CELEX: 62006CJ0230
Митнически съюз
Общностен транзит
Събиране на митническо задължение
Компетентна държава-членка
Доказателство за редовност на операцията или за мястото на нарушението
Срокове
Отговорност на главното отговорно лице

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 215 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
ОВ L 302, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митнически кодекс“), членове 378 и 379 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент № 2913/92 (
ОВ L 253, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3, наричан по-нататък „Регламент за прилагане“), както и на прилагането на принципа на пропорционалност.
Запитването е отправено в рамките на спор между Militzer & Münch GmbH (наричан по-нататък „M&M“) и Ministero delle Finanze относно събирането на мита.
Правна уредба
Съгласно член 96 от Митническия кодекс:
„1.   Задълженото лице [другаде в текста: „главното отговорно лице“] е титулярът на режима външен транзит в Общността [другаде в текста: „външен общностен транзит“]. То е длъжно:
a)
да представи стоките в непроменено състояние пред получаващото митническо учреждение в определения срок и при спазване на мерките, предприети от митническите органи за тяхното идентифициране;
б)
да спазва разпоредбите за режима външен транзит в Общността.
2.   Независимо от задълженията на титуляра на режима, посочени в параграф 1, превозвачът или получателят, който приема стоките и знае, че те са поставени под режим транзит в Общността [другаде в текста: „общностен транзит“], е длъжен също да ги представи в непроменено състояние пред получаващото митническо учреждение в определения срок и при спазване на мерките, предприети от митническите органи за тяхното идентифициране.“
Членове 203 и 204 от Митническия кодекс предвиждат:
„
Член 203
1.   Вносно митническо задължение възниква при:
—
отклонение от митнически надзор на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове [другаде в текста: „мита“].
2.   Митническото задължение възниква в момента на отклонението на стоките от митнически надзор.
3.   Длъжникът е:
—
лицето, отклонило стоките от митнически надзор,
—
лицата, участвали при отклонението на стоките, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че стоките се отклоняват от митнически надзор,
—
лицата, придобили или задържали стоките, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че към момента на придобиване или получаване на стоките те са били отклонени от митнически надзор,
и
—
когато е приложимо, лицето, отговорно да изпълни задълженията, произтичащи от временното складиране на стоките или от ползването на митническия режим, под който са били поставени стоките.
Член 204
1.   Вносно митническо задължение възниква в случаи, различни от посочените в член 203, при:
a)
неизпълнение на някое от задълженията, произтичащи по отношение на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове при временното складиране или ползването на митническия режим, под който те са поставени;
или
б)
неспазване на едно от условията, свързани с поставянето на стоките под определен митнически режим или с предоставянето на намалени или нулеви вносни сборове поради употребата на стоките за специфични цели;
освен когато се установи, че нередностите нямат реално въздействие върху правилното функциониране на временното складиране или съответния митнически режим.
2.   Митническото задължение възниква в момента, в който престава да се изпълнява задължението, чието неизпълнение поражда митническо задължение, или в момента, в който стоката е поставена под съответния митнически режим, когато впоследствие се установи, че едно от условията, определени за поставянето на стоката под този режим или за предоставянето на намалени или нулеви вносни сборове поради употребата на стоката за специфични цели, в действителност не е било изпълнено.
3.   Длъжникът е лицето, което според обстоятелствата трябва да изпълни задълженията, произтичащи по отношение на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове, от временното складиране или ползването на митническия режим, под който те са поставени, или да спазва условията, определени за поставянето на стоките под този режим.“
Член 215 от Митническия кодекс гласи:
„1.   Митническото задължение възниква на мястото, където е осъществен фактическият състав, довел до неговото възникване.
2.   Когато не е възможно да се определи мястото на възникване, посочено в параграф 1, митническото задължение се счита за възникнало на мястото, където митническите органи установят, че стоката се намира в състояние, което е породило митническо задължение.
