CELEX: 62003CJ0537
Pakollinen liikennevakuutus
Direktiivit 84/5/ETY ja 90/232/ETY
Vahingonkorvausvastuusäännöstö
Matkustajan myötävaikutus vahinkoon
Oikeus korvaukseen evätään tai sitä rajoitetaan

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden
lainsäädännön lähentämisestä 30 päivänä joulukuuta 1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY (EYVL 1984, L 8, s.
17; jäljempänä toinen direktiivi) ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan
jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14 päivänä toukokuuta 1990 annetun kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY
(EYVL L 129, s. 33; jäljempänä kolmas direktiivi) tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat K. Candolin, Viljaniemi ja Paananen sekä Vahinkovakuutusyhtiö Pohjola
(jäljempänä Pohjola) ja Ruokoranta ja joka koskee ensiksi mainituille auto-onnettomuuden johdosta maksettavia korvauksia.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista
koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24 päivänä huhtikuuta 1972 annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY
(EYVL L 103, s. 1; jäljempänä ensimmäinen direktiivi) 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava – – tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän
vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella. Vakuutetun vastuun laajuus sekä vakuutusturvan
ehdot määräytyvät näiden toimenpiteiden mukaisesti.”
4       Toisen direktiivin johdanto-osan seitsemännessä ja yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”On vahingon kärsineiden etujen mukaista, että joidenkin poikkeuslausekkeiden vaikutukset rajoitetaan vakuutuksenantajan ja
vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön väliseen suhteeseen – –
– –
vakuutetun henkilön, kuljettajan tai muun vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön perheenjäsenten henkilövahingot on kaikissa
tapauksissa korvattava samassa suhteessa kuin muiden kolmansien henkilövahingot.”
5       Saman toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että mitään direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan
1 kohdan mukaisesti tehdyn vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus
tapauksissa, joissa ajoneuvoja käyttävät tai kuljettavat:
–       henkilöt, joilla ei ole nimenomaista tai muutoin annettua lupaa siihen,
tai
–       henkilöt, joilla ei ole kyseisen ajoneuvon kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia,
tai
–       henkilöt, jotka ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia,
ei sovelleta direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahinkoa kärsineiden kolmansien korvausvaatimuksiin.
Edellä ensimmäisessä luetelmakohdassa mainittua säännöstä tai lauseketta voidaan kuitenkin soveltaa sellaisten henkilöiden
vahingoksi, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos vakuutuksenantaja voi osoittaa
heidän tienneen ajoneuvon olleen varastettu.
– – ”
6       Kolmannen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Direktiivin 72/166/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta vakuutuksesta on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille matkustajille
paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 84/5/ETY 2 artiklan
1 kohdan toisen alakohdan soveltamista.
– – ”

Kansallinen lainsäädäntö
7       Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-ajankohtaan sovellettavissa 26.6.1959 annetun liikennevakuutuslain (279/1959), sellaisena
kuin se on muutettuna lailla 656/1994, 7 §:n 1 ja 3 momentissa säädettiin seuraavaa:
”1.      Jos se, jota liikennevahinko on kohdannut, itse myötävaikutti sen syntymiseen, voidaan hänen korvauksensa muiden kuin henkilöön
kohdistuneiden vahinkojen osalta alentaa tai evätä sen mukaan, mikä oli hänen syytään, miten ajoneuvoa kuljetettiin ja mitkä
muut olosuhteet vaikuttivat vahinkoon. Jos joku on aiheuttanut itselleen henkilöön kohdistuneen vahingon tahallaan tai törkeällä
tuottamuksella, suoritetaan siitä korvausta ainoastaan siltä osin, kuin muut olosuhteet ovat vaikuttaneet vahingon syntymiseen.
