CELEX: 62003CJ0072
Tollimaksuga samaväärse toimega maksud
Maks, millega maksustatakse kohaliku omavalitsusüksuse territooriumil kaevandatav marmor omavalitsusüksuse territooriumilt välja vedamise tõttu

Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artiklite 23, 81, 85 ja 86 tõlgendamist.
Eelotsuseküsimus kerkis üles kohtumenetluses, mille esemeks on maksu vastavus ühenduse õigusele, mille Comune di Carrara on
kehtestanud oma territooriumil kaevandatavale marmorile, mis kohaliku omavalitsusüksuse territooriumilt välja veetakse.

Itaalia õiguslik raamistik
27. detsembri 1997. aasta seaduse nt 449 artikliga 55, lõikega 18 (GURI nr 302, 30. detsember 1997) muudetud 15. juuli 1911.
aasta seaduse nr 749 ainus artikkel sätestab:
„Comune di Carrare territooriumil kaevandatud ja sealt väljaveetavale marmorile kehtestatakse maks nimetatud omavalitsusüksuse
kasuks. Kõnealust maksu kohaldab ja nõuab sisse nimetatud omavalitsusüksus kaevandatud marmori omavalitsusüksuse piiridest
välja vedamisel, tuginedes sealjuures erireeglitele, mille kehtestab Consiglio Comunale (linnanõukogu) pärast nõupidamist
sotsiaalpartneritega.
Igal aastal Comune eelarve vastuvõtmisel määrab Consiglio Comunale kindlaks järgneval aastal kohaldatava maksumäära. Kui aga
Comunel on pikaajalisi kohustusi, mille finantseerimiseks või tagamiseks on kõnealune maksutulu on vajalik, võib Consiglio
Comunale maksumäära kehtestada ka mitmeks aastaks etteulatuvalt.
Comune võib linnanõukogu otsuse alusel ning vastavalt linna ja provintsi õiguses ette nähtud normidele ning pärast Giunta
provinciale amministrativa (provintsiaalne haldusnõukogu) heakskiidu saamist otsustada, et osa maksutulust võib suunata Marina
di Carrara sadama ehituse ja haldamisega seotud kulutuste ja kohustuste katteks 12. veebruari 1903. aasta seaduses nr 50 sätestatud
juhtudel, ning määrata osa tulust sissemaksete jaoks marmoritööstuse tööliste kindlustamiseks Cassa nazionale di previdenza
per gli operai’s (Riiklik Tööliste Kindlustusfond). […]”
26. jaanuari 1999. aasta dekreetseaduse nr 8 artikli 2 lõige 2b, mis on koos muudatustega üle võetud 1999. aasta seadusesse
nr 75 (GURI nr 72, 27. märts 1999), sätestab:
„Seaduse nr 749/1911 ainsat artiklit […] tuleb tõlgendada nii, et maksu […] kohaldatakse marmorile ja selle saadustele, ning
et see määratakse kindlaks lähtuvalt kohalikule omavalitsusele marmorisektori tegevusest otseselt või kaudselt põhjustatud
üldkuludest.”
Nende sätete alusel kohaldab Comune di Carrara Consiglio Communale määrusega maksu oma territooriumil kaevandatava ja sealt
välja veetava marmori suhtes. Põhikohtuasja aluseks olnud asjaolude asetleidmise ajal oli maksumääraks kehtestatud 8000 Itaalia
liiri ühe tonni marmoriblokkide kohta.
Omavalitsuse territooriumil kaevandatud ja sealsamas kasutatav marmor on aga, vastupidi, maksust vabastatud. Lisaks on eelotsusetaotluses
täpsustatud, et maksuvabastusi võib ette näha ka Comune di Carrara naaberomavalitsusüksustes kasutatava või töödeldava marmori
suhtes.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja hageja vaidlustas Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara’s maksuotsuse, millega Comune di Carrara
määras kindlaks kaebuse esitaja poolt 2001. aasta maikuus kaevandatud marmorilt tasumisele kuuluva maksusumma. Hageja tõstatas
nimetatud kohtus küsimuse kõnealuse maksu vastavusest EÜ asutamislepingu sätetele.
Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara – võttes arvesse, et marmorimaksu võib pidada nii tollimaksuks kui tollimaksuga
samaväärse toimega maksuks, mis võib moonutada konkurentsi – otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise
eelotsuse küsimuse:
„Kas Itaalia 15. juuli 1911. aasta seadus nr 749 ja 29. detsembri 1997. aasta seadus nr 449 ning 26. jaanuari 1999. aasta
dekreetseadus nr 8, mis on muudatustega üle võetud 1999. aasta seadusesse nr 75, Comune di Carrara marmorimaksu kehtestamise
kohta [on kooskõlas] Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklitega 23, 81, 85 ja 86 Amsterdami lepingu järgses redaktsioonis,
mis on Itaalias ratifitseeritud 1988. aasta seadusega nr 209?”

Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Komisjon leiab, et määrus, millega eelotsuse küsimus esitati, ei selgita piisavalt täpselt esitatud küsimuse faktilist ja
õiguslikku raamistikku. Komisjon leiab, et eelotsusetaotlus on seetõttu vastuvõetamatu.
Sellega seoses tuleb märkida, et vajadus anda ühenduse õiguse tõlgendus, millele siseriiklik kohus saaks tugineda, eeldab,
et viimane kirjeldaks tema poolt esitatud küsimuse faktilist ja õiguslikku raamistikku või vähemalt teeks teatavaks küsimuse
aluseks olevad faktilised asjaolud (vt eriti 26. jaanuari 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-320/90–C-322/90: Telemarsicabruzzo
jt, EKL 1993, lk I‑393, punkt 6; 19. märtsi 1993. aasta määrus kohtuasjas C-157/92: Banchero, EKL 1993, lk I‑1085 punkt 4;
30. aprilli 1998. aasta määrus liidetud kohtuasjades C-128/97 ja C-137/97: Testa et Modesti, EKL 1998, lk I‑2181, punkt 5,
ja 8. juuli 1998. aasta määrus kohtuasjas C‑9/98: Agostini, EKL 1998, lk I‑4261, punkt 4).
Kohus on samuti otsustanud, et on möödapääsmatu, et siseriiklik kohus selgitaks vähemalt mingil määral nende ühenduse õigusnormide
väljatoomise põhjusi, mille tõlgendamist ta taotleb, ning seost, mis tema hinnangul on vastavate ühenduse õigusnormide ja
kohtuasjas kohaldamisele tulevate siseriiklike õigusnormide vahel (määrus 28. juuni 2000. aasta kohtuasjas C-116/00: Laguillaumie,
EKL 2000, lk I‑4979, punkt 6).
Antud juhul tuleb asuda seisukohale, et EÜ artikli 23 tõlgendamist puudutava küsimuse osas on Euroopa Kohtu käsutuses piisavalt
andmeid, mis võimaldavad anda vastuse, millest eelotsuse küsimuse esitanud kohus saab lähtuda. Eelotsusetaotluses tuuakse
üksikasjalikult välja marmorimaksu õiguslik raamistik, ning eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et seda võib vaadelda
tollimaksu või sellega samaväärse toimega meetmena. Teiseks, seoses asja faktilise raamistikuga on eelotsusetaotluses välja
toodud, et põhikohtuasja hageja, kes vedas Carrara marmorit välja kohaliku omavalitsusüksuse territooriumilt, on siseriiklikus
kohtus vaidlustanud Comune poolt talle 2001. aasta maikuu eest määratud tasumisele kuuluva marmorimaksu maksuotsuse seadusele
vastavuse.
Vastukaaluks, nagu on rõhutanud kohtujurist oma ettepaneku punktides 18–21, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus esitanud
mingit teavet selle kohta, milline on tema hinnangul EÜ artiklite 81, 85 ja 86 ning kohtuvaidluses kohaldatavate siseriiklike
õigusnormide omavaheline seos. Eelotsusetaotluses on öeldud vaid, et antud maks „võib tõkestada vaba konkurentsi”, jättes
samas selgitamata, milline võib olla seos marmorimaksu ja ettevõtjate väidetavalt konkurentsi kahjustava tegevuse vahel.
Neil asjaoludel on eelotsusetaotlus vastuvõetav ainult selles osas, mis puudutab EÜ artikli 23 tõlgendamist.

Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega soovib eelotsetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas selline maks nagu marmorimaks, mis kehtib ainult
liikmesriigi ühes omavalitsusüksuses ja ainult üht liiki kauba suhtes, nimelt antud omavalitsusüksuse territooriumilt kaevandatava
marmori suhtes, mis kohaliku omavalitsusüksuse territooriumilt välja veetakse, kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega
maksu.
