CELEX: 62002TJ0217
Državne pomoči
Pomoč belgijski skupini Beaulieu
Odpoved terjatvi

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Člen 87(1) ES določa:
„Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“
Člen 88 ES določa:
„1.      Komisija v sodelovanju z državami članicami redno preverja vse sisteme pomoči, ki obstajajo v teh državah. Slednjim predlaga
ustrezne ukrepe, ki so potrebni za postopen razvoj ali delovanje skupnega trga.
2.      Če Komisija po tem, ko je pozvala zadevne stranke k predložitvi pripomb, ugotovi, da pomoč, ki jo je dodelila država članica,
ali pomoč iz državnih sredstev ni združljiva s skupnim trgom glede na člen 87, ali če se takšna pomoč zlorablja, odloči, da
mora zadevna država takšno pomoč odpraviti ali spremeniti v roku, ki ji ga določi.
Če zadevna država ne upošteva te odločitve v predpisanem roku, lahko Komisija ali katera koli zainteresirana država, z odstopanjem
od določb členov 226 in 227, zadevo predloži neposredno Sodišču.
Na predlog države članice lahko Svet soglasno sklene, da se državna pomoč, ki jo ta država dodeli ali jo ima namen dodeliti,
šteje kot združljiva s skupnim trgom, z odstopanjem od določb člena 87 ali uredb po členu 89, če takšno odločitev upravičujejo
izjemne okoliščine. Če je Komisija glede takšne pomoči že sprožila postopek iz prvega pododstavka tega odstavka, je posledica
vložitve predloga zadevne države pri Svetu začasna prekinitev postopka do razglasitve stališča Sveta.
Če v treh mesecih po vložitvi omenjenega predloga Svet svojega stališča ne razglasi, odloča o primeru Komisija.
3.      Komisija mora biti obveščena o vseh načrtih za dodelitev ali spremembo pomoči dovolj zgodaj, da lahko predloži pripombe. Če
meni, da takšen načrt glede na člen 87 ni združljiv s skupnim trgom, nemudoma sproži postopek iz odstavka 2. Zadevna država
članica ne sme izvajati svojih predlaganih ukrepov, dokler v tem postopku ni sprejeta dokončna odločitev.“
Člen 7 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL
L 83, str. 1) z naslovom „Odločba Komisije o zaključku formalnega postopka preiskave“ določa:
„1. Brez poseganja v člen 8 se formalni postopek preiskave zaključi z odločbo, kot je določeno v odstavkih od 2 do 5 tega
člena.
2. Če Komisija ugotovi, kjer je primerno po spremembi zadevne države članice, da prijavljeni ukrep ni pomoč, to ugotovitev
navede v odločbi.
3. Če Komisija ugotovi, kjer je primerno po spremembi zadevne države članice, da so bili dvomi glede združljivosti prijavljenega
ukrepa s skupnim trgom odpravljeni, potem sklene, da je pomoč združljiva s skupnim trgom (v nadaljnjem besedilu ‚pozitivna
odločba‘). V odločbi se navede, katera izjema na podlagi Pogodbe je bila uporabljena.
4. Komisija lahko pozitivni odločbi priloži pogoje, na podlagi katerih se pomoč lahko šteje kot združljiva s skupnim trgom,
in lahko določi obveznosti, da zagotovi nadzor nad izpolnjevanjem odločbe (v nadaljnjem besedilu ‚pogojna odločba‘).
5. Če Komisija ugotovi, da je prijavljena pomoč nezdružljiva s skupnim trgom, sklene, da se pomoč ne sme izvajati (v nadaljnjem
besedilu ‚negativna odločba‘).
6. Odločba, sprejeta na podlagi odstavkov 2, 3, 4 in 5, se sprejme takoj, ko so odpravljeni dvomi iz člena 4(4). Komisija
se čim bolj trudi, da sprejme odločbo v roku 18 mesecev od začetka postopka. Ta rok je mogoče podaljšati v soglasju med Komisijo
in zadevno državo članico.
7. Po izteku roka iz odstavka 6 in če tako zahteva zadevna država članica, Komisija v dveh mesecih sprejme odločbo na podlagi
podatkov, ki jih ima na voljo. Če je primerno, kjer podatki, ki jih Komisija ima, ne zadostujejo za ugotovitev združljivosti,
Komisija sprejme negativno odločbo.“
Člen 13 Uredbe št. 659/1999 z naslovom „Odločba Komisije“ določa:
„1. Pregled morebitne nezakonite pomoči se zaključi z odločbo na podlagi člena 4(2), (3) ali (4). V primeru odločbe o začetku
formalnega postopka preiskave se postopek zaključi z odločbo na podlagi člena 7. Če država članica ne izpolni odredbe o predložitvi
podatkov, se ta odločba sprejme na podlagi razpoložljivih podatkov.
2. V primerih morebitne nezakonite pomoči in brez poseganja v člen 11(2) Komisije ne zavezuje rok, določen v členih 4(5),
7(6) in 7(7).
3. Člen 9 se uporablja smiselno.“
Člen 14 Uredbe št. 659/1999, ki se nanaša na vračilo pomoči, določa:
„1. Če se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči, da mora zadevna država članica sprejeti
vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o vračilu‘). Komisija ne zahteva vračila pomoči,
če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti.
2. Pomoč, ki se vrne na podlagi odločbe o vračilu, vključuje obresti po primerni obrestni meri, ki jo določi Komisija. Obresti
se plačajo od datuma, ko je bila nezakonita pomoč na razpolago upravičencu, do datuma vračila.
3. Brez poseganja v odločbo Sodišča Evropskih skupnosti na podlagi člena [242] Pogodbe se vračilo izvede nemudoma in skladno
s postopki, določenimi z nacionalnim pravom zadevne države članice, če omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje odločbe
Komisije. V ta namen in v primeru postopka pred državnimi sodišči zadevne države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, ki
so jim na voljo v teh pravnih sistemih, vključno z začasnimi ukrepi, brez poseganja v pravo Skupnosti.“

Nacionalna ureditev
L’arrêté royal du 7 mai 1985, relatif à l’émission d’actions privilégiées sans droit de vote par des sociétés anonymes relevant
des secteurs nationaux (
Moniteur belge
z dne 11. maja 1985, str. 6873, v nadaljevanju: kraljevi odlok iz leta 1985) v členu 1 določa:
„Delniške družbe iz določenih sektorjev lahko, v skladu s pogoji iz tega odloka, izdajo delnice brez glasovalne pravice, v
nadaljevanju imenovane prednostne delnice brez glasovalne pravice.“
Člen 2 kraljevega odloka iz leta 1985 določa zlasti, da lahko Société nationale pour la restructuration des secteurs nationaux
(v nadaljevanju: SNRSN) vpisuje te prednostne delnice brez glasovalne pravice.
Člen 3 kraljevega odloka iz leta 1985 določa:
„Brez poseganja v pogoje, določene s tem odlokom, so pravila o izdajanju prednostnih delnic brez glasovalne pravice, pogoji,
pod katerimi se izdajajo, in načini izdaje ter pravice, ki izhajajo iz teh delnic, predmet pogodbe, sklenjene med družbo izdajateljico
in pravnimi osebami iz člena 2, ki vpisujejo te delnice, in so predvideni v statutu družbe izdajateljice. Pogodba med drugim
določa, pod katerimi pogoji sme prednostne delnice brez volilne pravice kupiti družba izdajateljica ali tretja oseba. Cena
ne sme biti nižja kot 80 % emisijske cene.
Pogodbo iz prvega odstavka morajo predhodno potrditi minister za finance, minister za gospodarske zadeve in minister za proračun.“
Člen 4 kraljevega odloka iz leta 1985 določa:
„Pri izdaji prednostnih delnic brez glasovalne pravice morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji:
1.      prednostne delnice brez glasovalne pravice so in ostanejo imenske;
2.      ne smejo pomeniti več kot 49 % vpisanega kapitala;
3.      ob morebitni delitvi dobička dajejo pravico, ne glede na vse nasprotne določbe statuta [...] do prednostne dividende v višini
2 % njihove emisijske cene, ki je bila dejansko vplačana;
4.      ob morebitnem vplačilu vložkov so, ne glede na vse nasprotne določbe statuta, prednostne, brez poseganja v pravice, ki jim
jih lahko prizna statut pri razdelitvi stečajne mase.
[…]“

Dejansko stanje

Skupina Verlipack in skupina Beaulieu
Skupina Verlipack je bila do objave stečaja 18. januarja 1999 največji belgijski proizvajalec votlega stekla za embalažo s
tržnim deležem v višini 20 % v Belgiji in 2 % v Evropski uniji. Zaposlovala je 735 oseb v tovarnah v Ghlinu, Jumetu in Molu
(Belgija).
Skupina Beaulieu, ki je oznaka za holding belgijskih družb, ki poslujejo na trgu preprog in sintetičnih vlaken, je drugi največji
proizvajalec preprog na svetu in daleč največji evropski proizvajalec. Skupino vodi družba holding Ter Lembeek International
NV.

Obdobje pred tem, ko je skupina Beaulieu postala delničar skupine Verlipack: pogodba z dne 30. aprila 1985 med skupino De
Backer (Adsum) in SNRSN
Leta 1985 je šel Verlipack v stečaj, SA Adsum, družba skupine De Backer, ki nima nobene povezave s tožečo stranko, pa je prevzela
njegova sredstva, ovrednotena na 410 milijonov belgijskih frankov (BEF).
V skladu s pogodbo z dne 30. aprila 1985 je Adsum ta sredstva prenesel na tri nove družbe, NV Verlipack Mol, SA Verlipack
Jumet in SA Verlipack Ghlin, v osnovni kapital katerih je tudi SNRSN vložil 620.020.000 BEF. Ta je v zameno za svoj vložek
v osnovni kapital dobil delnice „razreda B“ brez glasovalne pravice in z nominalno vrednostjo 10.000 BEF na delnico ter v
zameno za vložek, ki ni šel v osnovni kapital, udeležbene obveznice „razreda I“ in „razreda II“. Leta 1985 je SNRSN imel 49 %
osnovnega kapitala skupine, ki je pomenil samo delnice razreda B (člen 3(1)(a)) pogodbe z dne 30. aprila 1985). Ta vložek
je odobrila Komisija.
V skladu s posebnim zakonom z dne 15. januarja 1989 je Valonska regija pridobila vrednostne papirje brez glasovalne pravice
za obrata v Ghlinu in Jumetu, ki ležita na njenem jezikovnem območju, Flamska regija pa tiste za obrat v Molu.
Pogodba z dne 30. aprila 1985 je v členu 10 določala:
„Adsum se zaveže, da bo pripravil družbe do tega, da se bodo sporazumele s [SNRSN], da bodo po petih letih od sklenitve te
pogodbe vsako leto podale ponudbo za odkup najmanj 10 % delnic razreda B in 10 % udeležbenih obveznic razreda I, če bodo dosežni
dobički in razpoložljive rezerve družb to dopuščali.
Odkupna cena za delnice bo enaka nominalni vrednosti teh delnic, za udeležbene obveznice razreda I pa bo znašala 10.000 BEF.
Če ne bo sklenitve teh pogodb med družbami in [SNRSN], bo Adsum v vsakem primeru izpolnil obveznosti, določene v tem členu.“
Ta pogodba je v členu 11 določala tudi:
„Adsum se zaveže, da bo vsaki od družb dal možnost odkupa delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I. S tem namenom
se zaveže skleniti z vsako izmed njih pogodbo z isto vsebino, kot jo ima priloga 1 k tej pogodbi.“
Člen 14(2) pogodbe z dne 30. aprila 1985 je določal:
„Če bi Adsum prenesel svoje delnice in bi to vplivalo na spremembo v nadzoru in/ali v vodstvu družb, mora z njim soglašati
[SNRSN]“
Člen 16 pogodbe z dne 30. aprila 1985 je določal:
„Statut družb [Verlipack] se spremeni tako, da se upoštevajo določila te pogodbe.“
Tožeča stranka pojasnjuje, ne da bi ji Komisija glede tega nasprotovala, da ni sodelovala pri pripravi ali sklepanju pogodbe
z dne 30. aprila 1985, saj v nasprotju s tem, kar je navedeno v točki 7 določbe 2002/825/ES glede državne pomoči, ki jo je
Belgija izvajala v korist skupine Beaulieu (Ter Lembeek International) (UL L 296, str. 60, v nadaljevanju: izpodbijana odločba),
takrat ni bila delničar družb Verlipack.

Skupina Beaulieu pridobi delnice skupine Verlipack; dodatek z dne 18. novembra 1987 k pogodbi z dne 30. aprila 1985
V obdobju od leta 1985 do leta 1987 je Adsum prenesel svoje deleže (51 %) v treh družbah Verlipack na eno od svojih hčerinskih
družb Imcour NV, ki je pristopila k pogodbi z dne 30. aprila 1985 in proti kateri je bil 25. junija 1987 uveden postopek likvidacije
z namenom razcepitve v tri družbe, Imcour Holding NV, Imcour Lease NV in Patrimcour NV. Delnice družb Verlipack Jumet, Verlipack
Ghlin in Verlipack Mol so postale del premoženja Imcour Holdinga.
Med razcepitvijo Imcourja leta 1987 je skupina Beaulieu od skupine De Backer kupila delnice družbe Imcour Holding za ceno
425 milijonov BEF in je tako postala posredna lastnica družb Verlipack Jumet, Verlipack Ghlin in Verlipack Mol.
Poleg tega je SNRSN z dodatkom z dne 18. novembra 1987 k pogodbi z dne 30. aprila 1985 in v skladu s členom 14(2) pogodbe
z dne 30. aprila 1985 dal soglasje k posredni prodaji treh družb Verlipack skupini Beaulieu pod pogojem, da Imcour Holding
in R. De Clerck pristopita k pogodbi z dne 30. aprila 1985. Poleg tega je SNRSN zahteval, naj se skupina Beaulieu zaveže tudi,
da bo še dve leti zagotavljala, da bodo tri družbe Verlipack poslovale. Ta dodatek k pogodbi so podpisale vse vpletene stranke
– Adsum, SNRSN, Imcour Holding, R. De Clerck in W. De Backer.
Člen 3 dodatka z dne 18. novembra 1987 k pogodbi določa:
„Od vključno 1. oktobra 1987 se podpisnika Imcour NV in R. De Clerck nepreklicno zavezujeta prevzeti in izvrševati vse pravice
in dolžnosti, ki so določene v pogodbi z dne 30. aprila 1985 in njeni prilogi in ki so se nanašale na Adsum NV in W. De Backerja.“
Člen 4 dodatka je določal:
„Na podlagi členov 1 in 3 je treba od vključno 1. oktobra 1987 v pogodbi z dne 30. aprila 1985 in njeni prilogi nadomestiti
‚Adsum NV‘ z ‚Imcour NV‘ in ‚W. De Backer‘ z ‚R. De Clerck‘ [...]“
Člen 5 tega dodatka je določal:
„Pravica do možnosti odkupa za SA Verlipack Ghlin, Mol in Jumet ostaja še naprej v veljavi na način, določen s prilogo k pogodbi
z dne 30. aprila 1985.“

Dolžnost odkupa delnic in udeležbenih obveznic, katerih imetnik je SNRSN, treh družb Verlipack iz pogodbe z dne 30. aprila
1. maja 1990 se je izteklo obdobje petih let, določeno v pogodbi z dne 30. aprila 1985, in dolžnost letnega odkupa 10 % delnic
razreda B ter udeležbenih obveznic razreda I je začelo veljati. Kot zatrjuje tožeča stranka in ne da bi ji Komisija glede
tega nasprotovala, so belgijski organi od treh družb Verlipack zahtevali izpolnitev dolžnosti odkupa njihovih delnic razreda
B in udeležbenih obveznic razreda I. Skupina Beaulieu je morala ta odkup zaradi finančne nezmožnosti izvesti v natančno določenih
rokih. Med aprilom 1991 in aprilom 1994 je skupina Beaulieu v petih obrokih (april 1991, maj 1991, april 1992, april 1993
in april 1994) družbi SNRSN plačala 213.100.000 BEF.
Po tem nakupu je SNRSN (ki je postal v Valonski regiji Družba za upravljanje deležev Valonske regije v gospodarskih družbah,
v nadaljevanju: Sowagep) imel še vedno 5087 delnic razreda B brez glasovalne pravice in 3937 udeležbenih obveznic razreda
I družbe SA Verlipack Ghlin oziroma skupaj 9024 vrednostnih papirjev, ki bi morali biti odkupljeni v obdobju petih let za
nominalno ceno 10.000 BEF za vrednostni papir, predvideno s pogodbo z dne 30. aprila 1985, kar je skupaj 90.240.000 BEF, in
2923 delnic razreda B brez glasovalne pravice in 2267 udeležbenih obveznic razreda I družbe SA Verlipack Jumet oziroma skupaj
5190 vrednostnih papirjev, ki bi morali biti odkupljeni v obdobju petih let za nominalno ceno 10.000 BEF za vrednostni papir,
predvideno s pogodbo z dne 30. aprila 1985, kar skupaj znese 51.900.000 BEF. Skupna cena teh 14.214 delnic in udeležbenih
obveznic je znašala torej 142.140.000 BEF.
Potem ko so zasebni delničarji (Imcour Holding, ki je postal SA Imcopack Wallonie, imetnik obratov v Ghlinu in Jumetu, in
NV Imcopack Vlaanderen, imetnik obrata v Molu) večkrat povečali kapital, se je delež javnega financiranja v skupino Verlipack
postopoma zmanjšal do točke (po postopni izpolnitvi obveznosti), da so državni organi obdržali le 20,7 % kapitala te skupine.

