CELEX: 62008CJ0512
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
EÜ artikkel 49
Sotsiaalkindlustus
Teises liikmesriigis planeeritud ravi, mis eeldab suuremate meditsiiniseadmete kasutamist
Eelneva loa nõue
Teises liikmesriigis planeeritud ravi
Erinevus kindlustajaliikmesriigis ja viibimiskoha liikmesriigis kehtivate hüvitusmäärade vahel
Kindlustatud isiku õigus pädeva asutuse meetmetele lisaks viibimiskohajärgse liikmesriigi asutuse tegevusele

Euroopa Komisjon palub esitatud hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik on näinud Code de la sécurité sociale’i
(sotsiaalkindlustusseadustik) artiklis R. 332‑4 ette tingimuse, et niisuguste haiglaväliste meditsiiniteenuste hüvitamiseks,
mille puhul on vajalik rahvatervise seadustiku artiklis R. 712‑2‑II (nüüd R. 6122‑26) mainitud suuremate meditsiiniseadmete
kasutamine, peab eelnevalt olema väljastatud luba, ning teiseks ei ole artiklis R. 332‑4 ega üheski teises Prantsuse õigusnormis
näinud ette võimalust maksta Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud patsiendile täiendavat hüvitist 12. juuli
2001. aasta kohtuotsuse C‑368/98: Vanbraekel jt. (EKL 2001, lk I‑5363) punktis 53 ette nähtud tingimustel, on nimetatud liikmesriik
rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate
töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97
muudetud ja ajakohastatud versioon) (EÜT L 1997, L 28, lk 1; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3), mida on viimati muudetud Euroopa
Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006 (ELT L 392, lk 1; edaspidi „määrus nr 1408/71”),
artikli 22 lõige 1 sätestab:
„Töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kes vastab pädeva riigi õigusaktide tingimustele õiguse kohta saada hüvitist,
arvestades vajadusel artikli 18 sätteid, ning
a)       kellel on tervisliku seisundi tõttu meditsiinilistel põhjustel vaja teise liikmesriigi territooriumil viibimise ajal hüvitisi,
võttes arvesse hüvitiste olemust ja liikmesriigis viibimise eeldatavat aega;
[…]
c)      kellele pädev asutus on andnud loa minna teise liikmesriigi territooriumile, et saada seal vajalikku ravi;
on õigus saada:
i)      mitterahalisi hüvitisi, mida pädeva asutuse nimel annab viibimis- […]kohajärgne asutus vastavalt tema poolt kohaldatavatele
õigusaktidele, nii nagu oleks see asutus kõnealuse isiku kindlustanud; hüvitiste andmise kestus on siiski reguleeritud pädeva
riigi õigusaktidega;
[…]”.

Siseriiklik õigus

Code de la sécurité sociale
Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutele väljaspool Prantsusmaad osutatud raviteenuste hüvitamist reguleerivad
Code de la sécurité sociale’i (sotsiaalkindlustusseadustiku) artiklid R. 332‑3 ja R. 332‑4, mis kehtestati 19. aprilli 2005. aasta
dekreediga nr 2005-386, mis käsitleb väljaspool Prantsusmaad kasutatud meditsiiniteenuste hüvitamist ning millega muudetakse
sotsiaalkindlustusseadustikku (teine osa: Riiginõukogu dekreedid) (
JORF
, 27.4.2005, lk 7321).
Mainitud sotsiaalkindlustusseadustiku artiklid sätestavad:
„Artikkel R. 332‑3
Ravikindlustusfondid hüvitavad kindlustatud isikute ja nende nõudeõigusega pereliikmete ravikulud Euroopa Liidu liikmesriigis
või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalises riigis samadel tingimustel, nagu oleks ravi saadud Prantsusmaal, kusjuures
hüvitissumma ei tohi olla suurem kindlustatud isiku tasutud kogusummast ning selle suhtes kohaldatakse artiklites R. 332‑4–R. 332‑6
ette nähtud erikorda.
Artikkel R. 332‑4
Välja arvatud ootamatu ravivajadus, ei või ravikindlustusfondid ilma eelneva loata hüvitada haiglaravi kulusid ega ka rahvatervise
seadustiku artikli R. 712‑2 II jaotises osutatud [suuremaid meditsiiniseadmeid? vajava ravi kulusid, kui seda – konkreetsel
juhul vajalikku – ravi antakse kindlustatud isikutele ja nende nõudeõigusega pereliikmetele teistes liikmesriikides või Euroopa
Majanduspiirkonna lepingu osalistes riikides.
Loa andmisest võidakse keelduda vaid juhul, kui täidetud on üks kahest järgmisest tingimusest:
1.      Soovitud ravi ei kuulu Prantsusmaal kohaldatavate eeskirjade kohaselt hüvitatavate teenuste hulka;
2.      Patsiendi seisundit ja tema haiguse tõenäolist kulgu arvesse võttes on tal ilma tarbetu viivituseta võimalik saada samaväärset
või võrdse tõhususega ravi Prantsusmaal.
Kindlustatu esitab loataotluse ravikindlustusfondile, mille kaudu ta on kindlustatud. Otsus tehakse arstliku kontrolli alusel.
Otsusest tuleb teatada niisuguse ajavahemiku jooksul, mille puhul on arvestatud kavandatud raviteenuste kiireloomulisuse astet
ja nende kättesaadavust, ning hiljemalt kahe nädala möödumisel taotluse saamisest. Kui mainitud tähtaja jooksul ei ole vastust
saabunud, loetakse luba väljastatuks.
Keeldumisotsused peavad olema nõuetekohaselt põhjendatud ning nende vaidlustamiseks saab üldkohaldatava õiguse alusel esitada
kaebuse sotsiaalkindlustusasju lahendavale pädevale kohtule. Kaebuste suhtes, mis puudutavad arsti poolt patsiendi tervisele
antud hinnangut, hinnangut kavandatud raviteenuste asjakohasusele tema tervisliku seisundi suhtes või hinnangut, mille kohaselt
on Prantsusmaal kättesaadav(ad) raviteenus(ed) identsed või samavõrd tõhusad, viiakse sellegipoolest läbi meditsiiniline ekspertiis
vastavalt käesoleva seadustiku I raamatu I peatüki IV osas ette nähtud tingimustele.”
