CELEX: 62004CJ0411
Recurs
Concurență
Înțelegere
Piața tuburilor din oțel fără sudură
Proces echitabil
Elemente de probă cu origine anonimă
Amendă
Cooperare
Egalitate de tratament

Prin recursul formulat, societatea Salzgitter Mannesmann GmbH, fostă Mannesmannröhren‑Werke GmbH și, anterior, Mannesmannröhren‑Werke
AG (denumită în continuare „Mannesmann” sau „recurenta”), solicită anularea hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților
Europene din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia (T‑44/00, Rec., p. II‑2223, denumită în continuare „hotărârea atacată”)
în măsura în care acesta a respins acțiunea pe care a introdus‑o împotriva Deciziei 2003/382/CE a Comisiei din 8 decembrie
1999 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE (cauza IV/E-1/35.860‑B – tuburi din oțel fără sudură)
(JO 2003, L 140, p. 1, denumită în continuare „decizia în litigiu”).

Decizia în litigiu

Înțelegerea
Comisia Comunităților Europene a adresat decizia în litigiu către opt întreprinderi producătoare de tuburi din oțel fără sudură.
Printre aceste întreprinderi figurează patru societăți europene (denumite în continuare „producătorii comunitari”): Mannesmann,
Vallourec SA (denumită în continuare „Vallourec”), Corus UK Ltd (fostă British Steel Ltd, denumită în continuare „Corus”)
și Dalmine SpA (denumită în continuare „Dalmine”). Celelalte patru destinatare ale deciziei menționate sunt societăți japoneze
(denumite în continuare „producătorii japonezi”): NKK Corp., Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. și Sumitomo Metal Industries
Ltd (denumită în continuare „Sumitomo”).
Tuburile din oțel fără sudură sunt utilizate în industria petrolului și a gazelor și cuprind două mari categorii de produse.
Prima dintre aceste categorii este cea a tuburilor de sondare, denumite în limbajul comun „Oil Country Tubular Goods” sau
„OCTG”. Aceste tuburi pot fi vândute nefiletate („tuburi neprelucrate”) sau filetate. Filetarea este o operațiune care are
rolul de a permite conectarea tuburilor OCTG. Aceasta poate fi realizată conform standardelor stabilite de către American
Petroleum Institute (API), tuburile filetate potrivit acestei metode fiind denumite „tuburi OCTG standard”, sau poate fi efectuată
potrivit unor tehnici speciale, în general brevetate. În acest ultim caz, se vorbește despre filetare sau, dacă este cazul,
despre „racorduri de calitatea întâi” sau „premium”, tuburile filetate potrivit acestei metode fiind denumite „tuburi OCTG
premium”.
A doua categorie de produse o constituie țevile pentru transportul petrolului și al gazelor („line pipe”), printre care se
numără, pe de o parte, cele fabricate conform unor norme standardizate și, pe de altă parte, cele realizate la comandă în
cadrul unor proiecte speciale (denumite în continuare „țevi de transport «proiect»”).
În noiembrie 1994, Comisia a decis să efectueze o investigație cu privire la existența unor practici anticoncurențiale referitoare
la aceste produse. În luna decembrie a aceluiași an, aceasta a efectuat verificări la mai multe întreprinderi, printre care
și Mannesmann. Între septembrie 1996 și decembrie 1997, Comisia a efectuat verificări complementare la Vallourec, Dalmine
și Mannesmann. Cu ocazia unei verificări efectuate la Vallourec, la 17 septembrie 1996, președintele Vallourec Oil & Gas,
domnul Verluca, a dat anumite declarații (denumite în continuare „declarațiile domnului Verluca”). Cu ocazia unei verificări
la Mannesmann, în aprilie 1997, administratorul acestei societăți, domnul Becher, a dat de asemenea unele declarații (denumite
în continuare „declarațiile domnului Becher”).
De asemenea, Comisia a adresat mai multor întreprinderi solicitări de informații, în temeiul articolului 11 din Regulamentul
nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat
(JO 1962, 13, p. 204). Întrucât Dalmine a refuzat să comunice unele dintre informațiile solicitate, Comisia i‑a adresat Decizia
C(97) 3036 a Comisiei din 6 octombrie 1997 privind o procedură de aplicare a articolului 11 alineatul (5) din Regulamentul
nr. 17 al Consiliului. Dalmine a introdus o acțiune prin care a solicitat anularea acestei decizii. Această acțiune a fost
respinsă ca vădit inadmisibilă prin ordonanța Tribunalului din 24 iunie 1998, Dalmine/Comisia (T‑596/97, Rec., p. II‑2383).
Mannesmann, la rândul său, a refuzat să furnizeze unele din informațiile solicitate de către Comisie. În pofida adoptării
în privința sa a Deciziei C(98) 1204 a Comisiei din 15 mai 1998 privind o procedură de aplicare a articolului 11 alineatul
(5) din Regulamentul nr. 17 (denumită în continuare „decizia din 15 mai 1998”), Mannesmann a continuat să refuze furnizarea
de informații. Aceasta a introdus la Tribunal o acțiune împotriva acestei decizii. Prin hotărârea din 20 februarie 2001, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia
(T‑112/98, Rec., p. II‑729), Tribunalul a anulat în parte decizia menționată și a respins acțiunea pentru restul motivelor.
