per bruttoton.
Även om sökanden vid förhandlingen medgav att den enligt avtalet var skyldig att ombesörja lastningen har den inte desto mindre
gjort gällande att BLE tvingade den dels att låta hanteringen och lastningen av varorna ingå i dess anbud, dels att lägga
ut dessa arbeten på underleverantören Nordfrost. Till stöd för sina påståenden har sökanden endast åberopat det komplexa faktureringsschema
som avser hantering och lastning av varor (se ovan punkt 35). Det räcker i detta hänseende att notera att inte någon handling
i målet, inte ens nämnda faktureringsschema, ger stöd för påståendet att sökandens anbud avseende lastningen skulle vara resultatet
av något som helst tvång. Det har inte heller visats att sökanden var tvungen att vända sig till Nordfrost för att få lastningen
utförd. Det skall följaktligen anses att sökanden var helt överens i fråga om lastningen vars utförande den frivilligt uppdrog
åt Nordfrost.
När det gäller sökandens argument att Nordfrost handlade i egenskap av fullmaktstagare för kommissionen vid utförandet av
lastningen, finner förstainstansrätten att det inte finns någon handling i målet som medger en sådan slutsats. I synnerhet
gäller att, till skillnad från vad sökanden har gjort gällande, telefaxet av den 14 oktober 1999, som kommissionen tillställde
IBEA inom ramen för mål T‑215/01, inte har någon betydelse när, såsom i mål T‑220/01, lastningen ankommer på sökanden. Nämnda
telefax skickades nämligen inom ramen för ett mål där lastningen ankom på kommissionen (se ovan punkt 136) och där detta arbete
hade uppdragits åt lagret. Det är endast i ett sådant fall som lagret, i förekommande fall, i ett avtalsförhållande kan anses
handla i kommissionens namn och för dess räkning.
Mot bakgrund av det föregående är det endast sökanden som, i dess avtalsförhållande med kommissionen, kan bli ansvarig för
den, enligt påstående, av Nordfrost undermåligt utförda lastningen och de ytterligare kostnader som den kan ha föranlett.
Det var mot denna bakgrund, till skillnad från vad sökanden har hävdat (se ovan punkterna 97, 99 och följande punkter), korrekt
av BLE att vägra stå för de ytterligare kostnaderna för lastningen. Denna vägran kan inte utgöra ett åsidosättande av artikel
9.3 i förordning nr 111/1999. Bestämmelsen avser under alla förhållanden endast ansvaret för de ytterligare kostnader som
har uppkommit till följd av att levererade varor inte överensstämmer med de krav som ställs, vilket det inte rör sig om i
detta fall.
Den omständigheten att kommissionen, enligt sökandens uppgift (se ovan punkterna 107 och 109), inte ingrep effektivt för att
säkerställa betalningen av vissa kostnader som BLE haft kan inte heller utgöra en underlåtenhet att uppfylla den åberopade
skyldigheten enligt artikel 8.3 i förordning nr 111/1999. Eftersom BLE hade fog för att inte betala sökandens ytterligare
kostnader hade kommissionen inte kunnat ingripa på något sätt så att leveransen kunnat fortsätta.
Av det föregående följer att gemenskapen inte kan ådra sig avtalsrättsligt skadeståndsansvar i mål T-220/01. Talan i detta
mål kan följaktligen inte bifallas på den grund som sökanden har åberopat i första hand.
– I mål T-221/01
Sedan sökanden återkallat sitt yrkande om betalning av 23 115,49 euro enligt fakturan BRU 413 1828 avser tvisten 25 761,11
USD, vilket motsvarar den obetalda delen enligt fakturan BRU 114 4316 avseende ersättning för extra liggedagar.
Det är utrett att sökanden den 5 oktober 1999 informerade DAF om sin önskan att hämta varorna från och med den 15 oktober
1999. Det är också utrett att sökanden inte kunde hämta varorna den 15 oktober 1999 till följd av att DAF inte hade upprättat
lastningsintyg för dem. Det är även ostridigt att varorna inte fanns tillgängliga förrän den 28 oktober 1999.
Förstainstansrätten konstaterar att kommissionen, enligt avtalet med sökanden i mål T-221/01, har åtagit sig skyldigheten
att hålla varorna tillgängliga för sökanden. Av artikel 7 i förordning nr 111/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 1125/1999,
framgår dessutom att varorna kan lastas så snart interventionsorganet erhållit bevis för att det har ställts en leveranssäkerhet.
