CELEX: 62008CJ0325
Artikel 39 EG
Fri rörlighet för arbetstagare
Inskränkning
Professionella fotbollsspelare
Skyldighet för en fotbollsspelare att ingå sitt första proffskontrakt med den klubb som har utbildat honom
Fotbollsspelaren döms att betala skadestånd om denna skyldighet åsidosätts
Motivering
Målet att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 39 EG.
Begäran har framställts i ett mål mellan Olympique Lyonnais SASP (nedan kallat Olympique Lyonnais), å ena sidan, och Olivier
Bernard, som är en professionell fotbollsspelare, och Newcastle UFC, som är en förening bildad enligt engelsk rätt, å andra
sidan. Målet rör frågan om skadeståndsskyldighet för Olivier Bernard och Newcastle UFC på grund av att Olivier Bernard ensidigt
har brutit mot sina förpliktelser enligt artikel 23 i det franska fotbollsförbundets regelsamling för professionell fotboll
för säsongen 1997–1998 (nedan kallad regelsamlingen).

Tillämpliga bestämmelser

Nationell rätt
Fotbollsspelares anställningsförhållanden reglerades, vid den tidpunkt som är aktuell i målet vid den nationella domstolen,
i Frankrike av regelsamlingen, vilken närmast kan beskrivas som ett kollektivavtal. Kapitel IV i avdelning III i regelsamlingen
rörde fotbollslärlingar (”joueurs espoir”), det vill säga fotbollsspelare i åldrarna 16 till 22 år, vilka hade en tidsbegränsad
anställning som fotbollsspelare under utbildning i en professionell fotbollsklubb.
Enligt regelsamlingen var en fotbollslärling skyldig att, om den klubb som hade utbildat honom så önskade, ingå sitt första
proffskontrakt med denna klubb. I artikel 23 i regelsamlingen, i den lydelse som är tillämplig i målet vid den nationella
domstolen, föreskrevs följande:
”…
När avtalstiden löper ut har klubben rätt att kräva att [fotbollslärlingen] undertecknar ett avtal som professionell spelare.
…”
Regelsamlingen innehöll inga regler om ersättning till den klubb som hade utbildat en fotbollsspelare i de fall där spelaren
efter avslutad utbildning vägrade att ingå ett proffskontrakt med denna klubb.
I ett sådant fall hade den klubben som utbildat fotbollslärlingen dock möjlighet att väcka talan mot denne, enligt artikel L.
122-3-8 i den franska lagen om arbete (code du travail), och göra gällande brott mot de avtalsenliga skyldigheter som följer
av artikel 23 i regelsamlingen, i syfte att fotbollsspelaren ska förpliktas att utge skadestånd till klubben. I artikel L. 122-3-8
i code du travail, i den lydelse som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen, föreskrevs följande:
”Om inte parterna kommer överens om annat kan ett tidsbegränsat avtal endast brytas före avtalstidens utgång om arbetstagaren
grovt har åsidosatt sina skyldigheter eller vid force majeure.
…
Om arbetstagaren åsidosätter dessa bestämmelser, har arbetsgivaren rätt till ersättning för den skada som denne har lidit.”

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
År 1997 ingick Olivier Bernard ett lärlingskontrakt (contrat de joueur ”espoir”) med Olympique Lyonnais, vilket gällde för
tre säsonger och med verkan från och med den 1 juli samma år.
Innan avtalstiden gick ut erbjöd Olympique Lyonnais Olivier Bernard ett proffskontrakt. Proffskontraktet skulle gälla ett
år från och med den 1 juli 2000.
Olivier Bernard avböjde detta erbjudande och ingick i stället i augusti 2000 ett proffskontrakt med Newcastle UFC.
När Olympique Lyonnais fick kännedom om kontraktet med Newcastle UFC väckte klubben talan mot Olivier Bernard vid Conseil
de prud’hommes (arbetsdomstolen) i Lyon och yrkade att han, solidariskt med Newcastle UFC, skulle förpliktas att betala skadestånd.
Det yrkade skadeståndet uppgick till 53 357,16 euro, som enligt beslutet om hänskjutande motsvarade den ersättning som Olivier
Bernard skulle ha fått under ett år om han hade godtagit det kontrakt som Olympique Lyonnais erbjöd.
