CELEX: 62006TJ0407
Dumping
Dovoz obuvi se svrškem z usně pocházející z Číny a Vietnamu
Status podniku působícího v tržním hospodářství
Individuální zacházení
Výběr vzorku
Právo na obhajobu
Rovné zacházení
Újma
Legitimní očekávání
Povinnost uvést odůvodnění

Právní rámec
Článek 1 odst. 1 a 2 nařízení Rady (ES) č. 384/96 ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které
nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 1996, L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45) v platném znění (dále jen „základní
nařízení“) uvádí:
„1. Antidumpingové clo může být uloženo na každý výrobek, jehož propuštění do volného oběhu ve Společenství působí újmu.
2. Výrobek je považován za dumpingový, jestliže je vývozní cena výrobku vyváženého do Společenství nižší, než je při běžném
obchodu srovnatelná cena obdobného výrobku určeného pro spotřebu ve vývozní zemi.“
Podle čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce základního nařízení „[b]ěžná hodnota se obvykle zakládá na cenách, které jsou zaplaceny
nebo mají být zaplaceny nezávislým odběratelem v zemi vývozu v běžném obchodním styku“.
Co se týče podmínek přiznání statutu podniku působícího v tržním hospodářství, čl. 2 odst. 7 písm. b) základního nařízení
stanoví:
„V rámci antidumpingového šetření dovozů z […] Čínské lidové republiky […], se běžná hodnota určí podle odstavců 1 až 6, pokud
se prokáže na základě řádně odůvodněných žádostí jednoho nebo více výrobců […], že při výrobě nebo prodeji daného obdobného
výrobku převažují pro výrobce nebo více výrobců podmínky tržního hospodářství. V opačném případě se použije písmeno a).“
Podle čl. 9 odst. 6 základního nařízení:
„6. Pokud Komise omezí své šetření podle článku 17, nesmí být antidumpingové clo uložené na dovoz vývozcům nebo výrobcům,
kteří se přihlásili podle článku 17, ale kteří nebyli zahrnuti do šetření, vyšší než vážené průměrné rozpětí dumpingu, které
bylo zjištěno u stran tvořících vzorek […] Na dovoz vývozců nebo výrobců, kterým bylo postupem podle článku 17 uděleno individuální
zacházení, se uloží individuální clo.“
Co se týče techniky spočívající v použití výběru vzorku, čl. 17 odst. 1 a 3 základního nařízení uvádí:
„1. V případech, kdy je počet žadatelů, vývozců nebo dovozců, typů výrobků nebo obchodních operací příliš velký, může být
šetření omezeno na přiměřený počet stran, výrobků nebo obchodních operací, který se vybere jako statisticky reprezentativní
vzorek na základě informací dostupných v době výběru, nebo největší reprezentativní objem výroby, prodeje nebo vývozu, který
může být ve stanovené lhůtě přiměřeně přezkoumán.
[…]
3. Je-li šetření omezeno v souladu s tímto článkem, vypočítá se nicméně individuální dumpingové rozpětí pro každého vývozce
nebo výrobce, který nebyl původně vybrán a který předloží nezbytné informace ve lhůtě stanovené tímto nařízením, pokud není
počet vývozců nebo výrobců tak vysoký, že by individuální zjišťování znamenalo příliš velké zatížení a bránilo by včasnému
ukončení šetření.“
Co se týče zjišťování újmy, čl. 3 odst. 1, 2 a 6 základního nařízení stanoví:
„1. Není-li stanoveno jinak, rozumí se pro účely tohoto nařízení výrazem ‚újma‘ podstatná újma výrobnímu odvětví Společenství,
její hrozba nebo závažné zpoždění při zavádění některého výrobního odvětví Společenství a vykládá se podle tohoto článku.
2. Zjištění újmy je založeno na skutečných důkazech a zahrnuje objektivní přezkum jak a) objemu dumpingových dovozů a jejich
účinku na ceny obdobných výrobků na trhu Společenství, tak b) následného vlivu těchto dovozů na výrobní odvětví Společenství.
[…]
6. Ze všech relevantních důkazů předložených podle odstavce 2 musí vyplývat, že dumpingové dovozy působí újmu ve smyslu tohoto
nařízení. K tomu zejména patří důkaz o tom, že objem a/nebo cena zjištěné podle odstavce 3 mají na výrobní odvětví Společenství
nepříznivé účinky ve smyslu odstavce 5 a že tyto účinky dosahují takových rozměrů, že mohou být označeny jako závažné.“
Podle čl. 9 odst. 4 poslední věty základního nařízení „[a]ntidumpingové clo nesmí být vyšší než dumpingové rozpětí, které
bylo zjištěno, a musí být nižší než toto rozpětí, pokud takové menší clo postačuje k odstranění újmy způsobené výrobnímu odvětví
Společenství.“
Podle čl. 18 odst. 3 a 4 základního nařízení:
„3. Nejsou-li informace předložené účastníkem řízení ve všech ohledech dokonalé, přesto se k nim přihlédne, pokud nedostatky
neúměrně neztěžují zjištění přiměřeně správných závěrů, pokud jsou předloženy včas, pokud je možno je ověřit a pokud účastník
řízení jednal podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.
4. Pokud nejsou důkazy nebo informace přijaty, je strana, která je předložila, okamžitě zpravena o důvodech jejich odmítnutí
a je jí dána možnost podat dodatečné vysvětlení ve stanovené lhůtě. Pokud vysvětlení nejsou považována za dostatečná, je třeba
uvést důvody pro odmítnutí důkazů nebo informací a uvést je ve zveřejněných závěrech.“
Článek 20 odst. 1, 2, 4 a 5 základního nařízení uvádí:
„1. Žadatelé, dovozci a vývozci a jejich zájmové svazy a země původu a/nebo vývozu mohou požádat o poskytnutí informací o podrobnostech
týkajících se závažných skutečností a úvah, na jejichž základě byla přijata prozatímní opatření. Poskytnutí informací je nutno
si vyžádat písemně ihned po přijetí prozatímních opatření a informace musí být poskytnuty písemně co nejdříve.
2. Strany uvedené v odstavci 1 mohou požádat o konečné informace o nejdůležitějších skutečnostech a úvahách, na jejichž základě
je zamýšleno doporučit přijetí konečných opatření nebo zastavení šetření nebo řízení, aniž by bylo přijato nějaké opatření,
přičemž se zvláštní pozornost věnuje informaci o skutečnostech a úvahách, které se liší od těch, jež byly použity při rozhodování
o prozatímních opatřeních.
[…]
4. Konečné informace musí být poskytnuty písemně. Podávají se co nejdříve, obvykle nejpozději jeden měsíc před vydáním konečného
rozhodnutí nebo před předložením návrhu Komise na přijetí konečných opatření podle článku 9, přičemž se řádně přihlédne k ochraně
důvěrných informací. Pokud Komise nemůže sdělit některé skutečnosti nebo úvahy v tomto okamžiku, sdělí je co nejdříve. Poskytnutím
informací není dotčeno jakékoli další rozhodnutí, které Komise nebo Rada případně přijmou, ale pokud toto rozhodnutí vychází
z jiných skutečností nebo úvah, musí být tyto informace nebo úvahy sděleny co nejdříve.
