CELEX: 61993CJ0482
Social trygghet
Sjukdom
Tidigare hälsotillstånd
Sammanläggning av försäkringsperioder

Domskäl
1 Arrondissementsrechtbank te Amsterdam har i beslut av den 15 oktober 1992, vilket inkommit till domstolen den 28 december 1993, med stöd av artikel 177 i EG-fördraget ställt flera frågor inom ramen för en begäran om förhandsavgörande angående tolkningen av artiklarna 25.2, 35.3 och 71.1 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6 nedan kallad "förordning 1408/71").
2 Dessa frågor har uppkommit i en tvist mellan S.E. Klaus och Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (nya allmänna yrkessammanslutningen) angående rätt att få kontant sjukförmån.
3 Mellan december 1985 och juli 1987 har den nederländska medborgaren S.E. Klaus arbetat som sjuksköterska i Nederländerna och var då försäkrad enligt Ziektewet (lag om sjukersättning, nedan kallad "ZW"). På grund av ryggont slutade hon detta arbete i juli 1987 varför hennes försäkring enligt ZW upphörde att gälla.
4 Efter att under åtta månader ha gått en managementkurs i turism, åkte hon till Spanien i juni 1988 för att där arbeta som värdinna och PR-assistent.
5 I december 1988 återvände hon till Nederländerna för att där inneha olika arbeten under kortare perioder.
6 Mellan maj 1989 och oktober 1989 arbetade S.E. Klaus på nytt som värdinna och PR-assistent i Spanien. Hon återvände sedan till Nederländerna och arbetade från och med den 20 oktober 1989 tillfälligt vid Randstad Industrie BV. Det framgår av akten som den nationella domstolen har ingett till domstolen att S.E. Klaus under den tid från det att hon slutade arbeta i Spanien till dess hon började sin tillfälliga anställning, det vill säga under några dagar, inte har arbetat och inte heller har ansökt om någon arbetslöshetsförmån, vare sig från behörig spansk myndighet eller behörig nederländsk myndighet.
7 Den ovan angivna förmedlingen för tillfälligt arbete gav S.E. Klaus ett restaurangarbete vid en företagsmatsal i Nederländerna. Den 7 november 1989 var hon emellertid på grund av ryggont tvungen att sluta med detta arbete.
8 Det framgår av ett sakkunnigutlåtande - som den 16 september 1991 har upprättats under förberedelsen i målet inför den nationella domstolen - att S.E. Klaus var arbetsoförmögen redan den 20 oktober 1989 på grund av en sned ryggrad. Det var från denna dag som hennes försäkring enligt ZW på nytt började gälla. Av utlåtandet framgår vidare att S.E. Klaus ryggont började i december 1986 och förvärrades under arbetet i Spanien 1989.
9 I skrivelse av den 24 april 1990 informerades S.E. Klaus om att Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging - som handlägger sjukförsäkringen - hade beslutat att hon enligt ZW inte skulle få sjukersättning från och med den 7 november 1989. Som skäl angavs att hon var arbetsoförmögen redan vid den tidpunkt då sjukförsäkringen började att gälla, det vill säga den 20 oktober 1989.
10 ZW ligger till grund för det allmänna nederländska sjukförsäkringssystemet. För att enligt denna lagstiftning få kontant sjukförmån, måste personen enligt artikel 19 på grund av sjukdom vara oförmögen att arbeta (vanligtvis med det arbete som han innehade senast). Under vissa förutsättningar kan sjukförsäkringen utgå även efter det att försäkringsperioden har gått ut som om förmånstagaren fortfarande var försäkrad. Så är fallet när arbetsoförmågan inträffar under en kort period (en månad eller åtta dagar, beroende på omständigheterna) efter det att försäkringen har upphört att gälla (artikel 46).
11 Sammanslutningen kan helt eller delvis vägra att bevilja sjukersättning när den försäkrades arbetsoförmåga förelåg redan när försäkringen började att gälla (artikel 44.1 a 1). Denna bestämmelse har till syfte att hindra missbruk eftersom det i den nederländska lagstiftningen om arbetsoförmåga inte föreskrivs någon möjlighet till undersökning som kan utesluta vissa risker från försäkringstäckning när denna börjar att gälla.
12 Det är med stöd av de sistnämnda bestämmelserna i ZW som Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging genom beslut av den 24 april 1990 har vägrat S.E. Klaus sjukersättning.
13 S.E. Klaus väckte talan mot detta beslut vid Arrondissementsrechtbank te Amsterdam som ansåg att den i tvisten aktuella förordningen gav upphov till frågor om tolkningen av artiklarna 25.2, 35.3 och 71.1 i förordning nr 1408/71.