Pomoči skupini Verlipack iz leta 1992
Leta 1992 je skupina Verlipack na podlagi regionalnih pomoči dobila dve pomoči za investicije v skupnem znesku 502.122.500
BEF. Poleg tega je bila odločitev regionalne investicijske družbe (ki je bila ustanovljena z zakonom z dne 2. aprila 1962)
o dodelitvi zamenljivega udeležbenega posojila 500 milijonov BEF, predmet odločbe Komisije z dne 25. novembra 1992 o nenasprotovanju
(UL 1993, C 83, str. 3), pri čemer to posojilo ni bilo realizirano.
Kot je pojasnila belgijska vlada v postopku, ki se je končal s sprejetjem Odločbe 2001/856/ES z dne 4. oktobra 2000 o državnih
pomočeh v korist Verlipacka – Belgija (UL 2001, L 320, str. 28), se je skupina Verlipack soočala s težavami zaradi slabe kakovosti
poslovodstva in zlasti proizvodnje, tako da skupina Beaulieu ni mogla sama prevzeti odgovornosti in upravljanja investicijskega
programa v višini 5500 milijonov BEF, kar naj bi pojasnjevalo, zakaj Valonska regija ni nakazala odobrenih pomoči.

Skupina Heye-Glas postane delničar skupine Verlipack
Leta 1996 se je nadaljevalo kopičenje izgub treh družb Verlipack zaradi česar te niso mogle spoštovati rokov vračila bančnih
posojil konec leta 1996. V teh okoliščinah se je skupina Beaulieu odločila preoblikovati lastniško strukturo in začeti pogajanja
z nemško skupino Heye-Glas (v nadaljevanju: Heye), ki je ena vodilnih nemških izdelovalk stekla.
Skupina Verlipack in Heye sta 1. septembra 1996 podpisali sporazum o tehničnem sodelovanju, ki je bil 11. aprila 1997 razširjen
na poslovodno in finančno pomoč, kar je Heye neposredno vpletlo v upravo in vodenje skupine Verlipack.

Pogodba z dne 18. decembra 1996
S pogodbo z dne 18. decembra 1996, sklenjeno med tožečo stranko in Sowagepom, je skupina Beaulieu kupila delnice in udeležbene
obveznice družb Verlipack Ghlin in Verlipack Jumet, ki jih je imel Sowagep. V skladu s to pogodbo je tožeča stranka pridobila
od Sowagepa naslednje lastniške deleže: 5087 delnic razreda B brez glasovalne pravice in 3937 udeležbenih obveznic razreda
I družbe Verlipack Ghlin v zameno za plačilo 72.192.000 BEF ter 2923 delnic razreda B brez glasovalne pravice in 2267 udeležbenih
obveznic razreda I družbe Verlipack Jumet v zameno za plačilo 41.520.000 BEF, kar obsega 14.214 delnic in udeležbenih obveznic
v skupnem znesku 113.712.000 BEF, ki je bil plačan Sowagepu „31. decembra 2001 neto, brez obresti“.

Ustanovitev Verlipack Holdinga I in Verlipack Holdinga II
Skupina Beaulieu in Heye sta 24. januarja 1997 ustanovila krovni holding Verlipack Holding I. Osnovni kapital Verlipack Holdinga I
je znašal 1.030.500.000 BEF, pri čemer je Heye vložil 515.500.000 BEF, drugo pa je prispevala skupina Beaulieu v obliki sredstev
iz treh gospodarskih obratov, ovrednotenih na 515 milijonov BEF. 11. aprila 1997 je bil ustanovljen drugi holding, imenovan
Verlipack Holding II, z osnovnim kapitalom v višini 1.230.500.000 BEF (Verlipack Holding I je imel 100.000 delnic v znesku
1.030.500.000 BEF, Sowagep pa 19.408 delnic v znesku 200 milijonov BEF). Upravni organi celotne nove industrijske skupine
so bili združeni v Verlipack Holding II v katerem je imel Heye večino, pri čemer je bilo tudi vodstvo različnih služb enotno
za celotno skupino.

Položaj družb skupine Verlipack leta 1997
Rezultati, ki sta jih napovedala Heye in Verlipack, so se leta 1997 znatno poslabšali. 30. novembra 1997 je začasno konsolidirano
in „nerevidirano“ stanje pokazalo čisto izgubo za to leto v višini 828.592.044 BEF.

Sporazum o ponovnem zagonu (Heads of Agreement) z dne 5. junija 1998
Zaradi poslabšanja položaja družb skupine Verlipack je bil 5. junija 1998 med partnerji (banke, skupina Beaulieu, Heye in
Sowagep) sklenjen sporazum o ponovnem zagonu (Heads of Agreement). Ta sporazum je določal, da bo Heye vložil kapital v višini
200 milijonov BEF in da bo Valonska regija, prvič, udeležbeno posojilo v višini 150 milijonov BEF, ki ga je ta dodelila Verlipack
Holdingu II leta 1997, spremenila v osnovni kapital in, drugič, da bo povečala osnovni kapital Verlipack Holdinga II za 100
milijonov BEF, za kar mora Valonska regija poiskati zasebnega investitorja. Kot zatrjujejo belgijske oblasti (dopis z dne
11. januarja 2001, ki je bil vpisan v vpisnik 15. januarja istega leta), je šlo za iskanje novega investitorja, in da bi načrt
o ponovnem zagonu začeli nemudoma izvajati, je skupina Beaulieu predlagala, da bo sama izpolnila to obveznost „pod pogojem,
da je ta poseg le začasen in da ji bo sredstva povrnil novi investitor, ki ga mora poiskati Sowagep“. Dodajajo še, da je skupini
Beaulieu, v korist katere so „Heads of Agreement“ določali odpoved terjatvi v višini 600 milijonov BEF, bilo v interesu, da
bi imel načrt o ponovnem zagonu dobre rezultate.
Kot je zapisano v zapisniku izredne skupščine delničarjev Verlipack Holdinga II z dne 26. junija 1998, je bilo odločeno, da
se osnovni kapital poveča z vložkom Heya v višini 200 milijonov BEF za 19.408 novih delnic in z vložkom Worldwide Investors
Luxembourg (v nadaljevanju: Worldwide Investors) v višini 100 milijonov BEF za 9704 novih delnic. Kot zatrjuje belgijska vlada,
bi moral Worldwide Investors, ki ga je poiskala skupina Beaulieu, povečati osnovni kapital za račun te skupine.

Dodatek z dne 20. novembra 1998 k pogodbi z dne 18. decembra 1996
Ker novi načrt o ponovnem zagonu ni dosegel dobrih rezultatov, Valonska regija ni mogla najti novega zasebnega investitorja,
zato sta se ta regija in skupina Beaulieu 20. novembra 1998 odločili spremeniti besedilo pogodbe z dne 18. decembra 1996 z
dodatkom k pogodbi (v nadaljevanju: dodatek z dne 20. novembra 1998), ki je določal, da je plačilo delnic družb Verlipack
Ghlin in Verlipack Jumet, ki jih je Beaulieu kupil v skladu s pogodbo z dne 18. decembra 1996, v znesku 113.712.000 BEF, „lahko
izvedeno bodisi z nakazilom na račun [Valonske regije] bodisi z nadomestno izpolnitvijo v obliki prenosa 9704 delnic SA Verlipack
Holding II“, najkasneje do 31. decembra 2001.
Worldwide Investors je 21. decembra 1998 prenesel na skupino Beaulieu 9704 delnic družbe Verlipack Holding II. V zameno za
to je skupina Beaulieu prenesla 9704 delnic družbe Verlipack Holding I na Worldwide Investors. Skupina Beaulieu je nato med
21. in 31. decembrom 1998 na Valonsko regijo prenesla 9704 delnic Verlipack Holding II „v zameno, da se Regija odpove terjatvi
do skupine Beaulieu“.
Ta zadnji prenos – ki je bil predmet dodatka z dne 20. novembra 1998, v obliki nadomestne izpolnitve za izbris dolga skupine
Beaulieu do Valonske regije, ki je izviral iz decembra 1996, ko je ta skupina pridobila delnice družbe Verlipack, katerih
imetnica je bila Regija, ovrednotene na 113.712.000 BEF, katerih plačilo brez obresti naj bi se izvedlo šele 31. decembra
2001 – se je zgodil nekaj tednov pred predlogom za uvedbo stečaja družbe Verlipack.
Verlipack je 8. januarja 1999 predlagal prisilno poravnavo za tovarni v Jumetu in Ghlinu ter napovedal zaprtje tovarne v Molu.
Tribunal de commerce de Turnhout (Belgija) je 11. januarja 1999 objavil stečaj obrata Verlipack v Molu, Tribunal de commerce
de Mons (Belgija) pa je objavil stečaj za steklarsko skupino Verlipack (obrata v Jumetu in Ghlinu, Verlipack Belgium, Verlipack
Engineering, Verlimo in Imcour Lease).
Verlipack Holding II je 11. februarja 1999 na Tribunal de commerce de Mons podal predlog za uvedbo stečaja – saj je ugotovil,
da nima niti plačilne sposobnosti niti zadostnih sredstev, da bi lahko odplačal svoje dolgove – in pojasnil, da ustavitev
plačil traja od junija 1998. Pred tem sodiščem je Sowagep vstopil v postopek kot intervenient, da bi pojasnil, da ne bo zahteval
poplačila svoje terjatve, kar je imelo enak učinek kot dodelitev posojila svoji dolžnici. Posledično je Tribunal de commerce
de Mons s sodbo z dne 31. maja 1999 ugotovilo, da za Verlipack Holding II niso bili izpolnjeni pogoji za stečaj, ne glede
na to, da je bila bodoča dejavnost družbe omejena na izvedbo likvidacijskega postopka, ker je prenehala dejavnost, zaradi
katere je bila ustanovljena.

Odločba 2001/856 in formalni postopek preiskave, ki je pripeljal do sprejetja izpodbijane odločbe
Komisija je z Odločbo 2001/856 odločila ustaviti postopek iz člena 88(2) ES proti določenim pomočem, ki jih je Kraljevina
Belgija dodelila skupini Verlipack. S to odločbo je Komisija razveljavila odločbo z dne 16. septembra 1998, s katero je odločila,
da ne bo nasprotovala delu teh pomoči (UL 1999, C 29, str. 13), ker je ta zadnja odločba temeljila na netočnih informacijah,
in je del teh pomoči razglasila za nezdružljivega s skupnim trgom ter zahtevala njihovo vračilo.
Kraljevina Belgija je vložila tožbo za razveljavitev te odločbe, ki jo je Sodišče zavrnilo s sodbo z dne 3. julija 2003 v
zadevi Belgija proti Komisiji (C‑457/00, Recueil, str. I‑6931).
Med postopkom preiskave glede pomoči, ki je pripeljal do sprejetja Odločbe 2001/856, je bila Komisija obveščena o drugih ukrepih,
ki bi lahko pomenili pomoč skupini Verlipack ali skupini Beaulieu.
V okviru odgovora na začetku formalnega postopka preiskave, ki je pripeljal do sprejetja Odločbe 2001/856, je Kraljevina Belgija
z dopisom z dne 28. septembra 1999 pojasnila Komisiji, da se nadomestno izpolnitev decembra 1998 za izbris dolga skupine Beaulieu
do Valonske regije lahko razume kot „novo povečanje kapitala Verlipack, ki jo financira skupina Beaulieu, kateri je bilo to
povrnjeno z izbrisom dolga do Valonske regije“.
Komisija je z dopisom z dne 5. julija 2000, naslovljenim na Kraljevino Belgijo, izrazila dvome glede pogojne pomoči, ki jo
je Valonska regija dodelila skupini Beaulieu, saj je ta skupina pridobila deleže v obratih v Jumetu in Ghlinu decembra 1996
pod plačilnimi pogoji, ki ne bi bili sprejemljivi za zasebno finančno institucijo. Poleg tega se je Komisija spraševala, ali
je nadomestna izpolnitev, izvedena nekaj tednov pred vložitvijo predloga za uvedbo stečaja družbe Verlipack, pomoč skupini
Beaulieu.
V teh okoliščinah je Komisija zahtevala od Kraljevine Belgije, naj ji predloži dodatne podatke: glede dejavnosti družbe Wordwide
Investors, dejavnosti v zvezi z iskanjem zasebnega investitorja Sowagepa, uporaba 100 milijonov BEF, ki jih je vpisala Worldwide
Investors junija 1998, pojasnilo glede razlike v vrednosti 14.214 delnic, ki jih je leta 1996 pridobila skupina Beaulieu,
pojasnilo, zakaj nemška skupina Heye ni vedela za te transakcije, pri katerih so sodelovali valonski organi, pojasnilo glede
štiriletnega roka za plačilo brez obresti, ki ga je Valonska regija dala skupini Beaulieu v zvezi z nakupom 14.214 delnic,
in okoliščine, ki so nekaj tednov pred predlogom za uvedbo stečaja obratov družbe Verlipack Valonsko regijo, ki se je dobro
zavedala, da je družba Verlipack v težavah, pripeljali do tega, da je sprejela [predčasno] plačilo tega dolga. Komisija se
je v tem dopisu spraševala o tem, kdo je dejanski prejemnik na podlagi povečanja kapitala družbe Verlipack, ki ga je junija
leta 1998 izvedel Worldwide Investors.
Ker belgijski organi niso odgovorili na ta dopis z dne 5. julija 2000, jim je Komisija 29. septembra 2000 poslala opomin.
Ker Kraljevina Belgija ni predložila zahtevanih podatkov v določenem roku, je Komisija z dopisom z dne 19. januarja 2001 v
skladu s členom 10(3) Uredbe št. 659/1999 formalno odredila, naj ji ta predloži vse potrebne dokumente, informacije in podatke,
ki ji bodo omogočili preučiti združljivost izvedenih ukrepov v korist družbe Verlipack oziroma skupine Beaulieu s členom 87
ES.
Vendar je Kraljevina Belgija pred tem uradnim obvestilom z dopisom z dne 11. januarja 2001, ki je bilo vpisano v vpisnik 15.
januarja istega leta, odgovorila na dopis Komisije z dne 5. julija 2000, v katerem je obrazložila, da so kljub slabim rezultatom
družbe Verlipack v letu 1997 opazili, da so se od marca 1998 izgube začele zmanjševati zaradi znatnega povečanja proizvodnje.
Belgijski organi so tudi obrazložili, da so zasebni partnerji in partnerji, ki so osebe javnega prava, s sporazumom (Heads
of Agreement) odločili sprejeti nov načrt o ponovnem zagonu. Ti organi so tudi pojasnili, da je bil njihov odgovor na vprašanje
Komisije razumljivo nepopoln zaradi pomanjkanja sodelovanja skupine Beaulieu.
Glede na razpoložljive podatke je Komisija 6. junija 2001 sklenila, da je odpoved zgoraj omenjeni terjatvi vsebovala prenos
javnih sredstev v breme Kraljevine Belgije, ki je
prima facie
državna pomoč v smislu člena 87 ES. Poleg tega je Komisija menila, da so obstajali dvomi o združljivosti pomoči, ki jih je
prejela skupina Verlipack oziroma skupina Beaulieu, s členom 87 ES in členom 61 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru,
tako da je začela formalni postopek preiskave teh pomoči, ki je predviden s členom 88(2) ES, o čemer je bila Kraljevina Belgija
obveščena z dopisom z dne 8. junija 2001, in je povabila zainteresirane stranke, naj ji predložijo pripombe (UL 2001, C 313,
str. 2).
Pripombe so predložili: Le collectif de défense des travailleurs licenciés de Verlipack à Jumet et à Ghlin (kolektiv za zaščito
odpuščenih delavcev v Jumetu in v Ghlinu) z dopisom z dne 3. decembra 2001, Združeno kraljestvo z dopisom z dne 7. decembra
2001 in Kraljevina Belgija z dopisom, ki je prispel na Komisijo 16. januarja 2002.
Uprava tožeče stranke je bila obveščena o odločitvi o začetku formalnega postopka preiskave z dopisom z dne 23. julija 2001.
Komisija ni prejela nobene pripombe tožeče stranke.
Kraljevina Belgija je odgovorila Komisiji z dopisom, ki je prispel na Komisijo 26. julija 2001, tako da je povzela pripombe,
ki jih je oblikovala po prejeti odredbi.
Komisija je 24. aprila 2002 sprejela izpodbijano odločbo.