Dekreet nr 2005-386 leidis käsitlemist 19. mai 2005. aasta ringkirjas DSS/DACI/2005/235 (edaspidi „19. mai 2005. aasta ringkiri”),
kus mainiti järgmist:
„[…] Dekreediga nr 2005/386 […] viidi lõpule tervishoiuvaldkonnas teenuste osutamise vabadust ja kaupade vaba liikumist käsitleva
ühenduse kohtupraktika integreerimine siseriiklikku õigusesse.
[…]
Dekreet määratleb välisriigis osutatud raviteenuste hüvitamise tingimused sõltuvalt sellest, millises geograafilises piirkonnas
asub riik, kus teenuseid osutati: […] dekreedi artiklis 3 on loodud neli uut artiklit (R. 332‑3, R. 332‑4, R. 332‑5 ja R. 332‑6),
mis käsitlevad [Euroopa Liidu ja Euroopa Majanduspiirkonna (EL-EMP) riikides] saadud ravi.
[…]
II – EL-EMP riikides saadud raviteenuste hüvitamine (artiklid R. 332‑3, R. 332‑4, R. 332‑5, R. 332‑6)
Mainitud neljas uues artiklis leiavad spetsiifilisemat käsitlemist EL-EMP riikides kasutatud raviteenused.
Üks nendest artiklitest sätestab üldkorra, kinnitades muudes liikmesriikides saadud ravi hüvitamise põhimõtet, ning ülejäänud
kolm puudutavad selle kohaldamist erijuhtudel.
[…]
B – Erijuhtumeid käsitlevad normid (artiklid R. 332‑4, R. 332‑5 ja R. 332‑6)
Artiklid R. 332‑4, R. 332‑5 ja R. 332‑6 täiendavad artiklit R. 332‑3, nähes ette teatavad erisused mainitud artiklis toodud
põhimõtte kohaldamisel järgmistes olukordades:
1 – Haiglaravi (artikkel R. 332‑4)
–        Artikkel R. 332‑4 käsitleb haiglaravi hüvitamist ning niisuguste […] rahvatervise seadustiku artikli R. 712‑2 II osas loetletud
suuremate meditsiiniseadmete – MRP, PET-skanner, jne – kasutamist, mida on võimalik kasutada väljaspool haiglaid tegutsevates
arstipraksistes või kliinikutes.
–        Artiklit ei kohaldata ajutise riigis viibimise perioodil (tööalastel või perekondlikel põhjustel või turistina riigis viibides,
jne), mille korral toimub hüvitamine Euroopa sotsiaalkindlustusskeemide koostööd reguleerivate määruste [EMÜ] nr 1408/71 ja
nr 574/72 alusel, sõltumata sellest, kas kindlustatud isik on riigis, kus teda raviti, esitanud selle õiguse kohta ühenduses
kehtiva dokumendi.
–        Hüvitise saamiseks haiglaravi ja suuremate meditsiiniseadmete kasutamise juhtudel on vajalik saada eelnev luba ravikindlustusasutuselt,
mille kaudu on kindlustatud see isik, kes soovib EL-EMP riikides niisuguseid teenuseid kasutada.
Euroopa Kohus on tunnistanud selle piirangu lubatavaks, kuna nii haiglaravi kui suuremate meditsiiniseadmete kasutamine võivad
juhul, kui nende kasutamise suhtes muudes riikides ei kehtiks piiranguid, ohustada tõsiselt tervishoiusüsteemi korraldust
või sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu selles riigis, kus isik on kindlustatud.
Siiski ei või ravikindlustusasutused praktikas eelneva loa taotlusi, mis puudutavad teises liikmesriigis planeeritud ravi,
süstemaatiliselt tagasi lükata.
Eelneva loa andmisest ei või keelduda, kui planeeritud ravi on selline, mis kuulub Prantsusmaal kehtivate õigusnormide kohaselt
hüvitamisele, ja kui see – või sellega võrdväärse tõhususega ravi – ei ole kättesaadav ajavahemikul, mis on patsiendi seisundit
või tema haiguse tõenäolist kulgu arvestades asjakohane.
[…]
–        Keeldumisotsused peavad olema põhjendatud. Euroopa Kohus ei ole pidanud aktsepteeritavaks seda, et eelneva loa andmisest keeldumise
korral ei ole selle kohta tehtud otsuses kindlustatud isikule täpselt ära nimetatud põhjuseid, millest lähtuvalt tal ei lubata
saada ravi teises liikmesriigis. Euroopa Kohtu poolt määratletud tingimusi arvestades ei saa pidada piisavaks, kui otsuses
on ilma täiendavate täpsustusteta mainitud üksnes seda, et kõnesolevaid raviteenuseid on võimalik mõistliku aja jooksul kasutada
Prantsusmaal. Seega juhul, kui keeldumisotsustega on taotlejale vastatud, et võrdväärse tõhususega ravi on võimalik saada
Prantsusmaal, tuleb selles ära tuua ka seda kinnitavad faktid. Eeskätt on asjakohane taotlejale nimekiri raviasutustest või
arstidest, kes võivad patsiendile mõistliku aja jooksul vajalikku pakkuda.
–        Piirkondades, kus spetsiifilise haiglaravi või suuremate meditsiiniseadmete kasutamist eeldavate raviteenuste pakkumine on
vähene, on ravikindlustusasutustel kohustus väljastada luba teatavate raviteenuste kategooriate puhul ravi saamiseks EL-EMP
riikides. Järgmises ringkirjas tuuakse täpsemalt ära piirkonnad ning need haiglaravi ja suuremate meditsiiniseadmete tüübid,
mida see säte puudutab.”
19. mai 2005. aasta ringkirja muudeti ja täiendati 21. juuli 2008. aasta ringkirjaga DSS/DACI/2008/242 muudes EL-EMP liikmesriikides
kasutatud raviteenuste hüvitamise kohta (edaspidi „21. juuli 2008. aasta ringkiri”), kus on märgitud, et „[…] kuigi ravikindlustusfondid
lähtuvad [Vanbraekel jt] kohtupraktikast”, on neil tekkinud terve rida spetsiifilisi probleeme. Selles ringkirjas palub pädev
minister asjassepuutuvate asutuste ametiisikutel „teha kindlustatud isikult taotluse saamisel omalt poolt jätkuvalt kõik võimaliku
täiendava hüvitise maksmiseks”.