Itaalia valitsus ja Comune di Carrara väidavad, et marmorimaksu rakendatakse ühtviisi nii teistesse liikmesriikidesse kui
Itaalia teistesse osadesse veetava marmori suhtes. Kuna maksu kohaldatakse mitte üksnes ekspordiks suunatud kaupadele, ei
saa seda pidada EÜ artikli 23 kohaldamisalasse kuuluvaks. Lisaks kujutab vaidlusalune maks endast riigimaksu EÜ artikli 90
tähenduses ning on asutamislepinguga kooskõlas, sest seda kohaldatakse samal viisil ja müügiahela samas staadiumis nii Itaalia
piirides töödeldava ja turustatava marmori kui liikmesriikidesse eksporditava marmori suhtes (17. juuli 1997. aasta otsus
kohtuasjas C-90/94: Haahr Petroleum, EKL 1997, lk I-4085, ja 23. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-234/99: Nygård, EKL
2002, lk I-3657).
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus on varem juba asunud seisukohale, et maks ei kujuta endast tollimaksuga
samaväärse toimega meedet, vaid riigimaksu EÜ artikli 90 tähenduses, kui ta on osa liikmesriigi üldisest maksusüsteemist,
mida kohaldatakse teatavatele kaubakategooriatele objektiivsete kriteeriumite alusel ning vastava kauba päritolule või sihtkohale
vaatamata (vt selle kohta 3. oktoobri 1981. aasta otsus kohtuasjas 90/79: komisjon
v.
Prantsusmaa, EKL 1981, lk 283, punkt 14, ja 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-163/90: Legros jt, EKL 1992, I‑4625,
punkt 11).
Antud juhul tuleb välja tuua, et vaidlusalust maksu kohaldatakse Carrara marmorile selle väljavedamisel Comune di Carrara
territooriumilt. Maksustatav teokoosseis on seega üle omavalitsusüksuse piiri toimetamine. Comune di Carraras tarvitatav marmor
on maksust vabastatud just nimelt seetõttu, et seda kasutatakse kohapeal, ning mitte objektiivsete kriteeriumite tõttu, mis
kehtiksid ka omavalitsusüksuse piirest väljaveetava marmori suhtes. Need asjaolud välistavad vaidlusaluse maksu liigitamise
riigimaksude hulka EÜ artikli 90 tähenduses (vt eespool viidatud kohtotsus Legros jt, punkt 12).
Järgnevalt tuleb analüüsida, kas selline maks nagu marmorimaks kujutab endast tollimaksuga samaväärse toimega maksu EÜ artikli
23 tähenduses.
Nagu Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, kujutab iga ühepoolselt kehtestatud ükskõik kui väike rahaline kohustus, hoolimata
selle nimetusest ja kohaldamise viisist, mis kehtib liikmesriigi või välismaiste kaupade suhtes asjaolu tõttu, et neid toimetatakse
üle piiri ja kui selle puhul ei ole ranges tähenduses tegemist tollimaksuga, endast EÜ artikli 23 tähenduses tollimaksuga
samaväärse toimega maksu (vt 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 158/82: komisjon
v.
Taani, EKL 1983, lk 3573, punkt 18; 22. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑426/92: Deutsches Milch-Kontor, EKL 1994, lk I‑2757,
punkt 50; 14 septembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-485/93 ja C-486/93: Simitzi, EKL 1995, lk I‑2655, punkt 18;
eespool viidatud kohtuotsus Legros jt, punkt 13, ja 17 septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-347/95: UCAL, EKL 1997, lk
I‑4911, punkt 18).
Sellele vaatamata väidavad Itaalia valitsus ja Comune di Carrara, et EÜ artiklis 23 sätestatud ja EÜ artiklis 25 korratud
keeld kehtib ainult tollimaksude ja nendega samaväärse toimega maksude kohta, mis kehtivad liikmesriikide vahelise kaubavahetuse
suhtes.