3.   Когато съответният митнически режим за дадена стока не е приключен, митническото задължение се счита за възникнало на мястото:
—
където стоката е била поставена под този режим,
или
—
където стоката е била внесена в Общността под този режим.
4.   Когато наличната информация позволява на митническите органи да установят, че митническото задължение вече е възникнало, когато стоката се е намирала на друго място на по-ранна дата, смята се, че митническото задължение е възникнало на мястото, което може да бъде определено като местоположение на стоката в най-ранния момент, в който може да се установи съществуването на митническото задължение.“
Член 239 Митнически кодекс гласи:
„1.   Възстановяване или опрощаване на вносни или износни сборове се извършва и в случаи, различни от тези по членове 236, 237 и 238:
—
които се определят съгласно процедурата на комитета,
—
които произтичат от обстоятелства, които не предполагат недобросъвестно поведение или груба небрежност от страна на заинтересуваното лице. Случаите, в които може да се приложи тази разпоредба, както и процедурата, която трябва да се следва за тази цел, се определят съгласно процедурата на комитета. Възстановяването или опрощаването могат да подлежат на специални условия.
2.   Възстановяването или опрощаването на сборове на основанията, посочени в параграф 1, се разрешава при подаване на молба [другаде в текста: „искане“] във въпросното митническо учреждение преди изтичането на дванадесет месеца, считано от датата на уведомяване на длъжника за тези сборове.
Въпреки това, митническите органи могат да разрешат удължаване на този срок в изключителни случаи, които са надлежно обосновани.“
Член 378 от Регламент за прилагане предвижда:
„1.   Без да се накърнява член 215 от Кодекса, когато пратката не е представена в получаващата митница [другаде в текста: „митническо учреждение“] и мястото на нередността или нарушението не може да се установи, това нарушение или нередност се смятат за извършени:
—
в държавата-членка, към която принадлежи отправната митница,
или
—
в държавата-членка, към която принадлежи митницата на транзита в точката на влизане в Общността, на която е дадено съобщение за транзита,
освен ако в срока, установен в член 379, параграф 2, който трябва да се определи, на митническите служби се представи убедително доказателство за редовността на транзитната операция или за мястото, където действително е извършено нарушението или нередността.
2.   Ако не се представи подобно доказателство и по този начин се приеме, че споменатото нарушение или нередност са били извършени в отправната държава-членка или в държавата-членка на влизане, посочена в първи параграф, второ тире, митата и другите сборове по отношение на въпросните стоки се взимат [да се чете: „се събират“] от тази страна съгласно разпоредбите на Общността или националното законодателство.
[…]“
Съгласно член 379 от Регламента за прилагане:
„1.   Когато дадена пратка не бъде представена в получаващата митница и мястото, където е било извършено нарушението или нередността не може да се установи, отправната митница уведомява главното отговорно лице за този факт колкото се може по-скоро и във всеки случай пред [да се чете: „преди“] края на единадесетия месец след датата на регистрирането на транзитната операция на Общността [да се чете: „регистрирането на декларирането за транзит в Общността“].
2.   Уведомлението, посочено в параграф 1, по-специално посочва срока, до който на отправната митница трябва да се представи доказателство за редовността на транзитната операция или да се посочи мястото, където действително е било извършено нарушението или нередността, което да задоволи митническите служби. Този срок е три месеца от датата на уведомлението, посочено в параграф 1. Ако споменатото доказателство се представи [да се чете: „не се представи“] до изтичането на този срок, компетентната държава-членка взима мерки, за да си получи [да се чете: „за събирането на“] митата и другите сборове. В случаите, когато държавата-членка [да се чете: „тази държава-членка“] не е същата, в която се намира отправната митница, последната трябва незабавно да информира споменатата държава-членка.“
Разпоредбите на член 379 от Регламента за прилагане са по същество идентични с тези на член 11 а от Регламент (ЕИО) № 1062/87 на Комисията от 27 март 1987 година относно разпоредбите за прилагане, както и мерки за опростяване режима на общностния транзит (
ОВ L 107, стр. 1
), изменен с Регламент (ЕИО) № 1429/90 на Комисията от 29 май 1990 г. (
ОВ L 137, стр. 21
, наричан по-нататък „Рeгламент № 1062/87“), които впоследствие са възпроизведени в член 49 от Регламент (ЕИО) № 1214/92 на Комисията от 21 април 1992 година относно разпоредбите за прилагане, както и мерки за облекчаване на режима на общностен транзит (
ОВ L 132, стр. 1
).
