CELEX: 62004CJ0284
Sjette momsdirektiv
afgiftspligtige transaktioner
begrebet økonomisk virksomhed
artikel 4, stk. 2
tildeling af brugsrettigheder til en defineret del af radiofrekvensspektret, der er forbeholdt telekommunikationstjenester

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering
af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT
L 145, s. 1, herefter »sjette direktiv«), nærmere bestemt dette direktivs artikel 4.
2       Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med de forenede sager mellem på den ene side T-Mobile Austria GmbH, 3G Mobile
Telecommunications GmbH, mobilkom austria AG, tidligere mobilkom austria AG & Co. KG, master-talk Austria Telekom Service
GmbH & Co. KG, ONE GmbH, Hutchison 3G Austria GmbH, tele.ring Telekom Service GmbH, tele.ring Telekom Service GmbH, som er
indtrådt i TRA 3G Mobilfunk GmbH’s rettigheder, og på den anden side Republik Österreich vedrørende en påstand om, at sidstnævnte
udsteder fakturaer for de beløb, der er betalt i forbindelse med tildeling til sagsøgerne i hovedsagen af brugsrettigheder
til frekvenser inden for det elektromagnetiske spektrum med henblik på levering af mobilkommunikationstjenester til offentligheden
(herefter »de omtvistede brugsrettigheder«).

Retsforskrifter

Momsbestemmelserne
Fællesskabsbestemmelser
3       Ifølge ordlyden af sjette direktivs artikel 2, nr. 1, pålægges moms af levering af goder og tjenesteydelser, som mod vederlag
foretages i indlandet af en afgiftspligtig person, der optræder i denne egenskab.
4       Direktivets artikel 4 bestemmer:
»1.      Som afgiftspligtig person anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk
virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed.
2.      De former for økonomisk virksomhed, der er omhandlet i stk. 1, er alle former for virksomhed som producent, handlende eller
tjenesteyder, herunder minedrift og landbrug, samt virksomhed inden for liberale og dermed sidestillede erhverv. Som økonomisk
virksomhed anses bl.a. transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse
af indtægter af en vis varig karakter.
[…]
5.      Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår
virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse
med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.
Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige
personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten
ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning.
Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede
former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.
[…]«
5       Direktivets artikel 17 bestemmer:
»1.      Fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder.
2.      I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons transaktioner, er han berettiget
til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb:
a)      den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham, og for tjenesteydelser, der
er eller vil blive udført for ham af en anden afgiftspligtig person
[…]«
6       Sjette direktivs bilag D, nr. 1, omhandler telekommunikation.
Nationale bestemmelser
7       Ifølge § 1, stk. 1, nr. 1, i momsloven af 1994 (Umsatzsteuergesetz 1994, BGBl. 663/1994, herefter »UStG 1994«) pålægges merværdiafgift
levering af goder og andre ydelser, som mod vederlag foretages i indlandet af en erhvervsdrivende som led i dennes virksomhed.
Det præciseres i samme bestemmelse, at afgiftspligt ikke udelukkes af den omstændighed, at transaktionen sker i henhold til
lov eller myndighedsbeslutning eller betragtes som sket i henhold til lov.
8       Som erhvervsdrivende anses ifølge § 2, stk. 1, i UStG 1994 enhver, der udøver selvstændig erhvervsmæssig virksomhed, dvs.
enhver varig virksomhed, som tilsigter opnåelse af indtægter. I overensstemmelse med § 2, stk. 3, antages offentligretlige
organer i princippet alene at udføre erhvervsmæssige aktiviteter inden for rammerne af deres erhvervsforetagender.
9       § 11, stk. 1, første og andet punktum, i UStG 1994 bestemmer, at såfremt en erhvervsdrivende udfører aktiviteter af den i
§ 1, stk. 1, nr. 1, i UStG 1994 omhandlede art, er han berettiget til at udstede fakturaer. Såfremt han udfører sådanne aktiviteter
for en anden erhvervsdrivende som led i dennes virksomhed eller for en juridisk person, der ikke er erhvervsdrivende, har
han desuden pligt til at udstede fakturaer.