Code de la santé publique
Code de la santé publique’i (rahvatervise seadustik) artikkel L. 6121‑1 näeb ette:
„Tervishoiukorralduse kava eesmärk on füüsilisest ja vaimsest tervisest lähtuvaid vajadusi silmas pidades kujundada ennetava
hoolduse, ravi ja palliatiivse ravi pakkumise vajalikke arengutendentse. Siia alla kuuluvad ka rasedatele ja vastsündinutele
pakutavad raviteenused.
Tervishoiukorralduse kava eesmärk on arendada välja erijuhtumitele kohandatud raviteenuste pakkumine ning tervishoiuasutuste
vaheline koostöö. Ta fikseerib eesmärgid, et parandada tervishoiukorralduse kvaliteeti, ligipääsetavust ja tõhusust.
Tervishoiukorralduse kavas võetakse arvesse tervishoiuasutuste vahendite kasutamist haiglavälises praksises ning meditsiini-
ja sotsiaalvaldkonnas ning sotsiaalsektoris, samuti raviteenuste pakkumist kaugemal paiknevates piirkondades ja piirialadel.
Tervishoiuminister on andnud määruse, mis kinnitab loetelu valdkondadest, raviteenustest ning suurematest meditsiiniseadmetest,
mis peavad olema tervishoiukorralduse kavas ära toodud.
Tervishoiukorralduse kava põhineb hinnangul elanikkonna tervisega seotud vajaduste ja nende vajaduste arengu kohta, arvestades
demograafilisi ja epidemioloogilisi andmeid, meditsiinitehnika arengut ning hetkel pakutavate raviteenuste kvantitatiivset
ja kvalitatiivset analüüsi.
Tervishoiukorralduse kava võib igal ajal osaliselt või täielikult uuesti üle vaadata. Seda analüüsitakse vähemalt kord viie
aasta jooksul.”
Mainitud seadustiku artikkel L. 6122‑1 sätestab:
„Projektide puhul, mis on seotud mis tahes tervishoiuasutuse asutamisega, tervishoiuteenuste väljatöötamise, muutmise ja ühendamisega
(sealhulgas haiglaravile alternatiivide leidmisega) ning [suuremate meditsiiniseadmete] paigaldamisega, on nõutav piirkondlike
tervishoiuasutuste eelnev luba.
Loetelu nendest tervishoiuteenustest ja [suurematest meditsiiniseadmetest], mille jaoks on vaja luba, määratakse kindlaks
Riiginõukogu dekreediga.”
Rahvatervise seadustiku artikliga R. 6122‑26, mis kordab seadustiku artiklit R. 712‑2‑II, sätestab:
„Artiklis L. 6122‑1 nimetatud eelnev luba on vajalik järgnevate suuremate meditsiiniseadmete puhul:
1.      stsintsillatsioonikaamera koos vabanevate positronide detektoriga või ilma selleta, emissioonitomograafia- või positronkaamera
(edaspidi: „PET skanner”);
2.      kliiniliseks kasutamiseks ettenähtud tuuma magnetresonantsi pildistamisseade või spektromeeter;
3.      meditsiiniline skanner;
4.      rõhukamber;
5.      kliiniliseks kasutamiseks ettenähtud tsüklotron.”

Kohtueelne menetlus
Olles saanud ühe kaebuse, esitas komisjon Prantsuse Vabariigile 18. oktoobril 2006 märgukirja, kus tõi välja, et sotsiaalkindlustusseadustiku
artikkel R. 332‑4 ei ole kooskõlas EÜ artikliga 49, nagu Euroopa Kohus seda tõlgendab. Komisjon tõi selle väite põhjendamiseks
välja kolm konkreetset etteheidet:
–        eelneva loa olemasolu nõue teatavate mõnes muus liikmesriigis kasutatud haiglaväliste meditsiiniteenuste hüvitamiseks;
–        niisuguste sätete puudumine, millega oleks ette nähtud kättesaamist kinnitava teatise saatmine isikule, kes taotleb eelnevat
luba teises liikmesriigis kasutatud haiglaravi hüvitamiseks;
–        niisuguste sätete puudumine, mis võimaldaksid maksta Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud patsiendile täiendavat
hüvitist eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 nimetatud asjaolude korral.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 53 on öeldud:
„[…]
[EÜ] artiklit [49] tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui viibimiskohajärgses liikmesriigis osutatud haiglaraviteenuste kulude
eest makstav hüvitis on selles riigis kehtivate eeskirjade kohaldamisest tulenevalt väiksem kui hüvitis, mis tuleneks selle
liikmesriigi õigusaktide kohaldamisest, kus isik on kindlustatud, nimetatud riigis haiglaravi saamise korral, peab pädev asutus
maksma kindlustatule täiendavat hüvitist, mis katab selle erinevuse.”
Prantsuse Vabariik vastas märgukirjale 1. märtsi 2007. aasta kirjaga.
Esimest etteheidet puudutavas osas väljendas liikmesriik kavatsust muuta sotsiaalkindlustusseadustiku artiklit R. 332‑4 komisjoni
poolt nõutud viisil ning anda välja ringkiri, millega enne niisuguse muudatuse jõustumist tagataks liidu õigusest tulenevate
nõuete täitmine.
Prantsuse Vabariik vaidlustab teise etteheite põhjendatuse, väites, et Prantsusmaa sotsiaalkindlustusasutused kui haldusasutused,
mis on ära nimetatud siseriiklikes õigusnormides, mis reguleerivad kodanike õigusi administratsiooniga suhtlemisel, on kohustatud
isikule, kes taotleb eelnevat luba teises liikmesriigis planeeritud ravi hüvitamiseks, väljastama kättesaamist kinnitava teatise,
kus on märgitud selle taotluse saamise kuupäev ja tähtaeg, mille möödumisel loetakse loataotlus rahuldatuks.
Kolmanda etteheite osas väidab Prantsuse Vabariik, et komisjoni etteheidete aluseks oleva olukorra tingib ebakindlus eespool
viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt täpse ulatuse osas, ning seda peaksid liikmesriigid arutama Euroopa Liidu Nõukogu tasandil.