Член 905 от Регламента за прилагане гласи:
„1.   Когато решаващият митнически орган, пред който е представена молба [другаде в текста: „искане“] за възстановяване или опрощаване съгласно член 239, параграф 2 от Кодекса, не е в състояние да отсъди въз основа на член 899, но молбата е придружена от доказателства, които могат да представляват особено положение, произтичащо от обстоятелства, при които заинтересованото лице не може да се обвини в опит за заблуда [другаде в текста: „недобросъвестно поведение“] или явна небрежност [другаде в текста: „груба небрежност“], държавата-членка, към която спада органът, препраща случая до Комисията, за да се реши по процедурата, установена в членове от 906 до 909.
Понятието „заинтересовано лице“ се тълкува по същия начин, както в член 899.
Във всички останали случаи решаващият митнически орган отхвърля молбата.
2.   Случаят [да се чете: „преписката“], препратен на Комисията, включва всички факти, необходими за пълно разследване на представения случай.
Веднага след като получи такъв случай [да се чете: „такава преписка“], Комисията съответно информира заинтересованата държава-членка.
Ако се установи, че препратената от държавата-членка информация е недостатъчна, за да може да се вземе решение при пълното познаване на фактите, Комисията може да поиска да бъдат представени допълнителни сведения.
3.   Без да се изчака приключването на процедурата, установена в членове от 906 до 909, решаващият митнически орган може, ако бъде помолен, да разреши извършването на митническите формалности по реекспорта или унищожаването на стоките, преди Комисията да се е произнесла по случая. Това разрешение не оказва абсолютно никакво въздействие върху окончателното решение по молба.“
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
M&M е дружество — митнически агент, установено в Германия. Между 23 април и 16 юли 1993 г. то издава 20 документа за общностен транзит T1 за превоза от Waidhaus (Германия) за Венеция и Милано (Италия) на масло от Чешката република.
След като получава копие от документите за транзит, подпечатани с печатите и поредните номера на митническите учреждения във Венеция и Милано, митническото учреждение във Waidhaus извършва приключване по отношение на пратките.
Впоследствие Службата за борба с измамите към Guardia di Finanza установява, че стоките не са пристигнали до местоназначението, поради измама, в която M&M не участва и която по всяка вероятност включва съучастието на служители на италианските митнически учреждения.
На 17 ноември 1995 г. италианските митнически органи нареждат на M&M да заплати сумата от 4601255310 ITL като мита за изпратените стоки.
Италианските митнически учреждения отхвърлят подаденото на основание член 239 от Митническия кодекс искане от M&M за опрощаване на митата. Tribunale, а след това и Corte d’appello di Trento отхвърлят жалбите на M&M, което подава впоследствие касационна жалба.
С постановено в пленум на 27 септември 2002 г. решение Corte suprema di cassazione приема по делото по главното производство, че решението на италианските органи да не уважат направеното от M&M на основание член 239 от Митническия кодекс искане за опрощаване на митата не може да бъде предмет на съдебен контрол, тъй като то „предполага избор и решения от политически характер“. В останалата си част делото е препратено на данъчното отделение на този съд, за да се произнесе по другите основания в жалбата.