Ținând cont de declarațiile domnilor Verluca și Becher, precum și de alte elemente de probă, Comisia a constatat în decizia
în litigiu că cele opt întreprinderi destinatare ale acesteia încheiaseră un acord care avea ca obiect în special respectarea
reciprocă a piețelor lor naționale. Potrivit acestui acord, fiecare întreprindere se angaja să nu vândă tuburi OCTG standard
și țevi de transport „proiect” pe piața națională a unei alte părți la acordul menționat.
Acordul ar fi fost încheiat în cadrul unor reuniuni dintre producătorii comunitari și cei japonezi, cunoscute sub denumirea
„clubul Europa‑Japonia”.
Principiul respectării piețelor naționale era desemnat prin expresia „reguli fundamentale” („fundamentals”). Comisia a arătat
că regulile fundamentale fuseseră respectate în mod efectiv și că, în consecință, acordul în discuție produsese efecte anticoncurențiale
pe piața comună.
În total, acordul ar fi cuprins trei părți: prima, regulile fundamentale referitoare la respectarea piețelor naționale, amintite
mai sus, care constituie încălcarea constatată la articolul 1 din decizia în litigiu; a doua, stabilirea prețurilor pentru
cererile de ofertă și a prețurilor minime pentru „piețele speciale” („special markets”); a treia, împărțirea celorlalte piețe
mondiale, cu excepția Canadei și a Statelor Unite ale Americii, prin intermediul unor chei de repartizare („sharing keys”).
În ceea ce privește existența regulilor fundamentale, Comisia s‑a întemeiat pe o serie de indicii scrise enumerate la punctele
62-67 din motivele deciziei în litigiu, precum și pe tabelul care figurează la punctul 68 al acestora. Din acest tabel ar
rezulta că partea producătorului național din livrările efectuate de către destinatarii deciziei în litigiu în Japonia și
pe piața internă a fiecăruia dintre cei patru producători comunitari este foarte ridicată. Comisia a dedus din aceasta că,
în ansamblu, piețele naționale erau respectate în mod efectiv de către părțile la acord.
Membrii clubului Europa‑Japonia s‑ar fi întâlnit la Tokyo, la 5 noiembrie 1993, pentru a încerca să ajungă la un nou acord
de împărțire a piețelor cu producătorii din America Latină. Conținutul acordului încheiat cu această ocazie ar figura într‑un
înscris predat Comisiei la 12 noiembrie 1997 de către un informator, terț față de procedură, care conține în special o „cheie
de repartizare” (denumit în continuare „înscrisul «cheie de repartizare»”).

Durata înțelegerii
Clubul Europa-Japonia s‑ar fi reunit începând cu anul 1977, cu o frecvență de aproximativ două ori pe an, până în 1994.
Cu toate acestea, Comisia a considerat că anul 1990 trebuia reținut ca moment inițial al înțelegerii, în vederea stabilirii
cuantumului amenzilor, ținând cont de existența, între anii 1977 și 1990, a unor acorduri de autolimitare a exporturilor încheiate
între Comunitatea Europeană și Japonia. Potrivit Comisiei, încălcarea a încetat în 1995.

Amenzile
În vederea stabilirii cuantumului amenzilor, Comisia a calificat încălcarea ca fiind foarte gravă, pentru motivul că acordul
viza respectarea piețelor naționale și aducea astfel atingere bunei funcționări a pieței interne. Cu toate acestea, Comisia
a arătat că vânzările de tuburi din oțel fără sudură de către întreprinderile destinatare ale deciziei în litigiu în cele
patru state membre în cauză nu se ridicau decât la aproximativ 73 de milioane de euro pe an.
Având în vedere aceste elemente, Comisia a stabilit cuantumul amenzii, în funcție de gravitatea încălcării, la 10 milioane
de euro pentru fiecare dintre cele opt întreprinderi. Acestea fiind toate întreprinderi de dimensiuni mari, Comisia a apreciat
că nu este necesar să efectueze o diferențiere între cunatumurile reținute.
Apreciind că încălcarea era de durată medie, pentru a stabili cuantumul de bază al amenzii aplicate fiecărei întreprinderi
în cauză, Comisia a aplicat cuantumului stabilit în funcție de gravitate o majorare de 10 % pentru fiecare an de participare
la înțelegere. Cu toate acestea, ținând seama de împrejurarea că sectorul tuburilor din oțel a cunoscut o situație de criză
pentru o perioadă îndelungată și având în vedere faptul că situația din acest sector s‑a deteriorat începând cu 1991, Comisia
a redus cuantumurile de bază menționate cu 10 %, în temeiul circumstanțelor atenuante.