Prantsuse Vabariik viitab 16. juuni 2003. aasta ringkirjale DSS/DACI/2003/286, mis käsitleb õigusnormide kohaldamist Prantsuse
sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutele juurdepääsu tagamiseks raviteenustele Euroopa Liidus ja Euroopa Majanduspiirkonna
riikides (edaspidi „16. juuni 2003. aasta ringkiri”), ning lisab, et tal ei ole kavatsust varjata nimetatud kohtuotsusest
tulenevat õigust täiendavale hüvitisele. Lisaks rõhutas Prantsuse Vabariik asjaolu, et riigi haldusasutused tõlgendavad ja
kohaldavad kõnesolevat kohtuotsust laialt, tuginedes Cour de cassation’i (kassatsioonikohtu) praktikale.
Saadud vastust arvestades saatis komisjon 23. oktoobril 2007 Prantsuse Vabariigile põhjendatud arvamuse, kus märkis esiteks,
et võtab tagasi märgukirjas toodud teise etteheite ning teiseks leiab, et ülejäänud kaks etteheidet on endiselt põhjendatud,
ja kutsus mainitud liikmesriiki võtma vajalikke meetmeid põhjendatud arvamuses toodud nõuete täitmiseks kahe kuu jooksul selle
kättesaamisest.
Prantsuse Vabariik mainis põhjendatud arvamusele 13. detsembril 2007 saadetud vastuses, et võtab viivitamatult vastu dekreedi,
millega muudetakse sotsiaalkindlustusseadustiku artiklit R. 332‑4, et viia see liidu õigusest tulenevate nõuetega kooskõlla,
ning täiendatakse seadustiku artikleid R. 332‑2–R. 332‑6 osas, mis puudutab õigust täiendavale hüvitisele, mis tuleneb eespool
viidatud kohtuotsusest Vanbraekel jt. Lisaks märkis liikmesriik, et on lõpetamas 19. mai 2005. aasta ringkirja asendamiseks
antava ringkirja väljatöötamist.
Saanud komisjonilt 10. juunil 2008 meeldetuletuse, saatis Prantsuse Vabariik talle 21. juuli 2008. aasta ringkirja. Lisaks
mainis ta tehnilisi raskusi, mille tõttu on põhjendatud arvamusele saadetud vastuses mainitud sotsiaalkindlustusseadustiku
muudatuste lõplik vormistamine edasi lükkunud.
Kuna need selgitused komisjoni ei rahuldanud, otsustas ta esitada hagi käesoleva kohtuasja algatamiseks.

Hagi

Esimene etteheide, mis puudutab nõuet omandada eelnev luba, et saada hüvitist niisuguse teises liikmesriigis kavandatud haiglavälise
ravi eest, mille puhul on vajalik suuremate meditsiiniseadmete kasutamine
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et nõue omandada eelnev luba selleks, et saada pädevalt asutuselt hüvitist niisuguste meditsiiniteenuste
eest, mida osutatakse mõne teise liikmesriigi haiglavälises praksises ning mis eeldavad suuremate meditsiiniseadmete kasutamist,
kujutab endast piirangut teenuste osutamise vabaduse suhtes.
Komisjon väidab, et kuigi niisugune piirang on õigustatud planeerimisest tulenevaid eesmärke arvestades, et tagada muudes
liikmesriikides planeeritud haiglaravi hüvitamine sotsiaalkindlustuse raames, ei ole see nõue haiglaväliste meditsiiniteenuste
puhul siiski põhjendatud, nagu Euroopa Kohus on märkinud 28. aprilli 1998. aasta kohtuotsuses C‑158/96: Kohll (EKL 1998, lk I‑1931),
ja 13. mai 2003. aasta kohtuotsuses C‑385/99: Müller-Fauré ja van Riet (EKL 2003, lk I‑4509).
Arvestades, et eespool viidatud kohtuotsuse Müller-Fauré ja van Riet punktist 75 tulenevalt iseloomustab haiglas osutatavaid
raviteenuseid ühe asjaoluna see, et vastavaid teenuseid ei ole võimalik osutada väljaspool haiglat, väidab komisjon, et eelneva
loa nõude olemasolu ei ole objektiivselt õigustatud raviteenuste puhul, mis eeldavad niisuguse suurema aparatuuri kasutamist,
mis on kättesaadav ja juurdepääsetav väljaspool haigla infrastruktuuri.
Komisjon lisab, et teatud elemendid, nagu kindlustajaliikmesriigis kehtivad piirangud selles suhtes, mida ravikindlustus hüvitab,
ning sotsiaalkindlustushüvitiste saamise tingimused, keelelised ja geograafilised tegurid, info puudumine ravivõimaluste kohta
teistes liikmesriikides ning ka ravieesmärgil teise liikmesriiki minemise ja seal viibimisega seotud kulud, annavad alust
väita, et eelneva loa nõude kaotamine ravi puhul, mis eeldab suuremate meditsiiniseadmete kasutamist, ei too kaasa Prantsuse
sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikute massilist väljarännet teistesse liikmesriikidesse ega kahjusta riigi sotsiaalkindlustussüsteemi
finantstasakaalu.
Prantsuse Vabariik, keda toetavad Hispaania Kuningriik, Soome Vabariik ning Suurbritannia ja Põhju-Iiri Ühendkuningriik, ei
nõustu esimese etteheite põhjendatusega.
Mainitud liikmesriigid väidavad, et Euroopa Kohtu praktikast, mis tunnistab eelneva loa nõude üldistest eesmärkidest tulenevatel
põhjustel õigustatuks, kui tegemist on mõnes muus liikmesriigis kasutatud haiglaraviteenuste hüvitamisega pädeva asutuse poolt
(vt eespool viidatud kohtuotsuses Müller-Fauré ja van Riet, punktid 67 ja 77–80, ning 16. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C‑372/04: Watts, EKL 2006, lk I‑4325, punktid 104 ja 108–111), saab lähtuda ka suuremate meditsiiniseadmete kasutamist eeldavate
ja väljaspool haigla infrastruktuuri osutatavate meditsiiniteenuste korral, arvestades kõnesolevate seadmete maksumust ning
nende mõju sotsiaalkindlustussüsteemide eelarvele.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb esiteks märkida, et vastavalt sotsiaalkindlustusseadustiku artiklile R. 332‑4 ei puuduta antud juhul
käsitletav eelneva loa nõue nn „ootamatu ravivajaduse” juhtumeid, st ravi, mille vajadus ilmneb kindlustatud isiku ajutiselt
teises liikmesriigis viibimise ajal. Nagu nähtub komisjoni seisukohtadest, puudutab esimene etteheide üksnes „planeeritud”
ravi juhtumeid, st ravi, mida kindlustatu soovib saada teises liikmesriigis.
