CELEX: 62003CJ0276
Pritožba
Nezakonita državna pomoč
Časovna veljavnost Uredbe (ES) št. 659/1999
Odločba o nezdružljivosti in vračilu pomoči
Zastaralni rok
Pretrganje
Obveznost obvestitve upravičenca do pomoči o ukrepu, ki pretrga zastaranje

S pritožbo Scott SA (v nadaljevanju: Scott) predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 10.
aprila 2003 v zadevi Scott proti Komisiji (T-366/00, Recueil str. II-1763, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je
to zavrnilo njeno tožbo za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2002/14/ES z dne 12. julija 2000 o državni pomoči,
ki jo je Francija izvajala za Scott Paper SA/Kimberly-Clark (UL 2002 L 12, str. 1, v nadaljevanju: sporna odločba), kolikor
je ta tožba temeljila na tem, da je Komisija Evropskih skupnosti kršila člen 15 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca
1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe (UL 1999 L 83, str. 1).

Pravni okvir
Člen 15 Uredbe št. 659/1999 določa:
„1.      Pooblastila Komisije zahtevati vračilo pomoči imajo desetletni zastaralni rok.
2.      Zastaralni rok začne teči na dan, ko je dodeljena nezakonita pomoč upravičencu kot individualna pomoč ali kot pomoč v okviru
sheme pomoči. Kakršen koli ukrep glede nezakonite pomoči, ki ga sprejme Komisija ali država članica na zahtevo Komisije, prekine
zastaralni rok. Po vsaki prekinitvi začne rok teči znova. Zastaranje se zadrži tako dolgo, dokler je odločba Komisije v postopku
pred Sodiščem Evropskih skupnosti.
3.      Kakršna koli pomoč, pri kateri je zastaralni rok iztekel, se šteje kot veljavna pomoč.“

Dejansko stanje
Iz točk 12 in 13 sporne odločbe in točk od 1 do 10 ter od 13 do 19 izpodbijane sodbe izhaja, da je dejansko stanje v bistvu
sledeče.
Leta 1969 je družba ameriškega prava Scott Paper Company kupila družbo francoskega prava Bouton Brochard in ustanovila samostojno
družbo Bouton Brochard Scott SA (v nadaljevanju: Bouton Brochard Scott), ki je prevzela dejavnosti Bouton Brochard.
Leta 1986 se je Bouton Brochard Scott odločila v Franciji postaviti tovarno in je za to izbrala zemljišče v departmaju Loiret
v industrijskem območju La Saussaye.
Mesto Orleans in departma Bouton Brochard sta družbi Scott 31. avgusta 1987 dala določene ugodnosti. Prvič, skupnosti so v
omenjenem industrijskem območju Bouton Brochard Scott pod preferenčnimi pogoji prodale zemljišče, veliko 48 hektarov. Drugič,
zavezale so se, da bodo tudi vodno povračilo izračunale po preferenčni stopnji.
Bouton Brochard Scott je novembra 1987 postala Scott.
Januarja 1996 je delnice te družbe kupila Kimberly-Clark Corporation.
Januarja 1998 je ta najavila zaprtje zadevne tovarne, katere sredstva, zemljišče in papirnico, je junija 1998 odkupila Procter
& Gamble.
Po pritožbi je Komisija z dopisom z dne 17. januarja 1997 od Francoske republike zahtevala podatke o zgoraj navedenih ugodnostih.
Temu je sledilo dopisovanje z organi te države članice.
Z odločbo z dne 20. maja 1998 se je Komisija odločila za uvedbo postopka, določenega v členu 93(2) Pogodbe ES (postal člen
88(2) ES), in o tem omenjeno državo članico obvestila z dopisom z dne 10. julija 1998, ki je bil v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
objavljen 30. septembra 1998 (UL C 301, str. 4).
Isti dan omenjene objave so francoski organi Scott po telefonu obvestili o tej odločbi o uvedbi postopka.
Komisija je 12. julija 2000 sprejela sporno odločbo, v skladu s katero se državne pomoči v obliki preferenčnih cen zemljišča
in preferenčne stopnje vodnega povračila, ki jih je Francoska republika uporabljala za Scott, razglasijo za nezdružljive s
skupnim trgom in se odredi njihovo vračilo.

Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
Z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložena 30. novembra 2000 je Scott zoper sporno odločbo vložila
tožbo za delno razglasitev ničnosti te odločbe.
Francoska republika je v tem postopku intervenirala v podporo predlogov Scott.
Na predlog te družbe se je Sodišče prve stopnje pred obravnavo drugih tožbenih razlogov odločilo opredeliti do tožbenega razloga,
ki izhaja iz kršitve člena 15 Uredbe št. 659/1999.
Glede tega je bil tožbeni razlog Scott razčlenjen na dva dela, ki izhajata iz tega:
–        da je Komisija kršila navedeni člen 15, ker meni, da se je zastaralni rok lahko pretrgal z ukrepom, v konkretnem primeru zahtevo
po podatkih z dne 17. januarja 1997, ki ni bil sporočen upravičencu do nezakonite pomoči, ali
–        da je Komisija kršila isti člen 15, ker meni, da se je zastaralni rok lahko pretrgal z ukrepom, v konkretnem primeru odločbo
o uvedbi postopka z dne 20. maja 1998, ki je bil sprejet in sporočen po preteku tega roka.
Z izpodbijano sodbo je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo, kolikor se je opirala na kršitev člena 15 Uredbe št. 659/1999,
in se je glede preostalega odločilo nadaljevati postopek.
V pričakovanju te sodbe je Sodišče prve stopnje prekinilo postopek v zadevi Scott proti Komisiji (T-366/00) in postopek v
zadevi Département du Loiret proti Komisiji (T-369/00), katerega predmet je ravno tako razglasitev ničnosti sporne odločbe.

Predlogi strank pred Sodiščem
Scott predlaga Sodišču, naj:
–        izpodbijano sodbo razveljavi;
–        člen 2 izpodbijane sodbe razveljavi, kolikor zadeva pomoč v obliki preferenčne cene zemljišča, in
–        Komisiji naloži plačilo stroškov obeh postopkov.
Komisija predlaga Sodišču, naj:
–        tožbo v celoti zavrne oziroma, če mora, pritožbi delno ugodi,
–        zadevo v razsojanje vrne Sodišču prve stopnje oziroma, če tega ne stori,
–        tožbo, vloženo na Sodišču prve stopnje, zavrne v delu, ki se nanaša na tožbene razloge, ki izhajajo iz kršitve člena 15 Uredbe
št. 659/1999.

Pritožba

Trditve strank in izpodbijana sodba
Pri utemeljevanju pritožbe se Scott v bistvu sklicuje na en sam razlog, ki izhaja iz tega, da je Sodišče prve stopnje, ki
je odločilo, da se je zastaralni rok lahko pretrgal z ukrepom, v konkretnem primeru zahtevo po podatkih z dne 17. januarja
1997, ki ni bil sporočen upravičencu, napačno razlagalo člen 15 Uredbe št. 659/1999.
V točkah od 58 do 60 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje res odločilo, da zgolj dejstvo, da upravičenec do pomoči ni
vedel za zahtevo po podatkih, ki jo je Komisija naslovila na zadevno državo članico, ne povzroči, da ta zahteva nima učinka
glede zastaralnega roka, določenega v členu 15 Uredbe št. 659/1999. Ta je uvedla enotni zastaralni rok, ki se enako uporablja
za zadevno državo članico in tretje stranke. Poleg tega se postopek, določen v členu 93(2) Pogodbe, v glavnem odvija med Komisijo
in zadevno državo članico, medtem ko imajo tretje zainteresirane stranke, med katerimi je upravičenec do pomoči, pravico biti
pozvane in imeti priložnost da navajajo trditve, s čimer v bistvu igrajo vlogo „vira informacij“ za Komisijo. Vendar Komisija
o ukrepih, ki jih sprejme glede nezakonite pomoči, pred uvedbo postopka določenega v členu 93(2) Pogodbe, ni dolžna obvestiti
morebiti zainteresiranih oseb, vključno z upravičencem do pomoči.
V točki 61 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje dodalo, da upravičenec do pomoči, ki ni priglašena, kot je ta v obravnavanem
primeru, ne more imeti upravičenih pričakovanj glede veljavnosti pomoči. Še več, v točki 62 iste sodbe je ugotovilo, da pred
začetkom veljavnosti Uredbe št. 659/1999 upravičenec do take pomoči nikakor ni imel nobene pravne varnosti glede zastaranja
pooblastila zahtevati vračilo pomoči in da ga zato pretrganje zastaralnega roka pred začetkom veljavnosti te uredbe posledično
ni prikrajšalo za tako pravno varnost.
Po mnenju Scott pa tako iz besedila, zlasti izrazov „ukrep [...], ki ga sprejme [...] država članica na zahtevo Komisije“,
izhaja, da je cilj člena 15 Uredbe št. 659/1999, da lahko samo ukrep, ki je bil sporočen upravičencu do pomoči, zanj pretrga
zastaralni rok, čeprav to pomeni različne zastaralne roke za različne zainteresirane stranke. V zvezi s tem Scott meni, da
ni posebej pomembno, da je v okviru postopka, uvedenega na podlagi člena 93(2) Pogodbe, upravičenec samo „vir informacij“,
da Komisija tega upravičenca ni dolžna obvestiti o sprejetju ukrepa, ki pretrga zastaranje, da ta ni mogel imeti upravičenih
pričakovanj glede veljavnosti nezakonite pomoči ali da deset let po dodelitvi zadevne pomoči omenjena uredba še ni začela
veljati.

Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da člen 15 Uredbe št. 659/1999 določa desetletni zastaralni rok, ki začne teči z dnem, ko je nezakonita
pomoč dodeljena upravičencu. V skladu z istim členom, drugi odstavek, drugi stavek, zastaralni rok pretrga „[k]akršen koli
ukrep glede nezakonite pomoči, ki ga sprejme Komisija ali država članica na zahtevo Komisije“.
Čeprav ta odločba dejansko dvakrat navaja „ukrep[e] [...], ki [jih] sprejme Komisija“ in na „zahtev[e] Komisije“, to vendarle
ne more pomeniti, da je lahko zahteva po podatkih, ki jo ta institucija naslovi na zadevno državo članico „ukrep [...], ki
ga sprejme Komisija“, samo pod pogojem, da je bila sporočena upravičencu do pomoči. Tako kot navaja generalni pravobranilec
v točkah od 87 do 90 sklepnih predlogov, je mogoče dvakratno navajanje pojasniti z, po eni strani, nepazljivostjo normodajalca,
za katerega se zdi, da je, ne da bi bil pozoren na postopkovne razlike, ponovil izraze, uporabljene v členu 2 Uredbe Sveta
(EGS) št. 2988/74 z dne 26. novembra 1974 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v transportnem pravu in pravu
konkurence Evropske gospodarske skupnosti (UL 1974 L 319, str. 1). Po drugi strani pa ni mogoče izključiti obstoja določenih
položajev, v katerih „zahtev[a] Komisije“ ni avtomatično in hkrati „ukrep [...], ki ga sprejme Komisija“. Končno, tako kot
navaja generalni pravobranilec v točki 91 sklepnih predlogov, Uredba št. 659/1999 dopušča morebitni obstoj več (zaporednih)
ukrepov, ki pretrgajo zastaranje, ker v členu 15 določa, da začne po vsakem pretrganju zastaralni rok teči znova.
Tako besedilo člena 15 Uredbe št. 659/1999 nikakor ne nakazuje, da bi za pretrganje zastaralnega roka obstajal pogoj, da se
ukrep sporoči upravičencu do pomoči.
Kljub temu je treba preveriti, ali tak pogoj ne izhaja iz cilja, ki ga zasleduje navedeni člen 15.
V zvezi s tem iz štirinajste uvodne izjave Uredbe št. 659/1999 izhaja, da zaradi pravne varnosti zastaralni rok teži k temu,
da bi preprečil vračilo nezakonitih pomoči s tem, da to ne more biti več odrejeno. Tako je namen zastaralnega roka predvsem
varstvo določenih zainteresiranih strank, med katerimi sta zadevna država članica in upravičenec do pomoči.
Te zainteresirane stranke imajo torej dejansko praktičen interes, da so obveščene o ukrepih, ki jih sprejme Komisija in ki
pretrgajo zastaranje.
Ta praktičen interes vendar ne more povzročiti, da je pogoj za uporabo člena 15(2), drugi stavek, da so ukrepi sporočeni upravičencu
do pomoči.
Postopek, ki ga vzpostavlja člen 93(2) Pogodbe, se dejansko v glavnem odvija med Komisijo in zadevno državo članico. Uveden
je proti tej državi in ne proti upravičencem (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra 2002 v zadevi Falck in Acciaierie
di Bolzano proti Komisiji, C-74/00 P in C-75/00 P, Recueil str. I-7869, točki 81 in 83).
Sodna praksa je upravičencu do pomoči res priznala določene procesne pravice. Vendar je namen teh ta, da se temu upravičencu
omogoči predložitev podatkov Komisiji in navajanje trditev, pri čemer pa mu ne dajejo statusa stranke v postopku.
Tako tudi ob predpostavki, da bi status stranke lahko utemeljil pogoj obvestitve, zadošča ugotovitev, da upravičenec do pomoči
tega statusa nima.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega Sodišče prve stopnje člena 15 Uredbe št. 659/1999 ni razlagalo napačno, ko je odločilo, da
se je zastaralni rok lahko pretrgal z ukrepom, v konkretnem primeru z zahtevo po podatkih z dne 17. januarja 1997, ki ni bil
sporočen upravičencu do pomoči.
Res je, da niti dejstvo, da upravičenec ni mogel imeti upravičenih pričakovanj za veljavnost pomoči, niti dejstvo, da Uredba
št. 659/1999 deset let po dodelitvi obravnavane pomoči še ni začela veljati, nista nujni stopnji v postopku, ki privede do
te razlage. Vendar pa utemeljenosti te razlage ne izpodbijejo te ugotovitve.
Zato se tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen. Posledično je treba tožbo zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom 69(5), tretji pododstavek, navedenega poslovnika vsaka
stranka nosi svoje stroške, če jih ne priglasi. Ker Komisija ni predlagala, naj se Scott naloži plačilo stroškov, je treba
odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1)
Pritožba se zavrne.
2)
Scott SA in Komisija Evropskih skupnosti nosita svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: angleščina.