10     Disse fakturaer skal ifølge § 11, stk. 1. nr. 6, i UStG 1994 angive det afgiftsbeløb, der pålægges beløbet.
11     Det følger af § 2, stk. 1, i lov om selskabsskat (Körperschaftssteuergesetz, BGBl. 401/1988, herefter »KStG«), at som erhvervsforetagender
under et offentligretligt organ anses enhver institution, som er økonomisk uafhængig, og som udelukkende eller overvejende
har til formål varigt at udføre privatøkonomiske aktiviteter af økonomisk betydning, som tilsigter opnåelse af indtægter,
eller, såfremt institutionen ikke deltager i den almindelige økonomiske samhandel, tilsigter andre økonomiske fordele og ikke
henhører under land- eller skovbrugsmæssig virksomhed.
12     KSTG’s § 2, stk. 5, bestemmer imidlertid, at der ikke foreligger en privatøkonomisk aktivitet i stk. 1’s forstand, såfremt
virksomheden overvejende tjener udøvelsen af offentlig myndighed.

Bestemmelserne om tildeling af de omtvistede brugsrettigheder
Fællesskabsbestemmelser
13     Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/EF af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle
tilladelser for teletjenester (EFT L 117, s. 15) var gældende indtil den 25. juli 2003.
14     Direktivets artikel 2, stk. 1, litra d), indeholder følgende bestemmelse:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
d)      »væsentlige krav«: ikke-økonomiske hensyn til almenhedens interesse, der kan foranledige en medlemsstat til at begrænse adgang
til oprettelse eller drift af offentlige telenet eller tjenester. Sådanne hensyn er nettets driftssikkerhed og integritet
samt i begrundede tilfælde interoperabilitet mellem tjenester og databeskyttelse, miljøbeskyttelse og hensynet til fysisk
planlægning samt effektiv udnyttelse af frekvensspektret og beskyttelse mod skadelig interferens mellem radiobaserede telesystemer
og andre rum- eller jordbaserede tekniske systemer. […]«
15     Direktivets artikel 3, stk. 3, andet punktum, er affattet således:
»Medlemsstaterne må kun udstede en individuel tilladelse, hvis tilladelsens indehaver får adgang til knappe fysiske ressourcer
eller lignende eller skal opfylde særlige forpligtelser eller kan udnytte særlige rettigheder, jf. bestemmelserne i afdeling
III.«
16     Artikel 4, stk. 1, i direktiv 97/13 indeholder en præcisering af de vilkår, der knyttes til generelle tilladelser:
»Hvis medlemsstaterne gør ydelse af teletjenester betinget af generelle tilladelser, kan de vilkår, der er anført i bilagets
punkt 2 og 3, i begrundede tilfælde knyttes til de pågældende tilladelser. Sådanne tilladelser skal indebære ordninger, der
er så lidt byrdefulde som muligt, men som kan sikre overholdelsen af de relevante væsentlige krav og de i bilagets punkt 2
og 3 anførte øvrige samfundsmæssige hensyn.«
17     Dette direktivs afdeling III, som omfatter artikel 7-11, finder anvendelse på individuelle tilladelser, når situationen begrunder
tildeling af sådanne tilladelser. Nævnte direktivs artikel 8, stk. 1, første afsnit, bestemmer, at »[u]d over de vilkår, der
er fastsat for generelle tilladelser, kan de vilkår, der er anført i bilagets punkt 2 og 4, i begrundede tilfælde knyttes
til individuelle tilladelser«. I overensstemmelse med bilagets punkt 2.1 og 4.2 er der bl.a. tale om vilkår, der har til formål
at sikre overholdelse af relevante væsentlige krav samt særlige vilkår, som vedrører effektiv udnyttelse og forvaltning af
radiofrekvenser.
18     I medfør af artikel 10, stk. 1, i direktiv 97/13 kan medlemsstater begrænse antallet af individuelle tilladelser, hvis dette
er nødvendigt for at sikre effektiv anvendelse af radiofrekvenser. I overensstemmelse med artikel 10, stk. 2, første led,
skal de i denne henseende tage behørigt hensyn til, at brugerne skal have størst mulig fordel af tjenesterne, og at konkurrencen
skal kunne udvikle sig frit. Artikel 10, stk. 3, første afsnit, bestemmer, at medlemsstaterne skal udstede sådanne individuelle
tilladelser på grundlag af udvælgelseskriterier, som er objektive, ikke-diskriminerende, detaljerede, gennemsigtige og forholdsmæssigt
afpassede.