При тези условия Corte suprema di cassazione решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 11 а, параграф 1 от Регламент № 1062/87, изменен с [Регламента за прилагане], да се тълкува в смисъл, че срокът от единадесет месеца, определен на отправното митническо учреждение, за да сигнализира за липсата на приключване по отношение на поставените под режим общностен транзит стоки, се прилага в хипотезата, в която се оказва, че приключването от получаващото митническо учреждение е удостоверено посредством подправени документи, чието невярно съдържание не може да се установи лесно; с оглед на тълкуването на тази разпоредба, следва ли да се приложат принципите, утвърдени […] от Съда [Решение от 12 декември 2002 г. по дело Cipriani,
C-395/00, Recueil, стр. I-11877
и Решение от 29 април 2004 г. по дело British American Tobacco,
C-222/01, Recueil, стр. I-4683
]; и в разглежданата хипотеза, в противоречие ли е с принципа на пропорционалност всички последици от нередовна операция по общностен транзит да бъдат наложени на митническия агент?
2)
При описаната в първия въпрос хипотеза приложим ли е член 11 а, параграф 2?
3)
Трябва ли член 215, параграф 1 от [Митническия кодекс] да се тълкува в смисъл, че при така описаните в първия въпрос хипотези митническата компетентност трябва да се определя съгласно предвидения критерий във втората или третата част от разпоредбата?“
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
Становищата на M&M, италианското правителство и Комисията съвпадат по отношение на твърдението, че препращащата юрисдикция се позовава на общностни норми, които са неприложими ratione temporis, но се различават, що се отнася до установяването на приложимите правни норми. Според италианското правителство следва да се прави позоваване на разпоредбите в сила от 1993 г., когато е извършена измамата. Така, определянето на компетентната държава-членка се урежда от член 34, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 2726/90 на Съвета от 17 септември 1990 година относно общностния транзит (
ОВ L 262, стр. 1
), който е отменен, считано от 1 януари 1994 г. Що се отнася до въпроса за спазването на сроковете преди събирането на митническото задължение, италианското правителство поддържа, че той трябва да се изследва в светлината на разпоредбите на член 49 от Регламент № 1214/92. Правителството счита, че обстоятелството, посочено в член 11 а от Регламент № 1062/87, при положение че същият е отменен от 1 януари 1993 г. трябва да доведе до частична недопустимост на преюдициалното запитване.
Следва да се напомни, че за да е полезен с отговора си на отправилата преюдициален въпрос юрисдикция, може да е необходимо Съдът да вземе предвид нормите на общностното право, които националният съд не е посочил във въпроса си (Решение от 27 март 1990 г. по дело Bagli Pennacchiotti,
C-315/88, Recueil, стр. I-1323
, точка 10 и Решение от 18 ноември 1999 г. по дело Teckal,
C-107/98, Recueil, стр. I-8121
, точка 39).
В настоящия случай с право M&M и Комисията считат, че релевантни са правните норми, които са били в сила към датата на издадения на 17 ноември 1995 г. от италианските органи акт за събиране на митническото задължение и чиято законосъобразност се оспорва в главното производство.
Тъй като митническият кодекс и Регламента за прилагане се прилагат от 1 януари 1994 г., от тези обстоятелства произтича, че с първата част от своя първи въпрос и с втория си въпрос препращащата юрисдикция иска от Съда да тълкува условията за прилагане на предвидените в член 379 от Регламента за прилагане срокове, с третия си въпрос — да тълкува посочените в член 215 от Митническия кодекс критерии за определяне на компетентната държава-членка при събирането на митническото задължение, както и с втората част от първия си въпрос — да се произнесе по прилагането на режима за отговорността на главното отговорно лице предвид принципа на пропорционалността.
На първо място, следва да се изследва третият въпрос, свързан с определянето на държавата-членка, компетентна да извърши събирането на митническото задължение.