În sfârșit, Comisia a aplicat o reducere de 40 % din cuantumul amenzii aplicate întreprinderii Vallourec, precum și o reducere
de 20 % din cuantumul celei aplicate întreprinderii Dalmine, în temeiul punctului D 2 din Comunicarea Comisiei privind neaplicarea
de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare
„comunicarea privind cooperarea”), pentru a ține seama de faptul că aceste două întreprinderi cooperaseră cu Comisia în etapa
procedurii administrative.

Dispozitivul deciziei în litigiu
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, cele opt întreprinderi destinatare ale acesteia „au încălcat
dispozițiile articolului 81 alineatul (1) din Tratatul CE, prin participarea […] la un acord care prevede, printre altele,
respectarea piețelor lor naționale respective în ceea ce privește tuburile OCTG […] standard și în ceea ce privește [țevile
de transport «proiect»] fără sudură”. [traducere neoficială]
Articolul 1 alineatul (2) din această decizie prevede că încălcarea a durat din 1990 până în 1995 în ceea ce privește Mannesmann,
Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. și NKK Corp. În ceea ce privește Corus, se arată că
încălcarea a durat din 1990 până în februarie 1994.
Celelalte dispoziții relevante din dispozitivul deciziei în litigiu au următorul cuprins:
„Articolul 2
(1)       [Mannesmann], Vallourec [...], [Corus] și Dalmine [...] au încălcat dispozițiile articolului 81 alineatul (1) din Tratatul
CE, prin încheierea, în cadrul încălcării menționate la articolul 1, a unor contracte care au avut ca rezultat o împărțire
a furnizărilor de tuburi OCTG neprelucrate către [Corus] (Vallourec [...] începând cu 1994).
(2)      În ceea ce privește [Corus], încălcarea a durat din 24 iulie 1991 până în februarie 1994. În ceea ce privește Vallourec […],
încălcarea a durat din 24 iulie 1991 până la 30 martie 1999. În ceea ce privește Dalmine [...], încălcarea a durat din 4 decembrie
1991 până la 30 martie 1999. În ceea ce privește Mannesmann, încălcarea a durat din 9 august 1993 până la 24 aprilie 1997.
[...]
Articolul 4
Următoarele amenzi sunt aplicate întreprinderilor enumerate la articolul 1, ca urmare a încălcării constatate la acest articol:
1.      [Mannesmann] 13 500 000 de euro
2.      Vallourec [...] 8 100 000 de euro
3.      [Corus] 12 600 000 de euro
4.      Dalmine [...] 10 800 000 de euro
5.      Sumitomo [...] 13 500 000 de euro
6.      Nippon Steel [...] 13 500 000 de euro
7.      Kawasaki Steel [...] 13 500 000 de euro
8.      NKK [...] 13 500 000 de euro”
.
[traducere neoficială]

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului, șapte dintre cele opt întreprinderi sancționate prin decizia în litigiu,
printre care și Mannesmann, au introdus acțiuni prin care au solicitat anularea, în tot sau în parte, a acestei decizii și,
în subsidiar, anularea amenzii aplicate sau reducerea cuantumului acesteia.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul:
–        a anulat articolul 1 alineatul (2) din decizia în litigiu, în măsura în care constata existența încălcării imputate la acest
articol întreprinderii Mannesmann înainte de 1 ianuarie 1991;
–        a stabilit cuantumul amenzii aplicate întreprinderii Mannesmann la 12 600 000 de euro;
–        a respins acțiunea în ceea ce privește celelalte motive;
–        a obligat fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.

Procedura în fața Curții
În recursul formulat, Mannesmann solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate în măsura în care prin aceasta s‑a respins acțiunea introdusă împotriva deciziei în litigiu;
–        anularea deciziei în litigiu;
–        în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii stabilite la articolul 4 din decizia în litigiu și a dobânzilor de întârziere
stabilite prin articolul 5 din aceasta;
–        în plus, în subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului, în vederea rejudecării acesteia în temeiul deciziei Curții;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la recurs
Mannesmann invocă trei motive de anulare, întemeiate pe încălcarea dreptului la un proces echitabil, pe aplicarea greșită
a articolului 81 din Tratatul CE la articolul 2 al deciziei în litigiu și, respectiv, pe încălcarea principiului egalității
de tratament.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la un proces echitabil
Argumentele părților
Porivit Mannesmann, Tribunalul a considerat în mod greșit că înscrisul „cheie de repartizare”, menționat la punctul 13 al
prezentei hotărâri și pe care Comisia și‑a întemeiat decizia în litigiu, în special punctele 85 și 86 din motivarea acesteia,
putea fi admis ca probă incriminatoare.
Astfel, Tribunalul ar fi încălcat dreptul la un proces echitabil. Într‑adevăr, întrucât acest înscris a fost transmis Comisiei
de către un terț necunoscut de către Mannesmann, aceasta din urmă nu a putut verifica autenticitatea înscrisului și nu s‑a
putut apăra în mod adecvat.
