CELEX: 61995CJ0278
Appel
Statstøtte
Generel støtte
Kvalificering af støtte

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 17. august 1995 har Siemens SA i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom afsagt den 8. juni 1995 af Retten i Foerste Instans i sag T-459/93, Siemens mod Kommissionen (Sml. II, s. 1675, herefter »dommen« eller »Rettens dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for en paastand om annullation af artikel 1, litra c), og artikel 2 i Kommissionens beslutning 92/483/EOEF af 24. juni 1992 om stoette, som regionen Bruxelles (Belgien) har ydet til Siemens SA's aktiviteter paa edb- og telekommunikationsomraadet (EFT L 288, s. 25, herefter »beslutningen« eller »den anfaegtede beslutning«).
2 Beslutningen vedroerte stoette, som hovedstadsregionen Bruxelles havde ydet i tiden fra november 1985 til januar 1988 i henhold til den belgiske lov af 17. juli 1959, »loi instaurant et coordonnant des mesures en vue de favoriser l'expansion économique et la création d'industries nouvelles« (lov om indfoerelse og samordning af foranstaltninger til fremme af den oekonomiske ekspansion og opbygningen af nye industrier, herefter »1959-loven«). I beslutningen fandt Kommissionen, at en del af stoetten var uforenelig med faellesmarkedet, og den paalagde Kongeriget Belgien at undlade at udbetale et beloeb paa 28 694 000 BFR samt at inddrive et beloeb paa 227 751 000 BFR med renter fra appellanten.
3 Foelgende fremgaar af Rettens dom (praemis 3, 4 og 5) vedroerende sagens baggrund:
- Ved 1959-loven er der indfoert en generel stoetteordning for foranstaltninger omfattet af lovens artikel 1, litra a), som »bidrager direkte til oprettelse, udvidelse, omstilling eller modernisering af industri- eller haandvaerksvirksomheder, uanset om foranstaltningerne traeffes af virksomhederne selv eller af andre privat- eller offentligretlige fysiske eller juridiske personer, naar blot de tjener en almen oekonomisk interesse«. I artikel 3, litra a), bestemmes det naermere, at der med henblik herpaa kan ydes stoette til dertil godkendte kreditinstitutter, saaledes at disse kan yde laan til de i artikel 1 omhandlede foranstaltninger til nedsat rente paa den betingelse, at laanene tjener til at opfylde et af de formaal, som er opregnet i bestemmelsen, herunder saerligt direkte finansiering af investeringer i allerede opfoerte bygninger eller bygninger under opfoerelse og i udstyr eller materiel, der er noedvendigt til at gennemfoere de paagaeldende foranstaltninger.
- I beslutning 75/397/EOEF af 17. juni 1975 om stoette ydet af den belgiske regering i medfoer af den belgiske lov af 17. juli 1959 om indfoerelse og samordning af foranstaltninger til fremme af den oekonomiske ekspansion og opbygningen af nye industrier (EFT L 177, s. 13, herefter »beslutning 75/397«) fandt Kommissionen, at denne generelle stoetteordning var uforenelig med det faelles marked. Kommissionen fandt dog i beslutningens artikel 1, at stoette ydet efter en generel ordning, som indgaar i et sektorprogram eller et regionalt program, som forud er meddelt Kommissionen, eller som ikke er betydningsfuld, er forenelig med det faelles marked og saaledes ikke forud skal anmeldes til Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 93, stk. 3. Taersklerne for, om en stoette er betydningsfuld og skal anmeldes, er fastsat i artikel 2 i beslutning 75/397 og i Kommissionens skrivelse SG(79) D/10478 af 14. september 1979 til medlemsstaterne vedroerende »anmeldelse af tilfaelde af anvendelsen af generelle investeringsstoetteordninger«.
- Med hensyn til stoettens form giver 1959-loven saerligt mulighed for rentegodtgoerelse i forbindelse med laan, der er indgaaet aftale om med godkendte kreditinstitutter. I henhold til artikel 176 i loven af 22. december 1977 om forslagene til finanslov for 1977-1978 (herefter »1977-loven«), sammenholdt med kongelig anordning af 24. januar 1978 (herefter »1978-anordningen«), kan der ydes kapitaltilskud, der ikke skal tilbagebetales, i form af beloeb svarende til rentegodtgoerelsen, naar de af artikel 1 i 1959-loven omfattede foranstaltninger finansieres med virksomhedens egne midler. Ved skrivelse af 25. maj 1978 til de belgiske myndigheder godkendte Kommissionen denne ordning. Stoetten, som den foreliggende sag drejer sig om, er et kapitaltilskud, der ikke skal tilbagebetales.