Teiseks tuleb rõhutada, et nimetatud etteheide ei puuduta seda, et väidetavalt on rikutud määruse nr 1408/71 artikli 22 lõike 1
punkti c, mille kohaselt on pädeval asutusel õigus – peale erijuhtude, mis on seotud eeskätt kas kindlustatud isiku tervisliku
seisundi või kiireloomulise ravivajadusega (vt selle kohta 5. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑173/09: Elchinov, kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punktid 44 ja 50) – seada teises liikmesriigis planeeritud raviteenuste eest pädeva asutuse nimel
viibimiskohajärgselt asutuselt hüvitise saamine viimati mainitud liikmesriigis kehtiva ravikindlustuse korra alusel sõltuvusse
eelneva loa olemasolust.
Järelikult on esimene, EÜ artiklil 49 põhinev etteheide suunatud sellele, et liikmesriik lahendaks olukorra, kus riigis kehtib
mainitud artikliga vastuolus olev regulatsioon, mille kohaselt on vaja eelnevat luba, et saada pädevalt asutuselt kindlustajaliikmesriigis
kehtiva ravikindlustuskorra alusel hüvitist niisuguste teise liikmesriigi haiglavälises raviasutuses planeeritud raviteenuste
eest, mis eeldavad suuremate meditsiiniseadmete kasutamist.
Nende sissejuhatavate selgituste taustal tuleb rõhutada, et liidu tasandi ühtse regulatsiooni puudumise tõttu peavad liikmesriigid
määrama ise kindlaks selle, millistel tingimustel on võimalik esimeses etteheites osundatud ravi korral sotsiaalkindlustushüvitisi
saada. Sellegipoolest peavad liikmesriigid selle pädevuse teostamisel järgima ühenduse õigust, eelkõige teenuste osutamise
vabadust käsitlevaid sätteid (vt selle kohta 15. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑211/08: komisjon
vs
. Hispaania, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kuuluvad tasulised meditsiiniteenused mainitud sätete kohaldamisalasse, ilma et oleks
vaja eristada haiglaravi ja ambulatoorset ravi (vt eeskätt 18. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑8/02: Leichtle, EKL 2004,
lk I‑2641, punkt 28; eespool viidatud kohtuotsus Watts, punkt 86, ning 19. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑444/05:
Stamatelaki, EKL 2007, lk I‑3185, punkt 19).
Samuti nähtub kohtupraktikast see, et teenuste osutamise vabaduse alla kuulub ka teenusesaajate ja eelkõige ravi vajavate
isikute vabadus minna niisuguste teenuste saamiseks teise liikmesriiki, ilma et selles suhtes kehtiks piiranguid (vt selle
kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Watts, punkt 87, ja kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punkt 49).
Antud juhul on eelneva loa nõue, mis käsitletavate siseriiklike õigusnormide kohaselt kehtib pädevalt asutuselt kindlustajaliikmesriigis
kehtiva ravikindlustuskorra alusel hüvitise saamise suhtes niisuguse teises liikmesriigis planeeritud ravi eest, mis eeldab
suuremate meditsiiniseadmete kasutamist väljaspool haiglate infrastruktuuri, laadilt selline, et takistab või isegi muudab
võimatuks Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutel pöörduda kõnesoleva ravi saamiseks vastavate teenuste
osutajate poole muudes liikmesriikides. Seega kujutab see endast nii kindlustatute kui ka teenuseosutajate jaoks teenuste
osutamise vabaduse takistust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Müller-Fauré ja van Riet, punktid 44 ja 103, ning
kohtuotsus Watts, punkt 98).
Mis puudutab seda, kas niisugune piirang on objektiivselt õigustatud, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on korduvalt
väljendanud seisukohta, et teises liikmesriigis planeeritud raviteenuste eest pädevalt asutuselt hüvitise saamise suhtes kehtiv
eelneva loa nõue võib olla õigustatud lähtuvalt planeerimisega seotud kaalutlustest, mis puudutavad ühelt poolt eesmärki tagada
kvaliteetsete raviteenuste tasakaalustatud valiku piisav ja pidev kättesaadavus asjassepuutuva liikmesriigi territooriumil
ning teiselt pool vajadust tagada kontroll kulude üle ning vältida – nii palju kui võimalik – rahalise, tehnilise ja inimressursi
raiskamist (vt selle kohta 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑157/99: Smits ja Peerbooms, EKL 2001, lk I‑5473, punktid 76–81,
ning eespool viidatud kohtuotsused Müller-Fauré ja van Riet, punktid 76–81, ja Watts, punktid 108–110).
Eeltoodud kaalutlustest, mis on välja toodud seoses haiglaraviteenustega, võib lähtuda ka niisuguste meditsiiniteenuste puhul,
mis eeldavad suuremate meditsiiniseadmete kasutamist, kui viimati mainitud teenuseid osutatakse – nagu ka komisjoni esimeses
etteheites kirjeldatud juhtumi puhul – väljaspool haiglaid.
Selles osas tuleb nentida, et Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Müller-Fauré ja van Riet punktis 75 – olles viidanud
raskustele mõistete „haiglas osutatud raviteenused” ja „väljaspool haiglat osutatud raviteenused” eristamisel – nentinud,
et raviteenuseid, mida osutatakse haiglas, kuid mida võib osutada ka arsti vastuvõtukabinetis või ravikeskuses, võidakse sellest
tulenevalt samastada väljaspool haiglat osutatavate raviteenustega.
Vastupidi komisjoni seisukohale ei peaks nimetatud kohtuotsuse punktist järeldatama, et asjaolu, et suuremate meditsiiniseadmete
kasutamist eeldavaid raviteenuseid võidakse osutada väljaspool haiglaid, muudab kõikvõimalikud planeerimisega seotud kaalutlused
asjakohatuks.
Sõltumata sellest, kuhu – haiglasse või mujale – on rahvatervise seadustiku artiklis R. 6122‑26 ammendavalt loetletud suuremad
meditsiiniseadmed paigaldatud ja kas neid kasutatakse haiglas või haiglavälises praksises, peab seejuures – eeskätt seadmete
arvu ja nende geograafilise paiknemise osas – olema lähtutud siseriiklikel õigusnormidel põhinevast planeerimisest, ning seda
eesmärgiga tagada kaasaegsete raviteenuste ratsionaalne, stabiilne, tasakaalustatud ja kättesaadav pakkumine kogu riigi territooriumil,
ning ühtlasi vältida – nii palju kui võimalik – rahalise, tehnilise ja inimressursi raiskamist.