Pe de altă parte, întrucât acest terț a declarat Comisiei că obținuse înscrisul „cheie de repartizare” de la un agent comercial
al uneia dintre întreprinderile în cauză, fără a‑l identifica pe acesta, nici Comisia nu ar cunoaște identitatea autorului
înscrisului.
Potrivit Mannesmann, rezultă din jurisprudență că un mijloc de probă nu poate fi administrat dacă autorul său nu este cunoscut.
Tribunalul nu ar fi interpretat corect această jurisprudență, potrivit căreia, cu ocazia aprecierii probelor, se impune verificarea
originii acestora. În această privință, Mannesmann subliniază că nu este exclus ca unele persoane terțe să transmită Comisiei
elemente de probă falsificate, pentru a aduce prejudicii unei întreprinderi din motive personale sau comerciale. În consecință,
întreprinderea în cauză trebuie să aibă posibilitatea de a se pronunța cu privire la credibilitatea informatorului.
Mannesmann invocă și jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la dreptul la un proces echitabil, care
este consacrat la articolul 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată
la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). Potrivit acestei jurisprudențe, pârâtul ar trebui să aibă posibilitatea
de a contesta nu doar autenticitatea declarațiilor anonime, ci și credibilitatea persoanei protejate de anonimat. În plus,
această jurisprudență ar confirma faptul că, chiar dacă folosirea declarațiilor anonime este admisibilă în cursul fazei de
investigație a unei proceduri, astfel de declarații nu pot fi utilizate ca probe incriminatoare împotriva părții acuzate.
De asemenea, reclamanta invocă articolele 46 și 47 din Carta drepturilor fundamentale ale Uniunii Europene, proclamată la
Nisa la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1, denumită în continuare „Carta”), care corespund articolului 6 din CEDO și garantează
dreptul la un proces echitabil. Aceasta subliniază că, în temeiul articolului 52 alineatul (3), Carta trebuie să fie interpretată
de instanțele judecătorești astfel încât să asigure un nivel de protecție care să nu fie inferior celui oferit de CEDO.
Mai mult, Mannesmann apreciază că folosirea unui element de probă cu origine anonimă este incompatibilă cu principiul statului
de drept, așa cum este consacrat de articolul 6 alineatul (1) din Tratatul UE. Într‑adevăr, dacă nu se poate verifica faptul
că acel element de probă a fost efectiv transmis Comisiei de către o terță persoană, există riscul manipulării și al arbitrarului.
Potrivit Comisiei, acest motiv este inadmisibil, deoarece recurenta invocă pentru prima dată încălcarea CEDO, în vreme ce
în fața Tribunalului a invocat, la modul general, o încălcare a dreptului la apărare. În plus, Mannesmann nu ar putea învinui
Comisia de încălcarea Cartei, aceasta nefiind proclamată decât la 7 decembrie 2000, în vreme ce decizia în litigiu datează
din 8 decembrie 1999.
În orice caz, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului citată de Mannesmann nu ar fi relevantă în speță, deoarece
privește folosirea depozițiilor anonime în cadrul unei proceduri penale, în vreme ce prezenta cauză privește o procedură care
are ca obiect aplicarea unei amenzi în cadrul dreptului concurenței.
În continuare, Comisia susține că o încălcare a dreptului la apărare nu poate fi luată în considerare decât dacă Tribunalul
putea să aprecieze elementele de probă prezentate pe baza unor informații asupra cărora apărarea nu a putut să se pronunțe.
Or, Mannesmann ar fi putut să se pronunțe asupra argumentelor expuse de Comisie la punctele 121 și 122 ale motivelor deciziei
în litigiu cu privire la autenticitatea înscrisului în discuție. În plus, anonimatul autorului acestui înscris și al terțului
care l‑a transmis Comisiei nu ar fi împiedicat recurenta să verifice caracterul verosimil și pertinența conținutului respectivului
înscris.
Comisia adaugă că Tribunalul nu a recunoscut înscrisului în discuție decât o credibilitate limitată, exact pentru motivul
că împrejurările redactării sale erau în mare măsură necunoscute. Dacă Tribunalul a recunoscut totuși acestui înscris o anumită
valoare probatorie, este datorită faptului că acesta cuprindea informații concrete care erau în concordanță cu informațiile
conținute în alte înscrisuri.
În sfârșit, Comisia arată că, chiar dacă nu ar fi fost îndreptățită să folosească respectivul înscris ca probă incriminatoare,
această împrejurare nu schimba cu nimic constatarea încălcărilor descrise la articolele 1 și 2 din decizia în litigiu. Într‑adevăr,
excluderea anumitor înscrisuri folosite de Comisie cu încălcarea dreptului la apărare nu ar avea importanță decât în măsura
în care obiecțiunile formulate de către Comisie nu puteau fi dovedite decât prin referire la aceste înscrisuri, ceea ce nu
se întâmplă în cauza de față.
Aprecierea Curții
Curtea a recunoscut principiul general de drept comunitar potrivit căruia orice persoană are dreptul la un proces echitabil
(hotărârea din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 21, hotărârea din 11 ianuarie
2000, Țările de Jos și Van der Wal/Comisia, C‑174/98 P și C‑189/98 P, Rec., p. I‑1, punctul 17, și hotărârea din 2 mai 2006,
Eurofood IFSC, C‑341/04, Rec., p. I‑3813, punctul 65).