14 I artikel 25.2 i förordning nr 1408/71 stadgas att "[e]n helt arbetslös person som tidigare var anställd och som omfattas av bestämmelserna i artikel 71.1 a ii eller i artikel 71.1 b ii första meningen skall få (sjuk) vård- och kontantförmåner enligt bestämmelserna i lagstiftningen i (och på bekostnad av) den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt som om han hade omfattats av den lagstiftningen under sin senaste anställning". Det är de helt arbetslösa personerna som under sin senaste anställning var bosatta i en annan medlemsstat än den behöriga medlemsstaten som avses.
15 Den nationella domstolen har i detta avseende inte uteslutit att S.E. Klaus under ett visst antal dagar var arbetslös (inte gränsarbetare) i Spanien en kort tid före den 20 oktober 1989 då hon började sin senaste anställning i Nederländerna men att hon fortfarande var bosatt i Nederländerna och därför omfattas av artikel 71.1 b ii första meningen i förordning nr 1408/71.
16 För övrigt stadgas i artikel 35.3 i förordning nr 1408/71 att "Om utgivandet av (sjuk) förmåner enligt lagstiftningen i en medlemsstat är beroende av ett villkor om sjukdomens ursprung [övers. anm: borde stå 'orsak'], skall detta villkor inte gälla anställda eller egenföretagare eller deras familjemedlemmar" för vilka denna förordning gäller, "oavsett inom vilken medlemsstat de är bosatta".
17 Arrondissementsrechtbank te Amsterdam beslöt således att inom ramen för en begäran om förhandsavgörande till domstolen ställa följande frågor:
"1) Skall artikel 35.3 i förordning nr 1408/71 i förening med artikel 48 i EEG-fördraget tolkas på så sätt att den utgör hinder mot att sjukförmåner enligt en nationell bestämmelse om riskval - som den i artikel 44 -1 a 1 i ZW - vägras en arbetstagare som (nästan) direkt efter att ha omfattats av lagstiftningen om sjukförmåner, är försäkrad i en medlemsstat där den nationella lagstiftningen innehåller en bestämmelse om riskval, som till exempel den ovan nämnda?
2) Om den första frågan besvaras jakande, gäller då en sådan tolkning även i de fall då den begränsade arbetsförmågan - som har medfört tillämpning av den nationella bestämmelsen om riskval - har uppkommit inom ramen för en försäkring mot en sjukdoms ekonomiska följder enligt lagstiftningen i den medlemsstat som även har en sådan bestämmelse om riskval?
3) Är det med anledning av artikel 25.2 i förordning (EEG) nr 1408/71 av avgörande betydelse för svaret på den första frågan att arbetstagaren före det att han anställdes i den berörda medlemsstaten befann sig i en sådan situation som avses i artikel 71.1 a ii eller 71.1 b ii i förordning (EEG) nr 1408/71?
4) Om den tredje frågan besvaras jakande, skall artikel 25.2 i förordning nr 1408/71 då tolkas på så sätt att det med arbetstagare som avses i denna bestämmelse (också) skall inbegripas en arbetstagare som har uppfyllt samtliga genomförandevillkor i artikel 71.1 a ii eller 71.1 b ii i förordning (EEG) nr 1408/71, även om den behöriga institutionen i hans bosättningsland i enlighet med ovan nämnda bestämmelser aldrig har utbetalt några arbetslöshetsförmåner, eftersom arbetstagaren aldrig har ansökt om en sådan förmån?"
18 Genom den första frågan vill den nationella domstolen i sak få klarhet i om artikel 35.3 i förordning nr 1408/71 är tillämplig på en medlemsstats lagstiftning som helt eller delvis nekar en arbetstagare att få sjukförmåner med motiveringen att han redan var arbetsoförmögen när han anslöt sig till det system som inrättats genom denna lagstiftning.
19 Det räcker i detta hänseende med att påpeka att i artikel 35.3 i förordningen avses det fall där ett villkor om sjukdomens orsak enligt den berörda medlemsstatens lagstiftning är riktat mot arbetstagaren eller mot någon medlem av hans familj. Däremot avses inte det fall där - som det förevarande - det i den lagstiftning som är tillämplig för att få sjukförmåner uppställs som krav att arbetsoförmågan som sådan inte förelåg redan vid anslutningen.
20 Följaktligen skall den första frågan besvaras nekande. Under dessa omständigheter är det inte nödvändigt att besvara den andra frågan. Nödvändigheten av att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som kan vara användbar för den nationella domstolen medför emellertid att följande överväganden bör göras.
21 Genom artikel 51 i fördraget ges rådet i uppdrag att inom området för social trygghet besluta om sådana åtgärder som är nödvändiga för att genomföra en fri rörlighet för arbetstagare. Det är således mot bakgrund av denna målsättning som bestämmelserna i förordning nr 1408/71 bör tolkas (se i synnerhet dom av den 9 augusti 1994, Reichling, C-406/93, Rec. s. I-4061, punkt 21).