– –
3.      Jos joku on aiheuttanut itselleen henkilöön kohdistuneen vahingon kuljettaessaan ajoneuvoa sellaisessa tilassa, että hänen
verensä alkoholipitoisuus oli ajon aikana tai sen jälkeen vähintään 1,2 promillea tai että hänellä oli vähintään 0,60 milligrammaa
alkoholia litrassa uloshengitysilmaa, taikka hän on aiheuttanut vahingon kuljettaessaan ajoneuvoa muuten alkoholin tai muun
huumaavan aineen kuin alkoholin vaikutuksen alaisena taikka alkoholin ja muun huumaavan aineen kuin alkoholin yhteisvaikutuksen
alaisena niin, että hänen kykynsä virheettömiin suorituksiin oli tuntuvasti huonontunut, suoritetaan korvausta ajoneuvon vakuutuksesta
vain sikäli kuin siihen on erityinen syy. Mitä edellä on sanottu kuljettajan oikeudesta korvaukseen, koskee myös matkustajaa,
milloin tämä vahingon sattuessa oli mukana ajoneuvossa, vaikka hän tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää edellä mainitusta
kuljettajan tilasta.”
8       Euroopan yhteisöjen komission Suomelle tasavallalle 20.3.2002 antaman perustellun lausunnon jälkeen kyseisen 7 §:n 3 momentin
toista virkettä muutettiin lailla 548/2002. Tämä uusi säännös kuuluu seuraavasti:
”Matkustajan korvausta voidaan kohtuuden mukaan alentaa hänen oman myötävaikutuksensa perusteella, jos hän vahingon sattuessa
oli tässä momentissa tarkoitetun kuljettajan mukana ajoneuvossa.”
9       Lain 1144/2002 tultua voimaan 1.2.2003 liikennevakuutuslain 7 §:n 1 momentti kuuluu seuraavasti:
”Jos joku on tahallisesti aiheuttanut itselleen henkilövahingon, korvausta suoritetaan ainoastaan siltä osin kuin muut olosuhteet
ovat vaikuttaneet vahingon syntymiseen. Jos joku on törkeällä huolimattomuudella myötävaikuttanut kärsimänsä henkilövahingon
syntymiseen, voidaan korvausta alentaa tai se evätä sen mukaan kuin olosuhteet huomioon ottaen on kohtuullista.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
10     K. Candolinin äiti T. Candolin sekä Viljaniemi ja Paananen ovat 21.4.1997 olleet matkustajina Paanasen omistamassa autossa,
jota Ruokoranta on kuljettanut. Matkan kuluessa tapahtui liikenneonnettomuus, jonka seurauksena T. Candolin sai surmansa ja
muut matkustajat saivat vakavia vammoja.
11     Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että auton kuljettaja ja kaikki matkustajat olivat humalassa.
12     Porin käräjäoikeus  tuomitsi Ruokorannan vankeusrangaistukseen ja velvoitti hänet suorittamaan korvauksia K. Candolinille,
Viljaniemelle ja Paanaselle. Pohjolan maksettavien korvauksien osalta kyseinen tuomioistuin katsoi, että kaikkien matkustajien
oli täytynyt havaita kuljettajan humalatila, ja päätti, että kenelläkään heistä ei ollut liikennevakuutuslain, sellaisena
kuin se on lailla 656/1994 muutettuna, 7 §:n 3 momentin pääsäännön mukaan oikeutta saada korvausta kyseiseltä vakuutusyhtiöltä.
Mikäli kuitenkin korvauksen suorittamiseen oli mainitussa säännöksessä tarkoitettu erityinen syy, Pohjola voitiin määrätä
maksamaan se. Koska Porin käräjäoikeus katsoi Paanasen saamat vaikeat vammat ja Ruokorannan taloudelliset olot huomioon ottaen,
että oli hyvin epätodennäköistä, että Ruokoranta kykenisi suorittamaan tuomittavat korvaukset, se määräsi nämä korvaukset
Pohjolan maksettaviksi. Sen sijaan K. Candolinin ja Viljaniemen osalta  se katsoi, että mitään erityistä syytä ei ollut.
13     Muutoksenhaun yhteydessä Turun hovioikeus katsoi, että Pohjolan ei ollut maksettava myöskään Ruokorannan Paanaselle maksettavaksi
tuomittuja korvauksia.