Niisuguse ressursside raiskamisega tekitatavat kahju rõhutab asjaolu, et rahvatervise seadustiku artiklis R. 6122‑26 ammendavalt
loetletud viit tüüpi seadmete paigaldamine, tööshoidmine ja kasutamine on iseäranis kulukas, arvestades et liikmesriikides
eelarvest tervishoiule ja konkreetsemalt kõnesolevate seadmete toetamiseks eraldatavad vahendid ei ole – sõltumata rahastamise
viisist – piiramatud (vt analoogia alusel ravimite kohta 19. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑531/06: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2009, lk I‑4103, punkt 57, ning otsus liidetud kohtuasjades C‑171/07 ja C‑172/07: Apothekerkammer des Saarlands jt,
EKL 2009, lk I‑4171, punkt 33).
Prantsuse Vabariik ja Ühendkuningriik rõhutasid – ilma et komisjon oleks sellele vastuväiteid esitanud –, et näiteks vähi
avastamiseks ja raviks kasutatava positronide emissiooni tomograafia hankimise ning paigaldamise ja kasutamisega seonduvad
kulud ulatuvad sadade tuhandete, kui mitte miljonite eurodeni.
Seega, kui Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutel oleks piiranguteta ja mis tahes tingimustel võimalus
saada pädevalt asutuselt hüvitist niisuguse teistes liikmesriikides asuvatelt teenuseosutajatelt saadud ravi osas, mille puhul
on vajalik rahvatervise seadustikus ammendavalt loetletud suuremate meditsiiniseadmete kasutamine, kahjustaks see riigi ametisutuste
poolt planeerimisega saavutatud tulemusi ning kaasaegsete raviteenuste pakkumise finantstasakaalu.
Niisugune võimalus võib viia selleni, et neid suuremaid meditsiiniseadmeid, mis paiknevad kindlustajaliikmesriigis ja mida
riik toetab, kasutatakse kavandatust vähem, ning ühtlasi olukorrani, kus selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi eelarvest
tuleb hüvitada planeeritust suuremaid summasid.
Arvestades eelnimetatud ohte tervishoiukorraldusele ja sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalule, tuleb asuda seisukohale,
et nõue – mille kohaselt on peale käesoleva kohtuotsuse punktis 27 nimetatud erijuhtude vaja pädeva asutuse eelnevat luba,
et saada kindlustajaliikmesriigis kehtiva ravikindlustuskorra alusel hüvitist niisuguste teise liikmesriigi haiglavälises
raviasutuses planeeritud raviteenuste eest, mille puhul on vajalik rahvatervise seadustiku artiklis R. 6122‑26 nimetatud suuremate
meditsiiniseadmete kasutamine – on liidu õiguse hetkeseisu arvestades õigustatud piirang (vt analoogia alusel eespool viidatud
kohtuotsus Müller-fauré ja van Riet, punkt 81).
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab eelneva loa andmise kord põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel
ja varem teada olevatel kriteeriumidel, nii et ametiasutuste kaalutlusõiguse teostamine oleks piiritletud ja seda ei saaks
meelevaldselt kasutada. Niisugune lubade andmise süsteem peab lisaks põhinema menetlussüsteemil, mis on hõlpsasti ligipääsetav
ning suudab tagada huvitatud isikutele loataotluse objektiivse ja erapooletu menetlemise mõistliku aja jooksul; peale selle
peab loa andmisest keeldumist olema võimalik kohtus vaidlustada (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Smits ja Peerbooms,
punkt 90; Müller-Fauré ja van Riet, punkt 85, ja Watts, punkt 116).
Käesolevas asjas ei ole komisjon esitanud konkreetseid etteheiteid, mis puudutaks käsitletavat eelneva loa nõuet reguleerivaid
menetluseeskirju ja sisulisi norme, eeskätt kitsendavaid tingimusi, mille esinemisel võidakse selle loa andmisest sotsiaalkindlustusseaduse
artikli R. 332‑4 alusel keelduda.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et esimeses etteheites sisalduv väide EÜ artikli 49 rikkumise kohta ei ole põhjendatud.
Järelikult tuleb etteheide tagasi lükata.

Teine etteheide, mille kohaselt puuduvad Prantsuse õiguses normid, millega oleks kehtestatud Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis
kindlustatud isiku õigus täiendava hüvitise saamiseks eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 nimetatud tingimustel
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna Prantsuse õiguses puuduvad normid, millega oleks ette nähtud võimalus saada eespool viidatud kohtuotsuse
Vanbraekel jt punktis 53 nimetatud tingimustel täiendavat hüvitist, ei saa Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud
isikud kasutada õigust sellele hüvitisele. Seega ei ole nimetatud kohtuotsusest tulenevat võimalust Prantsuse õiguses rakendatud.
Komisjon lisab, et pelka halduspraktikat ei saa pidada EÜ asutamislepingust tulenevate kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks.
Pealegi on tervishoiuministeeriumi poolt Prantsuse sotsiaalkindlustusasutustele saadetud 16. juuni 2003. aasta, 19. mai 2005. aasta
ja 21. juuli 2008. aasta ringkirjad tõenduseks, et Prantsuse õigusnormid on ambivalentsed, mis võib tingida selle, et Prantsuse
sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud patsiendid ei ole teadlikud eespool viidatud kohtuotsusest Vanbraekel jt tulenevast
õigusest ning seega on neil võimatu seda reaalselt kasutada.
Komisjon väidab, et Prantsuse Vabariigi poolt osutatud juhtumid, kus kindlustatud isikutele on vastavalt kõnesolevale kohtuotsusele
makstud täiendavat hüvitist või kus niisuguse hüvitise andmine on hetkel menetlemisel, ei ole piisavad tõendamaks, et Prantsuse
sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud patsientide õigused on tervikuna reaalselt tagatud.
Prantsuse Vabariik, keda kohtuistungil toetas Hispaania Kuningriik, väidab, et arvestades EÜ artikli 49 vahetut õigusmõju
ning liikmesriigi kohtute kohustust kaitsta selle artikliga isikutele antud õigusi, ei ole selle artikliga tagatud õiguse
puhul – st saada täiendavat hüvitist juhul, kui eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 nimetatud tingimused
on täidetud – siseriiklikus õiguses normatiivse aktina kehtestatud spetsiaalne rakendusmeede vajalik. Ta lisab, et punktis 53
välja toodud juhtum kuulub sotsiaalkindlustusseadustiku artikli R. 332‑3 alla. Muus osas on nimetatud kohtuotsusest tulenevat
lahendust reaalselt kohaldatud Cour de cassationi 28. märtsi 2002. aasta otsuses.