Conseil de prud’hommes de Lyon ansåg att Olivier Bernard ensidigt hade sagt upp sitt kontrakt och förpliktade honom, solidariskt
med Newcastle UFC, att betala skadestånd till Olympique Lyonnais med 22 867,35 euro.
Cour d’appel de Lyon ogillade Olympique Lyonnais talan. Den ansåg i huvudsak att skyldigheten för en fotbollsspelare att efter
avslutad utbildning ingå ett proffskontrakt med den klubb som har utbildat honom även innebär ett förbud mot att spelaren
ingår ett sådant kontrakt med en klubb i en annan medlemsstat, då detta strider mot artikel 39 EG.
Olympique Lyonnais överklagade Cour d’appel de Lyons dom.
Cour de cassation ansåg att även om artikel 23 i regelsamlingen inte utgör ett formellt förbud för en ung fotbollsspelare
att ingå ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat, leder denna bestämmelse till att en sådan spelare hindras
eller avskräcks från att ingå ett sådant kontrakt, eftersom brott mot denna bestämmelse kan leda till skadeståndsansvar.
Cour de cassation menar att tvisten vid den nationella domstolen har sin grund i svårigheten att tolka artikel 39 EG. Frågan
är huruvida en sådan begränsning kan motiveras av målet att uppmuntra att unga professionella fotbollsspelare rekryteras och
utbildas, vilket behandlas i dom av den 15 december 1995 i mål C‑415/93, Bosman (REG 1995, s. I‑4921).
Cour de cassation beslutade under dessa förhållanden att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfrågor till
domstolen:
”1)       Utgör principen om fri rörlighet för arbetstagare enligt artikel 39 EG hinder mot en bestämmelse i nationell rätt som innebär
att en fotbollslärling (’joueur espoir’) riskerar att förpliktas att betala skadestånd om han efter avslutad utbildning i
en klubb ingår ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat?
2)       Om svaret på den första frågan är jakande, utgör behovet av att främja rekrytering och utbildning av unga professionella spelare
ett berättigat mål eller ett tvingande skäl av allmänintresse som innebär att en sådan inskränkning är motiverad?”

Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida ett regelverk
enligt vilket en fotbollslärling riskerar att förpliktas att betala skadestånd om denne efter avslutad utbildning inte ingår
ett proffskontrakt med den klubb som har utbildat honom, utan i stället ingår ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat,
utgör en inskränkning, i den mening som avses i artikel 45 FEUF och, om så är fallet, huruvida denna inskränkning kan motiveras
av behovet att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare.

Yttranden som har inkommit till domstolen
Enligt Olympique Lyonnais utgör artikel 23 i regelsamlingen inte ett hinder för en fotbollslärlings fria rörlighet, eftersom
denne fritt kan ingå ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat om han betalar skadestånd till den klubb som har
utbildat honom, vilket utgör det enda kravet.
Newcastle UFC, den franska, den italienska och den nederländska regeringen samt Förenade kungarikets regering och Europeiska
gemenskapernas kommission har däremot gjort gällande att ett regelverk av det slag som är i fråga i målet vid den nationella
domstolen utgör en inskränkning i den fria rörligheten för arbetstagare, som i princip är förbjuden.
För det fall domstolen skulle komma fram till att artikel 23 i regelsamlingen utgör ett hinder för en fotbollslärlings fria
rörlighet anser Olympique Lyonnais, med hänvisning till domen i det ovannämnda målet Bosman, att denna bestämmelse motiveras
av behovet att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare, i den mån dess enda syfte är att göra det möjligt
för den klubb som har utbildat spelaren att få tillbaka de utgifter som den har haft för dennes utbildning.
Newcastle UFC har å sin sida gjort gällande att det av domen i det ovannämnda målet Bosman klart framgår att varje form av
”utbildningsersättning” strider mot principen om fri rörlighet för arbetstagare, eftersom rekrytering och utbildning av unga
fotbollsspelare inte utgör ett tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera en sådan inskränkning. Newcastle UFC har
vidare hävdat att skadestånd enligt det aktuella regelverket bestäms enligt godtyckliga och icke på förhand kända kriterier.