De asemenea, Curtea s‑a pronunțat în sensul că acest principiu se inspiră din drepturile fundamentale care fac parte integrantă
din principiile generale de drept comunitar a căror respectare aceasta o asigură inspirându‑se din tradițiile constituționale
comune ale statelor membre, precum și din indicațiile furnizate în special de CEDO (hotărârea Eurofood IFSC, citată anterior,
punctul 65).
Cu toate acestea, astfel cum susține în mod întemeiat Comisia, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului citată de
către recurentă nu este determinantă în speță. Într‑adevăr, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 54-56 din
concluziile sale, această jurisprudență privește în special proba testimonială în procedurile penale, în vreme ce prezenta
cauză privește un înscris în cadrul unei proceduri de aplicare a articolului 81 CE. Or, în cauzele de drept comunitar al concurenței,
proba testimonială nu joacă decât un rol secundar, în vreme ce înscrisurile ocupă un rol principal.
După cum a subliniat avocatul general la punctele 57-60 din concluziile sale, administrarea probelor în cauzele de drept comunitar
al concurenței este caracterizată prin faptul că înscrisurile examinate conțin adesea secrete de afaceri sau alte informații
care nu pot fi divulgate sau nu pot fi divulgate decât cu condiția respectării unor restricții importante.
În aceste condiții specifice investigației Comisiei referitoare la practicile anticoncurențiale, principiul potrivit căruia
orice persoană are dreptul la un proces echitabil nu ar putea fi înțeles în sensul că înscrisurile care conțin probe incriminatoare
trebuie să fie în mod automat excluse ca mijloace de probă atunci când anumite informații trebuie să rămână confidențiale.
Această confidențialitate poate să privească atât identitatea autorilor înscrisurilor, cât și pe cea a persoanelor care le‑au
transmis Comisiei.
Ținând cont de considerentele care precedă, Tribunalul a decis în mod întemeiat:
„84      […], în ceea ce privește admisibilitatea înscrisului «cheie de repartizare» ca dovadă a încălcării constatate la articolul
1 al deciziei atacate, principiul care prevalează în dreptul comunitar este acela al liberei administrări a probelor, iar
singurul criteriu relevant pentru aprecierea probelor prezentate constă în credibilitatea acestora […]. În plus, se poate
dovedi necesar pentru Comisie să protejeze anonimatul informatorilor […], iar această împrejurare nu ar fi suficientă pentru
a obliga Comisia să nu ia în considerare o probă aflată în posesia sa.
85      În consecință, dacă argumentele avansate de Mannesmann pot fi relevante pentru aprecierea credibilității și, prin urmare,
a forței probante a înscrisului «cheie de repartizare», nu trebuie considerat că acesta este o probă inadmisibilă care trebuie
îndepărtată din dosar.”
În plus, din hotărârea atacată rezultă că Tribunalul a ținut cont în aprecierea credibilității înscrisului „cheie de repartizare”
de originea anonimă a acestuia. Într‑adevăr, acesta s‑a pronunțat la punctul 86 al hotărârii atacate că, „în măsura în care
Mannesmann deduce din argumentele sale referitoare la admisibilitatea respectivului înscris o obiecție în privința credibilității
acestuia, este necesar să se constate că această credibilitate este redusă în mod inevitabil de faptul că împrejurările redactării
sale sunt într‑o mare măsură necunoscute și că afirmațiile Comisiei în această privință nu pot fi verificate”.
În plus, Tribunalul a recunoscut că un element de probă cu origine anonimă, precum înscrisul „cheie de repartizare”, nu poate
stabili singur existența unei încălcări a dreptului comunitar al concurenței. Într‑adevăr, acesta s‑a pronunțat la punctul
87 al hotărârii atacate că numai „în măsura în care înscrisul «cheie de repartizare» cuprinde informații concrete, care corespund
celor conținute în alte înscrisuri, mai ales în declarațiile domnului Verluca, este necesar să se considere că aceste mijloace
de probă se susțin reciproc”. Deja la punctele 81 și 82 din hotărârea în cauză, Tribunalul subliniase că înscrisul „cheie
de repartizare” făcea parte dintr‑un set de elemente de probă și că nu prezenta decât o importanță secundară. Această apreciere
apare și la punctul 94 al aceleiași hotărâri, în care Tribunalul concluzionează că înscrisul respectiv își păstrează valoarea
probatorie numai „pentru a susține, în cadrul unui set de indicii concordante reținute de către Comisie, unele dintre afirmațiile
esențiale conținute de declarațiile domnului Verluca”.
Ținând cont de limitele pe care Tribunalul le‑a stabilit astfel în privința forței probante a înscrisului „cheie de repartizare”,
trebuie să se concluzioneze că nu a fost comisă nicio eroare de drept la analizarea admisibilității și a utilității acestui
înscris ca element de probă.