4 Med hensyn til den anfaegtede beslutning anfoerte Retten foelgende i praemis 6-13:
- Ved skrivelse af 18. juli 1991 indledte Kommissionen den i traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure i anledning af oplysninger i den belgiske presse om, at den belgiske revisionsret havde rejst indvendinger mod lovligheden af den paagaeldende stoette. Efter at Kommissionen havde indhentet de belgiske myndigheders bemaerkninger, vedtog den den anfaegtede beslutning.
- I beslutningen, som vedroerte en raekke stoetteforanstaltninger, sondrede Kommissionen mellem syv kategorier af foranstaltninger, hvortil der var ydet stoette, nemlig udlejning af udstyr til kunder, indkoeb af udstyr til brug i virksomheden, omkostninger til udvikling af software, uddannelsesomkostninger, erhvervelse af en bygning, reklamekampagner og markedsundersoegelser.
- Efter Kommissionens opfattelse var der lovligt ydet stoette til udgifter til indkoeb af udstyr til brug i virksomheden, for det foerste fordi disse udgifter hoerte til de former for investeringer, som udtrykkeligt angives som stoetteberettigede i henhold til 1959-loven, og for det andet fordi de samlede investeringer af denne art bestod af indbyrdes uafhaengige enkeltprogrammer, som ikke oversteg de anmeldelsestaerskler, som Kommissionen havde fastsat i skrivelsen til medlemsstaterne af 14. september 1979.
- Kommissionen var derimod af den opfattelse, at uddannelsesomkostningerne og udgifterne til reklamekampagner og markedsundersoegelser ikke var omfattet af de stoetteberettigede udgifter i henhold til 1959-loven, og at stoette dertil var en ad hoc-foranstaltning, der skulle have vaeret anmeldt til Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3. Kommissionen fandt imidlertid, at stoetten til uddannelsesomkostninger faldt ind under undtagelsesbestemmelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), idet den fremmede udviklingen af visse erhvervsgrene uden at fordreje konkurrencevilkaarene.
- Udgifterne til udstyr, som blev udlejet til kunder, opfyldte ifoelge Kommissionen ikke de betingelser i 1959-lovens artikel 1 og artikel 3, litra a), som var godkendt af Kommissionen, idet denne stoette ikke bidrog til oprettelse, udvidelse, omstilling eller modernisering af virksomhedsstrukturen i Siemens. Stoette til finansiering af disse foranstaltninger var heller ikke en stoette til kundevirksomhederne, idet disse betalte den fulde leje, som var skoensmaessigt fastsat af Siemens. Stoetten havde derfor karakter af en permanent driftsstoette til Siemens. Kommissionen anfoerte endvidere, at selv hvis 1959-loven havde fundet anvendelse paa den sidstnaevnte stoette, skulle den i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, have vaeret anmeldt, idet den overskred de taerskler, som var fastsat i skrivelsen af 14. september 1979 til medlemsstaterne.
- Kommissionen var endvidere af den opfattelse, at stoette, der ikke var omfattet af beslutning 75/397, ikke kunne falde ind under nogen af undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92. For det foerste fandt artiklens stykke 2 ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde, fordi stoetten ikke blev ydet til de formaal, som skal tilgodeses med denne bestemmelse i traktaten. For det andet blev den paagaeldende stoette ikke ydet til en region eller en erhvervsgren og kunne dermed ikke omfattes af undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a) og c). Undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra b), fandt heller ikke anvendelse, idet stoetten ikke skulle fremme virkeliggoerelsen af et vigtigt projekt af faelles interesse eller afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i den belgiske oekonomi.
- Af disse grunde besluttede Kommissionen foelgende i beslutningens artikel 1:
»For den samlede stoette paa 335 980 000 BFR, som den regionale myndighed har ydet i henhold til den stoetteordning, der blev indfoert ved loven om erhvervsudvikling af 17. juli 1959, til Siemens SA's samlede udgifter paa 2 647 294 000 BFR gaelder foelgende:
...
c) stoetten paa 256 445 000 BFR til udgifter til udstyr, som leases til kunder, reklamekampagner og markedsundersoegelser blev tildelt ulovligt i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 93, stk. 3, og opfylder efter naermere undersoegelse ikke betingelserne for at falde ind under undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 2 og 3; denne stoette er derfor i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, uforenelig med det faelles marked.«
- I beslutningens artikel 2 forboed Kommissionen den regionale myndighed (dvs. eksekutivmyndigheden) for hovedstadsregionen Bruxelles at foretage udbetaling af den stoette, der var tildelt ulovligt, men endnu ikke udbetalt, og paalagde den at inddrive det allerede udbetalte stoettebeloeb, som fandtes at vaere uforeneligt med det faelles marked, i overensstemmelse med de i national lovgivning fastsatte procedurer og bestemmelser, herunder dem, der vedroerer betaling af morarenter for gaeld til staten. Disse renter skulle ifoelge beslutningen beregnes med virkning fra datoen for ydelsen af den ulovlige stoette.