Selle väitega seoses tuleb meenutada, et tollimaksude ja tollimaksudega samaväärse toimega maksude keelustamise põhjendus
seisneb selles, et rahalised kohustused, mida kohaldatakse üle piiri vedamise tõttu, takistavad kaupade vaba liikumist (vt
muuhulgas 1. juuli 1969. aasta otsust liidetud kohtuasjades 2/69 ja 3/69: Sociaal Fonds Diamentarbeiders, EKL 1969, lk 211,
punkt 14, ja 9. augusti 1994. aasta otsust liidetud kohtuasjades C-363/93 ja C-407/93–C-411/93: Lancry jt, EKL 1994, lk I‑3957,
punkt 25). Tolliliidu põhimõte, nii nagu see on sätestatud EÜ artiklis 23, nõuab kaupade vaba liikumise tagamist kõige üldisemas
tähenduses – mitte ainult riikidevahelises kaubanduses, vaid laiemalt kogu tolliliidu territooriumil. Kui EÜ artiklid 23 ja
25 ei viita otseselt liikmesriikide sisesele kaubandusele, tuleneb see sellest, et lepingu autorid eeldasid tollimaksu tunnustele
vastavate maksude puudumist liikmesriikide siseselt (vt eespool viidatud kohtuotsus Lancry jt, punkt 29).
Lisaks tuleb välja tuua, et 1986. aastal lisati ühtse Euroopa aktiga EMÜ lepingusse artikkel 8 A (hiljem EÜ lepingu artikkel
7 A, nüüd, pärast muudatust EÜ artikkel 14), mis määratleb eesmärgi rajada siseturg enne 31. detsembrit 1992. EÜ artikli 14
lõige 2 annab definitsiooni, mille kohaselt „siseturg hõlmab sisepiirideta ala, mille ulatuses tagatakse kaupade, isikute,
teenuste ja kapitali vaba liikumine vastavalt käesoleva lepingu sätetele”.
Kuna EÜ artikleid 23 jj tuleb lugeda koos EÜ artikli 14 lõikega 2, on tollimaksude või nendega samaväärse toimega maksude
– nii riikidevaheliste kui riigisiseste – puudumine vajalik eeldus tolliliidu toimimiseks, milles on tagatud kaupade vaba
liikumine.
Nii nagu Euroopa Kohus on juba sedastanud eespool viidatud kohtuotsustes Legros jt (punkt 18), Lancry jt (punkt 32) ja Simitzi
(punkt 17), on maksul, mida kohaldatakse liikmesriigi sisepiiri ületamise tõttu, tollimaksuga samaväärne toime.
Lisaks tuleb rõhutada, et põhikohtuasjas tõstatatud küsimuse puhul ei ole tegemist olukorraga, millega seonduvad asjaolud
puudutavad ainult liikmesriigi siseasju. On selge, et maks kehtib kogu Carrara marmori suhtes, mis üle selle omavalitsusüksuse
territooriumilt piiri toimetatakse, tegemata vahet marmoril, mille lõplik sihtkoht on Itaalias ja sellel, mille lõplik sihtkoht
on teistes liikmesriikides. Oma olemuse ja tingimuste tõttu mõjutab marmorimaks seega liikmesriikide vahelist kaubandust (vt
eespool viidatud kohtuotsust Lancry jt, punkt 30; ning seoses koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmega ka 15. detsembri
1982. aasta otsus kohtuasjas 286/81: Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, EKL 1982, lk 4575, punkt 9; 15. detsembri 1993. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C-277/91, C-318/91 ja C‑319/91: Ligur Carni jt, EKL 1993, lk I‑6621, punktid 36 ja 37; 13. jaanuari
2000. aasta otsus kohtuasjas C‑254/98: TK-Heimdienst, EKL 2000, lk I‑151, punktid 27–31, ja 5. detsembri 2000. aasta otsus
kohtuasjas C-448/89: Guimont, EKL 2000, lk I-10663, punktid 21–23).
Sellele vaatamata väidab Comune di Carrare, et esinevad mitmed asjaolud, mis ei võimalda marmorimaksu tollimaksuga samaväärse
toimega maksuks pidada. Ta toob välja, et erinevalt eespool viidatud kohtuotsustest Legros jt, Lancry jt ning Simitzi on põhikohtuasjas
käsitletava maksu kehtestanud väikese piirkonna kohalik omavalitsus ning see kehtib ühte liiki kaupade ja mitte kõikide üle
omavalitsusüksuse piiri toimetatavate kaupade kohta.
Nimetatud argumendid ei ole asjakohased. Tuleb meeles pidada, et sarnaselt EÜ artiklile 25 keelustab EÜ artikkel 23 liikmesriigi
pädevate ametivõimude poolt ühepoolselt kehtestatud ükskõik kui väiksed rahalised kohustused, mis tollimaksu kaudu takistavad
liikmesriikide vahelist kaubandust (vt eespool punkt 20). Kui maks kujutab endast takistust liikmesriikide vahelisele kaubandusele,
ei ole selle liigitamisel tollimaksuga samaväärse toimega maksuks tähtsust maksu kehtestanud kohaliku omavalitsusüksuse suurusel.