5. Ke stanoviskům obdrženým po poskytnutí konečných informací lze přihlédnout pouze tehdy, obdrží-li je Komise ve lhůtě, kterou
stanoví v každém případě s ohledem na naléhavost věci a která činí nejméně deset dnů.“
Podle bodu 6.9 Dohody o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 (GATT) (Úř. věst. L 336, s. 103, dále
jen „antidumpingový kodex z roku 1994“), obsažené v příloze 1 A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO) (Úř. věst.,
L 336, s. 3):
„Úřady před konečným určením informují všechny dotčené strany o uvažovaných základních skutkových okolnostech, které tvoří
základ rozhodnutí, zda budou uplatněna konečná opatření. Takové informace musí být poskytnuty v dostatečném předstihu, aby
strany měly možnost hájit své zájmy.“

Skutečnosti předcházející sporu a napadené nařízení
Žalobkyně, Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd a Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd, jsou společnostmi, které vyrábějí a vyvážejí obuv,
usazenými v Číně.
Dovoz obuvi z Číny týkající se určitých tříd kombinované nomenklatury byl podřízen množstevnímu omezení, které pozbylo platnosti
dne 1. ledna 2005.
Na základě podnětu, který podala dne 30. května 2005 Evropská konfederace obuvnického průmyslu (CEC) zahájila Komise Evropských
společenství antidumpingové řízení týkající se dovozu některé obuvi se svrškem z usně pocházející z Číny a Vietnamu. Oznámení
o zahájení tohoto řízení bylo zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
dne 7. července 2005 (Úř. věst. C 166, s. 14, dále jen „oznámení o zahájení“).
Vzhledem ke značnému počtu zúčastněných stran, bylo v bodě 5.1 písm. a) oznámení o zahájení uvedeno, že bude použito techniky
výběru vzorku podle článku 17 základního nařízení.
Žalobkyně navázaly kontakt s Komisí tím, že jí dne 25. července 2005 dodaly informace požadované podle bodu 5.1 písm. e) oznámení
o zahájení, aby jim byl přiznán statut společnosti působící v tržním hospodářství (dále jen „STH“) nebo, kdyby jim přiznán
nebyl, aby mohli požívat individuálního zacházení (dále jen „IZ“). Elektronickou poštou ze dne 13. ledna 2006 se právní zástupce
žalobkyň dotázal Komise ohledně jejích záměrů týkajících se postupu, který má následovat, pokud jde o žádosti o STH/IZ, podané
vývozci, kteří nejsou součástí vzorku, a jejichž žádosti nebyly zkoumány individuálně. Elektronickou poštou ze dne 17. ledna
2006 Komise uvedla, že se z důvodu probíhajícího řízení odmítá k této věci vyjádřit.
Dne 23. března 2006 Komise přijala nařízení (ES) č. 553/2006, kterým se ukládá prozatímní antidumpingové clo z dovozu některé
obuvi se svrškem z usně pocházející z Čínské lidové republiky a Vietnamu (Úř. věst. L 98, s. 3, dále jen „prozatímní nařízení“).
Podle devátého bodu odůvodnění prozatímního nařízení se šetření dumpingu a újmy týkalo období od 1. dubna 2004 do 31. března
2005 (dále jen „období šetření“). Kontrola skutečností významných pro posouzení újmy se týkala období od 1. ledna 2001 do
31. března 2005 (dále jen „posuzované období“).
Protože bylo potřeba stanovit běžnou hodnotu pro výrobky čínských a vietnamských vyvážejících výrobců, kterým nebude případně
udělen STH, bylo za účelem stanovení běžné hodnoty na základě údajů ze srovnatelné země, v daném případě z Brazilské federativní
republiky, provedeno šetření v prostorách tří brazilských společností (osmý bod odůvodnění prozatímního nařízení).
Co se týče dotčeného výrobku, z bodu 10, 11, 40 a 41 odůvodnění prozatímního nařízení vyplývá, že hlavně zahrnuje sandály,
vysoké boty, vycházkovou a městskou obuv, přičemž všechny jsou vyráběny se svrškem z přírodní nebo kompozitní usně. Mimoto
z bodů 12 až 31 odůvodnění prozatímního nařízení vyplývá, že Komise z definice dotčeného výrobku vyloučila sportovní obuv
vyráběnou speciální technologií (Special Technology Athletic Footwear, dále jen „STAF“) a že do ní zahrnula obuv pro děti.
V rámci určení dumpingu Komise použila techniku výběru vzorku. Podle bodu 55 odůvodnění prozatímního nařízení mezi vyvážejícími
výrobci, kteří se přihlásili, aby byly zahrnuti do vzorku, 154 vyváželo v období šetření do Společenství. Podle téhož bodu
odůvodnění byly tyto společnosti původně považovány za spolupracující společnosti a bylo s nimi počítáno při výběru vzorku.
Z bodu 57 odůvodnění prozatímního nařízení vyplývá, že Komise nakonec vybrala vzorek zahrnující třináct čínských vyvážejících
výrobců, kteří představují více než 20 % objemu čínského vývozu do Společenství. Podle bodu 59 odůvodnění téhož nařízení kritéria
vzatá v úvahu za účelem dotčeného výběru byla zaprvé velikost vyvážejícího výrobce z pohledu vývozu do Společenství a zadruhé
jeho velikost z pohledu domácího prodeje. Pokud jde o toto posledně uvedené kritérium, Komise v šedesátém bodě odůvodnění
prozatímního nařízení uvedla, že údaje související s domácím prodejem zvyšují reprezentativnost vzorku tím, že poskytují informace
o cenách a nákladech souvisejících s výrobou a s prodejem dotčeného výrobku na domácích trzích. Podle bodu 61 odůvodnění prozatímního
nařízení čínské společnosti vybrané do vzorku představovaly 25 % objemu vývozu do Společenství a 42 % prodeje uskutečněného
na domácím trhu vyvážejícími výrobci spolupracujícími v šetření. Podle téhož bodu odůvodnění vyloučení STAF nijak podstatně
reprezentativnost vzorků neovlivnilo.
Podle bodu 62 odůvodnění prozatímního nařízení vyvážející výrobci nezařazení do vzorku, byli informováni o tom, že antidumpingová
cla týkající se jejich vývozů budou stanovena v souladu s ustanoveními čl. 9 odst. 6 základního nařízení. Co se týče žádostí
předložených vyvážejícími výrobci o stanovení individuálního dumpingové rozpětí podle čl. 9 odst. 6 a čl. 17 odst. 3 základního
nařízení, Komise měla v bodě 64 odůvodnění prozatímního nařízení za to, že by jejich individuální zjišťování nepřiměřeně zatížilo
šetření, a to by nemohlo být ukončeno včas. Za těchto podmínek dumpingové rozpětí pro tyto výrobce bylo stanoveno na základě
váženého průměru dumpingových rozpětí společností ze vzorku (body 135 a 143 odůvodnění prozatímního nařízení).