5 Siemens nedlagde for Retten paastand om annullation af beslutningens artikel 1, litra c), subsidiaert af beslutningens artikel 2.
6 Retten frifandt Kommissionen og paalagde Siemens at betale sagens omkostninger.
7 I appelsagen har Siemens nedlagt paastand om, at Rettens dom ophaeves, at beslutningens artikel 1, litra c), og artikel 2 annulleres, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
8 Kommissionen har nedlagt paastand om, at appellen forkastes, og Siemens tilpligtes at betale sagens omkostninger.
9 Til stoette for appellen har Siemens fremfoert fire anbringender under paaberaabelse af, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse, eller at den er naaet til resultater, der ikke er retligt relevante, idet den fastslog,
- at beslutningen indeholdt en tilstraekkelig og relevant begrundelse
- at den stoette, de belgiske myndigheder havde ydet efter den generelle ordning i 1959-loven, hvis den ikke var bestemt til investeringer i faellesskabsretlig forstand, ikke kunne anses for at vaere tilladt i henhold til beslutning 75/397 og skrivelse af 25. maj 1978 og derfor skulle vaere anmeldt til Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3
- at de paagaeldende foranstaltninger ikke var investeringer i faellesskabsretlig forstand, mens Retten burde have undersoegt, om de faktisk var omfattet af det materielle anvendelsesomraade for 1959-loven
- at det af Siemens anfoerte med hensyn til overskridelse af anmeldelsestaersklerne savnede enhver relevans »eftersom Retten [havde] fastslaaet, at den paagaeldende stoette havde karakter af driftsstoette til virksomheden og derfor ikke var omfattet af godkendelsen af den generelle stoetteordning i beslutning 75/397 og i skrivelsen af 25. maj 1978«.
Beslutningens begrundelse
10 Retten fandt i dommens praemis 34, at Kommissionen havde »redegjort for de faktiske omstaendigheder og retlige betragtninger, der har vaeret afgoerende for beslutningens konklusion«, og konkluderede i praemis 35, at »beslutningen ... derfor ikke [findes] at vaere mangelfuldt begrundet, hvorfor anbringendet ikke kan tages til foelge«.
11 Siemens har gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat retsreglerne ved ikke at have fastslaaet, at begrundelsen var mangelfuld dels med hensyn til stoetten til omkostninger ved udvikling af marketingkoncepter og udarbejdelse af markedsundersoegelser, dels med hensyn til den paastaaede overskridelse af anmeldelsestaersklerne.
12 For det foerste har Siemens med hensyn til stoette til omkostninger ved udvikling af marketingkoncepter og udarbejdelse af markedsundersoegelser gjort gaeldende, at naar det i beslutningen kun er anfoert, at udgifterne »ikke er stoetteberettigede i henhold til loven«, men »falder ind under driftsstoette, eftersom disse udgifter er helt gaengse driftsomkostninger, som en virksomhed maa afholde i forbindelse med sine normale aktiviteter«, har parterne ikke faaet mulighed for at varetage deres rettigheder. Domstolen har heller ikke faaet mulighed for at udoeve sin kontrol, og hverken medlemsstaterne eller beroerte parter har faaet mulighed for at faa kendskab til, hvorledes Kommissionen har anvendt traktaten. Kommissionen har endvidere ikke i beslutningen redegjort for grundene til, at driftsstoette i faellesskabsretlig forstand ikke skulle vaere omfattet af 1959-loven.
13 For det andet skulle Kommissionen med hensyn til udgifterne til indkoeb af udstyr til udlejning have godtgjort, at der var sket en kunstig opdeling af alle ansoegninger, og at anmeldelsestaersklerne i alle tilfaelde ville vaere overskredet, hvis der ikke var foretaget en saadan opdeling.