14     K. Candolin, Viljaniemi ja Paananen valittivat Turun hovioikeuden tuomiosta korkeimpaan oikeuteen. He vaativat vakuutusyhtiötä
suorittamaan korvaukset liikennevakuutuksen perusteella. Pohjola kiistää korvausvelvollisuutensa sillä perusteella, että jos
matkustaja nousee ajoneuvoon tietoisena siitä, että hänellä on ajomatkan aikana huomattavasti tavanomaista suurempi riski
vahingoittua, hän joutuu osaltaan vastaamaan menettelynsä seurauksista.
15     Korkein oikeus katsoi, että tosiseikkojen tapahtumahetkellä voimassa olleita lain säännöksiä on tulkittava yhteisön oikeuden
mukaisesti, mutta päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Asettaako kolmannen direktiivin – – l artiklan vaatimus, jonka mukaan vakuutuksesta on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille
matkustajille paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot, tai jokin muu yhteisön oikeuden säännös tai periaate rajoituksia
arvioitaessa kansallisen oikeuden mukaan matkustajan oman myötävaikutuksen merkitystä, kun kysymys on hänen oikeudestaan pakollisesta
liikennevakuutuksesta suoritettavaan korvaukseen?
2)      Onko yhteisön oikeuden mukaista missään muussa tilanteessa kuin toisen direktiivin – – 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa
mainituissa tapauksissa evätä tai rajoittaa ajoneuvon matkustajan menettelyn perusteella hänen oikeuttaan saada korvausta
liikennevahingon johdosta pakollisesta liikennevakuutuksesta? Voiko tämä tulla kysymykseen esimerkiksi silloin, kun henkilö
on mennyt matkustajaksi ajoneuvoon, vaikka hän on voinut havaita, että onnettomuuden ja hänen vahingoittumisensa vaara on
ollut tavallista suurempi?
3)      Asettaako yhteisön oikeus estettä sille, että tällaisena huomioon otettavana seikkana pidetään kuljettajan päihtymystä, joka
vaikuttaa hänen kykyynsä kuljettaa ajoneuvoa turvallisesti?
4)      Asettaako yhteisön oikeus estettä sille, että autossa matkustajana olevan auton omistajan oikeutta pakollisesta liikennevakuutuksesta
suoritettavaan korvaukseen henkilövahingon johdosta arvioidaan muita matkustajia ankarammin sen perusteella, että hän on sallinut
päihtyneen ajaa autoaan?”

Ennakkoratkaisukysymykset
16     Näillä kysymyksillä, joita on syytä tarkastella yhdessä, kansallinen tuomioistuin kysyy, ovatko toisen direktiivin 2 artiklan
1 kohdan toinen alakohta ja kolmannen direktiivin 1 artikla esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan
evätä matkustajalle pakollisesta liikennevakuutuksesta maksettava korvaus tai rajoittaa sitä sillä perusteella, että hän on
myötävaikuttanut kärsimäänsä vahinkoon, ja onko vastaus erilainen siinä tapauksessa, että matkustaja on ajoneuvon omistaja.
17     Ensiksi on huomattava, että ensimmäisellä, toisella ja kolmannella direktiivillä pyritään ensinnäkin sekä ajoneuvojen, joiden
pysyvä kotipaikka on yhteisön alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen ja toiseksi
sen takaamiseen, että näillä ajoneuvoilla aiheutettujen onnettomuuksien vahingonkärsijät saavat samanlaisen kohtelun riippumatta
siitä, missä yhteisön alueella onnettomuus on tapahtunut (asia C-129/94, Ruiz Bernáldez, tuomio 28.3.1996, Kok. 1996, s. I-1829,
13 kohta).