Prantsuse Vabariik väidab, et neil asjaoludel on pädevatele asutustele seda lahendust meenutav ringkiri piisav selle rakendamise
tagamiseks. Sel eesmärgil vastu võetud ringkirjadel oli reaalne mõju praktikale, mida tõendab asjaolu, et aastal 2006 loodi
Centre national des soins à l’étranger (välisriikides saadud ravi riiklik keskus), mille ülesanne on tegeleda – kõnesolevast
lahendusest lähtudes – Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud patsientide taotlustega hüvitise saamiseks ravi
eest, mis on saadud mõnes teises liikmesriigis või kolmandas riigis.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 seoses teises liikmesriigis planeeritud raviga – mille
jaoks keelduti eeskirju eirates andmast luba, mis on vajalik pädevatelt asutustelt hüvitise saamiseks – tõlgendanud EÜ artiklit 49
nii, et juhul, kui viibimiskohajärgses liikmesriigis osutatud haiglaraviteenuste kulude eest makstav hüvitis on selles riigis
kehtivate eeskirjade kohaldamisest tulenevalt väiksem kui hüvitis, mis tuleneks selle liikmesriigi õigusaktide kohaldamisest,
kus isik on kindlustatud, nimetatud riigis haiglaravi saamise korral, peab pädev asutus maksma kindlustatule täiendavat hüvitist,
mis katab selle erinevuse.
Euroopa Kohus on hiljem täpsustanud, et sotsiaalkindlustust omaval isikul on õigus sellele täiendavale hüvitisele viibimiskoha
liikmesriigis tegelikult kantud ravikulude piires (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Watts, punktid 131 ja 143).
Selles osas tuleb rõhutada, et EÜ artikkel 49, nagu seda on tõlgendatud eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53,
on asutamislepingu vahetult kohaldatava sättena siduv liikmesriigi kõigile ametiasutustele, sh haldusasutustele ja kohtutele,
kes on seega kohustatud seda järgima, ilma et oleks vaja võtta vastu siseriiklikke rakendusnorme (vt selle kohta 15. oktoobri
1986. aasta otsus kohtuasjas 168/85: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1986, lk 2945, punkt 11, ja 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑412/04: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2008, lk I‑619, punktid 67 ja 68).
Üksikisikute õigus tugineda sellele artiklile – nagu Euroopa Kohus seda tõlgendab – siseriiklikes kohtutes on siiski ainult
minimaalne tagatis ning sellest üksi ei piisa, et tagada selle sätte täielik rakendamine (vt selle kohta 20. märtsi 1986.
aasta otsus kohtuasjas 72/85: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1986, lk 1219, punkt 20; eespool viidatud 15. oktoobri 1986. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 11, ning 5. märtsi 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑46/93 ja C‑48/93: Brasserie du pêcheur ja Factortame,
EKL 1996, lk I‑1029, punkt 20).
Lisaks sellele ei tohi olla vastava liikmesriigi õiguskorras loodud ambivalentset olukorda, mis võib jätta asjassepuutuvad
õigussubjektid kõnesolevale vahetut õigusmõju omavale liidu õigusnormile tuginemise võimaluse küsimuses ebakindlasse olukorda
(vt selle kohta eespool viidatud 15. oktoobri 1986. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 11; 26. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑120/88: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1991, lk I‑621, punkt 9, ja C‑119/89: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 1991, lk I‑641, punkt 8).
Sellega seoses tuleb siiski meenutada, et EÜ artiklil 226 põhinevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses on komisjonil
kohustus tõendada, et väidetav rikkumine on aset leidnud, esitades Euroopa Kohtule vajalikud tõendid, et kohus saaks kontrollida,
kas liikmesriigi kohustusi on rikutud (vt eeskätt 29. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑160/08: komisjon
vs
. Saksamaa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul tuleb esiteks märkida, et sotsiaalkindlustusseadustiku artikkel R. 332‑3 sätestab – ning seda kinnitab 19. mai
2005. aasta ringkiri – üldise põhimõtte, mille kohaselt Prantsusmaa pädev asutus hüvitab Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis
kindlustatud isikule ravi, mis on saadud teises liikmesriigis või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalises riigis, „samadel
tingimustel, nagu oleks ravi saadud Prantsusmaal”, ning kindlustatud isiku poolt tegelikult kantud kulude ulatuses.
Sätte sõnastuse üldisest laadist tulenevalt kuulub selle alla ka õigus Prantsusmaa pädevatelt asutustelt täiendava hüvitise
saamisele juhtudel, mis vastavad eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 toodud tingimustele, mida komisjon
on ka Euroopa Kohtus toimunud menetluses väitnud.
Seda järeldust ei kummuta sotsiaalkindlustusseadustiku „artiklite R. 332‑4–R. 332‑6 kavandatud muudatused”, millele on viidatud
seadustiku artiklis R. 332‑3 ning mis puudutavad vastavalt nõuet omandada eelnev luba hüvitise saamiseks teatavat tüüpi mõnes
teises liikmesriigis saadud ravi osas, Prantsuse sotsiaalkindlustusasutuste võimalust sõlmida mõnes teises liikmesriigis või
Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalises riigis asuvate raviasutustega kokkuleppeid, milles määratakse kindlaks tingimused,
mis puudutavad Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikute viibimist mainitud raviasutustes ja neile neis raviasutustes
osutatud raviteenuste hüvitamise kord, ning seda, millistel tingimustel hüvitatakse teises liikmesriigis või Euroopa majanduspiirkonna
lepingu osalises riigis asuvates biomeditsiiniliste analüüside laboratooriumides tehtud analüüside kulud.
Nagu Prantsuse Vabariik kohtuistungil märkis, ei ole komisjon toonud konkreetselt välja ühtki Prantsuse õigusnormi, mis takistaks
eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 välja toodud lahenduse kohaldamist.