Det har i detta fall varken visats eller ens påståtts att DAF den 15 oktober 1999 inte förfogade över bevis för att det hade
ställts en leveranssäkerhet. Förstainstansrätten konstaterar följaktligen att varorna borde ha kunnat hämtas av sökanden den
15 oktober 1999. Kommissionen har inte heller gjort gällande något skäl till varför varan då inte fanns tillgänglig. Under
dessa omständigheter har kommissionen underlåtit att uppfylla sina avtalsenliga skyldigheter genom att inte hålla varorna
tillgängliga den 15 oktober 1999.
Kommissionen har dock gjort gällande att den ersättning för extra liggedagar som betalades till ägaren till fartyget Okapi
MV var en följd av att sökanden hade gjort en felaktig bedömning av beskaffenheten av befraktningsavtalet mellan sökanden
och nämnda ägare. Enligt kommissionen var befraktningsavtalet ett ”berth charter” och inte ett ”port charter”, en kvalificering
på grundval av vilken sökanden kunde ha vägrat att betala den begärda ersättningen för extra liggedagar.
Det räcker i detta hänseende att konstatera att kommissionen, i egenskap av tredje man i förhållande till befraktningsavtalet,
inte är behörig att omkvalificera avtalet som ett ”berth charter”. Det är även ostridigt mellan sökaren och redaren att befraktningsavtalet
var ett ”port charter”, en beskaffenhet med hänsyn till vilken avtalet dessutom genomfördes. Under dessa omständigheter finns
det inte någon grund för att anse att sökanden gjorde fel när den betalade ersättningen för extra liggedagar till ägaren till
fartyget Okapi MV.
Det har inte bestridits att de 25 761,11 USD som sökanden betalade som ersättning för extra liggedagar med anledning av att
fartyget Okapi MV låg stilla i avgångshamnen hade sin grund i att varorna hölls tillgängliga för sent. Sökandens yrkande skall
följaktligen bifallas såvitt avser detta belopp.
Det skall utgå dröjsmålsränta på detta belopp från och med den 3 augusti 2001, då sökanden krävde kommissionen på kapitalbeloppet,
till dess full betalning sker. Dröjsmålsräntan skall, i avsaknad av en överenskommelse härom mellan parterna i avtalet, beräknas
på grundval av den räntesats som Europeiska centralbanken har fastställt för huvudsakliga refinansieringstransaktioner, vilken
var gällande under den aktuella periodens olika skeden, med tillägg av två procentenheter.
Slutsats angående talan till den del den i första hand grundas på artikel 238 EG
I mål T-215/01 kan talan inte bifallas på vissa av de grunder som har åberopats i första hand. Således kan sökandens yrkande
om betalning av 57 515,63 USD såsom utgörande återstoden av posten kostnader för extra liggedagar enligt fakturan BRU 135
039 endast bifallas såvitt avser 23 072,89 USD. Vidare skall sökandens yrkande om betalning av 7 096,37 euro och 343,93 USD
för finansiella kostnader ogillas. Slutligen skall dröjsmålsränta endast utgå på de kapitalbelopp som kommissionen är skyldig
att betala till sökanden.
I mål T-220/01 kan talan inte bifallas på någon av de grunder som har åberopats i första hand.
I mål T-221/01 skall talan, såsom den har justerats efter det att sökanden har återkallat sitt yrkande om betalning av fakturan
BRU 413 1828, bifallas på de grunder som har åberopats i första hand.
Eftersom talan i målen T-215/01 och T-220/01 inte har kunnat bifallas i dess helhet på de grunder som har åberopats i första
hand, skall förstainstansrätten pröva de grunder som i dessa mål har åberopats i andra hand.
Talan till den del den i andra hand grundas på artikel 235 EG och artikel 288 andra stycket EG i målen T-215/01 och T-220/01
Huruvida till sakprövning
Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att talan i målen T-215/01 och T-220/01 inte kan tas upp till sakprövning till den del den
grundas på artikel 235 EG och artikel 288 andra stycket EG, eftersom ansökningarna inte uppfyller kraven enligt artikel 44.1 c
i rättegångsreglerna.
I synnerhet har sökanden inte i något av de två målen angett i vilken mån kommissionens påstådda underlåtenhet utgör en tillräckligt
klar överträdelse av en överordnad rättsregel till skydd för enskilda, och sökanden har inte redogjort för huruvida det finns
ett orsakssamband mellan den påstådda underlåtenheten och de skador som har åberopats.