În plus, este evident că Mannesmann a avut posibilitatea de a se pronunța asupra înscrisului „cheie de repartizare” și de
a își expune argumentele împotriva valorii probante a acestuia, ținând cont de originea lui anonimă.
Luând în considerare toate cele arătate mai sus, primul motiv trebuie respins, fără să fie necesară pronunțarea asupra problemei
dacă Mannesmann invocase, în esență, dreptul la un proces echitabil în fața Tribunalului și nici asupra problemei dacă, în
prezenta cauză, Mannesmann putea să invoce Carta, care a fost proclamată ulterior adoptării deciziei în litigiu.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe aplicarea greșită a articolului 81 CE la articolul 2 din decizia în litigiu
Argumentele părților
Potrivit Mannesmann, Tribunalul a confirmat în mod greșit existența încălcării dreptului concurenței descrise la articolul
2 al deciziei în litigiu. Comisia nu ar fi demonstrat că, încheind un contract de furnizare cu Corus în 1993, Mannesmann încheiase
un acord orizontal cu Vallourec și Dalmine sau stabilise o practică concertată cu aceste întreprinderi. Comisia nu ar fi dovedit
în special că Mannesmann avea cunoștință despre existența contractului de furnizare încheiat între Corus și Vallourec, precum
și despre cel încheiat între Corus și Dalmine și despre planul global pretins a fi fost adoptat de către Vallourec. Tribunalul
ar fi confirmat această administrare greșită și incompletă a probei de către Comisie.
În plus, Tribunalul ar fi comis o eroare neținând cont de faptul că respectivele contracte de furnizare nu au fost încheiate
în același timp, considerând că durata relativ lungă a acestora dovedea existența unui acord orizontal și apreciind că în
speță nu era aplicabilă nicio exceptare.
Asupra acestui ultim punct, recurenta susține că în mod greșit Tribunalul a respins argumentele sale referitoare la aplicabilitatea
Regulamentului (CE) nr. 2790/1999 al Comisiei din 22 decembrie 1999 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat
categoriilor de acorduri verticale și de practici concertate (JO L 336, p. 21) raporturilor verticale dintre Corus și Mannesmann.
În plus, Tribunalul nu ar fi ținut cont de Regulamentul (CEE) nr. 1983/83 al Comisiei din 22 iunie 1983 privind aplicarea
articolului [81] alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri de distribuție exclusivă (JO L 173, p. 1), precum și de
Regulamentul (CEE) nr. 1984/83 al Comisiei din 22 iunie 1983 privind aplicarea articolului [81] alineatul (3) din tratat categoriilor
de acorduri de aprovizionare exclusivă (JO L 173, p. 5) și să respingă, pe acest motiv, aplicarea articolului 81 alineatul
(1) CE în privința contractului dintre Mannesmann și Corus.
Comisia consideră că acest motiv este inadmisibil, deoarece privește aprecierea faptelor. Pe de altă parte, chiar dacă acest
motiv ar fi admisibil și întemeiat, nu ar putea conduce la anularea hotărârii atacate și a deciziei în litigiu decât în măsura
în care privește articolul 2 din decizia menționată.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, în recurs, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să
examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Într‑adevăr, din moment ce aceste probe au fost
obținute în mod legal și au fost respectate principiile generale de drept și normele de procedură aplicabile în materia sarcinii
și administrării probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie atribuită elementelor
care i‑au fost prezentate (hotărârea din 28 mai 1998, Deere/Comisia, C‑7/95 P, Rec., p. I‑3111, punctul 22). Această apreciere
nu constituie, prin urmare, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă administrate în fața Tribunalului, o problemă
de drept supusă controlului Curții (hotărârea din 2 martie 1994, Hilti/Comisia, C‑53/92 P, Rec., p. I‑667, punctul 42, și
hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 49).
Este necesar să se constate că, prin examinarea existenței încălcării descrise la articolul 2 din decizia în litigiu, Tribunalul
a identificat elemente de fapt al căror control nu intră în competența Curții în cadrul unui recurs. Prin urmare, în lipsa
dovedirii unei denaturări a elementelor de probă, a unei inexactități materiale sau a încălcării normelor referitoare la sarcina
și administrarea probelor, trebuie respinsă ca inadmisibilă argumentarea recurentei privind faptul de a stabili, pe de o parte,
dacă Mannesmann încheiase un acord orizontal sau instituise o practică concertată împreună cu Vallourec și Dalmine și, pe
de altă parte, dacă avea cunoștință despre contractele încheiate între aceste alte întreprinderi sau despre planul global
adoptat de către Vallourec. Situația este asemănătoare în ceea ce privește susținerile recurentei potrivit cărora Tribunalul
ar fi trebuit să aprecieze diferit anumite împrejurări de fapt, cum ar fi durata contractelor în cauză și faptul că acestea
nu fuseseră încheiate în același timp.
În ceea ce privește Regulamentele nr. 1983/83 și nr. 1984/83, trebuie constatat că acestea sunt invocate pentru prima dată
în faza de recurs. Motivul întemeiat pe aceste regulamente este, prin urmare, inadmisibil.