Dopisem ze dne 7. dubna 2006 Komise předala žalobkyním podle čl. 14 odst. 2 a čl. 20 odst. 1 základního nařízení opis prozatímního
nařízení a dokument obsahující informace o podrobnostech, které jsou základem nejdůležitějších skutečností a úvah, na základě
kterých byla uložena prozatímní antidumpingová cla (dále jen „dokument poskytující prozatímní informace“). Komise vyzvala
žalobkyně, aby ji předaly své případné komentáře k těmto dokumentům do 8. května 2006.
Faxem ze dne 7. července 2006 Komise předala žalobkyním podle čl. 20 odst. 2 až 4 základního nařízení dokument poskytující
konečné informace týkající se nejdůležitějších skutečností a úvah, které byly základem návrhu na uložení konečných antidumpingových
cel.
V hlavě H tohoto dokumentu Komise uvedla své úvahy, pokud jde o konečná antidumpingová opatření, které budou předloženy Radě
Evropské unie. Co se týče druhu opatření, Komise uvedla zaprvé, že závazky ze strany výrobců neprodávat pod takovou cenovou
výší, která by odstranila podstatnou újmu, kterou utrpěl průmysl Společenství, nepředstavovaly vhodná opatření, a zadruhé,
že bylo třeba použít systému odložených cel (body 278 až 291 dokumentu poskytujícího konečné informace).
Pokud jde o systém odložených cel, Komise uvedla, že objem dovozu má významný negativní dopad na průmysl Společenství od 1. ledna
2005, dne ukončení množstevního omezení (bod 12 výše). Během prvních tří měsíců roku 2005, včetně období šetření (viz bod
17 výše) totiž průmysl Společenství údajně, proporcionálně, zaznamenal nejvýraznější propad v průběhu posuzovaného období,
co se týče vícero ekonomických ukazatelů, jako jsou ziskovost, prodejní ceny, podíly na trhu, prodeje, zaměstnanost a výroba.
Za těchto podmínek Komise věnovala zvláštní pozornost množstevnímu prvku dumpingových praktik při určení existence újmy. Měla
tak za to, že pouze dovoz překračující určitý objem je příčinou újmy, a že tedy zásah ve formě cel
ad valorem
není nezbytný pro obnovení podmínek poctivé soutěže. Proto by antidumpingová cla měla být použita pouze na množství dovážených
výrobků přesahujících určitý roční objem. V projednávané věci je takový systém odložených cel údajně přiměřený za účelem odstranění
újmy v rozsahu, v němž zohledňuje účinky množstevního omezení a vyvažuje zájmy dotčených stran. Navrhovaná antidumpingová
cla by tedy měla být použita na dovozy uskutečněné nad práh 140 milionů párů obuvi ročně pocházející z Číny. Tento objem reflektuje
posouzení Komise o dovozech z Číny v roce 2005, při zohlednění množství dovezených v roce 2004 (body 285 až 287 a 291 dokumentu
poskytujícího konečné informace).
Komise tak navrhla uložení konečného antidumpingového cla ve výši rovnající se míře odstranění újmy na dovozy uskutečněné
nad práh 140 milionů párů obuvi ročně, pocházející z Číny. Tato míra byla stanovena na úrovni cenového podbízení, totiž 23 %
(bod 293 dokumentu poskytujícího konečné informace).
Komise vyzvala žalobkyně, aby jí zaslaly své komentáře k dokumentu poskytujícímu konečné informace do 17. července 2006.
Dopisem ze dne 28. července 2006 Komise předala žalobkyním dodatečný dokument poskytující konečné informace. Podle svých prvních
dvou pododstavců měl tento dokument za cíl informovat dotčené strany o změně s ohledem na konfiguraci konečných antidumpingových
cel, které budou navrženy. Generální ředitelství (GŘ) Komise „Obchod“ údajně přezkoumalo vyjádření podaná některými zúčastněnými
stranami, pokud jde o původně zamýšlený systém odložených cel (viz body 25 až 27 výše). Prostřednictvím tohoto dokumentu Komise
opustila myšlenku takového systému. V rámci svého nového přístupu Komise zdůraznila, že ke zvýšení dovozů skutečně způsobujícímu
újmu došlo v průběhu roku 2004, a to až do konce období šetření, a že rok 2005 byl prvním rokem, během něhož dovoz obuvi z Číny
již nepodléhal množstevnímu omezení. Krom toho Komise stanovila objem dovozů nezpůsobující újmu na základě dovozu z Číny a Vietnamu
v roce 2003, totiž 109 milionů párů obuvi. Podle tohoto nového přístupu hospodářský dopad tohoto objemu musel být vzat v úvahu
při určení úrovně odstranění újmy. Takto byla jednak snížena úroveň odstranění újmy za účelem zohlednění objemu dovozu nezpůsobujícího
újmu a jednak byla konečná cla uplatněna od prvního dovezeného páru. Podle této metody stanovící čtyři etapy uvedené v tomto
dokumentu Komise rozhodla, pro dovoz z Číny, na základě „pravidla nižšího cla“, o uložení konečného antidumpingového cla na
úrovni požadované pro odstranění újmy, v projednávané věci 16,5 %.
Za účelem formalizace tohoto nového návrhu Komise k dopisu ze dne 28. července 2006 připojila body, které měly být obsaženy
v nové hlavě H dokumentu poskytujícího konečné informace se záměrem nahradit body obsažené v hlavě odpovídající hlavě H (viz
bod 25 výše). Komise uvedla v bodech 278 a 279, které měly být obsaženy v nové hlavě H dokumentu poskytujícího konečné informace,
že pouze dovoz přesahující určitý objem před ukončením množstevního omezení mohl způsobit podstatnou újmu, takže v rámci určení
úrovně odstranění újmy na základě výsledků období šetření měla být vzata v úvahu skutečnost, že některá dovezená množství
nezpůsobila újmu. V důsledku toho množství, která nezpůsobila podstatnou újmu, měla být vzata v úvahu při určení úrovně odstranění
újmy. V bodě 280 téhož dokumentu Komise uvedla metodu, kterou provedla.
Komise vyzvala žalobkyně, aby jí zaslaly své komentáře k dodatečnému dokumentu poskytujícímu konečné informace do 2. srpna
2006. Žalobkyně k uvedenému dni zaslaly svá vyjádření.
Dne 5. října 2006 Rada přijala nařízení (ES) č. 1472/2006 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některé obuvi
se svrškem z usně pocházející z Čínské lidové republiky a Vietnamu a o konečném výběru uloženého prozatímního cla (Úř. věst.