Izpodbijana odločba
Komisija je v izpodbijani odločbi poudarila, da je „ločeno od kompleksnosti pravno-finančnega okvira v ozadju posega luksemburške
družbe za finančna vlaganja Worldwide Investors junija 1998 […] skupina Beaulieu decembra 1998 plačala dolg v višini 113.712.000
BEF do Valonske regije z nadomestno izpolnitvijo v obliki 9704 delnic družbe Verlipack Holding II, katerih nominalna vrednost
je bila 100 milijonov BEF, vendar bi morala biti realna vrednost bistveno nižja, upoštevajoč premoženjski položaj te družbe“.
Glede cene, za katero je tožeča stranka v skladu s pogodbo z dne 18. decembra 1996 kupila določene delnice družb Verlipack,
katerih imetnica je bila Valonska regija, je Komisija menila zlasti, da je v primeru takega nakupa dolžnost določiti ceno
v višini 80 % emisijske cene dolžnost, ki je določena z belgijskim zakonom, ki brez izjeme velja za vse, ki so želeli kupiti
take prednostne delnice.
Iz tega je Komisija sklepala, da je bil „dolg skupine Beaulieu do Valonske regije v višini 113.712.000 BEF gotov dolg, katerega
vračilo ni bilo v ničemer povezano s finančnim položajem skupine Verlipack.“
Komisija je zato menila, da se je Valonska regija s sprejemom delnic družbe Verlipack Holding II, ki niso imele nobene vrednosti,
za izbris gotovega dolga v višini 113.712.000 BEF odpovedala terjatvi v tej višini do skupine Beaulieu.
Kraljevina Belgija je kljub temu zatrjevala, da skupina Beaulieu s to transakcijo ni pridobila nobene gospodarske koristi,
ker naj bi s to odpovedjo terjatvi v korist skupine Beaulieu tej dala nadomestilo za „kapitalski vložek, ki je bil vložen
junija 1998“.
Toda Komisija je v izpodbijani odločbi poudarila, da so „Heads of Agreement“ z dne 5. junija 1998 določali samo, da se valonske
oblasti zavežejo pridobiti investitorja in ne vložiti 100 milijonov BEF v osnovni kapital družbe Verlipack Holding II.
Komisija je poleg tega ugotovila, da Kraljevina Belgija ni izkazala, prvič, da obstaja sporazum, v skladu s katerim bi skupina
Beaulieu prevzela dolžnost Valonske regije, da poišče investitorja, ki bi vložil 100 milijonov BEF in, drugič, da obstaja
drug ločen sporazum, ki gre dlje od prvega, v skladu s katerim bi Valonska regija zagotovila skupini Beaulieu vrnitev zneska
100 milijonov BEF, ki bi ga moral vložiti zasebni investitor.
Komisija je menila, da je bilo edino nedvomno dejstvo to, da se je Valonska regija 20. novembra 1998 odpovedala gotovi terjatvi
v višini 113.712.000 BEF do skupine Beaulieu v zameno za 9704 delnic družbe Verlipack Holding II, katere položaj se je še
toliko poslabšal, da je zahteval nov načrt refinanciranja junija 1998, v okviru katerega ni bilo mogoče najti zasebnega investitorja,
ki bi vložil 100 milijonov BEF v osnovni kapital. Komisija je poudarila, da je bil 11. februarja 1999 kapital te družbe ovrednoten
na 1 BEF.
Glede pogojne združljivosti državne pomoči s skupnim trgom je Komisija, čeprav Kraljevina Belgija ni zatrjevala nobenega razloga
za združljivost, to vseeno preizkusila in ugotovila, v glavnem, da je bila pomoč, dodeljena skupini Beaulieu, pomoč za tekoče
poslovanje, ki bi skupino Beaulieu razbremenila stroškov, ki bi jih morala v normalnih pogojih tekočega poslovanja oziroma
dejavnosti trpeti sama. Poudarila je, da je bila takšna pomoč nezdružljiva s pravili Skupnosti, ker se proizvodni obrati skupine
Beaulieu niso nahajali na enem izmed območij iz člena 87(3)(a) ES.
Na koncu je Komisija, opirajoč se na določbe člena 14 Uredbe št. 659/99, menila, da „[morajo] belgijski organi zato, da bi
se vzpostavile ekonomske okoliščine, s katerimi bi se moralo soočiti podjetje, če mu ne bi bila podeljena nezdružljiva pomoč,
to zahtevati nazaj od upravičenca“.
Člen 1 izpodbijane odločbe določa:
„Državna pomoč, ki jo je izvedla Belgija v korist skupine Beaulieu (Ter Lembeek International) v obliki odpovedi terjatvi
v znesku 113.712.000 BEF, ni združljiva s skupnim trgom.“
Člen 2 izpodbijane odločbe določa:
„1.      Belgija mora sprejeti vse potrebne ukrepe za to, da upravičenec vrne nezakonito prejeto pomoč iz člena 1.
2.      Izterjava se izvrši takoj in v skladu s postopki nacionalnega prava, če ti dopuščajo takojšnjo in dejansko izvršitev te odločbe.
Pomoči, ki jih je treba vrniti, se obrestujejo od datuma, ko so bile dane na voljo upravičencu, do datuma, ko so bile vrnjene.
Obresti se izračunajo na podlagi referenčne obrestne mere, ki se uporablja za izračun ekvivalentnih subvencij v okviru regionalnih
pomoči.“

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 22. julija 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.
Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        ničnostno tožbo razglasi za dopustno in utemeljeno;
–        Komisiji naloži stroške postopka.
Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
–        tožbo razglasi za nedopustno ali jo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Ker se je v začetku novega sodnega leta spremenila sestava senatov Sodišča prve stopnje, je bil sodnik poročevalec razporejen
v peti senat. Ta zadeva je bila zato dodeljena petemu razširjenemu senatu.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (peti razširjeni senat) odločilo začeti ustni postopek brez
izvedbe pripravljalnih ukrepov. V okviru ukrepov procesnega vodstva je zahtevalo od Komisije, naj predloži določene dokumente
in seznam dokumentov v njeni lasti, ki se nanašajo na postopek v zvezi s to zadevo. Komisija jih je predložila v predpisanem
roku.
Stranki sta podali ustne vloge in odgovore na ustna vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi 21. februarja 2006.

Dopustnost

Trditve strank
Komisija je uvodoma poudarila, da tožeča stranka ni nikoli podala pripomb niti v okviru formalnega postopka preizkusa, ki
se je končal s sprejetjem izpodbijane odločbe, niti v okviru tistega, ki se je končal s sprejetjem Odločbe 2001/856, čeprav
je ta že napovedala preiskavo o zadevni pomoči.
Komisija trdi, da so vsi tožbeni razlogi, ki jih je podala tožeča stranka, nedopustni, saj temeljijo na trditvah o dejstvih,
ki niso bila nikoli zatrjevana v okviru formalnega postopka preiskave, pri čemer velik del dokumentov, ki so priloženi k tožbi,
ni bil, razen če to ni izrecno navedeno, poznan Komisiji ob sprejetju izpodbijane odločbe. Tako naj bi glede trditev o dejstvih,
ki se nanašajo na prvi tožbeni razlog, to veljalo, prvič, za trditev, da je tožečo stranko Valonska regija „prisilila“ skleniti
pogodbo z dne 18. decembra 1996, tako da
de facto
odpoved tej terjatvi z dodatkom z dne 20. novembra 1998 k pogodbi ne pomeni državne pomoči. Enako naj bi veljalo za trditev,
da tožeča stranka ne bi bila upravičenka do pomoči, saj naj bi imela delnice le v določenem obdobju. Drugič, Komisija meni,
da je trditev tožeče stranke, s katero izpodbija razlago kraljevega odloka iz leta 1985, nedopustna, saj je ni navedla v okviru
formalnega postopka preiskave. Tretjič, tožeča stranka ne more prerekati izpodbijane odločbe v zvezi z dejstvom, da bi zadevna
pomoč lahko prizadela trgovino, zlasti na trgu tekstila, in izkrivljala konkurenco, saj so bila ta dejstva navedena v odločbi
o začetku formalnega postopka preiskave. Glede drugega tožbenega razloga se Komisija sklicuje na njegovo nedopustnost, ker
naj bi temeljil na napačni tezi, in sicer da naj bi pomoč služila nadomestitvi domnevne izgube, povezane z odkupom delnic,
ki naj bi bil domnevno izsiljen. V zvezi s tretjim tožbenim razlogom Komisija zatrjuje, da je prav tako nedopusten, saj naj
bi se v njegovem okviru ponovno zatrjevalo, da naj dodatek z dne 20. novembra 1998 k pogodbi tožeči stranki ne bi dajal nobene
koristi, ker naj bi pomenil neko vrsto kompenzacije za izsiljen nakup delnic in udeležbenih obveznic leta 1996.
Glede dokumentov, ki so priloženi k tožbi, Komisija pojasni, da z izjemo statuta podjetja in pooblastila odvetnikom, nima
11 prilog k tožbi, in sicer so to priloge 4, 4 a, 5, 7, 8, 9, 10, 13, 18, 20 a in 21, kar je že navedla v dopisu z dne 20.
decembra 2002. Iz tega naj bi sledilo, da bi tožbeni razlogi in trditve, ki temeljijo na teh prilogah, morali biti razglašeni
za nedopustne.
Poleg tega naj bi bile v nasprotju z navedbami tožeče stranke določene priloge, ki jih Komisija ni imela ob sprejetju izpodbijane
odločbe, pomembne za trditve tožeče stranke. Tako naj bi šlo za priloge v zvezi s pogodbo z dne 29. septembra 1987, sklenjeno
med W. De Backerjem in R. De Clerckom (točka 11 tožbe), v zvezi z vložkom skupine Beaulieu v Verlipack (točki 17 in 18 tožbe),
v zvezi z letnim odkupom skupine Beaulieu (točka 20 tožbe) in v zvezi s pogodbo z dne 26. decembra 1996, sklenjeno med Imcopack
Vlaanderen NV in Imcopack Wallonie na eni strani ter Heyem na drugi strani (točka 30 tožbe). Komisija zatrjuje, da je zato
napačno trditi, da se te priloge nanašajo le na drugotne vidike zgodovinskega poteka te zadeve.
Tožeča stranka trdi, da so tožbeni razlogi, ki jih je navedla, dopustni, ker temeljijo izključno na dokumentih, ki jih je
Komisija poznala ob sprejetju izpodbijane odločbe, in ker Komisija, čeprav v omenjeni odločbi ne navaja vseh umestnih dejstev,
ki so bistvena za pravilno analizo te zadeve glede na pravo državnih pomoči, dobro pozna dejstva, ki se nanašajo na zadevni
spis, iz katerega izhaja Odločba 2001/856, in naj bi tudi predložila dokumente, ki jih tožeča stranka nima, kot na primer
priloga IV k odgovoru na tožbo.
Tožeča stranka pojasnjuje, da je z dopisom z dne 6. decembra in po elektronski pošti 11. decembra 2002 prosila za seznam dokumentov,
ki jih je imela Komisija ob sprejetju izpodbijane odločbe, in za pojasnila o trditvah o dejanskem stanju, ki niso bile predstavljene
v predhodnem postopku. Komisija ji je odgovorila z dopisom z dne 20. decembra 2002, in sicer je glede trditev o dejanskem
stanju navedla, da ji ni treba opravljati dela odvetnikov tožeče stranke, dokumente pa je le bežno omenila, in sicer poleg
tistih, ki jih je že vnesla v seznam tožeča stranka, tiste, ki jih ona ni imela, pri čemer ji ni priskrbela seznama. Dolžnost
Komisije je dokazati, da nima teh podatkov, saj naj bi z nepopolnim odgovorom, v dopisu z dne 20. decembra 2002 v zvezi s
prošnjo tožeče stranke, s katerim je zavrnila posredovanje svojega spisa, spravila tako tožečo stranko kot tudi Sodišče prve
stopnje v položaj, ko ne moreta ugotoviti, ali glede na podatke v zvezi z dejstvi, ki jih ima na voljo, lahko sprejme izpodbijano
odločbo.
Glede dokumentov, ki jih Komisija, kot izrecno navaja sama, ni imela ob sprejetju izpodbijane odločbe, tožeča stranka trdi,
da je Komisija z izjemo tistih dokumentov, ki le navajajo in objektivizirajo določene dodatne vidike v zvezi s časovnim potekom
te zadeve (kot na primer zapisnik s skupščine družbe Imcour ali različna posoja, ki jih je skupina Beaulieu dala skupini Verlipack),
ob sprejetju odločbe imela vse dokumente, ki jih je tožeča stranka predložila v okviru obravnave, tako da ne more uveljavljati,
da so tožbeni razlogi tožeče stranke nedopustni.
Glede trditev o dejstvih, za katere je Komisija izjavila, da jih ni poznala ob sprejetju izpodbijane odločbe, tožeča stranka
ugotavlja, da Komisija z izjemo trditev, v skladu s katerimi naj bi Sowagep decembra 1997 obljubil nov kapitalski vložek v
višini 100 milijonov BEF v družbo Verlipack, ki povrh vsega nima nobenega vpliva na to zadevo, izpodbija samo eno od teh trditev
o dejstvih, da naj namreč nakup delnic in udeležbenih obveznic v okviru pogodbe z dne 18. decembra 1996 ne bi bil prostovoljen.
Tožeča stranka zatrjuje, da ne glede na ekonomske narave, ki naj bi kazali na to, da je bil ta nakup prisilen, ta okoliščina
izrecno izhaja iz dopisa Valonske regije z dne 25. maja 1998, naslovljenega na Komisijo, ki ga je torej imela.