În măsura în care recurenta invocă Regulamentul nr. 2790/1999, este suficient să se constate că Tribunalul a hotărât în mod
corect, la punctul 171 al hotărârii atacate, că „acest regulament nu poate să se aplice direct în prezenta cauză, din moment
ce decizia [în litigiu] a fost adoptată la 8 decembrie 1999, iar articolul 2 al acesteia se referă, privitor la Mannesmann,
la o perioadă cuprinsă între 1993 și 1997, cu alte cuvinte la o perioadă anterioară intrării în vigoare a dispozițiilor relevante
ale Regulamentului nr. 2790/1999, la 1 iunie 2000”. La punctul 172 al aceleiași hotărâri, Tribunalul a adăugat, de asemenea
în mod întemeiat, că „în măsura în care acest regulament ar putea fi totuși relevant în cauză, cu titlu exemplificativ, prin
faptul că reprezintă o luare de poziție a Comisiei din decembrie 1999 în privința caracterului puțin dăunător pentru concurență
al acordurilor verticale, trebuie subliniat că acest regulament pune în aplicare dispozițiile articolului 81 alineatul (3)
CE. Or, rezultă din articolul 4 al Regulamentului nr. 17 că acordurile între întreprinderi nu pot beneficia de o exceptare
individuală în temeiul acestei dispoziții decât dacă au fost notificate Comisiei în acest scop, ceea ce nu s‑a făcut în prezenta
cauză”.
Rezultă din tot ceea ce precedă că al doilea motiv trebuie respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului egalității
Argumentele părților
Mannesmann susține că Tribunalul a încălcat principiul egalității de tratament neacordându‑i reducerea amenzii în temeiul
comunicării privind cooperarea.
Cu privire la acest aspect, Mannesmann amintește că a contribuit la stabilirea faptelor prin declarațiile domnului Becher
și că nu le‑a contestat pe cele stabilite în comunicarea obiecțiunilor. Aceasta subliniază că Vallourec a obținut datorită
cooperării sale o reducere de 40 % din cuantumul amenzii, deoarece, prin declarațiile domnului Verluca, contribuise la stabilirea
faptelor, și că Dalmine a obținut o reducere de 20 %, întrucât nu contestase faptele. Neacordarea unei reduceri recurentei
ar constitui, prin urmare, o inegalitate de tratament.
Recurenta contestă de asemenea aprecierea Tribunalului cu privire la întinderea acțiunii sale menționate la punctul 7 al prezentei
hotărâri, îndreptată împotriva deciziei din 15 mai 1998.
Mai întâi, aceasta consideră că motivarea hotărârii atacate în ceea ce privește această acțiune nu are legătură cu cauza.
În plus, Tribunalul ar fi interpretat în mod greșit stingerea litigiului având ca obiect decizia din 15 mai 1998. Cu privire
la acest aspect, recurenta subliniază că nu a acceptat să își retragă recursul introdus împotriva hotărârii pronunțate de
Tribunal în această cauză decât după încheierea unei tranzacții cu Comisia, potrivit căreia aceasta din urmă renunța la cererea
de informații.
De asemenea, Mannesmann amintește că acțiunea pe care a formulat‑o împotriva deciziei din 15 mai 1998 a fost declarată întemeiată
în parte. În sfârșit, susține că, în mod contrar celor susținute de Tribunal la punctul 310 al hotărârii atacate, nu i s‑ar
putea reproșa că și‑ar fi menținut refuzul de a furniza informațiile solicitate.
Comisia consideră că acest motiv privește aprecierea situației de fapt și este, prin urmare, inadmisibil. În această privință,
Comisia subliniază că recurenta nu susține că Tribunalul ar fi denaturat faptele sau elementele de probă constatând, la punctul
309 al hotărârii atacate, că Mannesmann nu dovedise că în mod efectiv cooperarea sa facilitase sarcina Comisiei constând în
descoperirea și investigarea încălcărilor.
În ceea ce privește fondul, Comisia subliniază că Tribunalul a constatat în mod întemeiat, la punctele 302 și 305 ale hotărârii
atacate, că informațiile furnizate Comisiei de Mannesmann nu sunt comparabile cu cele furnizate de Vallourec și că, spre deosebire
de Dalmine, Mannesmann nu a indicat expres că nu contesta faptele.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, deși, în cadrul unui recurs, Curtea nu are competența de a substitui, pentru motive de echitate, propria
apreciere celei a Tribunalului, pronunțându‑se, în exercitarea competenței sale de fond, asupra cuantumului amenzilor aplicate
unor întreprinderi ca urmare a încălcării de către acestea a dreptului comunitar, cu toate acestea, exercitarea unei asemenea
competențe nu poate da naștere, cu ocazia determinării cuantumul amenzilor respective, unei discriminări între întreprinderile
care au participat la un acord sau la o practică concertată contrară articolului 81 alineatul (1) CE (hotărârea din 16 noiembrie
2000, Sarrió/Comisia, C‑291/98 P, Rec., p. I‑9991, punctele 96 și 97, și hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl
Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec.,
p. I‑8375, punctul 617).