L 275, s. 1, dále jen „napadené nařízení“). Na základě napadeného nařízení Rada uložila konečné antidumpingové clo z dovozu
obuvi se svrškem z přírodní nebo kompozitní usně, s výjimkou sportovní obuvi, STAF, pantoflí a ostatní domácí obuvi, a obuvi
s ochrannou špičkou pocházející z Číny a spadající do vícero kódů kombinované nomenklatury (článek 1 napadeného nařízení).
Sazba konečného antidumpingového cla, která se vztahuje na čistou cenu s dodáním na hranice Společenství před proclením, byla
stanovena pro obuv pocházející z výroby žalobkyň na 16,5 %. Podle článku 3 napadeného nařízení platila tato sazba po dobu
dvou let.
Pokud jde o otázky související s žádostmi podanými vícero společnostmi, jejichž cílem je přiznání STH, k nimž se Komise nevyjádřila,
Rada jim věnovala body 60 až 65 odůvodnění napadeného nařízení.
Podle těchto bodů odůvodnění skutečnost, že Komise neodpověděla individuálně na každou žádost, která jí v tomto ohledu byla
předložena, nepředstavuje porušení základního nařízení. Je údajně naopak v souladu s jeho článkem 17. Metoda výběru vzorku
stanovená tímto článkem se údajně použije rovněž v případě, kdy vysoký počet dotyčných společností žádá o to, aby jim byl
přiznán STH nebo IZ. V projednávané věci mimořádně vysoký počet žádostí podaných dotyčnými společnostmi údajně správnímu orgánu
neponechal jinou možnost nežli zkoumat pouze žádosti společností zařazených do vzorku, za účelem sladění požadavků vyplývajících
z co nejindividuálnější analýzy spisu při dodržení závazných lhůt. To údajně znamenalo použít na všechny společnosti nezahrnuté
do vzorku vážené průměrné rozpětí stanovené pro společnosti ve vzorku. Z toho údajně vyplývá, že by výtky vyjádřené v průběhu
správního řízení, podle kterých výpočet dumpingu není reprezentativní, měly být rovněž zamítnuty.
Tyto úvahy údajně platí, i pokud jde o žádosti o přiznání IZ.
Co se týče nezbytné úrovně cel za účelem odstranění újmy způsobené dovozem z Číny, Rada v bodech 296 až 301 odůvodnění napadeného
nařízení, které převzaly body 275 až 280 obsažené v nové hlavě H dokumentu poskytujícího konečné informace (viz bod 30 výše)
uvedla, že bylo třeba zohlednit specifika tohoto řízení, a zejména existence množstevního omezení až do 1. ledna 2005. Jelikož
množstevní omezení zabraňovalo tomu, aby průmysl Společenství utrpěl podstatnou újmu, zatímco nárůst dovozu po skončení tohoto
omezení údajně měl za následek zvlášť citlivou újmu, měla Rada za to, že pouze dovoz přesahující určitý objem před odstraněním
tohoto množstevního omezení mohl způsobit závažnou újmu. V důsledku toho prahová hodnota újmy stanovená na základě výsledků
období šetření musela zohledňovat skutečnost, že určité objemy dovozu nezpůsobily podstatnou újmu. Tato operace, která byla
založena na hodnotě objemů dovozu v roce 2003,vedla, pro vývoz z Číny, k prahové hodnotě újmy ve výši 16,5 % na místo prahové
hodnoty 23 %, která by byla použita, podle bodu 295 odůvodnění napadeného nařízení, kdyby Rada nezohlednila konkrétní okolnosti
projednávaného případu.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 21. prosince 2006 žalobkyně podaly projednávané žaloby.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 2. dubna 2007 požádala Komise o vedlejší účastenství v projednávaných případech na
podporu návrhových žádání Rady. Dopisy ze dne 4. října 2007 sdělila Komise Tribunálu, že se vzdává předložení spisu vedlejšího
účastníka, ale že se zúčastní jednání.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 5. dubna 2007 požádala CEC o vedlejší účastenství v projednávaných případech na podporu
návrhových žádání Rady.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 13. dubna 2007 požádaly Provincia di Ascoli Piceno (Itálie), Comune di Monte Urano
(Itálie), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas a šestnáct dalších italských společností vyrábějících obuv, jejichž jména
jsou uvedena v příloze, o vedlejší účastenství v projednávaných případech na podporu návrhových žádání Rady.
Usnesením ze dne 4. září 2007 předseda druhého senátu Tribunálu povolil vedlejší účastenství Komise a CEC, jakož i BA.LA.
di Lanciotti Vittorio & C. Sas a šestnácti dalších italských společností vyrábějících obuv (dále jen „italští výrobci“). Naproti
tomu bylo zamítnuto vedlejší účastenství Provincia di Ascoli Piceno a Comune di Monte Urano.
Poté, co se změnilo složení senátů Tribunálu, byl soudce zpravodaj přidělen k osmému senátu, kterému byly v důsledku toho
přiděleny projednávané věci.
Žalobami došlými kanceláři Soudního dvora dne 4. října 2007 Provincia di Ascoli Piceno a Comune di Monte Urano podaly podle
čl. 57 prvního pododstavce statutu Soudního dvora kasační opravný prostředek, kterým se domáhaly zrušení usnesení ze dne 4.
září 2007 v rozsahu, v němž Tribunál v tomto usnesení zamítá jejich žádosti o vedlejší účastenství. Dvěma usneseními ze dne
25. ledna 2008, Provincia di Ascoli Piceno a Comune di Monte Urano v. Rada [C‑463/07 P(I) a C‑462/07 P(I), nezveřejněné ve
Sbírce rozhodnutí], předseda Soudního dvora tyto opravné prostředky zamítl.
CEC a italští výrobci předložili své spisy vedlejšího účastníka ve dnech 15. a 18. října 2007.
Usnesením ze dne 8. ledna 2009 předseda osmého senátu Tribunálu po vyslechnutí účastníků řízení rozhodl o spojení věcí T‑407/06
a T‑408/06 pro účely ústní části řízení a rozsudku, v souladu s článkem 50 jednacího řádu Tribunálu.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 11. února 2009.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil napadené nařízení v rozsahu, v němž se jich týká;
–        uložil Radě náhradu nákladů řízení.
–        uložil vedlejším účastnicím, aby nesly vlastní náklady řízení.
Rada navrhuje, aby Tribunál:
–        odmítl žaloby jako nepřípustné nebo je zamítl jako neopodstatněné;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál zamítl žaloby.
CEC a italští výrobci navrhují, aby Tribunál:
–        zamítl žaloby;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Žalobkyně na podporu svých žalob předkládají sedm žalobních důvodů, vycházejících z:
–        porušení čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) základního nařízení a zásady rovného zacházení;
–        porušení čl. 9 odst. 5 základního nařízení;
–        porušení zásady ochrany legitimního očekávání;
–        porušení práva na obhajobu, porušení povinnosti uvést odůvodnění a práva na účinnou soudní ochranu.