Presoja Sodišča prve stopnje
Da bi ugotovili, ali se upravičenec do pomoči lahko sklicuje na dejstva in dokumente, ki naj jih Komisija pred sprejetjem
odločbe ne bi poznala, in ali so tožbeni razlogi, ki temeljijo na teh dejstvih in dokumentih, dopustni, je treba opozoriti,
da se mora v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru ničnostne tožbe, vložene v skladu s členom 230 ES, zakonitost akta Skupnosti
presojati glede na informacije, ki so obstajale ob sprejetju akta. Zlasti kompleksne presoje Komisije je treba preizkusiti
glede na podatke, ki jih je imela, ko jih je opravila (sodbe Sodišča z dne 7. februarja 1979 v združenih zadevah Francija
proti Komisiji, 15/76 in 16/76, Recueil, str. 321, točka 7; z dne 10. julija 1986 v zadevi Belgija proti Komisiji, 234/84,
Recueil, str. 2263, točka 16; z dne 26. septembra 1996 v zadevi Francija proti Komisiji, C‑241/94, Recueil, str. I‑4551, točka
33, in z dne 11. septembra 2003 v zadevi Belgija proti Komisiji, C‑197/99 P, Recueil, str. I‑8461, točka 86; sodbe Sodišča
prve stopnje z dne 25. junija 1998 v združenih zadevah British Airways in drugi in British Midland Airways proti Komisiji,
T‑371/94 in T‑394/94, Recueil, str. II‑2405, točka 81; z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah BFM in EFIM proti Komisiji,
T‑126/96 in T‑127/96, Recueil, str. II‑3437, točka 88; z dne 6. oktobra 1999 v zadevi Kneissl Dachstein proti Komisiji, T‑110/97,
Recueil, str. II‑2881, točka 47, in v zadevi Salomon proti Komisiji, T‑123/97, Recueil, str. II‑2925, točka 48, ter z dne
11. maja 2005 v združenih zadevah Saxonia Edelmetalle in ZEMAG proti Komisiji, T‑111/01 in T‑133/01, ZOdl., str. II‑1579,
točka 67).
V zvezi s tem Komisiji ni mogoče očitati, da ni upoštevala morebitnih informacij, ki bi ji lahko bile predložene v upravnem
postopku, vendar niso bile, saj Komisija ni dolžna po uradni dolžnosti in na podlagi presoje ugotavljati, katere informacije
bi ji lahko bile predložene (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytravalu in Brink’s
France, C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 60, in zgoraj v točki 82 navedeno sodbo Belgija proti Komisiji z dne 11. septembra
2003, točka 87, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. januarja 2004 v zadevi Fleuren Compost proti Komisiji, T‑109/01,
Recueil, str. II‑127, točka 49).
Sodišče prve stopnje je na tej podlagi sklepalo, da tožnik, če je sodeloval v formalnem postopku preiskave, določenim s členom
88(2) ES, ne more podajati trditev o dejstvih, ki so nepoznana Komisiji in jih ni navajal v formalnem postopku preiskave.
Po drugi strani pa zainteresirana stranka ni v ničemer omejena, da proti končni odločbi zatrjuje pravne razloge, ki jih ni
navajala v upravnem postopku (glej zgoraj v točki 82 navedeno sodbo Saxonia Edelmetalle in ZEMAG proti Komisiji, točka 68
in navedena sodna praksa).
To sodno prakso lahko razen v posebnih primerih razširimo tudi na primere, ko podjetje, kot v naši zadevi, ni sodelovalo pri
formalnem postopku preiskave, določenim v členu 88(2) ES (glej v tem smislu zgoraj v točki 82 navedeno sodbo Saxonia Edelmetalle
in ZEMAG proti Komisiji, točka 69).
Ni sporno, da tožeča stranka ni izkoristila pravice sodelovati pri formalnem postopku preiskave celo takrat, ko so jo valonski
organi, kot to izhaja iz dopisa Kraljevine Belgije Komisiji z dne 11. januarja 2001, ki je bil vpisan v vpisnik 15. januarja
istega leta, izrecno pozvali, naj aktivno sodeluje pri pripravi odgovora na zahtevo za posredovanje podatkov, ki jo je Komisija
naslovila na Kraljevino Belgijo 5. julija 2000. Poleg tega je tožečo stranko, ki navkljub večkratnim zahtevam ni odgovorila
na zahtevo Komisije, Kraljevina Belgija z dopisom z dne 28. septembra 2000 pozvala, naj ji posreduje informacije, da bo lahko
Komisiji dala odgovor, ki ga lahko uporabi. V besedilu zadnjih dveh odstavkov tega dopisa piše:
„Upoštevajoč navedeno želi moja stranka vašo stranko opozoriti na nevarnost, da je zelo verjetno, da bo Komisija v naslednji
odločbi belgijskim organom naložila izterjavo zneska 113.712.000 BEF skupaj z obrestmi od vaše stranke.
Ne glede na iztek roka bi bilo torej zelo zaželeno, da vaša stranka začne nemudoma sodelovati pri preiskovalnih dejanjih in
posreduje vse podatke, ki se od nje zahtevajo, kar bo morda omogočilo Valonski regiji, da bo lahko Evropsko Komisijo prepričala
o pravilnosti svojega stališča še pred sprejetjem odločbe.“
Poleg tega so valonski organi z zgoraj omenjenim dopisom z dne 11. januarja 2001 obvestili Komisijo, da so opozorili upravo
skupine Beaulieu na pomembnost postopka, ki ga je sprožila Komisija, in s tem povezane nevarnosti za to skupino, vendar brez
uspeha, ter da bo njihov odgovor na zahtevo Komisije po podatkih nepopoln, dokler s temi organi skupina Beaulieu ne bo sodelovala.
Poleg tega je bila uprava tožeče stranke z dopisom z dne 23. julija 2001 o odločbi Komisije obveščena o začetku formalnega
postopka preiskave z dne 6. junija 2001, katere kopijo je prejela.
Končno, ni sporno, da je bila tožeča stranka poimensko označena v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave – zlasti
v naslovu II.2, ki se nanaša posebej na skupino Beaulieu, katero vodi tožeča stranka, kot je pojasnjeno v točki 20 – in da
so bili v tej odločbi izraženi dvomi, zlasti v točkah od 29 do 43, od 70 do 75 in v sprotni opombi št. 4, v zvezi z dejstvom,
da se je Valonska regija 20. novembra 1998 odpovedala gotovi terjatvi v znesku 113.712.000 BEF do skupine Beaulieu v zameno
za 9704 delnic družbe Verlipack Holding II, katere položaj je bil tako slab, da so bila njena sredstva 11. februarja 1999
ovrednotena na 1 BEF.
Tožeča stranka se je ne glede na to, da je bila dobro seznanjena z začetkom formalnega postopka preiskave, ki se je nanašal
zlasti na zadevno odpoved terjatvi, in ob upoštevanju nujnosti ter pomembnosti dejstva, da posreduje določene informacije
zaradi dvomov v zvezi z združljivostjo te odpovedi terjatvi s pravom Skupnosti, ki jih je izrazila že Komisija, odločila,
da ne bo sodelovala pri formalnem postopku preiskave in tudi ni trdila, da bi bila odločba o začetku formalnega postopka preiskave
premalo obrazložena, da bi lahko učinkovito uresničevala svoje pravice (glej v tem smislu sodbo Fleuren Compost proti Komisiji,
točka 83 zgoraj, točka 46).
Iz navedenega izhaja, po eni strani, da se tožeča stranka ne more pred Sodiščem prve stopnje prvič sklicevati na informacije,
ki so bile Komisiji nepoznane ob sprejetju izpodbijane odločbe. To še toliko bolj velja za trditve o dejstvih, ki jih je podala
tožeča stranka in so po njenem mnenju bistveni za pravilno analizo te zadeve glede na pravo državnih pomoči.
Po drugi strani je tožbeni razlog, ki je utemeljen samo s podatki, ki niso bili poznani Komisiji ob sprejetju izpodbijane
odločbe, nedopusten, saj se mora zakonitost odločbe o državni pomoči presojati glede na podatke, katere je ta imela, ko jo
je sprejela.
Ne glede na to je mogoče ugotoviti, da tožbeni razlogi, ki jih je navedla tožeča stranka v tožbi, temeljijo na podatkih, ki
jih je Komisija poznala ob sprejetju izpodbijane odločbe.
Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga zatrjuje, prvič, da so jo v odkup 14.214 delnic razreda B in udeležbenih
obveznic razreda I družbe Verlipack, v skladu s pogodbo z dne 18. decembra 1996, za znesek v višini 113.712.000 BEF, prisilili
valonski organi. Kot trdi tožeča stranka, je okoliščina, da je bila prisiljena, dejstvo, ki bi ga morala Komisija upoštevati,
da bi lahko ugotovila, ali so bili izpolnjeni pogoji, in sicer, prvič, da gre za obstoj pomoči, ki daje prednost določenim
podjetjem, in, drugič, da je podano dejstvo, da je bila tožeča stranka podjetje, ki je prejelo pomoč, kar naj v tem primeru
ne bi držalo.
Tožeča stranka se v podporo trditvi v zvezi z izsiljenim odkupom sklicuje na dopis z dne 25. maja 1998, ki ga je Valonska
regija naslovila na Komisijo in v katerem je zapisano, da je „Valonska regija, ki je izgubila zaupanje v skupino Beaulieu,
kot pogoj za odobritev ustanovitve dveh holdingov zahtevala odkup njenih delnic družb Verlipack Ghlin in Verlipack Jumet“.
Glede nedopustnosti trditve v zvezi z izsiljenim odkupom je treba ugotoviti, da kot to izhaja iz spisa in iz vprašanj, ki
jih je Sodišče prve stopnje v zvezi s tem zastavilo na obravnavi, po eni strani Komisija ne zanika, da bi bila seznanjena
z dopisom z dne 25. maja 1998, ko je sprejela izpodbijano odločbo. Po drugi strani se stranki v sporu razhajata samo glede
pomena tega dopisa in razlage, ki jo je treba dati uporabi glagola „zahtevati“, ki ga vsebuje, ne pa glede dejstva, da je
tožeča stranka kupila delnice, ki jih je imela Valonska regija. Trditev tožeče stranke v zvezi z izsiljenim nakupom meri torej
v resnici na očitek Komisiji, da je napačno presodila vsebino dopisa, tako da mora biti takšna trditev dopustna.
Drugič, v zvezi s trditvijo tožeče stranke, s katero izpodbija dejstvo, da bi bila precenjenost zadevnih delnic in udeležbenih
obveznic glede na ceno, ki je bila določena s pogodbo z dne 18. decembra 1996, opravičljiva s kraljevim odlokom iz leta 1985,
je prav tako mogoče ugotoviti, da je Komisija tak podatek poznala, ko je sprejela izpodbijano odločbo, saj to izhaja predvsem
iz točk od 62 do 64 in sprotne opombe št. 21 odločbe o začetku formalnega postopka preiskave. Poleg tega so valonski organi
v dopisu z dne 11. januarja 2001, ki je bil naslovljen na Komisijo in je bil vpisan v vpisnik 15. januarja istega leta, napisali:
„Poudariti je treba, da je celotna cena v višini 113.712.000 BEF za prednostne delnice brez glasovalne pravice in udeležbene
obveznice družb Verlipack Ghlin in Verlipack Jumet, katerih imetnica je bila Valonska regija, takrat pomenila 80 % vrednosti
teh delnic in udeležbenih obveznic glede na njihovo emisijsko ceno.
Kraljevi odlok z dne 7. maja 1985 (člen 3) o izdaji prednostnih delnic brez glasovalne pravice, ki jih izdajajo delniške družbe
iz nacionalnih sektorjev, določa, da ‚[c]ena ne sme biti nižja kot 80 % emisijske cene‘, če prednostne delnice brez glasovalne
pravice odkupi družba izdajateljica ali tretja oseba.
Upoštevajoč torej finančni položaj skupine Verlipack, ki je bila v tistem obdobju v fazi prestrukturiranja, pa ta cena nedvomno
ni ustrezala dejanski vrednosti delnic in udeležbenih obveznic, vendar je bila tako določena z namenom, da bi spoštovala prej
omenjeno belgijsko zakonodajo, kar je skupina Beaulieu sprejela.
[…]
Zato so stranke določile štiriletni rok za brezobrestno odplačilo dolga skupine Beaulieu, da bi nekoliko izravnale previsok
strošek, ki je bil posledica uporabe predpisov (ki so veljali na dan plačila), glede na ekonomsko vrednost sredstev.“
Ta informacija je v glavnem povzeta tudi v točki 2 dopisa Kraljevine Belgije z dne 26. julija 2001, ki je bil naslovljen na
Komisijo.
V vsakem primeru trditev, ki se nanaša na kraljevi odlok iz leta 1985, ne more biti element, ki ga Sodišče prve stopnje ne
bi moglo preizkusiti, če gre za vprašanje razlage tega odloka.
Tretjič, v zvezi z nedopustnostjo trditve tožeče stranke, da naj bi bila izpodbijana odločba kratka in napačna v zvezi z analizo
dveh pogojev, in sicer s škodovanjem konkurenci in z vplivanjem na trgovino med državami članicami, je mogoče ugotoviti, da
se tožeča stranka ne sklicuje na noben podatek, ki ne bi bil poznan Komisiji ob sprejetju izpodbijane odločbe, ampak se omeji
samo na grajanje analize iz točk od 70 do 72 izpodbijane odločbe, ki se opira na položaj skupine Beaulieu na trgu tekstila,
medtem ko naj bi bila ta vpletena kot delničarka družb skupine Verlipack in ne kot proizvajalka tekstila.
V skladu z zgoraj navedenim je treba ugovor Komisije o nedopustnosti prvega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi tožbeni razlog, v okviru katerega tožeča stranka zatrjuje, da je Komisija kršila načelo sorazmernosti, ko je zahtevala
vračilo pomoči, medtem ko ji domnevno vsiljen odkup delnic ni prinesel nobene koristi, se opira na iste podatke, kot jih je
tožeča stranka navedla v okviru prvega tožbenega razloga in katere je Komisija poznala, ko je sprejela izpodbijano odločbo.
Zato se ugovor o nedopustnosti tega tožbenega razloga prav tako zavrne.
V okviru tretjega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, pri čemer izpostavi
metodo izračuna vrednosti delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I, trenutek izračuna njunih vrednosti in ugotovitev
prejemnika pomoči, opirajoč se na dejstvo, da naj bi dodatek z dne 20. novembra 1998 pomenil le način izravnave za izsiljen
odkup teh delnic in udeležbenih obveznic leta 1996. Tako se tožeča stranka ponovno opira na podatke, ki so bili znani Komisiji,
ko je sprejela izpodbijano odločbo. Ugovor nedopustnosti tega tožbenega razloga se torej zavrne.
V zvezi z dokumenti, ki jih je navedla tožeča stranka v podporo zahteve in ki so omenjeni v točki 76 te sodbe, del katerih,
po njenem mnenju, pojasnjuje le določene dodatne vidike te zadeve, je treba ugotoviti, prvič, da se jih v skladu s sodno prakso,
omenjeno v točkah od 82 do 84 zgoraj, ne upošteva. Drugič, kot to izhaja iz spisa in iz vprašanj, ki jih je v zvezi s tem
Sodišče prve stopnje zastavilo v ustnem postopku, noben tožbeni razlog ali trditev, na katere se sklicuje tožeča stranka,
ne temeljijo na teh dokumentih, za katere Komisija zatrjuje, da jih ni imela ob sprejetju izpodbijane odločbe, niti v spisu,
ki je bil podlaga za sprejetje izpodbijane odločbe, niti v kakšnem povezanem spisu.
Končno, glede trditve tožeče stranke, ki temelji na prilogi 18 k tožbi, v skladu s katero naj bi Sowagep decembra 1997 obljubila
nov kapitalski vložek v višini 100 milijonov BEF v družbo Verlipack, zadošča ugotovitev, da tožeča stranka sama zatrjuje,
da to nima nobenega vpliva na to zadevo.
Iz vsega navedenega izhaja, po eni strani, da se tožeča stranka ne more sklicevati na dokumente, omenjene v točki 76 te sodbe,
ki se torej ne upoštevajo, in, po drugi strani, da mora biti ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija, zavrnjen.

Temelj
Tožeča stranka se v podporo utemeljitve tožbe sklicuje na štiri tožbene razloge, ki se nanašajo na, prvič, kršitev člena 87(1)
ES in členov 7 ter 13 Uredbe št. 659/1999, drugič, na načelo sorazmernosti in člen 14 Uredbe št. 659/1999, tretjič, na načelo
enakega obravnavanja in, četrtič, na obveznost obrazložitve.

Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 87(1) ES in povezanih določb iz členov 7 in 13 Uredbe št. 659/1999
Tožeča stranka razdeli prvi tožbeni razlog na tri dele, ki se nanašajo, prvič, na obstoj pomoči, ki daje prednost posameznim
podjetjem, drugič, na dejstvo, da tudi če je bila korist dana, tožeče stranke ne moremo šteti za favorizirano podjetje v smislu
člena 87(1) ES, in, tretjič, na škodovanje konkurenci in na vplivanje na trgovino znotraj Skupnosti.
Prvi del: obstoj pomoči, ki daje prednost posameznim podjetjem
–       Trditve strank
Tožeča stranka najprej meni, da je sklepanje v izpodbijani odločbi – da naj bi tožeča stranka imela gotov in izterljiv dolg
v višini 113.712.000 BEF, ki ga je odplačala s prenosom 9704 delnic družbe Verlipack Holding II, katerih imetnica je bila
in katerih vrednost je bila nižja oziroma celo nič – preveč poenostavljeno. Tako sklepanje naj bi temeljilo izključno na upoštevanju
terjatve v višini 113.712.000 BEF
in abstracto
in naj se ne bi oziralo na dejstva ali na ekonomsko stvarnost. V izpodbijani odločbi naj bi se ta dolg obravnaval, kot da
bi šlo za dolžnost povrniti sredstva, ki so jih državni organi dejansko dali na voljo tožeči stranki, kar pa v tem primeru
ni tako.
Tožeča stranka tako pojasnjuje, da je bila s pogodbo z dne 18. decembra 1996 prisiljena kupiti delnice od Valonske regije,
ki jih ni imela dolgo, in sicer od 18. decembra 1996 do 11. aprila 1997, torej do dneva, ko je Heye prevzel nadzor nad Verlipack
Holdingom II. Že od začetka naj bi bilo jasno, da je dejanski prejemnik družba Verlipack Holding I, nad katero bi moral Heye
spet prevzeti nadzor. Za tožečo stranko naj bi bile te delnice dejansko brez vrednosti. Poleg tega naj ne bi bila samo ekonomska
presoja tista, ki bi morala opozoriti Komisijo, da tožeča stranka ni prostovoljno sklenila pogodbe z dne 18. decembra 1996.
Komisija naj bi bila v formalnem postopku preiskave pisno v celoti obveščena o dejstvu, da je bila ta pogodba tožeči stranki
vsiljena. Tako naj bi iz dopisa z dne 25. maja 1998, ki ga je Valonska regija naslovila na Komisijo, izhajalo, da je prva
v celoti izgubila zaupanje v tožečo stranko in da je želela biti udeležena v skupini, ki jo nadzoruje Heye. Valonska regija
naj bi torej zahtevala od skupine Beaulieu, naj od nje odkupi vse njene deleže, preden je lahko pripeljala novega partnerja
v skupino Verlipack. Vzporedno s tem naj se Heye ne bi želel povezati s skupino, v kateri so imele deleže državni organi.
Tožeča stranka, drugič, meni, da naj izsiljeni odkup delnic družb Verlipack Jumet in Verlipack Ghlin ne bi mogel pomeniti
vrednosti v smislu člena 87 ES.
Prvič, glede objektivnega vrednotenja zadevnih delnic ni mogoče zanikati, da dejanska vrednost delnic vsekakor ni bila 113.712.000
BEF. Valonska regija naj bi tako v dopisu z dne 11. januarja 2001, naslovljenem na Komisijo, vpisanim v vpisnik 15. januarja
istega leta, priznala, da je presoja, ki temelji na kraljevem odloku iz leta 1985, nesorazmerna in brez vsake povezave z ekonomsko
vrednostjo delnic in udeležbenih obveznic in da če bi jih vrednotil, bi ugotovil, da je vrednost kupljenih delnic nič. To
ugotovitev naj bi potrjeval dopis Kraljevine Belgije Komisji z dne 26. julija 2001, v skladu s katerim je bil finančni položaj
treh družb Verlipack zaskrbljujoč, prodajna cena delnic in udeležbenih obveznic, določena s kraljevim odlokom iz leta 1985,
pa ni več ustrezala dejanski vrednosti. Noben običajen gospodarski subjekt ne bi hotel izvršiti takega nakupa v takih okoliščinah,
tako da tega, glede na zadevne okoliščine, ni mogoče označiti za prostovoljnega. Poleg tega naj na dan nakupa Heye ne bi prevzel
nobene obveznosti v zvezi s svojim morebitnim vstopom v skupino Verlipack – saj je tako obveznost prevzel šele s pogodbo z
dne 26. decembra 1996 med Imcopack Vlaanderen in Imcopack Wallonie na eni strani ter Heyem na drugi strani.
Posledica nakupa delnic naj bi bilo prav tako dejstvo, da naj bi se Valonska regija v celoti umaknila iz družb Verlipack Jumet
in Verlipack Ghlin, kar naj bi pomenilo pomembno dodatno izgubo.
Dejstvo, da je bila dejanska vrednost delnic takrat že nič oziroma celo negativna, naj bi bilo potrjeno po eni strani z Odločbo
2001/856, kjer je v točki 104 omenjeno, da „pridobljeni rezultati glede obratov v Ghlinu in Jumetu kažejo na znatne izgube
in da je pri tekočem poslovanju promet za leto 1996 glede na prejšnja leta močno upadel“, v točki 107 je nato pojasnjeno,
da je „Komisija ugotovila, da finančna situacija družbe Verlipack, pred vstopom Heya, ni taka, da bi ta družba lahko preživela“
in v točki 115 je sklepna ugotovitev, da „rezultati tekočega poslovanja [družbe Verlipack] pred vstopom Heya nedvomno kažejo
na težave te skupine“. Po drugi strani naj bi Komisija sama poznala izjemno slab finančni položaj, v katerem se je konec leta
1996 znašla družba Verlipack. V točkah 11 in 12 izpodbijane odločbe naj bi Komisija poudarila, da sta „obe družbi iz Valonije
v tem obdobju zabeležili izgube“, in sicer v letu 1995 in v letu 1996, ter da naj „skupina Verlipack ne bi mogla spoštovati
rokov konec leta 1996 za odplačilo bančnih posojil“. Sklepanje, ki ga poda Komisija za to, da vsem 9704 delnicam družbe Verlipack
Holding II ne prizna nobene vrednosti, bi moralo prav tako veljati za zadevne delnice.
To dejstvo, da skupina Verlipack leta 1996 ni bila sposobna preživeti, naj bi ugotovil tudi generalni pravobranilec F. G.
Jacobs v sklepnih predlogih k zgoraj v točki 44 navedeni sodbi Belgija proti Komisiji z dne 3. julija 2003 (Recueil, str. I‑6934).
Komisija vztraja pri trditvah o ceni delnic leta 1996, tožeča stranka pa vztraja, naj sama izdela evalvacijsko poročilo, da
bi podkrepi te trditve, in naj pojasni, koliko je upoštevala zlasti položaj družb skupine Verlipack in dejstvo, da delnice
niso imele nobene glasovalne pravice ter da so, čeprav so bile spremenjene v delnice z glasovalno pravico, pomenile le zelo
majhen delež osnovnega kapitala družbe Verlipack.
Poleg tega še dve drugi trditvi podpirata to analizo, da zneska v višini 113.712.000 BEF ne bi bilo mogoče šteti za vrednost
pridobljene koristi: prvič, v civilnem pravu bi ta terjatev ugasnila. Zaradi dejstva izvršitve dodatka z dne 20. novembra
1998 bi bila v skladu z obligacijskim pravom neupoštevna; drugič, Valonska regija naj bi zahtevala od tožeče stranke znesek
113.712.000 na podlagi kraljevega odloka iz leta 1985.
Glede na to tožeča stranka poudarja, da se je Valonska regija zato, da bi upravičila gospodarsko škodljivo ceno, ki je bila
določena v pogodbi z dne 18. decembra 1996, sklicevala na spoštovanje zadevnih predpisov, in sicer da je bila cena, ki je
bila določena z odlokom oziroma s pogodbo, predstavljena kot taka cena, o kateri se ni mogoče pogajati in je vsiljena.
Tožeča stranka želi poudariti, prvič, da kraljevi odlok iz leta 1985, zlasti člen 3, nikakor ne določa dolžnosti nakupa, ampak
se nanaša na pravico do nakupa, drugič, da določa, da mora biti v sporazumu o vpisu določena pravica do nakupa in da morajo
biti tudi urejeni različni načini tega, ki so v tem primeru določeni v členu 11 in v prilogi 1 k pogodbi z dne 30. aprila
1985, in, tretjič, da daje pravico do nakupa vrednostnih papirjev od države podjetju, v katerega država vlaga, tako da določi
ceno, ki ne sme biti nižja od 80 % emisijske cene. Trdi, da ta določba ne izključuje, da bi lahko država omogočila nakup mimo
sporazuma o vpisu, tako da bi določila ceno, ki je nižja od 80 % emisijske cene. Ta določba naj se ne bi nanašala na primere,
ko bi država rada sama izstopila iz družbe ali prisilila zasebno družbo, da prevzame njene lastniške deleže. Vsaka druga razlaga
bi pomenila, da je država kot delničarka ujetnica in ne bi mogla nikoli prodati lastniških deležev. Člen 3 kraljevega odloka
iz leta 1985 nikakor ne nasprotuje pogodbi z dne 18. decembra 1996 in dodatku z dne 20. novembra 1998, ki naj očitno ne bi
bila utemeljena na pravici do nakupa iz pogodbe z dne 30. aprila 1985.
Tako naj bi bila trditev Komisije, da naj bi tožeča stranka s tem, da je sklenila dodatek z dne 20. novembra 1998, kršila
člen 3 kraljevega odloka, napačna, saj Valonska regija ni bila po zakonu dolžna določiti cene za prenos delnic v višini 80
% njihove nominalne vrednosti.
Trditve, da je bila cena 113.712.000 BEF za delnice razreda B in udeležbene obveznice razreda I vsiljena s pogodbo z dne 30.
aprila 1985, prav tako ni mogoče sprejeti.
Nobene izmed določb pogodbe z dne 30. aprila 1985, zlasti člena 10 in 11, za to zadevo ni mogoče uporabiti. V člen 10 te pogodbe
naj bi bil določen pogoj, ki ga ni mogoče izpolniti v okviru pogodbe z dne 18. decembra 1996, kajti dolžnost odkupa, ki je
določena s to določbo, se uporabi, samo „če bodo doseženi dobički in razpoložljive rezerve družb to dopuščali“. Poleg tega
naj tožeča stranka, ki se je ne sme enačiti z R. De Clerckom, ne bi bila seznanjena z dokumentom, iz katerega naj bi izhajalo,
da naj bi prevzela to posebno obveznost in da naj člen 10 ne bil določba, ki jo nalaga kraljevi odlok iz leta 1985. Člen 11
pogodbe z dne 30. aprila 1985, ki je v skladu s kraljevim odlokom iz leta 1985, pa naj v tej zadevi ne bi bil upošteven. Tako
naj bi ta člen in sporazum, ki določa možnost nakupa, ki je del priloge 1 k pogodbi z dne 30. aprila 1985, priznaval samo
pravico do nakupa družbam Verlipack in ne dolžnost nakupa, pri čemer je treba poudariti, da je ta pravica priznana samo tem
družbam in ne tožeči stranki.
Končno, štiri mesece po pogodbi z dne 18. decembra 1996 naj bi Valonska regija v pogajanjih s Heyem dosegla podobno dolžnost
odkupa, v okviru katere se je odpovedala pretirani ceni, ki je temeljila na splošni dolžnosti, ker naj bi se, kot izhaja iz
člena 1 pogodbe o možnosti nakupa, kot merilo za določitev cene upoštevala neto vrednost sredstev, torej dejanska vrednost
zadevnih delnic, ne pa emisijska cena.
Dodatek z dne 20. novembra 1998 k pogodbi – ki naj ga bi Komisija zmotno štela za popolnoma samostojno pogodbo, kar bi bilo
nelogično glede na njegovo besedilo (naslov, uvodne izjave in določbe kažejo na povezanost tega dodatka, ki je, nasprotno,
del pogodbe z dne 18. decembra 1996), in naj bi spregledala dejstvo, da se ta transakcija nanaša na plačilo delnic, ki jih
je tožeča stranka pridobila leta 1996 in naj bi torej šlo za prilagoditev cene transakcije, tako da se samo prilagodi plačilni
sistem tistemu, ki je veljal za Heye – je tožeči stranki omogočil, da je Valonski regiji plačala za prisilno pridobljene delnice
s pomočjo prenosa določenega števila delnic z enakovredno dejansko gospodarsko vrednostjo.
Drugič, glede konkretne presoje vidika „vrednosti“ tožeča stranka poudarja, najprej, da ji pridobljene delnice niso omogočile
nobenega dodatnega nadzora, saj niso imele glasovalne pravice, ker jih je imela Valonska regija (tudi sicer z njihovo pomočjo
ni mogla vplivati na postopek sprejemanja odločitev v družbah Verlipack), dalje, da ni pridobila nobene dividende ali druge
finančne koristi na podlagi lastništva zadevnih delnic in, končno, da ni mogla zadevnih delnic zamenjati v denar, saj je zaradi
vstopa Heya morala vložiti zadevne delnice skupaj s svojo udeležbo pri nadzoru v Verlipack Holding I.
Komisija bi torej morala preizkusiti dejansko stanje celovito, ne pa analizirati dejstev ločeno in brez upoštevanja gospodarske
stvarnosti, in ne bi smela omejevati svoje analize na pravno-formalne vidike, kot naj bi to odločilo Sodišče v zvezi z določitvijo
vrednosti delnic v sodbi z dne 24. oktobra 1996 v združenih zadevah Nemčija in drugi proti Komisiji (C‑329/93, C‑62/95 in
C‑63/95, Recueil, str. I‑5151, točka 36). Kot trdi tožeča stranka, naj bi bil pristop Komisije restriktiven, ker naj bi se
omejila – tako da naj ne bi upoštevala nobenega drugega dejavnika – na nominalno vrednost delnic, ki jih je bila tožeča stranka
prisiljena kupiti.
Tožeča stranka zatrjuje, da je analiza Komisije napačna in pojasnuje, da če bi Valonska regija, namesto da ji je prodala delnice
in določila, da se bo plačilo izvršilo kasneje bodisi v denarju bodisi z nadomestno izpolnitvijo, delnice izročila brezplačno
že na začetku brez povračila, bi se pri ugotavljanju, ali je prišlo do koristi in kako velika naj bi ta korist bila, upoštevala
samo vrednost delnic, ki so bile izročene brezplačno. Zato tožeča stranka meni, da je treba upoštevati posebne okoliščine
te zadeve, in sicer prisilni nakup ter umetno določeno ceno, zaradi česar je treba položaj v zadevnem primeru in tistega,
ki je omenjen zgoraj, z vidika prava državnih pomoči enako analizirati. V obeh primerih bi namreč tožeča stranka imela v lasti
določene delnice in dejstvo, da se brezplačni prenos izvrši neposredno ali s pomočjo oprostitve dolžnosti plačila, ne bi smelo
biti pomembno. Komisija bi torej morala, namesto da se opira na terjatev
in abstracto
, razširiti analizo na dejansko vrednost sredstev, ki so bila prenesena na tožečo stranko. Samo na podlagi te analize bi bila
mogoča presoja, ali je glede na gospodarsko stvarnost prišlo do prednosti.
Komisija predlaga, naj se ta del zavrne.
–       Presoja Sodišča prve stopnje
Prvič, treba je preizkusiti trditev tožeča stranke, da naj bi jo Valonska regija na podlagi pogodbe z dne 18. decembra 1996
prisilila k nakupu 14.214 delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I za ceno 113.712.000 BEF, torej trditev, ki se
opira na dopis z dne 25. maja 1998, v katerem so belgijski organi Komisiji pojasnili, da je „Valonska regija, ki je izgubila
zaupanje v skupino Beaulieu, zahtevala kot pogoj za odobritev ustanovitve dveh holdingov odkup njenih delnic družb Verlipack
Ghlin in Verlipack Jumet“.
Uvodoma je treba ugotoviti, da nakupa delnic, ki je bil predmet pogodbe z dne 18. decembra 1996, Komisija v izpodbijani odločbi
ni označila za državno pomoč.
Glede na to ugotovitev je treba poudariti, da besedilo člena 3 dodatka z dne 18. novembra 1987 določa: „Od vključno 1. oktobra
1987 se podpisnika Imcour NV in R. De Clerck nepreklicno zavezujeta prevzeti in izvrševati vse pravice in dolžnosti, ki so
določene v pogodbi z dne 30. aprila 1985 in njeni prilogi in ki so se nanašale na Adsum NV in W. De Backerja.
Med temi dolžnostmi je bila tudi tista iz člena 10(1) pogodbe z dne 30. aprila 1985, ki je določala, da se Adsum zaveže, da
naj bi tri družbe Verlipack od petega poslovnega leta po podpisu pogodbe vsako leto odkupile 10 % delnic razreda B (odkup
za njihovo nominalno ceno) in udeležbenih obveznic razreda I (odkup po ceni 10.000 BEF na obveznico) v lasti SNRSN, če bodo
doseženi dobički in razpoložljive rezerve teh družb to dopuščali. V skladu z besedilom člena 10(3) te pogodbe bo Adsum v vsakem
primeru izpolnil obveznosti, določene v tem členu, če ne bodo sklenjene te pogodbe.
Poleg tega je dodatek z dne 18. novembra 1987 natančneje določil, da je nastala sprememba v vodstvu družb Verlipack in da
sta ministra za gospodarske zadeve in za finance v skladu s členom 14(2) pogodbe z dne 30. aprila 1985 podala soglasje 17.
novembra 1987.
Končno, člen 16 pogodbe z dne 30. aprila 1985 je določal, da se statut družb spremeni tako, da se upošteva določila te pogodbe.
Iz tega izhaja, da je tožeča stranka ob popolnem poznavanju zadeve sprejela, da za svoj račun prevzame ne samo pravice, ampak
tudi obveznosti, ki so bile določene s pogodbo z dne 30. aprila 1985 in ki bi jih morala Adsum in W. De Backer izpolniti družbi
Verlipack in Kraljevini Belgiji, ter da so morale biti te v skladu s členom 16 te pogodbe del statuta družb Verlipack. Zlasti
Imcour Holding, katerega je nasledila tožeča stranka, se je v skladu s členom 3 dodatka z dne 18. novembra 1987 nepreklicno
zavezal spoštovati obveznosti in pogoje nakupa delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I družbe Verlipack, ki jih
je imel SNRSN.
Tožeča stranka ne bi mogla preprečiti uporabe take dolžnosti odkupa s sklicevanjem na pogoj, ki se nanaša na obstoj doseženih
dobičkov in na razpoložljive rezerve družb Verlipack, iz člena 10(1) pogodbe z dne 30. aprila 1985, ker mora v skladu s členom
10(3) te pogodbe tožeča stranka v vsakem primeru sama odkupiti delnice razreda B in udeležbene obveznice razreda I, katerih
imetnik je SNRSN, če tega ne storijo družbe Verlipack.
Prav tako je treba poudariti, da je tožeča stranka z vnaprejšnjim nakupom delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda
I, ki je bil predmet pogodbe z dne 18. decembra 1996, pridobila več koristi.
Prvič, tožeča stranka je takoj pridobila lastninsko pravico na vseh delnicah razreda B in udeležbenih obveznicah razreda I,
ki so jih imeli še naprej valonskih organi in ki bi jih v skladu z dodatkom z dne 18. novembra 1987 morala v vsakem primeru
kupiti po letnih obrokih, kar ji je omogočilo izvršitev prestrukturiranja družbe Verlipack z združitvijo s Heyem in poenostavitev
strukture skupine s prenosom vseh delnic na Verlipack Holding I.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je bil, kot izhaja iz spisa (glej zlasti točki 11 in 12 izpodbijane odločbe, točko 23
tožbe in odstavka 6 in 7 dopisa Kraljevine Belgije Komisiji z dne 26. julija 2001), leta 1996 položaj družb skupine Verlipack
tako zaskrbljujoč, da se je za uspešno sanacijo skupine zdelo najbolj koristno, da vanjo vstopi oseba, specializirana za steklo.
Ta specializirana oseba, v tem primeru Heye, ni želela vstopiti v skupino, v kateri imajo deleže državni organi, saj bi to
dejstvo po njenem mnenju „lahko pomenilo nevarnost spremembe večine ob morebitnem usklajenem glasovanju med Valonsko regijo
in skupino Beaulieu“.
Sicer pa tej ugotovitvi iz dopisa z dne 25. maja 1998 tožeča stranka ni ugovarjala, pri čemer v točki 22 tožbe zatrjuje, da
ima „skupina Beaulieu utemeljen občutek, da delničar, ki je oseba javnega prava, ni več pripravljen aktivno podpirati treh
družb Verlipack in da če ne bo temeljitih sprememb, drvijo naravnost v stečaj. Zato želi Beaulieu začeti ukrepe za reševanje
in s tem namenom išče strateškega partnerja, ki ima priznane izkušnje na trgu stekla. V tem okviru se pogaja s […] Heyem […],
ki je eden izmed največjih nemških proizvajalcev stekla“.
Poleg tega izhaja iz dopisa Kraljevine Belgije Komisiji z dne 26. julija 2001, da so „Beaulieu, Heye in Valonska regija začeli
pogajanja, da bi izvedli prenos skupine Verlipack na Heya in da bi postavili na noge novo finančno konstrukcijo, ki je bila
vzpostavljena aprila 1997“ ter da „je bilo po sporazumu med Beaulieujem in Heyem dogovorjeno, da mora Beaulieu odkupiti delnice
in udeležbene obveznice družb Verlipack Ghlin in Verlipack Jumet v lasti Valonske regije pred vsakim novim posegom Valonske
regije“.
Poleg tega je Valonska regija aktivno sodelovala pri prestrukturiranju skupine Verlipack, katerega cilj je bil preprečiti
izgube, ki so ji grozile. Tako je, kot izhaja iz točk od 18 do 22 Odločbe 2001/856, leta 1997 za omenjeno prestrukturiranje
Heye dal dve posojili po 250 milijonov BEF, s katerima se je financiral kapitalski vložek te družbe v Verlipack (glede tega
glej tudi sodbo z dne 3. julija 2003 v zadevi Belgija proti Komisiji, točka 44 zgoraj, točke od 22 do 24).
Drugič, v okviru zgoraj omenjenih pogajanj in sporazuma, ki je bil sklenjen med Beaulieujem in Heyem, je treba prav tako poudariti
koristi, ki jih je tožeča stranka pridobila v zvezi s ceno delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I, ki jih kupila,
in v zvezi z načini plačila zanje.
Tako je tožeča stranka takoj na začetku – medtem ko bi v skladu s pogodbo z dne 30. aprila 1985, h kateri je pristopila s
prilogo z dne 18. novembra 1987, morala postopoma plačati dogovorjeno ceno ob zapadlosti plačil – s pogodbo z dne 18. decembra
1996 pridobila možnost odloga plačila cene zadevnih delnic in udeležbenih obveznic na 31. december 2001 in to brez obresti,
ne glede na to, da je takoj pridobila vse delnice in udeležbene obveznice in si je tako lahko olajšala prestrukturiranje družbe
Verlipack.
Dalje, tožeča stranka je bila v nasprotju z njeno trditvijo, da cena ni bila predmet pogajanj in da je torej morala plačati
znesek v višini 142.140.000 BEF, ki ustreza 100 % nominalne vrednosti zadevnih delnic in udeležbenih obveznic, deležna popusta
v višini 28.428.000 BEF, pri čemer je cena, ki jo je bilo treba plačati, ustrezala 80 % emisijske cene v skladu s členom 3
kraljevega odloka iz leta 1985, čeprav je takoj pridobila lastninsko pravico in pravico, da plača znesek v višini 113.712.000
BEF šele 31. decembra 2001 brez obresti.
Končno, ta analiza izhaja tudi iz dopisa Kraljevine Belgije Komisiji z dne 26. julija 2001, v skladu s katerim je „skupina
Beaulieu sprejela odkup teh delnic in udeležbenih obveznic v zameno za ugodne prodajne pogoje, torej plačilo v roku štirih
let brez obresti, da bi lahko olajšala nameravano prestrukturiranje pod vodstvom Heya ob sodelovanju z Valonsko regijo“.
Tako je treba zadnji odstavek iz dopisa z dne 25. maja 1998 – na katerega se tožeča stranka sklicuje v utemeljitev svoje trditve,
ki se nanaša na nedopuščanje pogajanj pri nakupu zadevnih delnic in udeležbenih obveznic s pogodbo z dne 18. decembra 1996
– razlagati v kontekstu tega nakupa, ki je bil naveden zgoraj – zlasti ker so bila med Heyem in tožečo stranko pogajanja,
ki so pripeljala do sporazuma in do tega, da je ta pristala na nakup pod zgoraj omenjenimi pogoji –, in se ga ne sme razlagati
kot dokaz, da je Valonska regija tožečo stranko prisilila.
Sicer pa nadaljnji odstavki iz omenjenega dopisa z dne 25. maja 1998 podkrepljujejo to analizo, v delu, v katerem se izrecno
omenja, da je za rešitev položaja družbe Verlipack nujno potreben prenos nadzora na skupino Heye, s katerim bi se novemu investitorju
v tem holdingu zagotovila večina, kar bolj kaže na to, da je tožeča stranka izrazila željo, da bi se Heye pridružil skupini
Verlipack.
Iz tega sledi, da je treba – glede na obveznost odkupa delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I, ki jo je tožeča
stranka prevzela z dodatkom z dne 18. novembra 1987 in glede na sklenjen sporazum med skupino Beaulieu in Heyem pred tem nakupom
ter glede na pridobljene koristi na tej podlagi – zavrniti trditev tožeče stranke, ki izhaja iz dejstva, da naj bi jo valonske
oblasti prisilile v izvršitev tega nakupa.
Drugič, preizkusiti je treba trditev tožeče stranke, da so bile zadevne delnice in udeležbene obveznice, katerih vrednost
je bila nič oziroma celo negativna, glede na ceno, določeno v pogodbi z dne 18. decembra 1996, precenjene ter da je bil predmet
dodatka z dne 20. novembra 1998 prilagoditev v pogodbi določene cene tako, da se jo uskladi s ceno, ki jo je štiri mesece
pozneje plačal Verlipack Holding I, oziroma, kot zatrjuje tožeča stranka, Heye v pogodbi z dne 9. aprila 1997 v okviru podobne
obveznosti nakupa delnic, katerih cena naj bi bila določena glede na njihovo dejansko in ne nominalno vrednost.
Prvič, v zvezi s precenjenostjo delnic glede na ceno, določeno v pogodbi z dne 18. decembra 1996, je treba poudariti, da je
tožeča stranka s tem, da je s sklenitvijo dodatka z dne 18. novembra 1987 pristopila k pogodbi z dne 30. aprila 1985, sprejela
obveznost nakupa delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I družbe Verlipack v lasti SNRSN v skladu z roki in za ceno,
ki je bila v njej določena, in da je poznala dejstvo, da v skladu s kraljevim odlokom iz leta 1985, ki je bil posebej omenjen
v členu 4(f), zadnji pododstavek, pogodbe z dne 30. aprila 1985, cena prednostnih delnic brez volilne pravice ne more biti
nižja od 80 % njihove emisijske cene.
Poleg tega iz besedila dopisa z dne 11. januarja 2001, vpisanega v vpisnik 15. januarja 2001, ki je povzeto v točki 97 te
sodbe izhaja, da so valonske oblasti sporočile Komisiji, da je cena 113.712.000 BEF pomenila, v skladu s kraljevim odlokom
iz leta 1985, 80 % vrednosti teh zadevnih delnic in udeležbenih obveznic glede na njihovo emisijsko ceno.
Iz dopisa Kraljevine Belgije Komisiji z dne 26. julija 2001 prav tako izhaja, da so v odgovor na trditev Komisije, v skladu
s katero je „dolžnost določiti ceno v višini 80 % emisijske cene dolžnost, ki je določena z belgijskim zakonom, ki brez izjeme
velja za vse, ki so želeli kupiti take prednostne delnice“, belgijski organi pojasnili, da so že upoštevali dejstvo, da kraljevi
odlok iz leta 1985 ni določal pogojev, v katerih mora biti plačilo izvršeno, in da so bili posebni dogovorjeni pogoji upravičeni
zaradi previsokega stroška za skupino Beaulieu, ki je bil posledica uporabe belgijskega predpisa.
Tako so, kot izhaja iz točk od 77 do 79 izpodbijane odločbe, belgijski organi, čeprav so potrdili dejstvo, da cena, po kateri
so bile plačane delnice in udeležbene obveznice, po njihovem mnenju ni ustrezala gospodarski stvarnosti, vendarle opravičili
to ceno glede na kraljevi odlok iz leta 1985, ki se je uporabljala za vse take transakcije nakupa, kot je v tem primeru, in
v dopisih z dne 11. januarja in 26. julija 2001, ki sta omenjena v točkah 152 in 153 te sodbe, poudarili, da so izravnali
ta previsok strošek tako, da so dali ugodnejš plačilne pogoje, in sicer da tožeča stranka izvede plačilo štiri leta po prenosu
lastništva brez obresti, ter da je skupina Beaulieu to ceno sprejela.
Dalje je bila, kot izhaja iz točk 10 in 13 odločbe o začetku formalnega postopka preiskave, bilanca pozitivna, saj so bila
sredstva treh proizvodnih obratov (Ghlin, Jumet in Mol) ovrednotena na 515 milijonov BEF, dolgovi pa na več kot 362,8 milijona
BEF.
Nazadnje je treba ugotoviti, da iz spisa ne izhaja, da bi tožeča stranka v okviru kakršnega koli nacionalnega sodnega postopka
izpodbijala bodisi svojo obveznost plačati ceno zadevnih delnic in udeležbenih obveznic, omenjenih v pogodbi z dne 18. decembra
1996, ki jo je poleg tega sprejela, bodisi uporabo kraljevega odloka iz leta 1985.
Drugič, v zvezi s predmetom dodatka z dne 20. novembra 1998 je treba ugotoviti, da je ta kot način izpolnitve dolga določil
bodisi nakazilo zneska v višini 113.712.000 BEF bodisi prenos 9704 delnic družbe Verlipack Holding II.
Tako je treba za dodatek z dne 20. novembra 1998, glede na določila, da je mogoče terjatev izpolniti ne samo z nakazilom v
višini 113.712.000 BEF, ampak tudi s prenosom 9704 delnic z vrednostjo nič, ugotoviti, da njegov predmet ni bil prilagoditev
cene, dogovorjene s pogodbo z dne 18. decembra 1996, ceni, določeni s pogodbo z dne 9. aprila 1997, saj je bil, kot izhaja
iz njegovega besedila, omejen na to, da se ponudi dodatna možnost izpolnitve obveznosti s prenosom delnic brez vrednosti.
Sicer pa, če bi bila volja, da se cena prilagodi, je razumno domnevati, prvič, da bi bilo prav tako predvideno znižanje cene
in, drugič, da tak dodatek ne bi bil sklenjen 20. novembra 1998, kar pomeni približno 20 mesecev po podpisu pogodbe z dne
9. aprila 1997 med Valonsko regijo in družbo Verlipack Holding I (katere lastnica je bil Heye), torej na dan, kot to izhaja
iz točke 75 izpodbijane odločbe, ko je bila družba Verlipack Holding II v položaju ustavitve plačil. Tribunal de commerce
de Mons je namreč s sodbo z dne 31. maja 1999 ugotovilo, da ustavitev plačil družbe Verlipack Holding II sega v junij 1998.
Iz tega izhaja, da je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da je bila leta 1996 dejanska vrednost delnic nič oziroma celo
negativna in da je bil predmet dodatka z dne 20. novembra 1998 prilagoditev cene, določene s pogodbo z dne 18. decembra 1996,
ceni, določeni s pogodbo z dne 9. aprila 1997.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba zavrniti prvi del prvega tožbenega razloga.
Drugi del: dejstvo, da če je bila dana prednost, tožeče stranke ne moremo šteti za favorizirano podjetje v smislu člena 87(1)
ES
–       Trditve strank
V utemeljitev tega dela se tožeča stranka opira na Odločbo 2001/856, zlasti na točki 109 in 110, v katerih Komisija pojasni,
da prejemnik pomoči, ki bi jo eventualno moral vrniti, ni nujno podjetje, ki bi neposredno prejelo sredstva državnih organov,
ampak tisto, ki naj bi jih dejansko koristilo. V skladu s točko 110 Odločbe 2001/856 naj bi bilo to potrjeno s sodno prakso
Sodišča, ki naj bi razlikovalo med podjetji, ki naj bi služila le za vmesni člen za prenos sredstev in tistimi, ki so iz njih
pridobila tako korist, da jih lahko štejemo za prejemnike. Tožeča stranka ponovno zatrjuje, da je bila imetnica delnic, ki
jih je bila prisiljena kupiti, le kratek čas in da jih ni imela namena obdržati. Tako, kot naj bi izhajalo iz dopisa Valonske
regije Komisiji z dne 25. maja 1998, bi moral biti izsiljeni odkup teh delnic razumljen glede na dejstvo, da je Heye moral
prevzeti nadzor nad skupino Verlipack, zaradi česar naj bi bile zadevne delnice plasirane v družbo Verlipack Holding I in
naj bi pristale posredno v rokah Heya.
Tožeča stranka torej meni, da je ne bi mogli šteti za favorizirano v smislu člena 87(1) ES.
Iz tega izhaja, da naj bi bila izpodbijana odločba, v delu, v katerem šteje tožečo stranko za prejemnico državne pomoči, v
nasprotju tako s členom 87(1) ES kot s povezanimi določbami členov 7 in 13 Uredbe 659/1999.
Komisija predlaga, naj se ta del zavrne.
–       Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba ugotoviti, da je treba trditev tožeče stranke v delu, v katerem se opira na domnevno prisilo, ki je bila
nad njo izvršena v zvezi z odkupom 14.214 delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I s pogodbo z dne 18. decembra
1996, zavrniti iz razlogov, omenjenih v točkah od 129 do 149 te sodbe.
Dalje, trditve tožeče stranke, ob izhodišču, da se je ne sme razumeti v okviru tega izsiljenega odkupa, ni mogoče sprejeti.
Tožeča stranka je namreč tako, kot je bilo ugotovljeno v točkah od 131 do 149 te sodbe – v skladu z obveznostjo, ki jo je
prevzel Adsum v okviru pogodbe z dne 30. aprila 1985, h kateri je tožeča stranka pristopila z dodatkom z dne 18. novembra
1987 in ki je bila povzeta v okviru pogodbe z dne 18. decembra 1996 – sprejela to, da odkupi delnice razreda B in udeležbene
obveznice razreda I družb SA Verlipack Jumet in SA Verlipack Ghlin, katerih imetnica je bila Valonska regija, tako da plača
znesek v višini 113.712.000 BEF.
Tako se je Valonska regija, ki je imela gotovo in likvidno terjatev do tožeče stranke v znesku 113.712.000 BEF, 20. novembra
1998 brez dvoma odpovedala tej terjatvi v zameno za delnice družbe, ki so bile na ta dan brez vrednosti, česar tožeča stranka
ne prereka. Vendar ta ni dokazala, da je ta znesek prenesla v kapital družbe Verlipack Holding II oziroma v kapital kakšne
druge družbe, zaradi česar bi bila ta prejemnica, tako da je ta znesek ostal v premoženju tožeče stranke.
Komisija je torej upravičeno menila, da je tožeča stranka imela korist od prenosa javnih sredstev v njeno korist.
Iz tega izhaja, da je treba drugi del tega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: škodovanje konkurenci in vplivanje na trgovino med državami članicami
–       Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da Komisija v točkah od 70 do 72 izpodbijane odločbe zelo na kratko analizira dva pogoja, ki se nanašata
na škodovanje konkurenci in na vplivanje na trgovino med državami članicami, saj se zadovolji s trditvijo, da so ti pogoji
izpolnjeni, ker je skupina Beaulieu eden izmed glavnih akterjev na trgu tekstila in izvozi velik del proizvodnje.
To naj bi pomenilo, da Komisiji za takšne subjekte, kot je Beaulieu, ni treba dokazati, da sta ta pogoja izpolnjena. Tožeča
stranka pa meni, prvič, da naj bi bila sama vpletena kot delničarka družb Verlipack in ne kot izdelovalka tekstila, pri čemer
naj bi imelo dejstvo, da je bila prisiljena kupiti delnice skupine, ki izdeluje steklo za embalažo, ter jih plasirati v holding,
ki ga nadzoruje drug subjekt na tem trgu, malo zveze s tekstilno dejavnostjo skupine Beaulieu. Tožeča stranka trdi, da je
v takih razmerah izpodbijana odločba, ob tem da je pomoč podana na trgu, ki ni trg, na katerem je nastalo izkrivljanje konkurence,
napačna, ker se glede dveh pogojev iz člena 87(1) ES sklicuje samo na položaj skupine Beaulieu na trgu tekstila. Drugič, dejstvo,
da so bila sredstva iz njenega premoženja namenjena za naložbo v družbo Verlipack, naj bi zaviralo in ne podpiralo njeno dejavnost
na področju tekstila, kar velja še toliko bolj, saj bi bila izguba iz te naložbe velika.
Tožeča stranka meni, da Komisija z zahtevo po vračilu omenjenega zneska v izpodbijani odločbi ne bi odpravila izkrivljanja
konkurence, ampak bi ravno nasprotno kaznovala skupino Beaulieu, medtem ko naj bi javni sektor sam priznal, da je tožeča stranka
v zameno za delnice plačala nesorazmerno ceno in naj bi Valonska regija to dajatev izravnala z dodatkom z dne 20. novembra
1998. Poleg tega naj bi bila tožeča stranka imetnica delnic v družbi Verlipack Holding I samo za prehodno obdobje, ne da bi
iz tega pridobila kakršno koli finančno ali gospodarsko korist. Tudi ob predpostavki, da je tožeča stranka prejela te delnice
zastonj, ta meni, da to darilo ni imelo nobenega vpliva na konkurenco na trgu tekstila.
Komisija predlaga, naj se ta del zavrne.
–       Presoja Sodišča prve stopnje
Uvodoma je treba poudariti, da tožeča stranka s tem delom izpodbija, prvič, analizo, ki jo je izdelala Komisija v zvezi z
ugotovitvijo, da sta v tem primeru podana pogoja, ki se nanašata na izkrivljanje konkurence in na vplivanje na trgovino med
državami članicami, ki sta določena v členu 87(1) ES, in, drugič, domnevno kratko obrazložitev teh dveh pogojev v izpodbijani
odločbi, pri čemer je obrazložitev prav tako predmet četrtega tožbenega razloga in bo torej obravnavana v tem okviru.
Najprej, glede pogoja v zvezi z izkrivljanjem konkurence je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso državne
pomoči, ki so namenjene za zmanjšanje stroškov podjetja, ki bi jih to običajno moralo nositi v okviru tekočega poslovanja
običajnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 8. junija 1995 v zadevi
Siemens proti Komisiji, T‑459/93, Recueil, str. II‑1675, točki 48 in 77 ter navedena sodna praksa, in z dne 30. aprila 1998
v zadevi Vlaamse Gewest proti Komisiji, T‑214/95, Recueil, str. II‑717, točka 43).
Prav tako je treba poudariti, da kakor hitro državna oblast favorizira podjetje, ki posluje v zelo konkurenčnem sektorju,
tako da mu da prednost, nastane izkrivljanje konkurence oziroma možnost takega izkrivljanja (sodba v zadevi Vlaamse Gewest
proti Komisiji, točka 177 zgoraj, točka 46).
V tem primeru, tako kot je bilo ugotovljeno v okviru preizkusa prvega in drugega dela tega tožbenega razloga, se je Valonska
regija odpovedala terjatvi v višini 113.712.000 BEF, ki jo je imela do tožeča stranke, ki je opravljala dejavnost v sektorju
tekstila, ki je popolnoma odprt za konkurenco.
Komisija je torej v točki 71 izpodbijane odločbe upravičeno menila, da je sporna pomoč izkrivljala ali bi lahko izkrivljala
konkurenco.
Glede pogoja v zvezi z vplivanjem na trgovino med državami članicami iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba šteti,
da pomoč države članice vpliva na trgovino znotraj Skupnosti, ko okrepi položaj podjetja glede na druga podjetja, ki mu konkurirajo
v okviru trgovine znotraj Skupnosti (sodbi Sodišča z dne 17. septembra 1980 v zadevi Philip Morris proti Komisiji, 730/79,
Recueil, str. 2671, točka 11, in z dne 17. junija 1999 v zadevi Belgija proti Komisiji, C‑75/97, Recueil, str. I‑3671, točka
47; sodbe Sodišča prve stopnje Vlaamse Gewest proti Komisiji, točka 177 zgoraj, točka 50; z dne 11. julija 2002 v zadevi HAMSA
proti Komisiji, T‑152/99, Recueil, str. II‑3049, točka 220, in Fleuren Compost proti Komisiji, točka 83 zgoraj, točka 57).
V tem primeru je Komisija v točki 70 izpodbijane odločbe sestavila razpredelnico, ki ji tožeča stranka ni nasprotovala in
iz katere izhaja, da je med Belgijo in ostalim svetom na področju preprog in drugih talnih oblog iz tekstila velika trgovinska
menjava, saj je Belgija leta 1998 izvozila za 2.009.560.000,84 evra in uvozila za 211.659.000,19 evra blaga.
Poleg tega iz točke 71 izpodbijane odločbe, zlasti iz opombe št. 17, izhaja, da je tožeča stranka prvi evropski izdelovalec
preprog, ki izvozi 98 % proizvodnje. Komisija je izpostavila, da je prodaja tožeče stranke v letih 1997, 1998 in 1999 znašala
4.379.764.000 BEF, 5.182.220.000 BEF oziroma 4.821.857.000 BEF.
Nazadnje, ni mogoče sprejeti trditve tožeče stranke, da naj pogoji, določeni v členu 87(1) ES, v tem primeru ne bi bili izpolnjeni,
ker naj bi sporna pomoč nastala na trgu, ki ni trg, na katerem naj bi nastalo izkrivljanje konkurence. Namreč, kot je razvidno
iz izpodbijane odločbe, se je zadevna državna pomoč nanašala na skupino Beaulieu, ki jo – kot je razvidno iz točke 22 izpodbijane
odločbe – vodi tožeča stranka. Dodeljena pomoč 113.712.000 BEF – ki kot je bilo ugotovljeno v točki 169 te sodbe, ni bila
vložena v kapital družbe Verlipack Holding II oziroma v kateri drugi kapital katere druge družbe steklarskega sektorja – je
ostala v premoženju skupine Beaulieu. Ta pomoč se je torej nujno prenesla v sektor, v katerem je dejaven Beaulieu, torej v
tekstilnega. Pomoč, ki jo je prejela tožeča stranka, je tako pomenila konkurenčno prednost na trgu tekstila.
Iz tega izhaja, da se tretji del ne sprejme in da je treba prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Drugi tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti in člena 14 Uredbe št. 659/1999
Trditve strank
Tožeča stranka poudarja, da v skladu s sodno prakso akti institucij Skupnosti ne smejo prekoračiti meje tistega, kar je primerno
in potrebno za dosego zasledovanega cilja (sodba Sodišča z dne 17. maja 1984 v zadevi Denkavit Nederland, 15/83, Recueil,
str. 2171; sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. novembra 2001 v zadevi Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie proti Komisiji, T‑9/98,
Recueil, str. II‑3367) in da je to načelo določeno v členu 14 Uredbe št. 659/1999, ki določa, da Komisija ne zahteva vračila
pomoči, ki bi bilo v nasprotju s kakšnim splošnim načelom prava Skupnosti.
Tožeča stranka pa meni, da je dokazala, da ji izsiljeni odkup zadevnih delnic in udeležbenih obveznic družb Verlipack ni prinesel
nobene finančne ali druge koristi v smislu člena 87 ES, tako da bi bilo v nasprotju z načelom sorazmernosti, da bi ji naložili
vračilo neobstoječe pomoči.
Poleg tega tožeča stranka meni, da naj tudi ob predpostavki, da je bila državna pomoč, ki ji je dala prednost, podeljena,
domnevne koristi ne bi bilo mogoče opredeliti na običajen način. V večini primerov se namreč domneva, da obseg pomoči za tekoče
poslovanje, ki jo je prejelo podjetje, v bistvu ustreza obsegu oviranja konkurence v sektorju, kjer posluje. V tem primeru
pa naj, prvič, ne bi bilo neposrednega prenosa likvidnih sredstev iz javnega v zasebni sektor in, drugič, koristi ne bi nastale
v sektorju, kjer tradicionalno posluje. Napačno naj bi torej bilo, da bi se obseg izkrivljanja konkurence na trgu tekstila
določil samo po nominalni vrednosti delnic skupine izdelovalcev stekla za embalažo, ki jih je pridobila tožeča stranka. Kot
trdi tožeča stranka, iz dejanskega stanja pri tej zadevi izhaja, da nominalna vrednost delnic ne more ustrezati zatrjevanemu
izkrivljanju konkurence na trgu tekstila, ne samo zaradi čezmerno visoke vrednosti, ki nikakor ne ustreza njihovi dejanski
vrednosti, ampak tudi zato, ker tudi ob predpostavki, da ji je izsiljen nakup prinesel korist, posledica te ne bi moglo biti
izkrivljanje konkurence na trgu tekstila, saj naj brezplačna pridobitev delnic na trgu stekla ne bi avtomatično pomenila poslovne
koristi na tem trgu tekstila.
Iz tega naj bi izhajalo, da naj bi bila trditev Komisije – da naj bi bila vrnitev nominalne vrednosti delnic, ki jih je pridobila
tožeča stranka, potrebna za odpravo izkrivljanja konkurence – v nasprotju z gospodarsko stvarnostjo, tako da naj bi z zahtevo
po tem vračilu Komisija kršila načelo sorazmernosti in člen 14 Uredbe št. 659/1999.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne.
Presoja Sodišča prve stopnje
Glede trditve tožeče stranke – da naj bi Komisija kršila člen 14(1) Uredbe št. 659/1999 in načelo sorazmernosti z zahtevo
po vračilu pomoči, čeprav ji izsiljeni odkup delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I, v skladu s pogodbo z dne
18. decembra 1996, ni prinesel nobene finančne koristi – zadošča ugotovitev, da je treba trditev, ki se nanaša na domnevno
prisilo tožeče stranke k temu nakupu, ker je podlaga za zatrjevano kršitev, zavrniti iz razlogov, omenjenih v točkah od 129
do 149 te sodbe.
Ob izhodišču, da trditev tožeče stranke ne temelji na taki prisili, ampak samo na samem nakupu delnic, ki ga je izvedla tožeča
stranka, jo je treba prav tako zavrniti.
Ugotoviti je namreč treba, da je šlo v tem primeru, kot izhaja iz izpodbijane odločbe, zlasti iz točk 91 in 92, za državno
pomoč zaradi dejstva, da se je Valonska regija 20. novembra 1998 odpovedala gotovi terjatvi v višini 113.712.000 BEF do skupine
Beaulieu v zameno za 9704 delnic družbe Verlipack Holding II, ki so bile na dan prenosa decembra 1998 brez vrednosti, saj
so bila sredstva te družbe 11. februarja 1998 ovrednotena na 1 BEF.
Tožeča stranka torej izhaja iz napačne predpostavke, ko trdi, da je bil obseg izkrivljanja konkurence napačno ugotovljen na
podlagi nominalne vrednosti delnic, pridobljenih leta 1996, ker ta operacija ni kvalificirana za državno pomoč, ampak pomoč
pomeni odpoved Valonske regije gotovi in likvidni terjatvi v višini 113.712.000 BEF, ki jo je imela proti tožeči stranki in
ki je ta ni nikoli izpodbijala pred nacionalnimi sodišči.
Z odpovedjo taki terjatvi v korist zasebnega podjetja pa je Kraljevina Belgija izvršila pomoč v znesku 113.712.000 BEF, ki
je iz javnega prešel v zasebni sektor.
Obseg izkrivljanja mora biti torej presojan glede na dejstvo, da je imela Valonska regija do tožeče stranke gotovo in likvidno
terjatev v znesku 113.712.000 BEF, za katero se je odločila, da je ne bo izterjala.
Zaradi odpovedi terjatvi v tem znesku torej Komisija v točki 111 izpodbijane odločbe zahteva izterjavo pomoči, „da bi se vzpostavile
gospodarske okoliščine, s katerimi bi se moralo soočiti podjetje, če mu ne bi bila podeljena nezdružljiva pomoč“.
Glede trditve tožeče stranke – da posledica dodeljene pomoči ne bi moglo biti izkrivljanje konkurence na trgu tekstila, saj
naj brezplačna pridobitev delnic na trgu stekla ne bi avtomatično pomenila tudi poslovne koristi na tem trgu tekstila – zadošča
ugotovitev, kot je bilo že ugotovljeno v točki 184 te sodbe, da je pomoč, ki jo je dobila tožeča stranka, ostala v premoženju
skupine Beaulieu in se je tako pokazala v finančni koristi na trgu tekstila, tako da je nujno taka, da lahko izkrivlja konkurenco
na skupnem trgu in prizadene trgovino med državami članicami, saj je položaj podjetja, ki jo je prejelo, glede na druga podjetja
okrepila in mu omogočila povečanje izvoza.
Tako Komisiji ni mogoče očitati, da je kršila načelo sorazmernosti in člen 14 Uredbe št. 659/1999, ker je zahtevala vračilo
vrednosti pomoči, ki pomeni odpoved terjatvi v znesku 113.712.000 BEF.
V takih razmerah mora biti drugi tožbeni razlog zavrnjen.