Lisaks, võttes arvesse, et EÜ artiklid 23 ja 25 näevad ette igasuguste kaubavahetuse takistuste kõrvaldamise, ei ole tähtsust
ka sellel, kas põhikohtuasjas käsitletav maks kehtib ainult ühte kindlat liiki kaupade suhtes (vt 22. aprilli 1999. aasta
otsus kohtuasjas C-109/98: CRT France International, EKL 1999, lk I‑2237, ja 21. septembri 2000 aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑441/98 ja C-442/98: Michaïlidis, EKL 2000, lk I‑7145) või kõigi kaupade suhtes, mis toimetatakse üle asjaomase kohaliku
omavalitsusüksuse territooriumi piiri (vt eespool viidatud kohtuasjad Legros jt ja Lancry jt).
Lisaks rõhutab põhikohtuasja kostja põhikohtuasjas käsitletava maksu spetsiaalset eesmärki. Maksust saadav tulu on ette nähtud
nende kulude katmiseks, mis Comune di Carrarel tekivad seoses tema territooriumil arendatava marmoritööstusega. Maks vastab
kõigi selles tööstusharus tegutsevate ettevõtjate huvidele, kaasa arvatud nende, kes asjaomaseid kaupu välismaal turustavad.
Euroopa Kohus on leidnud, et tollimaks ja sellega samaväärse toimega meetmed ei ole lubatud hoolimata nende kehtestamise eesmärkidest
või nendest saadava tulu kasutamise otstarbest (vt 1. juuli 1969. aasta ostus kohtuasjas 24/68: komisjon
v.
Itaalia, EKL 1969, lk 193, punkt 7, ja eespool viidatud kohtuotsus Simitzi, punkt 14). Euroopa Kohus on sellegipoolest möönnud,
et maksu puhul, mis kujutab endast tasu, mida ettevõtja peab maksma temale reaalselt osutatava teenuse eest ning mis on proportsionaalne
nimetatud teenusega, ei ole tegemist tollimaksuga samaväärse toimega maksuga (26. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 63/74:
Cadsky, EKL 1975, lk 281, punkt 8; 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 158/82: komisjon
v.
Taani, EKL 1983, lk 3573, punkt 19, ja eespool viidatud kohtuotsus CRT France International, punkt 17).
Antud juhul ei ole siiski sellega tegemist; põhikohtuasjas käsitletava maksu ja selle tasumiseks kohustatud ettevõtjatele
osutatavate teenuste vahel on parimal juhul kaudne seos. Comune di Carrare poolt esitatud märkusest on selgelt näha, et antud
maks on ette nähtud teedevõrgu remondiks ja hoolduseks, sadama infrastruktuuri rajamiseks, muuseumi haldamiseks, karjääride
turvalisuse kontrollimiseks, kaevandusinseneride väljaõppega seotud tegevuseks või töötajate sotsiaalabiks. Paljud neist teenustest
ei ole suunatud konkreetselt Comune di Carrare territooriumilt marmorit välja vedavatele ettevõtjatele.
Seoses argumendiga, mis on tuletatud asjaolust, et „kohalikud” ettevõtjad, kes maksavad kohalikke makse, juba osalevad marmoritööstuse
poolt omavalitsusüksusele tekitatud kulude kandmises, tuleb märkida, et maksustatava teokoosseisu tekitavaks asjaoluks on
marmori üle omavalitsusüksuse piiri toimetamine, hoolimata sellest, kas ettevõtja on kohalike maksude maksukohustuslane.
Igal juhul ei takista asjaolu, et riikidevahelise või riigisisese piiri ületamise tõttu nõutava maksu kehtestamise eesmärk
on teatava kauba suhtes kehtiva siseriikliku maksu kompenseerimine, liigitamast antud maksu tollimaksuga samaväärse toimega
maksuks. Vastasel juhul muudaks see sisult ja ulatuselt tühjaks tollimaksuga samaväärse toimega maksude kehtestamise keelu
(vt selle kohta 31. mai 1979. aasta otsust kohtuasjas 132/78: Denkavit, EKL 1979, lk 1923, punkt 8, ja eespool viidatud kohtuotsus
Michaïlidis, punkt 23).