–        chybného stanovení jejich dumpingového rozpětí;
–        porušení čl. 20 základního nařízení, porušení práva na obhajobu a nedostatku odůvodnění, co se týče újmy, kterou utrpěl průmysl
Společenství;
–        z nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení, pokud jde o újmu způsobenou průmyslu Společenství.
Prvními třemi žalobními důvody, jakož i pátým žalobním důvodem, žalobkyně tvrdí, že se Komise dopustila různých nesprávných
právních posouzení v rozsahu, v němž jim odmítla přiznat STH nebo IZ, aniž by přezkoumala jejich žádost o STH/IZ.
Všechny tyto žalobní důvody budou dále zkoumány společně.

Ke třem prvním žalobním důvodům, jakož i k pátému žalobnímu důvodu, vycházejícím z porušení čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) a
čl. 9 odst. 5 základního nařízení, porušení zásady rovného zacházení, zásady ochrany legitimního očekávání a chybného stanovení
dumpingového rozpětí žalobkyň
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že ustanovení čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) základního nařízení neumožňují dovolávat se jeho článku 17 pro
zamítnutí práva vývozce podat žádost o STH a aby tato žádost byla Komisí zkoumána.
Tato teze údajně nejprve vyplývá z doslovného výkladu čl. 2 odst. 7 základního nařízení. Podle jeho znění totiž žádost o STH
údajně musí být podána a zkoumána, co se týče každého výrobce, individuálně, a orgány Společenství jsou povinny odpovědět
na základě důkazů předložených žadatelem na otázku, zda žadatel odpovídá příslušným kritériím, aniž by v tomto ohledu článek
17 základního nařízení zaváděl výjimku. Rada tak údajně nemá pravomoc stanovit dumpingové rozpětí ani se zabývat otázkami
týkajícími se újmy, aniž by rozhodla o žádostech o STH.
Tento přístup je údajně potvrzen úvahami souvisejícími s legislativním vývojem čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) základního nařízení,
jakož i s účelem tohoto ustanovení, který údajně spočívá v individuálním přezkumu jednání a podmínek činnosti různých podniků
s ohledem na hospodářské reformy uskutečněné v Číně. „Formulář žádosti o STH/IZ“ údajně potvrzuje povinnost Komise zkoumat
takovou žádost, aniž by v tomto ohledu bylo počítáno s výjimkou.
Postoj Rady je krom toho údajně v rozporu s judikaturou, která již potvrdila zaprvé, že STH může být přiznán pouze vývozcům,
kteří předložili žádost a kteří splňují příslušné podmínky, a zadruhé, že výsledek analýzy této žádosti nemůže být použit
obecnějším způsobem. Judikatura mimoto údajně potvrdila, že postup přiznání STH je odlišný od postupu týkajícího se přijetí
konečných antidumpingových cel a že orgány jsou povinny provést individuální přezkum každé žádosti o přiznání uvedeného statutu.
V projednávané věci žalobkyně údajně nemají ani možnost zpochybnit posouzení orgánů v otázce, zda splňují podmínky pro poskytnutí
STH.
Ve prospěch analýzy žalobkyně rovněž uplatňují správní praxi orgánů, podle které orgány nikdy neodepíraly zkoumat žádost o STH,
a to i v případě značného počtu žadatelů a navzdory použití techniky výběru vzorku.
Stejně tak zásada rovného zacházení údajně orgánům ukládá zkoumat veškeré žádosti o STH a nikoli pouze žádosti od společností,
které jsou součástí vzorku. Údajně nemůže být předložen žádný objektivní důvod pro tuto „diskriminaci“ a článek 17 základního
nařízení nemůže být uplatněn způsobem umožňujícím takové nerovné zacházení mezi dotyčnými subjekty. Naopak judikatura údajně
vyloučila možnost použití výběru vzorku pro rozhodnutí o žádostech o STH/IZ. Krom toho, na rozdíl od tvrzení Rady, vytvoření
vzorku bez znalosti procentního podílu čínských subjektů zasluhujících STH údajně kompromituje jeho reprezentativnost.
V případě použití výběru vzorku proto orgány údajně musejí použít na společnosti nezahrnuté do vzorku, jejichž žádost o STH/IZ
však byla přijata, vážené průměrné rozpětí dumpingu, které bylo zjištěno u společností tvořících vzorek, požívajících STH
nebo, podle případu, IZ. Tato operace, která s sebou nenese stanovení individuálního dumpingového rozpětí pro každého vývozce
nezahrnutého do vzorku, který však požívá STH, údajně nezpůsobuje žádnou správní zátěž, kterou by Rada nemohla nést.
Naproti tomu metoda použitá orgány údajně má za následek společný a tentýž přístup k subjektům, které nejsou součástí vzorku,
bez rozlišení mezi subjekty, které zasluhují STH a subjekty, které STH nezasluhují.
Tyto argumenty a závěry údajně platí i v případě žádostí o získání IZ podle čl. 9 odst. 5 základního nařízení. Žalobkyně totiž
údajně podaly žádost o IZ pro případ, že by byla zamítnuta jejich žádost o STH. Toto ustanovení údajně upravuje zvláštní kritéria,
v jejichž světle musejí být žádosti posuzovány Komisí. Komise však údajně zkoumala pouze žádosti o IZ podané vývozci, kteří
tvoří vzorek, aniž by o tom předem informovala žalobkyně.
Žalobkyně se domnívají, že doslovný a teleologický výklad čl. 9 odst. 5 základního nařízení, zásada rovného zacházení a dřívější
správní praxe hovoří ve prospěch jejich závěrů.
V případě, že by Tribunál zamítl první dva žalobní důvody, žalobkyně uvádějí, že orgány tím, že nepřezkoumaly jejich žádosti
o STH/IZ, porušily zásadu ochrany legitimního očekávání. Oznámení o zahájení totiž údajně vyzvalo žalobkyně, jakož i veškeré
dotyčné vývozce k podání žádostí o STH/IZ ve stanovené lhůtě a uvedlo, že určení běžné hodnoty se provádí pro výrobce, jejichž
žádost byla přijata, podle čl. 2 odst. 7 písm. b) základního nařízení. Komise tak podle žalobkyň nemohla se zpětnou účinností
změnit svůj postoj a odmítnout zkoumat řádně podané žádosti. Krom toho Komise údajně v oznámení o zahájení počítala s použitím
různých ustanovení a postupů pro uskutečnění výběru vzorku a zkoumání žádostí o STH/IZ. „Formulář žádosti o STH/IZ“ údajně
jasně ukazuje, že je zkoumána každá žádost.