Totuși, cererea de recurs trebuie să indice argumentele juridice care susțin în mod concret motivul de recurs referitor la
încălcarea principiului egalității de tratament, sub sancțiunea inadmisibilității motivului respectiv (hotărârea Limburgse
Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, citată anterior
,
punctul 618).
Trebuie constatat că, în măsura în care recurenta contestă aprecierea Tribunalului, formulată la punctul 301 al hotărârii
atacate, pentru motivele expuse la punctele 297-300 ale acesteia, apreciere potrivit căreia „utilitatea declarației domnului
Becher se bazează exclusiv pe faptul că, într‑o anumită măsură, susține declarațiile domnului Verluca de care Comisia dispunea
deja și că, în consecință, această declarație nu a facilitat sarcina Comisiei în mod semnificativ și, prin urmare, în mod
suficient pentru a justifica reducerea cuantumului amenzii pe motivul cooperării”, argumentarea acesteia este de natură factuală
și, prin urmare, trebuie respinsă ca inadmisibilă. În consecință, Curtea nu are competența, în cadrul prezentului recurs,
să controleze constatarea făcută de Tribunal la punctul 302 al hotărârii atacate, potrivit căreia „informațiile furnizate
Comisiei de către Mannesmann înaintea expedierii [comunicării obiecțiunilor] nu sunt comparabile cu cele furnizate de Vallourec”
și că „[î]n orice caz, aceste informații nu sunt suficiente pentru a justifica o reducere a nivelului amenzii aplicate în
temeiul comunicării privind cooperarea”.
În continuare, în ceea ce privește comparația cu cooperarea de care a dat dovadă Dalmine, Tribunalul s‑a pronunțat la punctele
303-305 ale hotărârii atacate în sensul că „pentru a beneficia de reducerea cuantumului amenzii în temeiul necontestării faptelor,
în conformitate cu punctul D 2 din comunicarea privind cooperarea, o întreprindere trebuie să informeze în mod explicit Comisia
că nu înțelege să conteste materialitatea stării de fapt, după ce a luat cunoștință de comunicarea obiecțiunilor”. Această
apreciere a Tribunalului este conformă cu jurisprudența Curții, potrivit căreia trebuie făcută o distincție între, pe de o
parte, recunoașterea expresă a unei încălcări și, pe de altă parte, simpla necontestare a acesteia, care nu contribuie la
facilitarea sarcinii Comisiei constând în descoperirea și sancționarea încălcărilor normelor de drept comunitar al concurenței
(hotărârea din 14 iulie 2005, ThyssenKrupp/Comisie, C‑65/02 P și C‑73/02 P, Rec., p. I‑6773, punctul 58). În consecință, în
absența unei astfel de recunoașteri exprese din partea recurentei, argumentația acesteia referitoare la existența unei discriminări
față de Dalmine trebuie respinsă ca nefondată.
În ceea ce privește acțiunea introdusă de Mannesmann împotriva deciziei Comisiei adoptate în temeiul articolului 11 alineatul
(5) din Regulamentul nr. 17, Tribunalul s‑a pronunțat la punctele 310 și 311 din hotărârea atacată în sensul că, chiar dacă
„demersul întreprinderii Mannesmann constând în contestarea legalității deciziei din 15 mai 1998 era, fără îndoială, perfect
legitim și nu putea fi considerat o dovadă a lipsei de cooperare”, nu este mai puțin adevărat că acțiunea acesteia în această
privință a fost în mare parte respinsă prin hotărârea din 20 februarie 2001, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, citată anterior,
pe motivul că „majoritatea datelor pe care Mannesmann a refuzat să le furnizeze fuseseră solicitate de Comisie în mod legal”.
În aceste condiții, Tribunalul a putut concluziona în mod întemeiat, la punctul 312 al hotărârii atacate, că „din cauza comportamentului
ilegal al Mannesmann, Comisia nu a dispus niciodată de un număr semnificativ de date pe care le solicitase în mod legal în
etapa procedurii administrative” și că, prin urmare, „nu se poate considera că atitudinea Mannesmann în etapa procedurii administrative,
apreciată în ansamblu, reprezintă un comportament de cooperare efectivă în cauză”. În plus, această concluzie nu este infirmată
de faptul că recursul introdus inițial de Mannesmann împotriva hotărârii din 20 februarie 2001, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia,
citată anterior, a fost radiat de pe rol ca urmare a încheierii unei tranzacții între părți.
Rezultă din tot ceea ce precedă că și cel de al treilea motiv trebuie să fie respins.
Având în vedere ca niciunul dintre motivele invocate de către recurentă nu poate fi admis, recursul trebuie să fie respins.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță
cu privire la cheltuielile de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din respectivul regulament, aplicabil procedurii
de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata
cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată, iar reclamanta
a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Obligă Salzgitter Mannesmann GmbH la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.