Kommissionen har även hävdat att det i samband med ansökningarna inte angetts någon som helst grund för yrkandena om betalning
av 7 096,37 euro och 343,93 USD för finansiella kostnader i mål T-215/01 och yrkandet om betalning av fakturan BRU 135 964
i mål T-220/01.
Sökanden har gjort gällande att ansökningarna i de två målen innehåller en kortfattad framställning av de grunder som åberopas
för talan i andra hand, i enlighet med kraven i artikel 44 i rättegångsreglerna.
Sökanden har härvid i båda målen gjort gällande att ansökningarna innehåller en exakt uppskattning av den skada som har lidits
och som motsvarar återstoden enligt de fakturor som skickats till respektive interventionsorgan.
I vardera ansökan anges att det beteende som kommissionen lastas för är en följd av dels brister med avseende på utformningen
och avfattningen av de allmänna villkoren för leveransen i fråga, dels kommissionens bristande förmåga vid organisationen
och kontrollen av det ingripande i leveransen som skett genom andra parter, det vill säga interventionsorganen och lagren.
Av vardera ansökan framgår att det finns ett orsakssamband mellan skadan och det klandrade beteendet och det anges att kommissionens
ingripande och kontroll skulle ha gjort det möjligt att komma till rätta med respektive lagers och interventionsorgans vägran.
Sökanden har även gjort gällande att det för de olika yrkandena i vart och ett av målen, till skillnad från vad kommissionen
har hävdat, har anförts grunder som är tillräckliga med hänsyn till kraven i artikel 44 i rättegångsreglerna.
Förstainstansrättens bedömning
Det har vid flera tillfällen slagits fast att för att uppfylla kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna skall en ansökan
om ersättning för skada som har vållats av en gemenskapsinstitution, där ansökan grundas på gemenskapens utomobligatoriska
skadeståndsansvar, innehålla uppgifter som gör det möjligt att fastställa vilket handlande sökanden lägger institutionen till
last och skälen till att han anser att det finns ett orsakssamband mellan detta handlande och den skada som han påstår sig
ha lidit samt arten och omfattningen av denna skada (förstainstansrättens dom av den 18 september 1996 i mål T-387/94, Asia
Motor France m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-961, punkt 107, och av den 10 april 2003 i mål T‑195/00, Travelex Global
and Financial Services och Interpayment Services mot kommissionen (REG 2003, s. II-0000), punkt 27.
I målen T-215/01 och T-220/01 anges i ansökningarna att det handlande som kommissionen lastas för består i en bristande utformning
och organisation av leveransen, eftersom kommissionen inte har förutsett lagrens och interventionsorganens passivitet, brister
och/eller bristande vilja.
I varje ansökan anges dessutom att den skada som har lidits utgörs av de ytterligare kostnader som uppkommit i samband med
transporten av varorna i fråga.
Förstainstansrätten konstaterar att det i ansökningarna i båda målen inte alls anges vilket orsakssambandet skulle vara mellan
det handlande som kritiseras och den påstådda skadan. Det kan i detta hänseende konstateras att, till skillnad från vad sökanden
har hävdat (se ovan punkt 174), det inte i någon av de två ansökningarna anges att det orsakssambandet följer av att kommissionens
ingripande och kontroll skulle ha gjort det möjligt att komma till rätta med respektive lagers och interventionsorgans vägran.
Även om ordalydelsen i varje ansökan kunde tolkas så att den innefattade en sådan angivelse, skulle den under alla omständigheter
inte kunna anses visa att det finns ett orsakssamband mellan det handlande som kritiseras och skadan, såsom den faktiskt har
gjorts gällande.
Mot denna bakgrund konstaterar förstainstansrätten att, såvitt avser talan till den del den i andra hand grundas på artikel
235 EG och artikel 288 andra stycket EG, inte någon av ansökningarna uppfyller kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna.
Talan kan följaktligen inte tas upp till sakprövning på de grunder som har åberopats i andra hand i målen T-215/01 och T-220/01.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt
artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, besluta