Podle žalobkyň tedy přísluší orgánům oznámit dotyčným vývozcům změnu postupů, které byly sledovány po dlouhou dobu. Jelikož
k takovému oznámení nedošlo, mohly žalobkyně údajně legitimně očekávat, že Komise přezkoumá jejich žádosti o STH/IZ a že Rada
bude postupovat způsobem popsaným v bodě 61 výše. Za těchto podmínek žalobkyně údajně byly zbaveny možnosti vylíčit svou tezi
ohledně opodstatněnosti jejich žádosti v průběhu správního řízení, ale také možnosti zpochybnit posouzení orgánů v tomto ohledu
před soudem Společenství. Úvahy o usnadnění administrativní práce údajně nemohou zpochybnit posouzení žalobkyň.
Žalobkyně se konečně domnívají, že Rada tím, že uplatnila čl. 17 základního nařízení místo čl. 2 odst. 7 a čl. 9 odst. 5 téhož
nařízení, porušila svou dřívější praxi a provedla chybné stanovení dumpingového rozpětí. Podle této praxe vážené průměrné
rozpětí subjektů, které jsou součástí vzorku a obdržely STH nebo požívají IZ, bylo použito na subjekty, nezahrnuté ve vzorku,
které získaly týž status nebo požívaly uvedeného zacházení. Podle této metody žalobkyním údajně mělo být přiznáno dumpingové
rozpětí stanovené pro Foshan City Nanhai Golden Step Industrial Co., Ltd (dále jen „Golden Step“), společnost zařazenou do
vzorku, které byl přiznán status STH. V projednávané věci však vůči žalobkyním údajně bylo použito dumpingové rozpětí 28,9
%, odpovídající váženému průměru dumpingových rozpětí použitých na společnosti ve vzorku, jejichž žádosti o STH/IZ byly zamítnuty,
tedy bez zohlednění rozpětí 9,7 % stanoveného pro Golden Step. Tedy i za předpokladu, že Rada správně chtěla použít na všechny
společnosti nezařazené do vzorku vážené průměrné rozpětí společností ve vzorku, přesto tak údajně v projednávané věci nepostupovala.
Rada nejprve připomíná, že přezkum, který soud Společenství provádí, pokud jde o posouzení orgánů Společenství v oblasti opatření
na ochranu obchodu proti dumpingovým dovozům musí být omezen na ověření dodržení procesních pravidel, věcné správnosti skutkových
zjištění k provedení zpochybňované volby, neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu nebo neexistence zneužití
pravomoci.
Poté Rada poznamenává, že přiznání STH nebo IZ nepředstavuje konec jako takový, nýbrž etapu stanovení dumpingového rozpětí.
Orgány tak údajně výběr vzorku nepoužily pro rozhodnutí o žádostech o STH/IZ, nýbrž pro určení dumpingového rozpětí vývozců,
což je přístup, který umožňuje článek 17 základního nařízení. Proto musí být tvrzení, podle kterého základní nařízení neobsahuje
ustanovení povolující zacházet s vývozci ve vzorku odlišně od výrobců, kteří ve vzorku nejsou, údajně zamítnuto.
Co se týče následného postupu, Rada uvádí, že pokud orgány použijí výběr vzorku vývozců ze zemí, které nemají tržní hospodářství,
provádějí šetření individuální situace každého vývozce ve vzorku a případně zkoumají žádost, kterou podal. Pokud jde o vývozce
nezařazené ve vzorku, orgány na ně údajně používají vážené průměrné rozpětí dumpingu, které bylo zjištěno u společností tvořících
vzorek (v projednávaném případě 28,9 %). Tyto posledně uvedené subjekty však údajně mohou předložit informace nezbytné k tomu,
aby jim bylo stanoveno individuální dumpingové rozpětí za podmínek stanovených v čl. 17 odst. 3 základního nařízení. Toto
posledně uvedené ustanovení údajně orgánům v tomto ohledu ponechává velkou diskreční pravomoc, protože nejsou povinny zkoumat
tyto žádosti v případě, kdy je počet vývozců nebo výrobců tak velký, že by individuální přezkumy nepatřičně komplikovaly jejich
úlohu a bránily by včasnému ukončení šetření. Z toho podle Rady vyplývá, že přiznání STH vývozci, který není součástí vzorku,
nemá žádný dopad na situaci tohoto výrobce, pokud Komise rozhodne nestanovit s ohledem na něj individuální dumpingové rozpětí
podle čl. 17 odst. 3 základního nařízení.
V projednávané věci 141 čínských vývozců a 73 vietnamských vývozců nezahrnutých do vzorku údajně podalo žádosti o STH/IZ.
Orgány tedy údajně právem, podle čl. 17 odst. 3 základního nařízení, tyto žádosti nezkoumaly, protože by takový přezkum, byť
ve formě dokumentární analýzy, způsobil ukončení šetření ve věcně nereálné lhůtě. Právě za těchto okolností Rada údajně na
vývozce nezařazené do vzorku použila vážené průměrné rozpětí dumpingu všech vývozců ve vzorku.
Podle Rady se judikatura uplatněná žalobkyněmi netýká způsobu, jakým orgány musejí přistoupit k výběru vzorku za účelem stanovení
dumpingových rozpětí v případě vývozů ze zemí nemajících tržní hospodářství, ani se nevyjadřuje k posouzení žádostí o STH
od společností nezařazených do vzorku. Údajně tudíž účinně nepodporuje stanovisko žalobkyň.
Krom toho okolnost, že orgány zkoumaly žádosti o STH/IZ podané subjekty nezařazenými do vzorků v rámci předchozích šetření
zahrnujících vyšší počet společností , údajně není relevantní, jelikož postup sledovaný v projednávané věci je údajně v souladu
s čl. 17 odst. 3 základního nařízení a prostor pro uvážení udělený orgánům má údajně za cíl umožnit přizpůsobení jejich praxe
podle konkrétních okolností každého případu. Z toho údajně vyplývá, že orgány neporušily „zásadu zákazu diskriminace“. Nadto
rozdíl v zacházení mezi společnostmi, které jsou součástí vzorku, na straně jedné a společnostmi, které ve vzorku nejsou,
na straně druhé je údajně objektivně odůvodněn mimořádně vysokým počtem žádostí, jejichž individuální přezkum by měl za následek
nedokončení šetření ve lhůtách.
Mimoto použití váženého průměrného rozpětí dumpingu stanoveného pro společnosti ve vzorku požívající STH nebo, podle případu,
IZ, na společnosti nezařazené do vzorku, jejichž žádost o STH/IZ však byla přijata, je údajně pouze možností, která se orgánům
nabízí. Základní nařízení jim však neukládá tento přístup přijmout. Žalobkyně ostatně údajně neprokázaly, že použití článku
17 základního nařízení v projednávané věci vedlo ke zjevně nepřiměřenému výsledku.
Rada se domnívá, že na základě týchž důvodů musí být druhý žalobní důvod zamítnut, jelikož procesní rámec, podle něhož se
řídí přezkum STH, je týž pro přezkum žádostí o IZ.