Den franska, den italienska och den nederländska regeringen samt Förenade kungarikets regering och kommissionen har hävdat
att syftet att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare enligt domen i det ovannämnda målet Bosman utgör
ett berättigat mål.
Den franska regeringen menar emellertid att det skadestånd som den klubb som har utbildat fotbollsspelaren kan kräva enligt
det regelverk som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen inte beräknas utifrån vilka kostnader klubben har haft
för utbildningen utan utifrån den skada som klubben lider. Ett sådant regelverk uppfyller enligt nämnda regering och enligt
Förenade kungarikets regering inte kravet på proportionalitet.
Den italienska regeringen anser att ett system med ersättningar kan anses som en åtgärd som står i proportion till det eftersträvade
målet, nämligen att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare, under förutsättning att ersättningen bestäms
utifrån klart definierade kriterier och beräknas utifrån de kostnader som den klubb som har utbildat spelarna har haft. Nämnda
regering har understrukit att möjligheten att begära en ”utbildningsersättning” är av mycket stor betydelse, särskilt för
små klubbar med begränsade materiella och ekonomiska resurser.
Den franska och den italienska regeringen samt Förenade kungarikets regering och kommissionen har hänvisat till Internationella
fotbollsförbundets (FIFA) regler om spelare och spelarövergångar (FIFA Regulations on the Status and Transfer of Players),
vilka trädde i kraft år 2001, det vill säga vid en senare tidpunkt än den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen.
I nämnda regelverk finns bestämmelser om hur ”utbildningsersättningar” ska beräknas när en fotbollsspelare efter avslutad
utbildning i en klubb i en medlemsstat ingår ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat. Dessa bestämmelser är
enligt den franska regeringen, Förenade kungarikets regering och kommissionen förenliga med proportionalitetsprincipen.
Den nederländska regeringen har mer allmänt anmärkt att det finns skäl av allmänintresse, med anknytning till utbildning,
som kan motivera en bestämmelse om att en arbetsgivare som har utbildat en arbetstagare har rätt att kräva att denne arbetstagare
kvarstår i dennes tjänst eller annars måste betala skadestånd. Den nederländska regeringen anser att ersättningen måste uppfylla
två villkor för att vara proportionerlig: Beloppet måste beräknas utifrån arbetsgivarens utgifter för utbildning av spelaren
och det måste beräknas med hänsyn till i vilken grad och under hur lång tid som arbetsgivaren har kunnat dra nytta av spelarens
utbildning.

Domstolens bedömning
Fråga huruvida det föreligger en inskränkning i den fria rörligheten för arbetstagare
Domstolen erinrar inledningsvis om att – med beaktande av unionens mål – utövandet av idrott omfattas av unionsrätten, försåvitt
den utgör en ekonomisk verksamhet (se bland annat domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 73, och dom av den 18 juli 2006
i mål C‑519/04 P, Meca-Medina och Majcen mot kommissionen, REG 2006, s. I‑6991, punkt 22).
När en idrottslig verksamhet har karaktär av förvärvsarbete eller tillhandahållande av tjänster mot betalning, vilket är fallet
med professionella eller halvprofessionella idrottsutövares verksamhet, faller sådan verksamhet således närmare bestämt inom
tillämpningsområdet för artikel 45 FEUF och följande artiklar eller artikel 56 FEUF och följande artiklar (se bland annat
domen i det ovannämnda målet Meca-Medina och Majcen mot kommissionen, punkt 23 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall är det utrett att Olivier Bernards arbete omfattas av tillämpningsområdet för artikel 45 FEUF.
Enligt fast rättspraxis gäller artikel 45 FEUF inte endast myndighetsåtgärder, utan den omfattar även andra former av reglering
av förvärvsarbete på ett kollektivt sätt (se domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 82 och där angiven rättspraxis).
Eftersom arbetsvillkoren i de olika medlemsstaterna i vissa fall regleras genom lagar och andra författningar och i andra
fall genom kollektivavtal och andra rättshandlingar som ingås eller antas av privatpersoner, skulle en begränsning av förbuden
i artikel 45 FEUF till att endast avse myndighetsåtgärder kunna leda till olikheter vid tillämpningen av dessa förbud (se,
analogt, domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 84).