Tretji tožbeni razlog: kršitev načela enakega obravnavanja
Tožeča stranka, ki ta tožbeni razlog razdeli na tri dele, očita Komisiji, da je kršila načelo enakega obravnavanja – kot ga
je Sodišče opredelilo v sodbi z dne 19. oktobra 1977 v združenih zadevah Ruckdeschel in drugi (117/76 in 16/77, Recueil, str. 1753)
– in sicer, prvič, z uporabo dveh različnih metod za presojo vrednosti delnic in udeležbenih obveznic družb Verlipack, ki
jih je imela tožeča stranka, drugič, z izvedbo omenjene presoje dveh različnih časovnih trenutkov in, tretjič, z uporabo trditve,
ki se nanaša na končnega prejemnika državne pomoči, na dva različna načina.
Prvi del: dejstvo, da je izpodbijana odločba kršila načelo enakega obravnavanja z uporabo dveh različnih metod za ugotovitev
vrednosti delnic in udeležbenih obveznic
–       Trditve strank
Tožeča stranka očita Komisiji, da je uporabila dve različni metodi za ugotovitev vrednosti delnic in udeležbenih obveznic
družb Verlipack, ki jih je imela tožeča stranka, prvo, ki temelji na emisijski ceni (nominalna vrednost, ki znaša 113.712.000
BEF – cena, za katero jih je tožeča stranka morala kupiti), in drugo, ki temelji na dejanski vrednosti delnic ob njihovem
prenosu na Valonsko regijo, ki naj bi bila, v skladu s točko 80 izpodbijane odločbe, v končni fazi nič.
V okviru teh dveh transakcij pa naj bi bili Valonska regija in tožeča stranka v dejansko povsem enakih položajih: obe naj
bi prenesli vrednostne papirje družb Verlipack, ko naj bi bile te družbe v gospodarskih težavah, pa naj bo to decembra leta
1996, ko je Valonska regija prenesla zadevne delnice in udeležbene obveznice na tožečo stranko, ali novembra leta 1998, ko
je tožeča stranka delnice prenesla na Valonsko regijo. Decembra 1996 naj bi namreč družbi Verlipack Jumet in Verlipack Ghlin
imeli zelo velike izgube.
Tako se tožeča stranka sprašuje, ali je imela Komisija razloge za uporabo dveh različnih metod za določitev vrednosti vrednostnih
papirjev v bistvenem enakih družb, v dveh sicer nedvomno različnih časovnih trenutkih, vendar v zelo podobnih finančnih razmerah.
Tožeča stranka izpostavi, da je edina utemeljitev, ki jo poda Komisija, kraljevi odlok iz leta 1985. V skladu s sodno prakso,
omenjeno v točki 126 te sodbe, pa bi bil tak vidik preveč formalen, tog in omejujoč ter ne bi upošteval dejanskega in gospodarskega
okvira te zadeve. Valonska regija naj bi po eni strani namreč ponovila, da je bila cena, ki jo je plačala tožeča stranka leta
1996, previsoka, po drugi strani pa naj bi leta 1997 pri Heyu upoštevala dejansko vrednost delnic.
Komisija predlaga, naj se ta del zavrne.
–       Presoja Sodišča prve stopnje
Opozoriti je treba, da na podlagi ustaljene sodne prakse diskriminacija pomeni drugačno obravnavanje primerljivih položajev,
ki določene subjekte postavlja v manj ugoden položaj kot druge, razen če je tako različno obravnavanje utemeljeno z obstojem
pomembnih dejanskih razlik (sodbe Sodišča z dne 13. julija 1962 v združenih zadevah Klöckner-Werke in Hoesch proti Visoki
oblasti, 17/61 in 20/61, Recueil, str. 615, 652; z dne 15. januarja 1985 v zadevi Finsider proti Komisiji, 250/83, Recueil,
str. 131, točka 8, in z dne 26. septembra 2002 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑351/98, Recueil, str. I‑8031, točka 57;
sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. julija 1999 v zadevi Wirtschaftsvereinigung Stahl proti Komisiji, T‑106/96, Recueil, str. II‑2155,
točka 103).
Glede na to je treba izpostaviti, da je tožeča stranka, v skladu s pogodbo z dne 30. aprila 1985, h kateri je pristopila z
dodatkom z dne 18. novembra 1987, sprejela prevzeti za svoj račun pravice in obveznosti, ki izhajajo iz te pogodbe, ki je
v členu 10 natančno predvidevala pogoje, pod katerimi je možno kupiti delnice razreda B in udeležbene obveznice razreda I,
zlasti ceno. Ta pogodba je poleg tega izrecno napotila na kraljevi odlok iz leta 1985, ki je določal zlasti pogoje cene za
njihov nakup.
Tako kot izhaja iz točk 77 in 78 izpodbijane odločbe, je bila cena, določena s pogodbo z dne 18. decembra 1996, v skladu s
kraljevim odlokom iz leta 1985, enaka 80 % vrednosti prednostnih delnic brez glasovalne pravice, ki je bila določena s pogodbo
z dne 30. aprila 1985. Na podlagi tega posla je imela tožeča stranka gotov in likviden dolg v višini 113.712.000 BEF do Valonske
regije.
Po drugi strani pa je morala biti vrednost delnic – ki jih je Valonska regija z dodatkom z dne 20. novembra 1998 sprejela
za plačilo terjatve v višini 113.712.000 BEF, kot izhaja iz točk od 73 do 76 in točke 80 izpodbijane odločbe – ob tem, da
v ničemer ni bila vezana na kraljevi odlok iz leta 1985, določena glede na dejstva, kot so bila podana na dan sklenitve tega
dodatka. Ob sprejetju dodatka z dne 20. novembra 1998 je bila družba Verlipack Holding II, katere delnice so bile prenesene
na Valonsko regijo, v stanju ustavitve plačil, ki je v skladu s sodbo Tribunal de commerce de Mons z dne 31. maja 1999, segalo
v junij 1998, njena sredstva pa so bila ovrednotena na 1 BEF. Te delnice, katerih nominalna vrednost je bila 100 milijonov
BEF, so bile torej v trenutku, ko je bil sprejet dodatek z dne 20. novembra 1998, brez vrednosti, česar tožeča stranka ni
izpodbijala. Komisija je torej ta dodatek lahko presojala ob upoštevanju dejanske vrednosti zadevnih delnic.
Iz tega sledi, da položaja nista bila povsem enaka in da Komisija ni kršila načela enakega obravnavanja.
Te ugotovitve ne izpodbije trditev tožeče stranke, ki izhaja iz primerjave njenega položaja s položajem Heya, v okviru opcijske
pogodbe z dne 9. aprila 1997, ki sta jo podpisala Verlipack Holding I in Valonska regija in s katero je bilo dogovorjeno,
da „cena vsake delnice [ustreza] izračunani vrednosti, tako da se neto sredstva […] družbe SA Verlipack Holding II […] delijo
s številom delnic, ki jih je ta družba izdala“.
Iz te pogodbe pa ne izhaja, da bi bile delnice družbe Verlipack Holding II, ki jih je imela Valonska regija, prednostne in
brez glasovalne pravice v smislu kraljevega odloka iz leta 1985.
V vsakem primeru je tudi ob predpostavki, da so bile delnice, ki so bile predmet te opcijske pogodbe, primerljive s tistimi,
ki so bile predmet prenosa v okviru pogodbe z dne 18. decembra 1996, mogoče ugotoviti, tako kot upravičeno trdi Komisija,
da bi bila Valonska regija tista, ki bi diskriminatorno obravnavala tožečo stranko in ne Komisija.
Prvi del tretjega tožbenega razloga se zato zavrne.
Drugi del: dejstvo, da je pri izpodbijani odločbi podana kršitev načela enakega obravnavanja, ker se vrednost delnic in udeležbenih
obveznic presoja v različnih trenutkih
–       Trditve strank
Kot trdi tožeča stranka, iz izpodbijane odločbe izhaja, da so bile delnice, ki so bile predmet nadomestne izpolnitve decembra
1998, ovrednotene na 0 BEF zaradi dejstva, ker je bila vrednost sredstev družbe Verlipack Holding II 11. februarja 1999 zmanjšana
na 1 BEF. Komisija naj bi torej določila vrednost delnic, ki so bile dane v plačilo Valonski regiji, glede na trenutek sprejetja
izpodbijane odločbe in naj bi upoštevala kasnejši razvoj zadevne družbe skupine Verlipack do uvedbe stečaja. Po drugi strani
pa naj bi Komisija v zvezi z vrednostjo delnic, ki so bile kupljene leta 1996, upoštevala samo njihovo nominalno vrednost
ob odkupu. V točki 107 izpodbijane odločbe naj torej Komisija ne bi nikakor upoštevala gospodarskega in finančnega razvoja
zadevnih družb niti Odločbe 2001/856, iz katere naj bi izhajalo, da naj bi bil finančni položaj družbe Verlipack pred vstopom
Heya v skupino brezupen. Poleg tega naj Komisija ne bi upoštevala dodatka z dne 20. novembra 1998, v skladu s katerim je terjatev
v skladu s civilnim pravom po nadomestni izpolnitvi z delnicami družbe Verlipack Holding II že ugasnila. Razlikovanje Komisije
med tema položajema, ki se kaže v dejstvu, da upošteva gospodarski in finančni razvoj skupine Verlipack pri prvem položaju,
ne pa tudi pri drugem, naj ne bi bilo objektivno upravičeno in naj bi pomenilo kršitev načela enakega obravnavanja.
Komisija predlaga, naj se ta del zavrne.
–       Presoja Sodišča prve stopnje
Ugotoviti je treba, da tožeča stranka v drugem delu v glavnem ponavlja trditve, ki jih je podala v okviru prvega dela, ki
se nanašajo na vrednost zadevnih delnic in udeležbenih obveznic, zaradi česar se Sodišče prve stopnje sklicuje na točke od
207 do 211 te sodbe.
V vsakem primeru je treba izpostaviti, da je Komisija – da bi določila obseg dodeljene pomoči tožeči stranki z dodatkom z
dne 20. novembra 1998 – upravičeno upoštevala dejansko stanje v trenutku, ko je Valonska regija za plačilo gotove in likvidne
terjatve v višini 113.712.000 BEF sprejela izročitev 9704 delnic družbe Verlipack Holding II, ki na ta dan, torej 20. novembra
1998, niso imele več nobene vrednosti.
Drugi del tretjega tožbenega razloga je treba zato zavrniti.
Tretji del: dejstvo, da je pri izpodbijani odločbi podana kršitev načela enakega obravnavanja z argumentacijo, ki se nanaša
na ugotavljanje končnega prejemnika državne pomoči, na dva različna načina
–       Trditve strank
Tožeča stranka poudarja, da Heye, kot izhaja iz točk 109 in 110 Odločbe 2001/856, ni veljal za končnega prejemnika pomoči.
Tožeča stranka prav tako trdi, da naj sama ne bi mogla veljati za končno prejemnico pomoči, ker je dejansko takoj (24. januarja
1997) prenesla vrednostne papirje, ki jih je dobila 18. decembra 1996, na Verlipack Holding I, nad katerim je nadzor od 11.
aprila 1997 izvajala družba Heye. Tožeča stranka naj torej ne bi imela dejanske koristi domnevne državne pomoči, saj naj bi
bil njen položaj enak položaju Heya v Odločbi 2001/856. Komisija naj bi z različnim obravnavanjem teh dveh družb, ne da bi
zato navedla objektivno utemeljitev, kršila načelo enakega obravnavanja.
Komisija predlaga, naj se ta del zavrne.
–       Presoja Sodišča prve stopnje
V okviru tretjega dela tožeča stranka ponovno izpodbija dejstvo, da naj bi bila prejemnica pomoči in, opirajoč se na točki
109 in 110 Odločbe 2001/856, trdi, da je tako kot Heye delnice in udeležbene obveznice, ki jih je pridobila 18. decembra 1996,
lahko uporabila le za to, da jih je takoj po vmesnem členu Verlipack Holding I prenesla v obrate družbe Verlipack, tako da
naj od domnevne državne pomoči ne bi imela koristi.
Prvič, opozoriti je treba, kot izhaja iz izpodbijane odločbe, da je Komisija štela za državno pomoč samo odpoved terjatvi,
ki je bila določena z dodatkom z dne 20. novembra 1998, zaradi česar se glede posla iz pogodbe z dne 18. decembra 1996 vprašanje,
ali gre za državno pomoč, ne zastavlja.
Drugič, izpostaviti je treba, da je Komisija v točki 108 Odločbe 2001/856 ugotovila, da so „določila o predmetu obeh pogodb
(izdaja obveznic in posojilo)
expressis verbis
določala, da se Heye i) zaveže dokapitalizirati proizvodna obrata v Ghlinu in Jumetu in ii) financirati investicije treh
obratov družbe Verlipack, vključno z obratom v Molu (Flandrija)“. Iz tega izhaja, da je Heye moral s pomočjo sredstev, ki
jih je prejel, dokapitalizirati družbo Verlipack.
Po drugi strani v dodatku z dne 20. novembra 1998 ni nobenega takega določila, tožeča stranka pa tudi ni trdila, da bi bilo
tako določilo o prenosu denarnih sredstev, ki bi ji bil na voljo, predvideno, tako da njen položaj ne bi mogel biti primerljiv
s položajem Heya. Poleg tega ni tožeča stranka nikoli trdila, da je po odpovedi terjatvi, ki jo je imela Valonska regija,
začela dokapitalizacijo družbe Verlipack v vrednosti tako odpovedane terjatve.
Iz navedenega izhaja, da se tretji del zavrne, zaradi česar je treba zavrniti tretji tožbeni razlog v celoti.