Co se týče třetího žalobního důvodu, Rada připomíná, že úspěšné uplatnění zásady ochrany legitimního očekávání předpokládá
zaprvé, že správní orgán dotyčné osobě poskytl konkrétní a bezpodmínečná individuální ujištění, a zadruhé, že u ní tato ujištění
vyvolala podloženou naději. V projednávané věci však údajně žádná z těchto podmínek není splněna.
Komise totiž údajně v žádném okamžiku žalobkyním neposkytla konkrétní a bezpodmínečné ujištění, že posoudí jejich žádosti
o STH/IZ i v případě, že by nebyly zahrnuty do vzorku. Oznámení o zahájení v tomto ohledu údajně v bodě 5.1 písm. b) uvedlo,
že pokud Komise bude postupovat technikou výběru vzorku pro vyvážející výrobce, může rozhodnout nestanovit individuální dumpingová
rozpětí pro vyvážející výrobce, kteří nejsou částí vzorku, pokud je jejich počet tak velký, že by jejich individuální zjišťování
nepřiměřeně zatížilo šetření a to by nemohlo být ukončeno včas.
Každý s řádnou péčí postupující subjekt tak údajně může pochopit, že s výjimkou případu, že by byl součástí vzorku nebo by
počet vyvážejících výrobců byl nižší, než se předpokládalo, Komise nestanoví individuální dumpingové rozpětí, nestanoví běžnou
hodnotu na základě údajů vycházejících z jeho účetnictví a tedy nerozhodne o jeho žádosti o STH/IZ. Totéž údajně platí i pro
„formulář žádosti o STH/IZ“, protože v okamžiku, kdy byl tento formulář zaslán výrobcům, Komise neznala počet žádostí, které
obdrží, ani počet nebo identitu společností, které budou tvořit vzorek. Proto tento formulář nemůže být vykládán tak, že dává
konkrétní ujištění, že budou přezkoumány všechny žádosti o STH/IZ.
Krom toho žalobkyně podle Rady neprokázaly, že utrpěly jakoukoli újmu z důvodu, že bylo údajně porušeno jejich legitimní očekávání.
Konečně se orgány způsobem, kterým jednaly, údajně neodchýlily od dřívější praxe ani nepřekročily meze své posuzovací pravomoci.
Co se týče pátého žalobního důvodu, Rada se domnívá, že argumenty předložené v rámci tohoto žalobního důvodu jsou založeny
na chybném předpokladu, podle kterého orgány použily výběr vzorku, aby rozhodly o žádostech o STH/IZ. Mimoto Rada údajně vůči
žalobkyním použila vážené průměrné rozpětí dumpingu všech společností tvořících vzorek (včetně společnosti Golden Step).
CEC se připojuje k argumentům Rady a zdůrazňuje, že Komise použila techniku výběru vzorku pro stanovení dumpingových rozpětí
a nikoli pro rozhodnutí o žádostech o STH/IZ. Vzhledem k počtu vývozců, kteří požádali o STH nebo IZ, byly podle ní podmínky
pro použití této techniky prokazatelně splněny. Orgány tak údajně neměly povinnost, podle čl. 17 odst. 3 základního nařízení,
rozhodnout o žádostech o STH/IZ podaných vývozci, kteří nejsou částí vzorku, protože takový přezkum by bránil ukončit šetření
včas. Mimoto taková povinnost by neodpovídala účelu tohoto ustanovení.
Co se týče porušení zásady ochrany legitimního očekávání, CEC dodává, že hospodářské subjekty nejsou oprávněny vkládat své
legitimní očekávání do zachování stavu, který může být změněn v rámci posuzovací pravomoci orgánů Společenství.
Závěry Soudu
Zaprvé je třeba uvést, že podle znění čl. 17 odst. 1 a 3 základního nařízení použití výběru vzorku jakožto techniky umožňující
čelit velkému počtu žadatelů, vývozců nebo dovozců, typů výrobků nebo obchodních operací, představuje omezení šetření. Toto
posouzení je potvrzeno čl. 9 odst. 6 základního nařízení, podle kterého výrobci, kteří nejsou částí vzorku, nejsou zahrnuti
do šetření.
Základní nařízení však stanoví, že pokud je toto omezení použito, musejí orgány splnit dvě povinnosti. Nejprve musí být vytvořený
vzorek, který je reprezentativní ve smyslu čl. 17 odst. 1 a 2 základního nařízení. Dále čl. 9 odst. 6 základního nařízení
stanoví, že dumpingové rozpětí stanovené pro výrobce nezahrnuté do vzorku nesmí být vyšší než vážené průměrné rozpětí dumpingu,
které bylo zjištěno u stran tvořících vzorek.
Zadruhé toto posledně uvedené ustanovení ve spojení s čl. 17 odst. 3 základního nařízení, na který odkazuje, dává každému
výrobci, který není částí vzorku, možnost požadovat stanovení individuálního dumpingového rozpětí, za podmínky, že za tímto
účelem předloží veškeré nezbytné informace ve stanovených lhůtách a že tato operace nepatřičně nekomplikuje úlohu Komise ani
nebrání ukončení šetření včas.
Zatřetí čl. 2 odst. 7 písm. b) základního nařízení stanoví, že se běžná hodnota určí podle odstavců 1 až 6 téhož ustanovení,
pokud se prokáže na základě žádostí jednoho nebo více výrobců, na něž se vztahuje šetření, že podmínky uvedené v tomto odstavci
písm. c) jsou splněny.
Jak tvrdí Rada, výrobci, kteří nejsou částí vzorku, tak mohou požadovat stanovení individuálního dumpingového rozpětí, které
předpokládá přijetí žádosti o STH/IZ, pokud se jedná o země dotčené čl. 2 odst. 7 písm. b) základního nařízení, pouze na základě
čl. 17 odst. 3 tohoto nařízení. Toto posledně uvedené ustanovení však Komisi dává pravomoc posoudit, zda by s ohledem na počet
žádostí o STH/IZ jejich přezkum nepatřičně komplikoval její úlohu a bránil ukončení šetření včas.
Z předcházejících úvah vyplývá nejprve, že v případě použití techniky výběru vzorku základní nařízení nepřiznává subjektům
netvořícím vzorek bezpodmínečné právo na stanovení individuálního dumpingového rozpětí. Přijetí takové žádosti totiž závisí
na rozhodnutí Komise podle čl. 17 odst. 3 základního nařízení.
Dále jelikož přiznání STH nebo IZ slouží podle čl. 2 odst. 7 písm. b) základního nařízení pouze k určení metody stanovení
běžné hodnoty za účelem stanovení individuálních dumpingových rozpětí, není Komise povinna zkoumat žádosti o STH/IZ podané
výrobci netvořícími vzorek, pokud došla k závěru, v rámci použití čl. 17 odst. 3 základního nařízení, že by stanovení takových
rozpětí nepatřičně komplikovalo její úlohu a bránilo ukončení šetření včas.
Konečně v projednávané věci není zpochybňováno, že by stanovení individuálních dumpingových rozpětí pro veškeré subjekty,
které netvoří vzorek a které podaly své žádosti v tomto smyslu, nepatřičně komplikovalo úlohu orgánů a bránilo ukončení šetření
včas.