19     Det fremgår af direktivets artikel 11, stk. 1, at tildeling af licenser kun må belægges med gebyrer, som »har til formål at
dække administrationsomkostningerne i forbindelse med udstedelsen, forvaltningen, kontrollen og håndhævelsen af den gældende
ordning for individuelle tilladelser«. Artikel 11 stk. 2, bestemmer endvidere:
»Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne, hvis der kun er knappe ressourcer, tillade, at den nationale tilsynsmyndighed pålægger
yderligere afgifter for at sikre, at sådanne ressourcer udnyttes optimalt. Disse afgifter skal være ikke-diskriminerende og
navnlig tage hensyn til behovet for at støtte udviklingen af nyskabende tjenester og konkurrence.«
20     Direktiv 97/13 blev ophævet og erstattet fra den 25. juli 2003 ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7.
marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (EFT L 108, s. 33).
21     Sidstnævnte direktivs artikel 9 bestemmer:
»[…]
3.      Medlemsstaterne kan give virksomheder tilladelse til at overføre brugsret til radiofrekvenser til hinanden.
4.      Medlemsstaterne sikrer, at en virksomheds planer om at overdrage brugsrettigheder til radiofrekvenser meddeles den nationale
tilsynsmyndighed, der er ansvarlig for frekvenstildelingen, og at alle overdragelser finder sted efter procedurer, der er
fastlagt af den nationale tilsynsmyndighed, og offentliggøres. De nationale tilsynsmyndigheder sikrer, at konkurrencen ikke
forvrides som følge af en sådan overdragelse. Når radiofrekvensanvendelsen er blevet harmoniseret ved anvendelse af [Europa-Parlamentets
og Rådets beslutning nr. 676/2002/EF af 7. marts 2002 om et frekvenspolitisk regelsæt i Det Europæiske Fællesskab (frekvenspolitikbeslutningen)
(EFT 108, s. 1)] eller andre EF-foranstaltninger, må en sådan overdragelse ikke medføre ændret anvendelse af radiofrekvensen.«
Nationale bestemmelser
22     Ifølge § 14 i lov om telekommunikation (Telekommunikationsgesetz, BGBl. 100/1997, herefter »TKG«) i den på tidspunktet for
de faktiske omstændigheder gældende affattelse kræves en licens til at udføre mobiltelefonitjenester og andre offentlige mobilkommunikationstjenester
ved hjælp af egne mobilnet.
23     Det følger af TKG’s § 15, stk. 2, nr. 3, for så vidt angår licenser til udnyttelse af offentlige mobilkommunikationstjenester,
at en sådan licens tildeles ansøgeren, når frekvenserne er blevet tildelt eller samtidig med denne licens.
24     Ifølge TKG’s § 21, stk. 1, skal indehavere af en mobillicens med henblik på at sikre en effektiv udnyttelse af de tildelte
frekvenser foruden vederlaget for frekvensudnyttelsesretten betale et engangsvederlag eller et årligt vederlag for frekvensudnyttelsen.
25     TKG’s § 49, stk. 4, sammenholdt med lovens § 111, bestemmer, at tildeling af de frekvenser, der er forbeholdt offentlige mobilkommunikationstjenester
og andre offentlige telekommunikationstjenester, foretages af Telekom-Control-Kommission (kommissionen for kontrol med telekommunikation,
herefter »TCK«).
26     Tildelingsproceduren er nærmere reguleret i § 49a i TKG, hvis stk. 1 har følgende ordlyd:
»Tilsynsmyndigheden tildeler de frekvenser, den har fået overdraget, til den ansøger, der opfylder de generelle betingelser
i henhold til § 15, stk. 2, nr. 1 og 2, og garanterer den mest effektive udnyttelse af frekvenserne. Dette fastslås på grundlag
af størrelsen af det vederlag for frekvensudnyttelsen, der er tilbudt.«
27     I overensstemmelse med TKG’s §§ 108 og 109 er TCK etableret i selskabsform, Telekom-Control GmbH, hvori staten er eneste selskabsdeltager.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
28     Den 3. maj 1999 tildelte TCK ved auktion tele.ring Telekom Service GmbH und Co. KG de omtvistede brugsrettigheder til de såkaldte
»GSM«-frekvenser (DCS-1800-standard) mod et vederlag på 98 108 326 EUR, og den 7. februar 2000 blev master-talk Austria Telekom
Service GmbH und Co. KG tildelt brugsrettighederne til frekvenserne inden for det fælles digitale mobilsystem TETRA mod betaling
af 4 832 743,47 EUR.