14 Ifoelge Kommissionen gav beslutningens begrundelse Siemens mulighed for at faa fuldt kendskab til Kommissionens overvejelser, nemlig at den fandt, at stoette til daekning af den modtagende virksomheds saedvanlige driftsomkostninger ikke kunne anses for at falde ind under nogen af de udgifter, der var stoetteberettigede i henhold til den belgiske lovgivning, som var godkendt af Kommissionen.
15 Kommissionen har tillige anfoert, at det var klart, hvad der var omfattet af begrebet »stoetteberettigede udgifter« under den ordning, der var indfoert ved 1959-loven og 1978-anordningen. For at der kunne ydes stoette i form af nedsat rente i medfoer af 1959-loven, skulle der vaere tale om en af de stoetteberettigede udgifter, der var naevnt i lovens artikel 3, litra a). Ved 1978-anordningen havde de belgiske myndigheder kun udvidet antallet af former, hvori stoetten kunne ydes. Ifoelge Kommissionen er det klart, at Siemens havde forstaaet dette, naar Siemens i staevningen til stoette for annullationspaastanden kunne bestride, at 1959-lovens artikel 3, litra a), fandt anvendelse paa det foreliggende sagsforhold.
16 Det bemaerkes hertil, at Retten i dommens praemis 31 under henvisning til sin dom af 24. januar 1992 (sag T-44/90, La Cinq mod Kommissionen, Sml. II, s. 1) fandt, at Kommissionen ikke var forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som de beroerte havde fremfoert for den, og at Kommissionen kun behoevede at redegoere for de faktiske omstaendigheder og retlige betragtninger, der havde vaeret afgoerende for beslutningens konklusion.
17 Selv om det af den begrundelse, der kraeves efter EF-traktatens artikel 190, klart og utvetydigt skal fremgaa, hvilke betragtninger den faellesskabsmyndighed, som har udstedt den anfaegtede retsakt, har lagt til grund, saaledes at de beroerte kan goere sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udoeve sin kontrol, kraeves det ikke, at en retsakts begrundelse angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter. Spoergsmaalet om, hvorvidt begrundelsen til en beslutning opfylder disse krav, skal nemlig ikke blot vurderes i forhold til beslutningens ordlyd, men ligeledes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (Domstolens dom af 29.2.1996, sag C-122/94, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 881, praemis 29).
18 Retten fandt derfor med rette, at beslutningen var tilstraekkeligt begrundet, idet det i beslutningen var angivet dels, at den paagaeldende stoette faldt ind under driftsstoette, eftersom udgifterne var helt gaengse driftsomkostninger, som en virksomhed maa afholde i forbindelse med sine normale aktiviteter, dels at stoetten til indkoeb af udstyr til udlejning var opdelt paa flere ansoegninger, selv om hovedstadsregionen Bruxelles i betragtning af, at udgifterne hang sammen og skulle ivaerksaettes samtidigt, burde have behandlet dem samlet som et enkelt udgiftsprogram. Begrundelsen satte saaledes Siemens i stand til at faa et tilstraekkeligt kendskab til grundlaget for beslutningen.
19 Dette anbringende maa derfor forkastes.
Karakteren af den stoette, der var omfattet af Kommissionens godkendelsesbeslutninger
20 Retten anfoerte i dommens praemis 45, at det »skal undersoeges, om de paagaeldende bestemmelser gav mulighed for at yde stoette til andre formaal end investering. Der skal med henblik herpaa foretages en fortolkning af de nationale bestemmelser om den godkendte generelle stoetteordning set i lyset af de relevante faellesskabsregler. Saerligt skal 1959-loven og artikel 176 i 1977-loven, som gennemfoert ved den kongelige anordning af 1978, fortolkes i overensstemmelse med indholdet af beslutning 75/397, skrivelsen af 25. maj 1978 og ordlyden af de relevante bestemmelser i traktaten.«
21 Retten bemaerkede i praemis 46, at det i 1959-lovens artikel 3, litra a), naermere bestemmes, at denne stoette er forbeholdt finansiering af investeringer, at Kommissionen i beslutning 75/397 fandt, at der ved 1959-loven var indfoert en ordning, hvorved der kunne ydes stoette »til fordel for investeringer, som virksomhederne foretager med disse formaal for oeje« (s. 13 i beslutning 75/397), og at Kommissionen i skrivelse af 25. maj 1978 vedroerende 1978-anordningen havde godkendt den stoette, der ydes til »investeringer« under overholdelse af »kontrolproceduren« i henhold til beslutning 75/397 (s. 2 i skrivelsen).