По третия въпрос
M&M и Комисията считат, че държавата-членка, компетентна да събере митническото задължение, трябва да се определи не съгласно член 215 от Митническия кодекс, а съгласно член 378, параграф 1 от Регламента за прилагане, който представлява lex specialis при предоставянето на компетентност в областта на събирането на митата в рамките на режима външен общностен транзит. Държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение, била по принцип компетентна, тъй като в този смисъл член 378, параграф 1 от Регламента за прилагане създавал презумпция в този смисъл, когато от една страна, пратката не е представена в получаващото учреждение, и от друга страна, мястото на нарушението или нередността не може да се установи. В делото по главното производство тези условия са изпълнени, тъй като мястото на отклонение на стоките от митнически надзор не е определено и стоките не са представени пред получаващото митническо учреждение.
Италианското правителство се счита за компетентно съгласно член 215, параграф 2 от Митническия кодекс, доколкото нарушението било извършено или най-малко е установено на италианска територия.
В това отношение от член 215, параграф 1 от Митническия кодекс, както и членове 378 и 379 от Регламента за прилагане следва, че определянето на мястото, където е възникнало митническото задължение, позволява да се определи държавата-членка, компетентна да събере митата. (вж. в този смисъл Решение от 13 декември 2007 г. по дело Road Air Logistics Customs, C-526/06, все още непубликувано в Сборника, точка 26). Що се отнася до хипотезата на измама, характеризирана с извършването на нарушения или нередности, мястото на възникване на митническото задължение е мястото на отклонение на стоките от митнически надзор, както е видно от член 203, параграф 2 във връзка с член 215, параграф 1 от Митническия кодекс (вж. в този смисъл по-конкретно Решение от 1 февруари 2001 г. по дело D. Wandel,
C-66/99, Recueil, стр. I-873
, точка 50 и Решение от 11 юли 2002 г. по дело Liberexim,
C-371/99, Recueil, стр. I-6227
, точка 52).
Съгласно практиката на Съда, понятието за отклонение от митнически надзор трябва да се разбира като обхващащо всяко действие или бездействие, което има за последица, макар и само временно, да възпрепятства достъпа на компетентния митнически орган до стоката под митнически надзор и извършването на предвидените в член 37, параграф 1 от Митническия кодекс проверки (Решение по дело D. Wandel, посочено по-горе, точка 47, Решение по дело Liberexim, посочено по-горе, точка 55 и Решение от 12 февруари 2004 г. по дело Hamann International,
C-337/01, Recueil, стр. I-1791
, точка 31).
Отклонението от митнически надзор предполага само, че са изпълнени обективни условия като например физическата липса на стоката на одобреното място за складиране в момента, в който митническият орган възнамерява да извърши проверка на посочената стока (Решение по дело D. Wandel, посочено по-горе, точка 48 и Решение по дело Liberexim, посочено по-горе, точка 60) или временното отделяне на документа за транзит T1 от стоките, за които се отнася (Решение по дело British American Tobacco, посочено по-горе, точка 53).
В случай на извършване на територията на различни държави-членки на множество нарушения или нередности, компетентна да събере митата е държавата-членка, на чиято територия е извършено първото нарушение или нередност (вж. по аналогия Решение по дело Liberexim, посочено по-горе, точка 57).
Както с право подчертават M&M и Комисията, член 378 от Регламента за прилагане урежда специално в областта на външния общностен транзит определянето на държавата-членка, компетентна да извърши събирането на митата, и създава презумпция за компетентност в полза на държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение (Решение от 14 април 2005 г. по дело Комисия/Германия,
C-104/02, Recueil, стр. I-2689
, точка 86).
Член 378, параграф 1 от Регламента за прилагане действително предвижда, че без да се засягат установените в член 215 от Митническия кодекс правила относно възникване на митническото задължение, когато пратката не е представена в получаващото митническо учреждение и при положение, че мястото на нарушението или нередността не може да се установи, това нарушение или нередност се смятат за извършени в държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение или в държавата-членка, към която принадлежи митническото учреждение на транзита в точката на влизане в Общността, на което е дадено съобщение за транзита, освен ако в срока, посочен в член 379, параграф 2 от Регламента за прилагане се представи доказателство за редовността на транзитната операция или за мястото, където действително е извършено нарушението или нередността (Решение от 20 януари 2005 г. по дело Honeywell Aerospace,
C-300/03, Recueil, стр. I-689
, точка 21).