I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att regelsamlingen kan beskrivas som ett landsomfattande kollektivavtal,
varför det omfattas av tillämpningsområdet för artikel 45 FEUF.
Vad slutligen rör frågan huruvida sådana nationella bestämmelser som de som är i fråga i målet vid den nationella domstolen
utgör en inskränkning, i den mening som avses i artikel 45 FEUF, erinrar domstolen om att alla bestämmelser i FEU‑fördraget
om fri rörlighet för personer har till syfte att underlätta för medborgarna i medlemsstaterna att utöva all slags yrkesverksamhet
inom unionen och de utgör hinder för åtgärder som kan innebära att dessa medborgare missgynnas när de önskar utöva ekonomisk
verksamhet i en annan medlemsstat (se bland annat domen i det ovannämnda målet Bosman, samt dom av den 17 mars 2005 i mål C‑109/04,
Kranemann, REG 2005, s. I‑2421, punkt 25, och av den 11 januari 2007 i mål C‑208/05, ITC, REG 2007, s. I‑181, punkt 31).
Nationella bestämmelser genom vilka en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat hindras eller avskräcks från att lämna
sitt hemland för att utöva sin rätt till fri rörlighet utgör således inskränkningar i denna frihet, även om de tillämpas oberoende
av de berörda arbetstagarnas nationalitet (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Bosman, punkt 96, Kranemann, punkt 26,
och ITC, punkt 33).
Domstolen konstaterar att ett regelverk av det slag som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilket en
fotbollslärling efter avslutad utbildning är skyldig att, vid äventyr av skadestånd, ingå sitt första proffskontrakt med den
klubb som har utbildat honom, kan antas avskräcka honom från att utöva sin rätt till fri rörlighet.
Såsom Olympique Lyonnais har anmärkt hindrar ett sådant regelverk formellt sett inte fotbollslärlingen från att spela som
proffs i en klubb i en annan medlemsstat, men det gör det ändå mindre lockande att utöva rätten till fri rörlighet.
Regelverket utgör således en inskränkning i arbetstagarnas fria rörlighet inom unionen, som garanteras genom artikel 45 FEUF.
Frågan huruvida inskränkningen i den fria rörligheten för arbetstagare är motiverad
En bestämmelse som hindrar den fria rörligheten för arbetstagare kan endast tillåtas om den eftersträvar ett berättigat mål som
är förenligt med fördraget och om den är motiverad av tvingande skäl av allmänintresse. I ett sådant fall fordras även att
tillämpningen av en sådan bestämmelse är ägnad att säkerställa att målet i fråga uppnås och att denna tillämpning inte går
utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (se bland annat dom av den 31 mars 1993 i mål C‑19/92, Kraus, REG 1993,
s. I‑1663, punkt 32, svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑167, och domarna i de ovannämnda målen Bosman, punkt 104, Kranemann,
punkt 33, och ITC, punkt 37).
Domstolen har, vad avser proffsidrott, redan haft tillfälle att förklara att med hänsyn till den beaktansvärda sociala betydelse
som idrottsverksamheten och, särskilt fotbollen, har inom unionen, ska målet att uppmuntra rekryteringen och utbildningen
av unga spelare anses som ett berättigat mål (se domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 106).
För att bedöma huruvida ett system som inskränker rätten till fri rörlighet för fotbollsspelare är ägnat att säkerställa att
detta mål kan uppnås och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detsamma, ska, såsom generaladvokaten har anmärkt
i punkterna 30 och 47 i sitt förslag till avgörande, den specifika karaktär som sport i allmänhet och fotboll i synnerhet
har och dess sociala och pedagogiska funktion beaktas. Att dessa intressen är relevanta stöds också av det faktum att de har
skrivits in i artikel 165.1 andra stycket FEUF.
Domstolen har redan fastställt att möjligheten att få utbildningsersättning uppmuntrar fotbollsföreningarna att söka efter
talanger och utbilda unga spelare (se domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 108).