29     Den 20. november 2000 tildelte TCK de omtvistede brugsrettigheder til frekvenserne til såkaldt »UMTS«-mobiltelefoni (IMT-2000-standard).
Proceduren, som ligeledes blev gennemført ved afholdelse af auktion, udmundede i, at disse rettigheder blev tildelt T-Mobile
Austria GmbH, 3G Mobile Telecommunications GmbH, mobilkom austria AG, tidligere mobilkom austria AG & Co. KG, Hutchison 3G
Austria GmbH, ONE GmbH og TRA 3G Mobilfunk GmbH for et samlet beløb på 831 595 241,10 EUR.
30     Sagsøgerne i hovedsagen har nedlagt påstand om, at Republik Österreich forpligtes til at udstede fakturaer for tildelingen
af de omtvistede brugsrettigheder, for så vidt som disse fakturaer er en betingelse for fradrag af indgående moms i medfør
af de nationale bestemmelser, der gennemfører sjette direktivs artikel 17.
31     På denne baggrund har Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende
præjudicielle spørgsmål:
»1)       Skal artikel 4, stk. 5, tredje afsnit, i sjette direktiv […] sammenholdt med direktivets bilag D, nr. 1, fortolkes således,
at en medlemsstats tildeling af brugsrettigheder til radiofrekvenser til mobiltelefoni inden for UMTS/IMT-2000, GSM-DCS-1800
og TETRA standarderne (herefter »brugsrettighederne til frekvenser til mobiltelefoni«) mod et vederlag for tilladelser til
frekvensudnyttelse skal betragtes som virksomhed inden for telekommunikationsområdet?
2)      Skal sjette direktivs artikel 4, stk. 5, tredje afsnit, fortolkes således, at en medlemsstat, hvis nationale ret ikke indeholder
det i artikel 4, stk. 5, tredje afsnit, nævnte kriterium, hvorefter det kræves, at virksomheden ikke er »ubetydelig« (de minimis-reglen)
som betingelse for afgiftspligt, følgelig skal anses for afgiftspligtig af samtlige aktiviteter inden for telekommunikationsområdet,
uanset om denne virksomhed er af ubetydeligt omfang?
3)      Skal sjette direktivs artikel 4, stk. 5, tredje afsnit, fortolkes således, at en medlemsstats tildeling af brugsrettighederne
til frekvenser til mobiltelefoni mod et samlet vederlag på henholdsvis 831 595 241,10 EUR (UMTS/IMT 2000), 98 108 326 EUR
(DCS-1800-kanaler) og 4 832 743,47 EUR (TETRA) skal anses for virksomhed af ikke ubetydeligt omfang, således at medlemsstaten
skal betragtes som afgiftspligtig af denne virksomhed?
4)      Skal sjette direktivs artikel 4, stk. 5, andet afsnit, fortolkes således, at det ville føre til konkurrencefordrejning af
en vis betydning, såfremt en medlemsstat ved tildeling af brugsrettighederne til frekvenser til mobiltelefoni mod et samlet
vederlag på henholdsvis 831 595 241,10 EUR (UMTS/IMT 2000), 98 108 326 EUR (DCS-1800-kanaler) og 4 832 743,47 EUR (TETRA)
ikke lagde merværdiafgift på disse vederlag, og de private udbydere af sådanne frekvenser skulle beregne merværdiafgift af
denne virksomhed?
5)      Skal sjette direktivs artikel 4, stk. 5, første afsnit, fortolkes således, at en medlemsstat, som tildeler brugsrettighederne
til frekvenser til mobiltelefoni til mobiltelefonoperatører, således at medlemsstaten først under en auktion opnår et højeste
bud, og højestbydende derefter får frekvenserne tildelt, ikke herved handler i egenskab af offentlig myndighed, hvorfor medlemsstaten
skal anses for afgiftspligtig af denne virksomhed, uanset den – i henhold til medlemsstatens nationale ret – retlige karakter
af den akt, hvorved tildelingen foretages?