Прилагането на предвидената в член 379 от Регламента за прилагане процедура следователно предполага, че митническите органи не могат да установят мястото на нарушението или нередността (Решение от 14 ноември 2002 г. по дело SPKR,
C-112/01, Recueil, стр. I-10655
, точка 35).
Следователно, за да се провери компетентността на държавата-членка, която извършва събирането на митата, следва да се определи дали към момента, в който е установено, че пратката не е представена в получаващото митническо учреждение, може да се установи мястото на нарушението или на нередността. Ако случаят е такъв, разпоредбите на член 203, параграф 1 и член 215, параграф 1 от Митническия кодекс позволяват да се определи като компетентна да събере митническото задължение държавата-членка, на чиято територия е извършено първото нарушение или нередност, които могат да се квалифицират като отклонение от митнически надзор.
В замяна на това, ако мястото на нарушението или нередността не могат да бъдат установени по този начин, съгласно разпоредбите на членове 378 и 379 от Регламента за прилагане компетентна да извърши събирането на митата е държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение.
За да определи в делото по главното производство дали италианските органи са компетентни да събират разглежданите мита, препращащата юрисдикция следва да провери предвид съвкупността от наличните относими данни към момента, в който е установено, че пратките не са били представени пред получаващото митническо учреждение, дали може да се установи мястото на извършване на първото нарушение или нередност, които могат да бъдат квалифицирани като отклонение от митнически надзор. Ако случаят не е такъв, предвидената в член 378, параграф 1 от Регламента за прилагане презумпция за компетентност в полза на държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение, води до определянето на Федерална република Германия като държава-членка, компетентна да извърши събирането на митата.
Тази презумпция може да се обори в полза на компетентността на друга държава-членка само ако се установи, че първото нарушение или нередност действително са извършени на територията на последната. Представеното доказателство обаче трябва да бъде убедително за органите на държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение, съгласно предвидената в член 379 от Регламента за прилагане процедура, която по-конкретно предполага спазването на предвидените в нея срокове.
Поради това на третия въпрос следва да се отговори, че за да провери компетентността на държавата-членка, която извършва събирането на митата, препращащата юрисдикция следва да определи дали към момента, в който е установено, че пратката не е представена в получаващото митническо учреждение, може да се установи мястото на нарушението или на нередността. Ако случаят е такъв, разпоредбите на член 203, параграф 1 и член 215, параграф 1 от Митническият кодекс позволяват да се определи като компетентна да събере митническото задължение държавата-членка, на чиято територия е извършено първото нарушение или нередност, които могат да се квалифицират като отклонение от митнически надзор. В замяна на това, ако мястото на нарушението или нередността не могат да бъдат установени по този начин, съгласно разпоредбите на членове 378 и 379 от Регламента за прилагане компетентна да извърши събирането на митата е държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение.
По първата част от първия въпрос и по втория въпрос
Препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали неспазването от митническите органи на сроковете от единадесет или три месеца, съответно предвидени в полза на главното отговорно лице в член 379, параграфи 1 и 2 от Регламента за прилагане, е пречка за събирането на митата.
Както италианското правителство и Комисията с право отбелязват неспазването на срока от единадесет месеца само по себе си не е пречка за събирането на митническото задължение от главното отговорно лице (Решение по дело SPKR, посочено по-горе, точки 27—33 и Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 69).