Vilken avkastning de klubbar som utbildar unga fotbollsspelare får på sina investeringar beror i detta sammanhang mycket på
slumpen, eftersom klubbarnas utgifter avser samtliga unga fotbollsspelare som de rekryterar och utbildar, i förekommande fall,
under flera år, medan det endast är en liten andel av dessa fotbollsspelare som efter avslutad utbildning lyckas göra en professionell
karriär i den klubb som har utbildat dem eller i en annan klubb (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet
Bosman, punkt 109).
Som huvudregel gäller att de utgifter för utbildning av unga fotbollsspelare som en klubb har endast delvis vägs upp av den
nytta som klubben kan dra av dessa fotbollsspelare under deras utbildning.
De klubbar som utbildar unga fotbollsspelare kan därför avskräckas från att investera i sådana fotbollsspelares utbildning
om de saknar möjlighet att få tillbaka de utgifter de har haft för denna utbildning, om en fotbollsspelare efter avslutad
utbildning ingår ett proffskontrakt med en annan klubb. Så är särskilt fallet med små klubbar vars investeringar på lokal
nivå vad gäller rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare är av stor betydelse för fotbollens sociala och pedagogiska
funktion.
Av detta följer att ett system som innehåller regler om att utbildningsersättning ska betalas för det fall en ung fotbollsspelare,
efter avslutad utbildning, ingår ett proffskontrakt med en annan klubb än den klubb som har utbildat honom i princip kan motiveras
av målet att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare. Ett sådant system måste emellertid vara ägnat att
uppnå detta mål och stå i proportion till detsamma, varvid hänsyn ska tas till de utgifter som klubbarna har burit för att
utbilda såväl blivande professionella spelare som de spelare som aldrig blir professionella (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovannämnda målet Bosman, punkt 109).
Det framgår av punkterna 4 och 6 i förevarande dom att det system som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kännetecknas
av att den klubb som har utbildat fotbollsspelaren inte ges utbildningsersättning, utan av att den aktuella spelaren riskerar
att förpliktas att betala ett skadestånd på grund av att han har brutit mot sina avtalsenliga förpliktelser, vars storlek
saknar anknytning till de verkliga kostnader som den klubben har haft för spelarens utbildning.
Såsom framgår av den franska regeringens uppgifter innebär artikel L. 122-3-8 i code du travail nämligen inte att skadeståndet
beräknas utifrån de kostnader som klubben har haft för spelarens utbildning utan utifrån den sammantagna skada som klubben
har lidit. Såsom Newcastle UFC har anmärkt beräknas dessutom skadeståndet utifrån kriterier som inte är preciserade i förväg.
Möjligheten att kunna erhålla sådana skadestånd går således utöver vad som är nödvändigt för att uppmuntra klubbar att rekrytera
och utbilda unga fotbollsspelare och för att finansiera sådan verksamhet.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågorna besvaras enligt följande. Artikel 45 FEUF utgör inte hinder mot ett
system som – i syfte att uppnå målet att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare – garanterar att den
klubb som har utbildat en ung fotbollsspelare får ersättning när denne efter avslutad utbildning ingår ett proffskontrakt
med en klubb i en annan medlemsstat, förutsatt att systemet är ägnat att säkerställa att detta mål uppnås och att det inte
går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå nämnda mål.
Ett sådant system som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilket en fotbollslärling, som efter
avslutad utbildning ingår ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat, riskerar att förpliktas att betala ett skadestånd
vars storlek inte står i förhållande till de verkliga utbildningskostnaderna, är inte nödvändigt för att säkerställa att målet
att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare uppnås.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
Artikel 45 FEUF utgör inte hinder mot ett system som – i syfte att uppnå målet att uppmuntra rekrytering och utbildning av
unga fotbollsspelare – garanterar att den klubb som har utbildat en ung fotbollsspelare får ersättning när denne efter avslutad
utbildning ingår ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat, förutsatt att systemet är ägnat att säkerställa att
detta mål uppnås och att det inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå nämnda mål.
Ett sådant system som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilket en fotbollslärling, som efter
avslutad utbildning ingår ett proffskontrakt med en klubb i en annan medlemsstat, riskerar att förpliktas att betala ett skadestånd
vars storlek inte står i förhållande till de verkliga utbildningskostnaderna, är inte nödvändigt för att säkerställa att målet
att uppmuntra rekrytering och utbildning av unga fotbollsspelare uppnås.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.