18     Juuri tämän vahingonkärsijän suojelun tavoitteen valossa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että ensimmäisen direktiivin
3 artiklan 1 kohdan vastaista on, että vakuutuksenantaja voisi vedota oikeussääntöihin tai sopimuslausekkeisiin evätäkseen
korvauksen vakuutetulla ajoneuvolla aiheutetun onnettomuuden kolmansilta vahingonkärsijöiltä (em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion
20 kohta).
19     Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut myös, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa ainoastaan
muistutetaan tästä velvollisuudesta siltä osin kuin on kyse oikeussäännöistä tai sopimuslausekkeista, joilla suljetaan vakuutuksen
piiristä ajoneuvon käyttö tai kuljettaminen tietyissä tapauksissa (henkilöillä ei ole lupaa kuljettamiseen, henkilöillä ei
ole ajokorttia tai henkilöt ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia)
(em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion 21 kohta).
20     Poikkeuksena tästä velvollisuudesta kyseisen 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että vakuutuksenantajan ei
tarvitse maksaa korvausta tietyille vahingonkärsijöille, kun otetaan huomioon heidän itse aiheuttamansa tilanne (henkilöt,
jotka ovat menneet varastetuksi tietämäänsä ajoneuvoon) (em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion 21 kohta).
21     Koska kuitenkin kyseessä on säännös, jolla tehdään poikkeus yleisestä säännöstä, toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan toista
alakohtaa on tulkittava suppeasti.
22     Kuten julkisasiamies on oikein perustein todennut ratkaisuehdotuksensa 42 kohdassa, toisenlaisesta tulkinnasta seuraisi se,
että jäsenvaltiot voisivat rajoittaa korvauksen maksamisen liikennevahingossa kärsineille kolmansille tiettyihin olosuhteisiin,
ja juuri tämän estäminen on direktiivien tavoite.
23     Tästä seuraa, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että vakuutuskirjan sisältämää
lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla suljetaan vakuutuksen piiristä ajoneuvon käyttö tai kuljettaminen, voidaan
soveltaa liikenneonnettomuudessa vahinkoa kärsineiden kolmansien vahingoksi vain silloin, kun vakuutuksenantaja voi osoittaa,
että henkilöt, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet vahingon aiheuttaneeseen ajoneuvoon, ovat tienneet ajoneuvon olleen varastettu.
24     Siltä osin kuin on kysymys mahdollisuudesta evätä matkustajan oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai
rajoittaa sitä sillä perusteella, että hän on myötävaikuttanut kärsimäänsä vahinkoon, ensimmäisen, toisen ja kolmannen direktiivin
tarkoituksesta sekä niiden sanamuodosta seuraa, että niillä ei pyritä yhdenmukaistamaan jäsenvaltioiden vahingonkorvausvastuusäännöstöä
ja että tällä hetkellä voimassa olevan yhteisön oikeuden mukaan jäsenvaltiot voivat vapaasti päättää, minkälaista vahingonkorvausvastuusäännöstöä
sovelletaan sellaisiin vahinkotapahtumiin, jotka ovat aiheutuneet ajoneuvojen käyttämisestä (asia C-348/98, Mendes Ferreira
ja Delgado Correia Ferreira, tuomio 14.9.2000, Kok. 2000, s. I-6711, 23 ja 29 kohta).
25     Tältä osin Pohjola sekä Suomen, Saksan, Itävallan ja Norjan hallitukset katsovat, että yhteisön oikeudessa ei millään tavoin
rajoiteta sitä, miten kansallisen vahingonkorvausvastuulainsäädännön mukaan arvioidaan sen myötävaikutuksen merkitystä, joka
matkustajalla on kärsimänsä vahingon syntymiseen.
26     Tällaista väitettä ei voida hyväksyä.
27     Jäsenvaltioiden on käytettävä toimivaltaansa yhteisön oikeutta ja erityisesti ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa,
toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa ja kolmannen direktiivin 1 artiklaa noudattaen, joiden tarkoituksena on sen takaaminen,
että kaikkien matkustajien on voitava saada korvaus pakollisesta liikennevakuutuksesta heidän ajoneuvon aiheuttaman onnettomuuden
johdosta kärsimistään vahingoista.