22 Retten fastslog for det foerste i praemis 47, at »hvis den stoette, som de belgiske myndigheder yder inden for rammerne af den paagaeldende generelle ordning, ikke er bestemt til investeringer, kan den ikke vaere omfattet af Kommissionens godkendelsesbeslutninger, og skal derfor anmeldes i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3«.
23 Retten praeciserede derefter i praemis 48, at »driftsstoette, dvs. stoette, der har til formaal at friholde en virksomhed for omkostninger, som den normalt selv skulle have afholdt i forbindelse med den loebende drift og de normale aktiviteter, i princippet ikke (er) omfattet af artikel 92, stk. 3, og ... derfor ikke (kan) anses for at vaere godkendt ved beslutning 75/397 og skrivelsen af 25. maj 1978«.
24 Endelig forkastede Retten i praemis 49 Siemens' argument om, at artikel 3, litra a), i 1959-loven - der indeholder en opregning af de investeringer, hvortil der kan ydes generel stoette - ikke finder anvendelse inden for anvendelsesomraadet af 1978-anordningen.
25 Siemens har anfoert, at Kommissionen ikke godkendte den generelle stoetteordning, som var indfoert ved 1959-loven, under forbehold af, at den stoette, der blev ydet efter denne ordning, skulle vaere investeringsstoette i faellesskabsrettens forstand. Kommissionen godkendte derimod ved beslutning 75/397 ubetinget tilfaelde af anvendelse af den generelle stoetteordning i 1959-loven, som ikke var betydningsfulde. Selv for saa vidt angaar stoette over anmeldelsestaersklerne kraevede Kommissionen kun forudgaaende meddelelse herom og gav ikke paa forhaand udtryk for en negativ holdning over for visse stoettekategorier.
26 I stedet for at undersoege, om den paagaeldende stoette udgjorde investeringsstoette, skulle Retten have proevet, om stoetten var omfattet af 1959-lovens materielle anvendelsesomraade, saaledes som loven fortolkes i belgisk ret og er godkendt af Kommissionen.
27 Siemens har gjort gaeldende, at selv hvis det skulle vaere rigtigt, at de nationale bestemmelser skal fortolkes i lyset af de faellesskabsretlige regler, tog Kommissionen allerede i beslutning 75/397 netop stilling til raekkevidden af 1959-loven paa grundlag af de relevante faellesskabsretlige regler, saaledes som de da var udformet. Retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning indebaerer, at Kommissionen derefter ikke laengere kan fravige denne fortolkning.
28 Kommissionen har heroverfor anfoert, at Retten har anlagt en korrekt vurdering af anvendelsesomraadet for den belgiske ordning paa grundlag af Kommissionens godkendelsesbeslutninger. Denne metode er den eneste, hvorved der sikres en sammenhaengende anvendelse af faellesskabsretten.
29 Ifoelge Kommissionen fremgaar det baade af bestemmelserne for den belgiske stoetteordning og af Kommissionens beslutninger, at ordningen og aendringen heraf i 1978 udgjorde en investeringsstoetteordning. For at vaere stoetteberettigede i henhold til 1978-anordningen skal foranstaltningerne have mindst ét af de formaal, der naevnes i 1959-lovens artikel 3, litra a), nemlig vaere investeringer, enten i materielle eller immaterielle aktiver.
30 Med hensyn til Kommissionens beslutninger har denne anfoert, at beslutning 75/397 beskriver den belgiske ordning paa foelgende maade: »I henhold til naevnte lov kan den belgiske regering til fordel for de investeringer, som virksomhederne foretager med disse formaal for oeje, indroemme et vist antal fordele.« I samme beslutnings artikel 2, hvorved der blev paalagt en pligt til forudgaaende anmeldelse om betydningsfulde tilfaelde, blev der naevnt »de tilfaelde, hvor investeringen naar op paa eller overstiger et beloeb paa 2 millioner europaeiske RE« og »de tilfaelde, hvor stoetten naar op paa eller overstiger 15% i nettosubventionsaekvivalent i forhold til investeringsbeloebet«. Kommissionens skrivelse af 25. maj 1978 om godkendelse af 1978-aendringen omhandler »investeringer«, og det anfoeres udtrykkeligt heri, at de foranstaltninger, hvortil der kan ydes stoette, er de samme som de af 1959-loven omfattede. Endvidere omhandles den belgiske ordning i Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne af 14. september 1979 vedroerende »anmeldelse af tilfaelde af anvendelse af generelle investeringsstoetteordninger«.