6)      Skal sjette direktivs artikel 4, stk. 2, fortolkes således, at den i femte spørgsmål beskrevne tildeling af brugsrettighederne
til frekvenser til mobiltelefoni, der foretages af en medlemsstat, skal betragtes som økonomisk virksomhed, således at medlemsstaten
er afgiftspligtig af denne virksomhed?
7)      Skal sjette direktiv fortolkes således, at de vederlag, der er fastsat for  brugsrettighederne til frekvenser til mobiltelefoni,
skal anses for bruttovederlag (der allerede omfatter moms) eller som nettovederlag (til hvilket beløb der yderligere skal
lægges moms)?«

De præjudicielle spørgsmål

Sjette spørgsmål
32     Med dette spørgsmål, som skal behandles først, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om tildeling af de omtvistede
brugsrettigheder ved en medlemsstats afholdelse af auktion udgør »økonomisk virksomhed« i den forstand, hvori udtrykket er
anvendt i sjette direktivs artikel 4, stk.. 2.
33     Ifølge ordlyden af sjette direktivs artikel 4, stk. 1, anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2
nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed, som afgiftspligtig
person. Begrebet »økonomisk virksomhed« er defineret i nævnte stk. 2, således at det omfatter alle former for virksomhed som
producent, handlende eller tjenesteyder og bl.a. transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle eller immaterielle goder
med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter.
34     I denne henseende skal det bemærkes, at selv om der ved sjette direktivs artikel 4 er givet momsen et meget vidt anvendelsesområde,
er det kun virksomhed af økonomisk karakter, der er omfattet af bestemmelsen (jf. i denne retning dom af 11.7.1996, sag C-306/94,
Régie dauphinoise, Sml. I, s. 3695, præmis 15, af 29.4.2004, sag C-77/01, EDM, Sml. I, s. 4295, præmis 47, og af 26.5.2005,
sag C‑465/03, Kretztechnik, Sml. I, s. 4357, præmis 18).
35     Det fremgår ligeledes af fast retspraksis, at gennemgangen af definitionerne afgiftspligtig person og økonomisk virksomhed
viser det vide anvendelsesområde, der dækkes af begrebet økonomisk virksomhed, og dettes objektive karakter i den forstand,
at virksomheden betragtes i sig selv, uafhængigt af sit formål eller sine resultater (jf. bl.a. dom af 21.2.2006, sag C-223/03,
University of Huddersfield, Sml. I, s. 1751, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
36     Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den virksomhed, der i hovedsagen udøves af TCK, består i ved afholdelse af auktioner
at tildele brugsrettigheder til bestemte dele af det elektromagnetiske spektrum til erhvervsdrivende for en bestemt periode.
Ved afslutningen af tildelingsproceduren får disse erhvervsdrivende licens til at udnytte de således erhvervede rettigheder
til at opsætte teleudstyr, der fungerer på bestemte dele af det elektromagnetiske spektrum.
37     Det skal således afgøres, om tildeling af en sådan licens efter sin natur skal anses for »udnyttelse af et gode« i den forstand,
hvori udtrykket er anvendt i sjette direktivs artikel 4, stk. 2.
38     Indledningsvis skal det præciseres, at begrebet »udnyttelse« inden for rammerne af denne bestemmelse i overensstemmelse med
de krav, der følger af princippet om det fælles merværdiafgiftssystems neutralitet, omfatter samtlige transaktioner, uanset
disses retlige form, som foretages med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter (jf. i denne retning dom
af 4.12.1990, sag C-186/89, Van Tiem, Sml. I, s. 4363, præmis 18, EDM-dommen, præmis 48, og dom af 21.10.2004, sag C-8/03,
BBL, SMl. I, s. 10157, præmis 36).
39     I denne henseende skal det bemærkes, at den i hovedsagen omhandlede virksomhed består i tildeling af licenser, der gør det
muligt for de erhvervsdrivende, der modtager dem, at udnytte de hermed forbundne brugsrettigheder ved at tilbyde offentligheden
deres tjenesteydelser på telekommunikationsmarkedet mod betaling.
40     En sådan virksomhed udgør imidlertid midlet til at gennemføre de krav, der stilles i fællesskabsretten, bl.a. en effektiv
udnyttelse af frekvensspektret og beskyttelse mod skadelig interferens mellem radiobaserede telesystemer og andre rum- eller
jordbaserede tekniske systemer, samt en effektiv forvaltning af radiofrekvenserne, således som det fremgår af artikel 2, stk. 1,
litra d), artikel 4, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, i direktiv 97/13.