28     Kansalliset säännökset, jotka sääntelevät ajoneuvon käyttämisestä aiheutuvien vahinkotapahtumien korvaamista, eivät siis voi
riistää kyseisiltä säännöksiltä niiden tehokasta vaikutusta.
29     Tilanne on tällainen erityisesti, jos kansallisessa säännöstössä yleisin ja abstraktein kriteerein joko evätään matkustajalta
oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai rajoitetaan tätä oikeutta suhteettomasti yksinomaan sillä perusteella,
että matkustaja on myötävaikuttanut vahingon syntymiseen.
30     Vahingonkärsijälle tulevan korvauksen laajuutta voidaan rajoittaa vain poikkeuksellisissa olosuhteissa ja tapauskohtaisen
arvioinnin perusteella.
31     Arvioitaessa tällaisten olosuhteiden olemassaoloa ja korvauksen rajoittamisen oikeasuhteisuutta, minkä osalta toimivalta on
kansallisella tuomioistuimella, merkitystä ei ole sillä, että kyseinen matkustaja on sen ajoneuvon omistaja, jonka kuljettaja
on aiheuttanut vahingon.
32     Kun kolmannen direktiivin 1 artiklassa säädetään, että ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otetusta vakuutuksesta
on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille matkustajille paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot, siinä tehdään ero
ainoastaan tämän kuljettajan ja muiden matkustajien välillä.
33     Lisäksi tämän tuomion 18–20 kohdassa mainitut suojelun tavoitteet edellyttävät, että ajoneuvon omistajan, joka ei ollut ajoneuvossa
vahingon tapahtumahetkellä kuljettajana vaan matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden vahinkoa kärsineiden
matkustajien tilanteeseen.
34     Tätä tulkintaa vahvistaa yhteisön lainsäädännön kehitys. Toisen direktiivin johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa
todetaan, että on vahingonkärsijöiden etujen mukaista, että joidenkin poikkeuslausekkeiden vaikutukset rajoitetaan vakuutuksenantajan
ja vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön väliseen suhteeseen. Kuten saman direktiivin johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta
ilmenee, muille vahinkoa kärsineille kolmansille myönnettävää suojaa vastaavan suojan takaamiseksi direktiivin 3 artiklassa
laajennettiin vakuutus kattamaan vakuutetun henkilön, kuljettajan tai muun vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön perheenjäsenten
henkilövahingot. Kolmannen direktiivin 1 artiklan sanamuoto on vielä väljempi, koska siinä säädetään kaikkien matkustajien
paitsi kuljettajan henkilövahinkojen korvaamisesta. Näin ollen ajoneuvon omistajaa matkustajana ei ole suljettu pois korvauksen
piiristä.
35     Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että pääasian kaltaisissa olosuhteissa toisen
direktiivin 2 artiklan 1 kohta ja kolmannen direktiivin 1 artikla ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle,
jossa sallitaan evätä matkustajan oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai rajoittaa sitä suhteettomasti
sillä perusteella, että hän on myötävaikuttanut kärsimäänsä vahinkoon. Merkitystä ei ole sillä, että kyseinen matkustaja on
sen ajoneuvon omistaja, jonka kuljettaja on aiheuttanut vahingon.

Oikeudenkäyntikulut
36     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Pääasian kaltaisissa olosuhteissa moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden
lainsäädännön lähentämisestä 30 päivänä joulukuuta 1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY 2 artiklan 1 kohta ja
moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä
14 päivänä toukokuuta 1990 annetun kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY 1 artikla ovat esteenä sellaiselle kansalliselle
lainsäädännölle, jossa sallitaan evätä matkustajan oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai rajoittaa
sitä suhteettomasti sillä perusteella, että hän on myötävaikuttanut kärsimäänsä vahinkoon. Merkitystä ei ole sillä, että kyseinen
matkustaja on sen ajoneuvon omistaja, jonka kuljettaja on aiheuttanut vahingon.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: suomi.