31 Det bemaerkes, som Domstolen har fastslaaet i dom af 5. oktober 1994 (sag C-47/91, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4635, praemis 24), at Kommissionen, naar den faar forelagt en individuel stoetteforanstaltning, som haevdes at vaere truffet i medfoer af en tidligere godkendt stoetteordning, ikke uden videre kan bedoemme stoetteforanstaltningen umiddelbart i henhold til traktaten. Den skal - foer den indleder nogen form for procedure - kontrollere, om stoetten falder ind under den generelle ordning og opfylder de betingelser, der er fastsat i beslutningen om at godkende den generelle ordning. I modsat fald ville Kommissionen i forbindelse med sin undersoegelse af hver enkelt individuel stoette efterfoelgende kunne aendre sin beslutning om at godkende stoetteordningen, hvilket i sig selv ville forudsaette en undersoegelse i forhold til traktatens artikel 92. Dette ville bringe overholdelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet i fare, saavel for medlemsstaterne som for de erhvervsdrivende, eftersom Kommissionen til enhver tid ville kunne anfaegte individuelle stoetteforanstaltninger, som fuldt ud er i overensstemmelse med beslutningen om at godkende stoetteordningen.
32 Det var derfor med rette, at Retten undersoegte, om den paagaeldende stoette var omfattet af den generelle belgiske stoetteordning i den form, hvori den var godkendt af Kommissionen.
33 Den generelle ordning var godkendt af Kommissionen ved beslutning 75/397 og, for saa vidt angaar de aendringer, der skete ved 1978-anordningen, ved skrivelse af 25. maj 1978. Det fremgaar klart af ordlyden af beslutning 75/397, at Kommissionen opfattede 1959-loven som en generel stoetteordning til investeringer og delvis godkendte den som saadan. Det samme gaelder skrivelsen af 25. maj 1978, der vedroerer »investeringer«, og hvori det anfoeres, at de stoetteberettigede foranstaltninger er de af 1959-loven omfattede.
34 Det skal endelig undersoeges, om Retten - som det goeres gaeldende af Siemens - anlagde en urigtig vurdering, da den fandt, at det investeringsbegreb, Kommissionen lagde til grund, da den godkendte den generelle belgiske ordning, var det faellesskabsretlige begreb.
35 Med hensyn til statsstoettereglerne har Domstolen fastslaaet, at det skoen, der dér er tillagt Kommissionen, skal udoeves i en faellesskabssammenhaeng, ligesom ogsaa stoettens forenelighed med traktaten skal bedoemmes i faellesskabssammenhaeng (jf. dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, praemis 24 og 26).
36 Der er ikke grundlag for at fastslaa, at Kommissionen, da den godkendte den generelle belgiske ordning, anvendte et andet investeringsbegreb end faellesskabsrettens.
37 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvad faellesskabsrettens investeringsbegreb omfatter, bemaerkes, som generaladvokaten har anfoert i punkt 7 i sit forslag til afgoerelse, at Kommissionen i en meddelelse af 21. december 1978 vedroerende stoetteordninger med regionalt sigte (EFT 1979 C 31, s. 9), dvs. seks aar inden tildelingen af den foerste stoette i det konkrete tilfaelde, har offentliggjort de principper, den ville anvende i henhold til de befoejelser, der er tillagt den ved traktatens artikel 92 ff., paa de stoetteordninger med regionalt sigte, som allerede var i kraft eller som ville blive indfoert i Faellesskabets regioner. Det skal derfor blot konstateres, at Kommissionen i denne meddelelse - ved at sondre mellem investeringsstoette og driftsstoette - har taget principielle forbehold for saa vidt angaar driftsstoettes forenelighed med faellesmarkedet.
38 Anbringendet skal herefter forkastes.
Foranstaltningernes karakter
39 Retten fandt i dommens praemis 53, at det skulle undersoeges, om stoetten var ydet til finansiering af investeringer, og bemaerkede, at en saadan undersoegelse indebar vurderinger, som maatte foretages i en faellesskabssammenhaeng.
40 Med hensyn til stoetten til reklamekampagner og markedsundersoegelser fandt Retten i praemis 55, at stoetten var »ydet til markedsfoering af Siemens' produkter, hvilket udgoer en del af virksomhedens loebende drift. Den kan derfor ikke anses for at vaere en investeringsstoette, der er omfattet af Kommissionens beslutning af 25. maj 1978 om godkendelse af stoette i form af kapitaltilskud til investeringer«.