Teiseks tuleb märkida, et komisjon ei ole käesoleval juhul konkreetselt välja toonud niisuguseid Prantsuse kohtute otsuseid,
mille tulemusena oleks eiratud õigust, mis tuleneb Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutele EÜ artiklist 49
eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 kirjeldatud olukorras.
Vastupidi, hagejaks olev institutsioon osutas Euroopa Kohtus toimunud menetluses Cour de cassationi 28. märtsi 2002. aasta
otsusele, kus viimati nimetatud kohus väljendas seisukohta, et „[EÜ] artiklist 49, nagu Euroopa Kohus on seda tõlgendanud
eespool viidatud kohtuotsuses Vanbraekel jt, tuleneb, et kindlustajaliikmesriigi ravikindlustuskassa peab hüvitama kindlustad
isiku poolt teises liikmesriigis kantud meditsiinilise abi kulud vastavalt tariifile, mis kehtib samade raviteenuste suhtes
Prantsusmaal, nii et juhul, kui viibimiskoha liikmesriigis kehtivate eeskirjade alusel makstav hüvitis on väiksem kui see,
mis tuleneks selle liikmesriigi õigusaktide kohaldamisest, kus isik on kindlustatud, peab pädev asutus maksma kindlustatule
täiendavat hüvitist, mis katab selle erinevuse.”
Kolmandaks ei ole komisjon käesoleval juhul tõendanud niisuguse halduspraktika esinemist, mis jätaks Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis
kindlustatud isikud ilma õigusest täiendavale hüvitisele juhtudel, mis vastavad eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt
punktis 53 kirjeldatud asjaoludele.
Vastupidi, komisjon on põhjendatud arvamuses toonud välja andmed, mis sisaldusid Prantsuse Vabariigi vastuses märgukirjale
ja millest nähtub, et Prantsuse sotsiaalkindlustusasutused tõlgendavad – vastavalt Cour de cassationi 28. märtsi 2002. aasta
otsusele, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 62 – eespool viidatud kohtuotsusest Vanbraekel jt tulenevat lahendust
laialt.
Mis puudutab pädeva ministeeriumi 16. juuni 2003. aasta, 19. mai 2005. aasta ja 21. juuli 2008. aasta ringkirju, siis vastupidi
sellele, mida kinnitas komisjon Euroopa Kohtus, ei olnud nende eesmärk väidetavalt ambivalentsesse olukorda selguse toomine.
Seda enam ei soovitud nendega lõpetada Prantsuse sotsiaalkindlustusasutuste väidetavalt eeskirju eiravat praktikat, mille
tulemusena kalduti teatud juhtudel kõrvale eespool viidatud kohtuotsusest Vanbraekel jt tulenevast lahendusest.
Nagu komisjon on põhjendatud arvamuses nentinud, kirjeldati asjassepuutuvatele ametiasutustele mõeldud 16. juuni 2003. aasta
ringkirjas kõnesolevast kohtuotsusest tulenevat lahendust. Mis puudutab 19. mai 2005. aasta ringkirja, siis sellega sooviti,
nagu nähtub kohtuasja materjalide hulka lisamiseks esitatud väljavõtetest, selgitada dekreediga nr 2005-386 sotsiaalkindlustusseadustikku
lisatud artiklite R. 332‑3–R. 332‑6 ulatust. 21. juuli 2008. aasta ringkirjas on käsitlemist leidnud asjaolu, et „ravikindlustuskassad
lähtuvad [kõnesolevast kohtupraktikast]” ning palutakse neil „teha […] omalt poolt jätkuvalt kõik võimaliku täiendava hüvitise
maksmiseks”, ning seda vaatamata raskustele täiendava summa väljaarvutamisel, mille põhjuseks on eelkõige võrdlusraamistiku
puudumine samade raviteenuste maksumuse hindamiseks Prantsusmaal ja teistes liikmesriikides ning samas ka asjassepuutuvate
riigiasutuste koostöö aeglus.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et kuigi vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, mida komisjon meenutas,
ei saa pelka halduspraktikat, mis võib muutuda vastavalt administratsiooni tahtele, pidada EÜ asutamislepingust tulenevate
kohustuste nõuetekohaseks täitmiseks, kui küsimus puudutab liidu õigusega vastuolus olevat siseriiklikku õigusakti (vt eeskätt
13. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑197/96: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 1997, lk I‑1489, punkt 14; 9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑358/98: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2000, lk I‑1255, punkt 17, ja 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑33/03: komisjon
vs
. Ühendkuningriik, EKL 2005, lk I‑1865, punkt 25), on siiski tõsi, et käesoleval juhul toetab tõendite puudumine liidu õigusega
vastuolus oleva halduspraktika kohta seda, et Prantsuse õigusnormide, eeskätt sotsiaalkindlustusseadustiku artikliga R. 332‑3
ei ole loodud olukorda, mis jätaks Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikud ilma õigustest, mis tulenevad
EÜ artiklist 49 sellisena, nagu nähtub eespool viidatud kohtuotsusest Vanbraekel jt.
Neljandaks ei ole komisjon käesolevas asjas konkreetselt nimetanud ühtki kaebust, mis puudutaks Prantsuse sotsiaalkindlustusasutuse
väidetavat keeldumist tunnustada kindlustatud isiku õigust täiendava hüvitise saamiseks eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt
punktis 53 kirjeldatud asjaoludel. Vastupidi, Prantsuse Vabariik esitas Euroopa Kohtus toimunud menetluse vältel terve rea
näiteid, kus Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis kindlustatud isikutele, kes olid eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt
punktis 53 kirjeldatud olukorras, on makstud täiendavat hüvitist kooskõlas mainitud kohtuotsusega või kelle puhul on hüvitise
maksmine menetlemisel.
Eeltoodud kaalutlustest järeldub, et komisjon ei ole tõendanud, et Prantsuse õiguskorras oleks Prantsuse sotsiaalkindlustussüsteemis
kindlustatud isikud jäetud eespool viidatud kohtuotsuse Vanbraekel jt punktis 53 kirjeldatud olukorras ilma täiendava hüvitise
saamise õigusest.
Seega tuleb teine etteheide tagasi lükata.
Sellest järeldub, et hagi tuleb jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna Prantsuse Vabariik on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
välja mõista komisjonilt. Sama artikli lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad Hispaania Kuningriik, Soome Vabariik ning Ühendkuningriik
menetlusse astujatena ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
3.
Jätta Hispaania Kuningriigi, Soome Vabariigi ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kohtukulud iga liikmesriigi
enda kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.