Напротив, уведомлението на главното отговорно лице за посочения в член 379, параграф 2 от Регламента за прилагане срок от три месеца е задължителна предпоставка за събирането на митническото задължение от митническите органи (Решение по дело SPKR, посочено по-горе, точка 32, Решение по дело Honeywell Aerospace, посочено по-горе, точки 23 и 24 и Решение по дело Комисия/Германия, точка 71, Определение от 6 април 2006 г. по дело Reyniers & Sogama,
C-407/05, Recueil, стр. I-50
, точка 22 и Решение от 8 март 2007, Gerlach,
C-44/06, Сборник, стр. I-2071
, точка 33).
В това отношение следва да се напомни, че сроковете от единадесет и от три месеца имат за цел да гарантират надлежното и еднакво прилагане от административните органи на разпоредбите в областта на събирането на митническото задължение в интерес на бързото предоставяне на разположение на собствени ресурси на Общността (Решение по дело SPKR, посочено по-горе, точка 34 и Решение по дело Комисия/Германия, точки 69 и 78). Освен това срокът от три месеца също има за цел защитата на интересите на главното отговорно лице, като му предоставя достатъчно време да представи при необходимост доказателство за редовността на транзитната операция или за мястото, където действително са извършени нарушението или нередността (Решение по дело SPKR, посочено по-горе, точка 38 и Решение по дело Honeywell Aerospace, посочено по-горе, точка 24). Най-накрая, срокът от три месеца цели да насърчи главното отговорно лице да представи в рамките на дадения преклузивен срок доказателствата, с които разполага, с оглед на бързото определяне на държавата-членка, компетентна да събере митата (Решение от 21 октомври 1999 г. по дело Lensing & Brockhausen,
C-233/98, Recueil, стр. I-7349
, точка 30).
От самия текст на членове 378 и 379 от Регламента за прилагане е видно, че само отправното митническо учреждение следва да извърши предвиденото уведомление при спазването на сроковете от единадесет и от три месеца, когато пратката не е била представена в получаващото митническо учреждение и при положение, че не е установено мястото на нарушението или нередността.
Поради това на първата част от първия въпрос и на втория въпрос следва да се отговори, че когато пратка не е представена в получаващото митническо учреждение и не може да се установи мястото на нарушението или нередността, само отправното митническо учреждение следва да извърши предвиденото уведомление, като спазва посочените в член 379, параграфи 1 и 2 от Регламента за прилагане единадесетмесечен и тримесечен срок.
По втората част от първия въпрос
Препращащата юрисдикция иска да се установи дали е съвместимо с принципа на пропорционалност обстоятелството, че в качеството си на главно отговорно лице митническият агент е считан за отговорен за последиците от транзитна операция извън Общността, опорочена от измама, която не може да му се вмени в отговорност, доколкото както в делото по главното производство митническото задължение може да надхвърли значително получаваното от главното отговорно лице възнаграждение за неговите услуги.
Комисията се съмнява в релевантността на този въпрос, доколкото митническото законодателство не предвижда ограничения в отговорността на главното отговорно лице. Тя предлага този въпрос да се разбира като отнасящ се до дадено положение, при което би било несправедливо на главното отговорно лице да се вмени в отговорност измама, в която то не участва и в извършването на която вероятно са замесени служители на получаващото митническо учреждение. Поради това тя предлага на Съда да разшири обхвата на преюдициалния въпрос и да вземе предвид критериите, които позволяват да се предостави опрощаване на митата по съображения за справедливост съгласно предвидената в член 239 от Митническия кодекс и членове 899—909 от Регламента за прилагане процедура. Също така тя поддържа, че след като били изправени пред „особено положение“, италианските органи били длъжни съгласно член 905 от Регламента за прилагане да сезират Комисията с искането за опрощаване на митата.
M&M и Комисията допълват, че еднаквото прилагане и тълкуване на общностното право изисква решенията, с които митническите органи отказват да уважат подобно искане, да подлежат на ефективен съдебен контрол и приканват Съда да се произнесе в това отношение по решението на Corte suprema di cassazione от 27 септември 2002 г.