41 For saa vidt angaar stoette til den foranstaltning, der bestod i indkoeb af udstyr til udlejning, fastslog Retten i praemis 57, at »denne foranstaltning ikke indebaerer nogen aendring i teknik eller virksomhedsstruktur og ikke fremmer virksomhedens udvikling paa anden maade end handelsmaessigt. Denne stoette har ... gjort det muligt for virksomheden i en vis periode at tilbyde sine kunder kunstigt favorable vilkaar og oege sin avance uden rimelig grund«. Endelig fastslog Retten i praemis 58, at Siemens »ikke (kunne) paastaa, at den paagaeldende stoette bidrager til oprettelse, udvidelse, omstilling eller modernisering af de virksomheder, som udstyret udlejes til, og saaledes er omfattet af den godkendte generelle stoetteordning. Disse virksomheder betaler nemlig en leje, som Siemens fastsaetter helt frit, og Siemens er fortsat den eneste, der drager fordel af stoetten, som goer det muligt for Siemens at nedsaette lejen og saaledes fordreje konkurrencen med de konkurrerende virksomheder«.
Formaliteten
42 Kommissionen har gjort gaeldende, at anbringendet vedroerende foranstaltningernes karakter ikke kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som det har til formaal at opnaa en proevelse af Rettens bedoemmelse af faktiske omstaendigheder. Da Retten havde undersoegt de konkrete omstaendigheder ved den paagaeldende stoette, fastslog den, at stoetten var en driftsstoette til den stoettemodtagende virksomhed. Denne proevelse af fakta kan ikke anfaegtes under en appel.
43 Siemens har heroverfor anfoert, at selskabet har kritiseret Retten dels for at have anvendt et forkert kriterium, nemlig begrebet investeringsstoette i faellesskabsretten, dels for at have sluttet fra, at Siemens frit fastsatte lejen for det paagaeldende udstyr, til, at Siemens skulle vaere den eneste, der drog fordel af stoetten.
44 Det bemaerkes, at en appel ganske vist kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktiske omstaendigheder er udelukket, men naar Retten ikke blot har vurderet de faktiske omstaendigheder, men ogsaa har foretaget en kvalifikation heraf, kan Domstolen tage stilling til et anbringende om den retlige kvalifikation (kendelse af 11.7.1996, sag C-325/94 P, An Taisce og WWF UK mod Kommissionen, Sml. I, s. 3727, praemis 28 og 30).
45 I den foreliggende sag fastslog Retten efter en gennemgang af de faktiske omstaendigheder, at den paagaeldende stoette efter sin karakter ikke henhoerte under den generelle stoetteordning, som var godkendt af Kommissionen. Denne kvalifikation kan derfor efterproeves af Domstolen.
46 Anbringendet findes derfor at kunne antages til realitetsbehandling.
Realiteten
47 Siemens har for det foerste gjort gaeldende, at stoette til omkostninger ved udvikling af marketingkoncepter og udarbejdelse af markedsundersoegelser var omfattet af 1959-loven, idet omkostningerne ved disse foranstaltninger var investeringer i immaterielle aktiver. I 1959-lovens artikel 3, litra a), naevnes blandt formaalene med de foranstaltninger, hvortil der kan ydes stoette, udtrykkeligt »direkte finansiering af investeringer i immaterielle aktiver, saasom organisationsundersoegelser og udvikling og fremstilling af prototyper, nye produkter og nye fabrikationsmetoder«.
48 Endvidere er det i en meddelelse fra OEkonomiministeriet af 2. februar 1977 naermere anfoert, at der bl.a. i foelgende tilfaelde kunne ydes stoette til investeringer i immaterielle aktiver i medfoer af lovgivningen om oekonomisk ekspansion: »markedsundersoegelser, markedsfoeringsundersoegelser, undersoegelser forud for lanceringer ved aabning af nye salgssteder, mv. ... forundersoegelser og undersoegelser med henblik paa kundeopsoegning«.
49 For det andet har Siemens med hensyn til stoette til indkoeb af udstyr til udlejning gjort gaeldende, at denne stoette ligeledes er omfattet af den generelle stoetteordning, der er godkendt ved beslutning 75/397. Blandt formaalene i 1959-lovens artikel 3, litra a), naevnes: »direkte finansiering af investeringer ... i udstyr eller materiel, der er noedvendigt til at gennemfoere de paagaeldende foranstaltninger«.
50 Endvidere kan der i medfoer af 1959-loven ydes stoette til en virksomhed, der udfoerer aktiviteter, der bidrager til oprettelse, udvidelse, omstilling og modernisering af samme eller en anden virksomhed.