Eelnevast tuleneb, et kauba kaaluga proportsionaalne maks, mis on kehtestatud ainult teatava liikmesriigi ühes omavalitsusüksuses
ainult ühte liiki kauba suhtes kohaliku omavalitsusüksuse territooriumilt välja vedamise tõttu, kujutab endast ekspordimaksuga
samaväärse toimega maksu EÜ artikli 23 tähenduses, hoolimata asjaolust, et kõnealune maks kehtib samamoodi kaupade suhtes,
mille lõplik sihtkoht asub samas liikmesriigis.

Käesoleva otsuse ajaline mõju
Comune di Carrare palub Euroopa Kohtul, eeldusel, et kohus leiab, et vaidlusalune maks on vastuolus asutamislepingu asjakohaste
sätetega, piirata kohtuotsuse ajalist mõju. Ta viitab ühelt poolt vaidlusalusele maksule laieneva õigusliku raamistiku ebaselgusele
ja teiselt poolt tõsistele finantstagajärgedele, mida otsuse mõju ajaliselt piiramata jätmine tooks kaasa Comune di Carrare
eelarvele.
Tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus võib ühenduse õiguskorrale omast õiguskindluse üldpõhimõtet rakendades ainult erandjuhtudel
piirata kõikide huvitatud isikute võimalust tugineda tema poolt tõlgendatud sättele, selleks et vaidlustada heauskselt rajatud
õigussuhteid (vt eespool viidatud kohtuotsus Legros jt, punkt 30, ja 23. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-104/98: Buchner
jt, EKL 2000, lk I‑3625, punkt 39).
Sellega seoses on Euroopa Kohus eespool viidatud Legros’ jt kohtuasjas (punktid 30–36) leidnud, et mõjuvate õiguskindluse
kaalutluste tõttu ei saa asutamislepingu sätetele tugineda enne kõnealuse otsuse tegemist (16. juulil 1992) tasutud sellise
maksu tagastusnõuete puhul nagu seda on meretoll, välja arvatud juhul, kui taotleja on enne seda kuupäeva esitanud nõude kohtusse
või esitanud muu samaväärse nõude (vt eespool viidatud kohtuotsus Simitzi, punkt 30).
Vaidlusalust maksu kui teatava liikmesriigi sisepiiri ületamise tõttu rakendatavat maksu tuleb käsitleda sama liiki maksuna
nagu eespool viidatud kohtuasjas Legros jt käsitletud meretoll. Seetõttu tuleb möönda, et kuni 16. juulini 1992 võis Comune
di Carrare põhjendatult arvata, et vaidlusalune maks on ühenduse õigusega kooskõlas.
Siinkohal tuleb lähtuda samadest õiguskindluse kaalutlustest ja seetõttu asuda seisukohale, et eespool viidatud kohtuotsuses
Legros jt väljendatud ajalised piirangud kehtivad samamoodi ka põhikohtuasjas käsitletava maksuna tasutud summade tagastusnõuetele.
Küll aga ei ole põhjust piirata käesoleva otsuse mõju pärast eespool viidatud kohtuotsuse Legros jt tegemise kuupäeva, 16.
juulit 1992. Alates sellest kuupäevast ei saanud Comune di Carrara olla mitteteadlik asjaolust, et vaidlusalune maks ei ole
kooskõlas ühenduse õigusega.
Kokkuvõtteks tuleb täpsustada, et enne 16. juulit 1992 vaidlusaluse maksuna tasutud summade tagastusnõue ei saa tugineda tollimaksuga
samaväärse toimega maksusid käsitlevatele asutamislepingu sätetele, välja arvatud juhul, kui taotleja on enne seda kuupäeva
esitanud nõude kohtusse või esitanud muu samaväärse nõude.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega kaasnenud kohtukulusid, v.a nimetatud poolte kulusid,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtuvalt Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kauba kaaluga proportsionaalne maks, mis on kehtestatud ainult teatava liikmesriigi ühes omavalitsusüksuses ainult ühte liiki
kauba suhtes kohaliku omavalitsusüksuse territooriumilt välja vedamise tõttu, kujutab endast ekspordimaksuga samaväärse toimega
maksu EÜ artikli 23 tähenduses, hoolimata asjaolust, et kõnealune maks kehtib samamoodi kaupade suhtes, mille lõplik sihtkoht
asub samas liikmesriigis.
2.
Enne 16. juulit 1992 tasutud marmorimaksu maksusummade tagastusnõue ei saa tugineda EÜ artiklile 23, välja arvatud juhul,
kui taotleja on enne seda kuupäeva esitanud nõude kohtusse või esitanud muu samaväärse nõude.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.