Četrti tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je izpodbijana odločba pomanjkljivo obrazložena v najmanj štirih točkah.
Prvič, tožeča stranka trdi, da izpodbijana odločba ni dovolj obrazložena v zvezi z razlogi, zaradi katerih se Komisija opira
izključno na nominalno vrednost vrednostnih papirjev, ki jih je tožeča stranka kupila, ne da bi upoštevala zapleteno dejansko
ozadje te zadeve.
Drugič, v izpodbijani odločbi naj ne bi bili navedeni razlogi, zakaj se, po eni strani, določitev vrednosti delnic, ki so
bile izročene za plačilo (katerih vrednost je ocenjena na 1 BEF), opira na dan njenega sprejetja in, po drugi strani, na 18.
december 1996, ko je bila tožeča stranka prisiljena kupiti delnice, kar pomeni njihovo nominalno vrednost. V izpodbijani odločbi
naj ne bi bila dovolj obrazložena ta razlika.
Tretjič, v izpodbijani odločbi naj ne bi bila utemeljena različna obravnava tožeče stranke in Heya v celotnem spisu Verlipack.
Tako kot se za Heye v Odločbi 2001/856 ni štelo, da je bil končni prejemnik pomoči, bi se moralo tudi v izpodbijani odločbi
šteti, da tožeča stranka ne more biti podjetje, ki je imelo korist od vrednostnih papirjev, ki jih je seveda pridobilo, vendar
s prisilo. Tožeča stranka naj bi finančno korist, če je sploh podana, dobila le tedaj, ko je imela vrednostne papirje, in
sicer od 18. decembra 1996 do 11. aprila 1997.
Nazadnje, tožeča stranka, navezujoč se na to, kar je omenjeno v točkah od 172 do 174 te sodbe, trdi, da se je Komisija izognila
pojasnilu, zakaj naj bi pomoč, če predpostavimo, da je bila podeljena, izkrivljala konkurenco in prizadela trgovino med državami
članicami na trgu tekstila.
Komisija predlaga, naj se ta tožbeni razlog zavrne.
Presoja Sodišča prve stopnje
Poudariti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost obrazložitve iz člena 253 ES pomeni bistveno postopkovno
zahtevo, ki jo je treba ločiti od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, pri kateri se zastavlja vprašanje vsebinske zakonitosti
spornega akta. Obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, mora biti prirejena naravi obravnavanega akta ter jasno in nedvoumno
izražati sklepanje institucije, ki je izdajatelj akta, tako da se stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa
in da pristojno sodišče lahko opravi svoj nadzor (sodbe Sodišča z dne 13. marca 1985 v združenih zadevah Nizozemska in Leeuwarder
Papierwarenfabriek proti Komisiji, 296/82 in 318/82, Recueil, str. 809, točka 19; Komisija proti Sytravalu in Brink’s France,
točka 83 zgoraj, točki 63 in 67, z dne 19. septembra 2002 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑114/00, Recueil, str. I‑7657,
točka 62; Fleuren Compost proti Komisiji, točka 83 zgoraj, točka 119).
Poleg tega je to zahtevo treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, predvsem glede na vsebino akta, naravo razlogov,
na katere se sklicuje, in interes, ki bi ga lahko imeli naslovniki oziroma drugi subjekti, ki jih akt neposredno in posamično
zadeva. Ne zahteva se, da bi obrazložitev pojasnila vse upoštevne dejanske in pravne elemente, ker je treba vprašanje, ali
je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami iz člena 253 ES, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak
tudi glede na njegovo sobesedilo in glede na celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (glej zgoraj v točki 234 navedeno
sodbo Španija proti Komisiji, točka 63, in sodbo Sodišča z dne 28. januarja 2003 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑334/99,
Recueil, str. I‑1139, točka 58 in navedena sodna praksa).
Uporaba tega načela pri opredelitvi ukrepa za pomoč zahteva, da se navedejo razlogi, zaradi katerih je Komisija štela, da
za zadevni ukrep velja člen 87(1) ES (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 1998 v zadevi Cityflyer Express proti Komisiji,
T‑16/96, Recueil, str. II‑757, točka 66).
Glede na to sodno prakso ne kaže, da Komisija v tem primeru ne bi izpolnila obveznosti, da dovolj obrazloži izpodbijano odločbo
glede štirih očitkov, ki jih je podala tožeča stranka.
Prvič, v zvezi z dejstvom, da se Komisija opira na nominalno vrednost delnic razreda B in udeležbenih obveznic razreda I,
ki jih je tožeča stranka kupila leta 1996, zadošča ugotovitev, kot izhaja iz točk od 150 do 156 te sodbe v zvezi z vrednostjo
zadevnih delnic in udeležbenih obveznic, da je Komisija v točkah 77 in 78 izpodbijane odločbe obrazložila, zakaj se je oprla
na tako vrednost. V teh dveh točkah piše:
„Belgija trdi, da cena 113.712.000 BEF, ki je bila določena decembra 1996, za delnice brez glasovalne pravice in za udeležbene
obveznice, ki jih je Sowagep prenesel na skupino Beaulieu, ni ustrezala njihovi vrednosti. V tem primeru, kot zatrjuje Belgija,
je šlo za ‚ceno, ki je bila vsiljena s kraljevim odlokom z dne 7. maja 1985‘. V skladu s členom 3 tega kraljevega odloka namreč
odkupna cena prednostnih delnic brez glasovalne pravice ‚ne more biti nižja od 80 % emisijske cene‘. Cena 113.712.000 BEF
za delnice in udeležbene obveznice, ki jih je kupila skupina Beaulieu decembra 1996, je pomenila, kot trdi Belgija, 80 % njihove
emisijske cene.
Dolžnost določiti ceno na 80 % emisijske cene pa je obveznost, ki je določena z belgijskim zakonom, in je veljala brez izjeme
za vse, ki so želeli kupiti take prednostne delnice.“
V delu, v katerem se trditev tožeče stranke navezuje na dejstvo, da Komisija ni dovolj obrazložila izpodbijane odločbe, ker
naj ne bi navedla razlogov, zaradi katerih se je, ne da bi upoštevala zelo zapleteno dejansko ozadje te zadeve, torej domnevno
prisilo, oprla samo na nominalno vrednost vrednostnih papirjev, ki jih je kupila tožeča stranka leta 1996, jo je treba zavrniti
iz razlogov, ki so bili navedeni v točkah od 129 do 149 te sodbe.
Iz tega izhaja, da Komisiji ni mogoče očitati, da glede tega vprašanja ni obrazložila izpodbijane odločbe.
Drugič, glede dejstva, da naj v izpodbijani odločbi ne bi bili navedeni razlogi, zaradi katerih se je Komisija, v zvezi z
vrednostjo zadevnih delnic, ki so bile dane v plačilo Valonski regiji leta 1998, oprla na dan, ko je bila izpodbijana odločba
sprejeta, in na dan, ko je tožeča stranka pod prisilo kupila zadevne delnice in udeležbene obveznice, torej 18. december 1996,
je treba ugotoviti, kot izhaja iz analize, ki je bila opravljena v točkah od 207 do 211 in od 218 do 220 te sodbe, da je ta
institucija v točkah od 77 do 79 izpodbijane odločbe dovolj obrazložila, zakaj je bila višina terjatve Valonske regije do
tožeče stranke decembra 1996 113.712.000 BEF. Enako velja za vrednost delnic družbe Verlipack Holding II, saj je Komisija
v točkah od 73 do 76 in v točki 80 izpodbijane odločbe razložila, zakaj novembra 1998 te delnice niso imele več nobene vrednosti.
Poleg tega, če tožeča stranka izpodbija utemeljenost obrazložitve izpodbijane odločbe, tako da se opira na prisilo, katera
naj bi se nad njo izvajala, jo je treba zavrniti iz razlogov, ki so bili navedeni v točkah od 129 do 149 te sodbe.
Tretjič, glede na domnevno neobrazložitev izpodbijane odločbe v zvezi z različnim obravnavanjem tožeče stranke in Heya zaradi
dejstva, da naj bi bila tožeča stranka v nasprotju s Heyem veljala za podjetje, ki je prejelo pomoč, je treba izpostaviti,
da je Komisija zlasti v točkah 73, 80 in 91 pojasnila, zakaj je bilo treba tožečo stranko šteti za podjetje, ki je prejelo
zadevno pomoč.
Dalje, položaj pri zadevni državni pomoči, ki je predmet Odločbe 2001/856, je bil drugačen. Kot izhaja iz točk 225 in 226
te sodbe, je namreč Komisija v točki 108 te odločbe ugotovila, da je morala biti pomoč namenjena dokapitalizaciji proizvodnih
obratov v Ghlinu in Jumetu, tako da Heye ni bil končni prejemnik pomoči.
Tožeča stranka tako ne more očitati Komisiji, da ni obrazložila domnevne razlike pri obravnavi nje in Heya.
Na koncu je treba glede očitka, da naj Komisija ne bi navedla razlogov, zaradi katerih naj bi pomoč, če predpostavimo, da
je bila podeljena, izkrivljala konkurenco in prizadela trgovino med državami članicami, ugotoviti, kot je razvidno iz točk
od 176 do 184 te sodbe, da je Komisija, zlasti v točkah od 70 do 72 izpodbijane odločbe, glede tega vprašanja dovolj jasno
podala bistvena dejstva in pravne razloge, tako da sta se lahko tožeča stranka in sodišče Skupnosti seznanila z razlogi, zakaj
je Komisije menila, da je sporna transakcija povzročila izkrivljanje konkurence in prizadela trgovino znotraj Unije (sodba
Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2003 v združenih zadevah Westdeutsche Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen
proti Komisiji, T‑228/99 in T‑233/99, Recueil, str. II‑435, točke od 292 do 294).
Iz tega izhaja, da je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.