51 Stoetten blev udbetalt til Siemens, men dette betoed paa ingen maade, at Siemens var den eneste, der drog fordel af stoetten. Andre virksomheder, der lejer udstyr, havde ogsaa - og navnlig - haft gavn af stoetten. Disse virksomheder kunne lige saa godt have koebt udstyret direkte af Siemens eller af en anden virksomhed, der solgte denne type udstyr, og anmodet de belgiske myndigheder om stoette i henhold til 1959-loven. Naar de valgte at leje udstyret hos Siemens, skyldtes det, at de vilkaar, Siemens tilboed dem, var mindst lige saa fordelagtige, og de drog saaledes fordel af stoetten til Siemens.
52 Kommissionen har under retsmoedet gjort gaeldende, at den paagaeldende stoette ifoelge Domstolens praksis skulle vurderes ud fra dens konkrete virkninger. Af en saadan vurdering fremgaar det, at stoetten ikke henhoerer under nogen af de tilladte foranstaltninger.
53 Indledningsvis bemaerkes, at af de i praemis 35, 36 og 37 i naervaerende dom anfoerte grunde skal en stoette, for at vaere omfattet af den godkendte generelle ordning, kunne anses for at vaere ydet til investeringer, saaledes som dette begreb forstaas i faellesskabsretten. En forklarende meddelelse fra en national myndighed kan derfor ikke vaere afgoerende for raekkevidden af den godkendte generelle ordning.
54 Endelig fremgaar det af de faktiske omstaendigheder, der er lagt til grund af Retten i dommens praemis 54, at stoetten til reklamekampagner og markedsundersoegelser skulle bidrage til afsaetning og markedsfoering af Siemens' nye produkter og at fastholde eller endog oege Siemens' markedsandel i Belgien for edb til kontorbrug. Med hensyn til stoetten til at indkoebe udstyr til udlejning konstaterede Retten i praemis 56, at det fremgik af de dokumenter, der var indgivet som dokumentation i bilag til stoetteansoegningerne, at Siemens selv sidestillede dette med »et klassisk salg«, og havde anfoert, at »takket vaere denne salgsmetode« havde virksomheden »kraftigt kunnet udvide sin markedsandel inden for edb og kontor-edb«.
55 Det maa herefter fastslaas, at Retten med rette fandt, at hele stoetten var ydet til markedsfoering af Siemens' produkter, hvilket var et led i virksomhedens drift. Der var saaledes ikke tale om stoette til investeringer, hverken til Siemens eller, for saa vidt angik indkoebet af udstyr til udlejning, til andre virksomheder.
56 Dette anbringende maa derfor forkastes.
Overskridelse af anmeldelsestaersklerne
57 Retten fastslog i dommens praemis 62, at det af Siemens anfoerte »savner enhver relevans. Eftersom Retten har fastslaaet, at den paagaeldende stoette havde karakter af driftsstoette til virksomheden og derfor ikke var omfattet af godkendelsen af den generelle stoetteordning i beslutning 75/397 og i skrivelsen af 25. maj 1978, er det ufornoedent at tage stilling til, om betingelserne i disse beslutninger, f.eks. betingelsen vedroerende anmeldelsestaersklerne, er opfyldt«.
58 Siemens har gjort gaeldende, at eftersom en stoette skal anses for at vaere omfattet af anvendelsesomraadet for 1959-loven, selv hvis den i henhold til faellesskabsretten maa betragtes som en driftsstoette, har Retten foretaget en urigtig retsanvendelse ved at undlade at tage stilling til spoergsmaalet om overskridelse af anmeldelsestaersklerne.
59 Kommissionen er af den opfattelse, at da Retten havde fastslaaet, at den godkendte ordning ikke gav mulighed for at yde driftsstoette, kunne Retten med god grund undersoege den omtvistede stoettes karakter, og, da den havde fastslaaet, at der var tale om driftsstoette, heraf udlede, at denne ikke var omfattet af ordningen. Der var saaledes tale om ad hoc-stoette, der skulle have vaeret anmeldt. Spoergsmaalet om overskridelsen af anmeldelsestaersklerne er efter Kommissionens opfattelse uden relevans, fordi disse taerskler kun tog sigte paa tilfaelde af anvendelse af eksisterende stoetteordninger.
60 Det skal hertil blot bemaerkes, at det var med rette, at Retten, da den havde fastslaaet, at den omtvistede stoette ikke var omfattet af anvendelsesomraadet for den godkendte ordning, undlod at tage stilling til spoergsmaalet om overskridelse af taersklerne.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
61 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfoer af procesreglementets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Siemens har tabt sagen, boer selskabet tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Fjerde Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Siemens SA betaler sagens omkostninger.