41     Det skal desuden understreges, at tildelingen af sådanne licenser, såvel i medfør af artikel 97/13 som af TKG, er omfattet
af den berørte medlemsstats enekompetence.
42     Virksomhed som den, der er genstand for hovedsagen, skal således anses for en nødvendig og forudgående betingelse for adgangen
til markedet for mobiltelefoni for erhvervsdrivende såsom sagsøgerne i hovedsagen. Den kan ikke anses for at udgøre deltagelse
på dette marked fra den kompetente nationale myndigheds side. Det er nemlig kun disse erhvervsdrivende, som er indehavere
af tildelte rettigheder, der driver virksomhed på det pågældende marked ved at udnytte det pågældende gode med henblik på
opnåelse af indtægter af en vis varig karakter.
43     Under disse omstændigheder udøves den i hovedsagen omhandlede virksomhed efter sin natur ikke af erhvervsdrivende. I denne
henseende bemærkes, at det er uden betydning, om disse erhvervsdrivende fremover har mulighed for at overdrage deres brugsrettigheder
til radiofrekvenserne. En sådan overdragelse kan – bortset fra, at den fortsat er undergivet kontrol fra den nationale tilsynsmyndighed,
der er ansvarlig for frekvenstildelingen i overensstemmelse med artikel 9, stk. 4, i direktiv 2002/21 – ikke sidestilles med
myndighedernes tildeling af en licens.
44     Når den kompetente nationale myndighed således tildeler en sådan licens, deltager den ikke i udnyttelsen af et gode, der består
i brugsrettighederne til det elektromagnetiske spektrum, med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter. Ved
denne tildelingsprocedure udøver denne myndighed udelukkende en kontrol- og reguleringsvirksomhed med hensyn til udnyttelsen
af det elektromagnetiske spektrum, som er udtrykkeligt pålagt den.
45     Desuden bemærkes, at den omstændighed, at der i forbindelse med tildeling af licenser som de i hovedsagen omhandlede opkræves
et gebyr, ikke ændrer på den retlige kvalifikation af denne virksomhed (jf. i denne retning dom af 18.3.1997, sag C-343/95,
Diego Calì & Figli, Sml. I, s. 1547, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
46     Følgelig kan denne tildeling ikke anses for at udgøre »økonomisk virksomhed« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i
sjette direktivs artikel 4, stk. 2.
47     Denne konklusion ændres ikke af det argument, hvorefter det, henset til direktivets artikel 4, stk. 5, ikke kan udelukkes,
at et offentligretligt organs regulerende virksomhed udgør økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt
i direktivets artikel 4, stk. 2, således at dette organ skal anses for afgiftspligtigt af denne virksomhed.
48     Selv hvis det lægges til grund, at en sådan regulerende virksomhed kunne anses for økonomisk virksomhed, gælder det ikke desto
mindre, at anvendelsen af sjette direktivs artikel 4, stk. 5, forudsætter, at det først fastslås, at den pågældende virksomhed
er af økonomisk karakter. Det fremgår imidlertid af det svar, der er angivet i denne doms præmis 46, at dette ikke er tilfældet.
49     Henset til ovenstående bemærkninger skal det første præjudicielle spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 4, stk. 2,
skal fortolkes således, at tildeling af brugsrettigheder som de i hovedsagen omhandlede, der foretages af den nationale tilsynsmyndighed,
som er ansvarlig for frekvenstildelingen, ved afholdelse af auktion, ikke er økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket
er anvendt i denne bestemmelse, og følgelig ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

Om de øvrige spørgsmål
50     Henset til besvarelsen af det sjette spørgsmål er det ufornødent at besvare den forelæggende rets øvrige spørgsmål.

Sagens omkostninger
51     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:
Artikel 4, stk. 2, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om
omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, skal fortolkes således, at tildeling af
rettigheder såsom brugsrettigheder til frekvenser inden for det elektromagnetiske spektrum med henblik på levering af mobilkommunikationstjenester
til offentligheden, der foretages af den nationale tilsynsmyndighed, som er ansvarlig for frekvenstildelingen, ved afholdelse
af auktion, ikke er økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse, og følgelig ikke
er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.