Италианското правителство приема, че ангажирането на отговорността на главното отговорно лице не е в противоречие с принципа на пропорционалност (Решение от 17 юли 1997 г. по дело Pascoal & Filhos,
C-97/95, Recueil, стр. I-4209
и Решение от 9 март 2006 г. по дело Beemsterboer Coldstore Services,
C-293/04, Recueil, стр. I-2263
). То поддържа, че Съдът не следва да се произнася по решението на Corte suprema di cassazione от 27 септември 2002 г., доколкото той не е сезиран с никакъв преюдициален въпрос в това отношение.
Съгласно постоянната съдебна практика принципът на пропорционалност, който е част от общите принципи на общностното право, изисква способите, използвани от дадена общностна разпоредба, да са годни да осъществят набелязаната цел и да не надхвърлят необходимото за постигането ѝ (Решение от 14 декември 2004 г. по дело Swedish Match,
C-210/03, Recueil, стр. I-11893
, точка 47 и Решение от 12 септември 2006 г. по дело Laserdisken,
C-479/04, Recueil, стр. I-8089
, точка 53).
Главното отговорно лице в качеството си на титуляр на режима външен общностен транзит е длъжник по митническото задължение, произтичащо от неспазването на разпоредбите на режима. Така наложената на главното отговорно лице отговорност цели да гарантира надлежното и еднакво прилагане на разпоредбите в областта на събирането на митническото задължение в интерес на защитата на финансовите интереси на Общността и нейните държави-членки. Не е в противоречие с принципа на пропорционалност обстоятелството да се задължи по този начин главното отговорно лице да заплати митническото задължение, независимо от размера на задължението по отношение на възнаграждението, което то получава, когато, както в делото по главното производство, то действа като митнически агент.
Обстоятелството, че главното отговорно лице е добросъвестно и че нарушението на режима външен общностен транзит е последица от измама, в която то не участва, също не е от естество да накърни принципа на пропорционалност. Ако случаят е такъв, главното отговорно лице няма повече да бъде така категорично мотивирано да се уверява в доброто протичане на транзитните операции (вж. по аналогия Решение по дело Pascoal & Filhos, посочено по-горе, точки 51—55).
Следва обаче да се напомни, че когато възникването на митническото задължение произтича от обстоятелства, които не предполагат недобросъвестно поведение или груба небрежност от страна на главното отговорно лице, член 239 от Митническия кодекс, който представлява обща клауза за справедливост, позволява на главното отговорно лице да поиска опрощаването на митата. В този смисъл членове 899—905 от Регламента за прилагане установяват процедура на административно сътрудничество между митническите органи и Комисията.
Поради това на втората част на първия въпрос следва да се отговори, че обстоятелството, че в качеството си на главно отговорно лице митническият агент е считан за отговорен за митническото задължение, не противоречи на принципа на пропорционалност.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
За да провери компетентността на държавата-членка, която извършва събирането на митата, препращащата юрисдикция следва да определи дали към момента, в който е установено, че пратката не е представена в получаващото митническо учреждение, може да се установи мястото на нарушението или на нередността. Ако случаят е такъв, разпоредбите на член 203, параграф 1 и на член 215, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността позволяват да се определи като компетентна да събере митническото задължение държавата-членка, на чиято територия е извършено първото нарушение или нередност, които могат да се квалифицират като отклонение от митнически надзор. В замяна на това, ако мястото на нарушението или нередността не могат да бъдат установени по този начин, съгласно разпоредбите на членове 378 и 379 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент № 2913/92 компетентна да извърши събирането на митата е държавата-членка, към която принадлежи отправното митническо учреждение.

2)
Когато пратка не е представена в получаващото митническо учреждение и не може да се установи мястото на нарушението или нередността, само отправното митническо учреждение следва да извърши предвиденото уведомление, като спазва посочените в член 379, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2454/93 единадесетмесечен и тримесечен срок.

3)
Обстоятелството, че в качеството си на главно отговорно лице митническият агент е считан за отговорен за митническото задължение, не противоречи на принципа на пропорционалност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.