22 Av dessa bestämmelser bör man framhäva artikel 18.1 i förordningen där det stadgas att "[d]en behöriga institutionen i en medlemsstat, vars lagstiftning kräver att försäkrings-, anställnings- eller bosättningsperioder har fullgjorts för att någon skall få, bibehålla eller återfå en rätt till förmåner, skall i den utsträckning som behövs beakta försäkrings-, anställnings- eller bosättningsperioder som har fullgjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning såsom perioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar."
23 Som kommissionen har påpekat förhindrar denna bestämmelse att som i förevarande fall den behöriga institutionen skall kunna betrakta inledningen av anslutningen enligt den lagstiftning som den tillämpar som startpunkt för de försäkringsperioder att ta hänsyn till för att få sjukförmåner.
24 När den behöriga medlemsstatens lagstiftning för att få kontant sjukförmån således uppställer som krav att arbetsoförmågan inte förelåg redan vid tidpunkten för anslutningen, åligger det den behöriga institutionen i enlighet med artikel 18.1 i förordningen att även beakta de anslutningsperioder som har fullgjorts av den försäkrade enligt en annan medlemsstats lagstiftning såsom perioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar.
25 Enligt beslutet om hänskjutande har de tredje och fjärde frågorna ställts för det fall att S.E. Klaus några dagar före den 20 oktober 1989 befann sig i den situation som avses i artikel 71.1 b ii första meningen i förordning nr 1408/71.
26 Det räcker i detta hänseende att påpeka att bestämmelserna i förordning nr 1408/71 om anställda och arbetslösa egenföretagare och i synnerhet de i artikel 71, inte är tillämpliga i förevarande fall eftersom S.E. Klaus inte på något ställe var inskriven som arbetssökande.
27 De tredje och fjärde frågorna kan emellertid förstås så att de avser frågeställningen om en period på några dagar, mellan S.E. Klaus hemkomst till sitt hemland och det att hon påbörjade en betald anställning, medför att periodernas kontinuitet som skall beaktas enligt gemenskapsrättens regler om sammanläggning bryts.
28 Det bör i detta hänseende påpekas - som generaladvokaten har gjort i punkt 13 i sitt förslag till avgörande - att den omständigheten att en migrerande arbetstagare under en kort period under vilken han flyttar sina ägodelar från en medlemsstat till en annan inte arbetar, utgör en normal del av utövandet av den fria rörligheten.
29 Representanten för Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging har för övrigt vid det muntliga sammanträdet uppgett för domstolen att om S.E. Klaus under hela sitt yrkesverksamma liv hade varit verksam i Nederländerna, skulle detta intervall inte ha varit en anledning till att vägra rätt till den begärda förmånen.
30 Med hänsyn till vad som ovan anförts bör den hänskjutande domstolens frågor besvaras med att artikel 18.1 skall tolkas på så sätt att när det i lagstiftningen i en medlemsstat för att få sjukförmån uppställs som krav att försäkringstagaren var arbetsför när han anslöt sig till det system som hade inrättats genom lagstiftningen, åligger det den behöriga institutionen att även beakta de anslutningsperioder som har fullgjorts av den försäkrade enligt en annan medlemsstats lagstiftning såsom perioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar. Den omständigheten att arbetstagaren efter att ha bytt bosättning från en medlemsstat till en annan under en kort period varken har arbetat eller varit inskriven som arbetssökande i den senare medlemsstaten, medför inte att kontinuiteten av de anslutningsperioder som har fullgjorts av den berörde avbryts eller att tillämpningen av regeln om sammanläggning av försäkringsperioder i artikel 18.1 i förordning nr 1408/71 hindras.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
31 De kostnader som har förorsakats Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 15 oktober 1992 förts vidare av Arrondissementsrechtbank te Amsterdam - följande dom:
32 Artikel 35.3 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 är inte tillämplig på en medlemsstats lagstiftning som helt eller delvis nekar en arbetstagare att få sjukförmåner med motiveringen att han redan var arbetsoförmögen när han anslöt sig till det system som hade inrättats genom denna lagstiftning.
33 Artikel 18.1 i förordning nr 1408/71 skall tolkas på så sätt att när det i en lagstiftning som är tillämplig i en medlemsstat för att få sjukförmån uppställs som krav att försäkringstagaren var arbetsför när han anslöt sig till det system som hade inrättats genom lagstiftningen, åligger det den behöriga institutionen att även beakta de anslutningsperioder som har fullgjorts av den försäkrade enligt en annan medlemsstats lagstiftning såsom perioder som har fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar.
34 Den omständigheten att arbetstagaren efter att ha bytt bosättning från en medlemsstat till en annan under en kort period varken har arbetat eller varit inskriven som arbetssökande i den senare medlemsstaten, medför inte att kontinuiteten av de anslutningsperioder som har fullgjorts av den berörde avbryts eller att tillämpningen av regeln om sammanläggning av försäkringsperioder i artikel 18.1 i förordning nr 1408/71 hindras.