att kostnaderna skall delas eller att var och en av parterna skall bära sin rättegångskostnad.
I mål T-215/01 har talan delvis bifallits. Förstainstansrätten anser att det mot bakgrund av omständigheterna i målet därför
är skäligt att fastställa att sökanden skall bära en tredjedel av sin rättegångskostnad och ersätta en tredjedel av kommissionens
rättegångskostnad och att kommissionen skall bära två tredjedelar av sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av
sökandens rättegångskostnad.
I mål T-220/01 har sökanden tappat målet och den skall därför ersätta samtliga rättegångskostnader, i enlighet med kommissionens
yrkande.
I mål T-221/01 har talan visserligen bifallits. Det skall emellertid erinras om att sökanden delvis återkallat sin talan i
den del den avsåg betalning av 23 115,49 euro enligt fakturan BRU 413 1828. Förstainstansrätten anser att det mot bakgrund
av dessa omständigheter är skäligt att fastställa att sökanden skall bära en fjärdedel av sin rättegångskostnad och ersätta
en fjärdedel av kommissionens rättegångskostnad och att kommissionen skall bära tre fjärdedelar av sin rättegångskostnad och
ersätta tre fjärdedelar av sökandens rättegångskostnad.
På dessa grunder beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
följande dom:
1)
I mål T-215/01 skall kommissionen till sökanden betala 7 194,24 euro och 23 072,89 USD jämte dröjsmålsränta på båda kapitalbeloppen
från och med den 16 maj 2001 till dess full betalning sker. Räntan skall beräknas på grundval av den räntesats som Europeiska
centralbanken har fastställt för huvudsakliga refinansieringstransaktioner, vilken var gällande under den aktuella perioden,
med tillägg av två procentenheter.
2)
Talan i mål T-215/01 ogillas i övrigt.
3)
I mål T-215/01 skall sökanden bära en tredjedel av sin rättegångskostnad och ersätta en tredjedel av kommissionens rättegångskostnad.
Kommissionen skall bära två tredjedelar av sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av sökandens rättegångskostnad.
4)
Talan i mål T-220/01 ogillas.
5)
I mål T-220/01 skall sökanden bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnad.
6)
I mål T-221/01 skall kommissionen till sökanden betala 25 761,11 USD jämte dröjsmålsränta från och med den 3 augusti 2001
till dess full betalning sker. Räntan skall beräknas på grundval av den räntesats som Europeiska centralbanken har fastställt
för huvudsakliga refinansieringstransaktioner, vilken var gällande under den aktuella perioden, med tillägg av två procentenheter.
7)
I mål T-221/01 skall sökanden bära en fjärdedel av sin rättegångskostnad och ersätta en fjärdedel av kommissionens rättegångskostnad.
Kommissionen skall bära tre fjärdedelar av sin rättegångskostnad och ersätta tre fjärdedelar av sökandens rättegångskostnad.
Forwood
Pirrung
Meij
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 10 februari 2004.
H. Jung
N. J. Forwooe
Justitiesekreterare
Ordförande
Innehållsförteckning
Tillämpliga bestämmelser

Relevanta bestämmelser i målen T-215/01, T-220/01 och T-221/01

Andra relevanta bestämmelser i målen T-215/01 och T-221/01

Andra relevanta bestämmelser i mål T-220/01
Bakgrund till tvisten

Mål T-215/01

Mål T-220/01

Mål T-221/01
Förfarandet
Parternas yrkanden
Talan till den del den i första hand grundas på artikel 238 EG

Upptagande till sakprövning

Parternas argument

– Den avvisningsgrund som avser avsaknaden av ett avtalsförhållande mellan parterna

– Den avvisningsgrund som avser att ansökningarna inte uppfyller kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna

Förstainstansrättens bedömning

– Den avvisningsgrund som avser avsaknaden av ett avtalsförhållande mellan parterna

– Den avvisningsgrund som avser att ansökan inte uppfyller kraven i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna

Prövning i sak

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

– I mål T-215/01

– I mål T-220/01

– I mål T-221/01

Slutsats angående talan till den del den i första hand grundas på artikel 238 EG
Talan till den del den i andra hand grundas på artikel 235 EG och artikel 288 andra stycket EG i målen T-215/01 och T-220/01

Huruvida till sakprövning

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning
Rättegångskostnader
–
Rättegångsspråk: franska.