Zahteva tožeče stranke za predložitev listin
Tožeča stranka zahteva, naj Komisija, če vztraja pri trditvah o ceni delnic leta 1996, sama izdela evalvacijsko poročilo,
s katerim bo podprla to stališče.
Kot je razvidno iz zgoraj navedenega, je Sodišče prve stopnje o tožbi lahko odločilo na podlagi predlogov, tožbenih razlogov
in trditev, ki so bili podani v postopku, ter na podlagi dokumentov, ki so jih priložile stranke (glej v tem smislu sodbo
Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra 2001 v zadevi E proti Komisiji, T‑152/00, RecFP, str. I‑A‑179 in II‑813, točka 86,
in z dne 6. julija 2004 v zadevi Huygens proti Komisiji, T‑281/01, RecFP, str. I‑A‑203 in II‑903, točka 145).
Zato je treba zavrniti zahtevo tožeče stranke, naj se Komisiji odredi, naj poleg dokumentov, ki jih je že predložila na zahtevo
Sodišča prve stopnje, predloži še druge dokumente (glej v tem smislu sodbi v zadevi E proti Komisiji, točka 249 zgoraj, točka
87, in v zadevi Huygens proti Komisiji, točka 249 zgoraj, točka 146).

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti razširjeni senat)
razsodilo:
1)
Tožba se zavrne.
2)
Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 23. novembra 2006.
Sodni tajnik

Predsednik
E. Coulon

M. Vilaras
*
Jezik postopka: nizozemščina.