Proto argumentace žalobkyň, podle které čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) základního nařízení Komisi ukládá povinnost zkoumat žádosti
o STH/IZ od subjektů, kteří netvoří vzorek, včetně případů, kdy se ve vztahu k nim nepoužije individuální dumpingové rozpětí,
musí být zamítnuta. V tomto ohledu je třeba dodat, že judikatura, na kterou odkazují žalobkyně, podle které Komise rozhoduje
o přiznání STH nebo IZ na základě přezkumu každé žádosti, která je jí podána, neznamená, že tento orgán je povinen zkoumat
každou žádost, i když nezamýšlí stanovit individuální dumpingová rozpětí podle čl. 17 odst. 3 základního nařízení.
Totéž platí pro argument žalobkyň vycházející z porušení zásady rovného zacházení mezi společnostmi tvořícími vzorek a společnostmi,
které ve vzorku nejsou (viz bod 60 výše). Tyto dvě kategorie společností se totiž nacházejí v rozdílných situacích, takže
pro prvně uvedené společnosti Komise nezbytně musí stanovit individuální dumpingové rozpětí, což předpokládá přezkum a přijetí
žádosti o STH/IZ, zatímco nemá povinnost stanovit individuální rozpětí pro společnosti uvedené druhé kategorie. Dodržení zásady
rovného zacházení, která zakazuje, aby jednak bylo zacházeno se srovnatelnými situacemi odlišně a jednak s odlišnými situacemi
stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno, proto nevyžaduje stejné zacházení s těmito dvěma kategoriemi společností.
Co se týče argumentu vycházejícího z porušení zásady rovného zacházení mezi společnostmi, které netvoří vzorek, nelze, na
rozdíl od toho co tvrdí žalobkyně, v projednávané věci mít za to, že tato zásada Komisi ukládá rozhodnout o všech žádostech
o STH/IZ, které jí byly předloženy tak, aby na výrobce nebo vývozce, kteří nejsou zařazeni do vzorku, ale kterým byl přiznán
STH nebo IZ, mohlo být použito průměrné dumpingové rozpětí společností ve vzorku, kterým byl přiznán STH nebo IZ.
Jak totiž bylo uvedeno v bodech 87 až 91 výše, v případě, kdy je počet žádostí o STH/IZ tak velký, že by jejich přezkum orgánům
bránil v ukončení šetření včas, nejsou orgány podle čl. 17 odst. 3 základního nařízení povinny rozhodovat o všech těchto žádostech,
a to s jediným cílem rozlišit, v rámci společností nezařazených do vzorku, mezi společnostmi, kterým by mohl být přiznán STH
nebo IZ či nikoli, za účelem uplatnit vůči nim průměrné dumpingové rozpětí společností zařazených do vzorku, kterým byl STH
nebo IZ přiznán, aniž by stanovily individuální dumpingové rozpětí.
V projednávané věci bylo Komisi podáno 141 žádostí o STH/IZ pocházejících od čínských vyvážejících výrobců, takže i za předpokladu,
že by je bylo možno zkoumat výlučně na dokumentární bázi, bez potřeby ověřit tyto údaje prostřednictvím šetření na místě u dotyčných
výrobců a vývozců, Komise správně měla za to, že počet žádostí byl zjevně příliš vysoký na to, aby umožňoval jejich přezkum
bez ohrožení ukončení šetření včas.
Proto je třeba konstatovat, že rozdílné zacházení uplatněné žalobkyněmi, inherentní technice výběru vzorku stanovené v článku
17 základního nařízení, je v projednávaném případě objektivně odůvodněno zvlášť vysokým počtem žádostí o STH/IZ, které byly
podány Komisi.
I když tedy Komise byla oprávněna jednat způsobem popsaným žalobkyněmi v bodě 61 výše, ani základní nařízení ani zásada rovného
zacházení jí neukládají povinnost takto postupovat.
Na základě týchž důvodů je třeba zamítnout druhý žalobní důvod, jelikož platí téže úvahy, pokud jde o přezkum žádostí o IZ
od společností nezařazených do vzorku.
Co se týče údajného porušení zásady ochrany legitimního očekávání, podle ustálené judikatury se tato zásada vztahuje na každého
jednotlivce, u něhož orgán Společenství vyvolal podložené naděje. Krom toho se nikdo nemůže dovolávat porušení této zásady
v případě, že mu správní orgán neposkytl konkrétní ujištění (rozsudek Soudního dvora ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum
187 v. Komise, C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479, bod 147).
Z bodu 5.1 písm. a) bodu i) čtvrté odrážky oznámení o zahájení, a zejména z poznámky pod čarou č. 1 vložené pod tento bod,
vyplývá, že Komise informovala dotyčné subjekty o možnosti použití techniky výběru vzorku podle článku 17 základního nařízení
a že v takovém případě je možno žádat o stanovení individuálních rozpětí pro společnosti nezahrnuté do vzorku na základě čl. 17
odst. 3 základního nařízení. Tato informace byla zopakována v bodě 5.1 písm. b) oznámení o zahájení. Skutečnost, že dotyčné
subjekty byly vyzvány podat žádost o STH/IZ, se tak nerovná nepodmíněnému a souhlasnému konkrétnímu ujištění, že žádost bude
zkoumána.
V tomto rámci je rovněž třeba připustit, že skutečnost, že Komise během dlouhé doby nereagovala, nemůže zakládat ujištění,
které u žalobkyň vyvolá legitimní očekávání. Tato chybějící reakce nemá vliv na smysl jasně znějícího oznámení o zahájení.
Co se týče žalobního důvodu vycházejícího z rozporu s praxí, kterou orgány údajně uplatňovaly v rámci dřívějších šetření,
je třeba připomenout, že Komise nepřekročila prostor pro uvážení, který je jí poskytnut v čl. 17 odst. 3 základního nařízení
tím, že se domnívala, že přezkum všech žádostí o STH/IZ pocházejících od čínských vyvážejících výrobců netvořících vzorek
by jí bránil v ukončení řízení ve lhůtách stanovených základním nařízením. Je ustálenou judikaturou, že, pokud orgány mají
prostor pro uvážení za účelem volby prostředků nezbytných pro uskutečnění své politiky, hospodářské subjekty nejsou oprávněny
vkládat své legitimní očekávání do zachování původně zvoleného prostředku, který orgány mohou změnit v rámci výkonu své pravomoci
(rozsudky Soudního dvora ze dne 7. května 1987, Nippon Seiko v. Rada, 258/84, Recueil, s. 1923, bod 34, a ze dne 10. března
1992, Canon v. Rada, C‑171/87, Recueil, s. I‑1237, bod 41).
Konečně, co se týče pátého žalobního důvodu, je třeba uvést, že jelikož se orgány nedopustily nesprávného právního posouzení
tím, že nepřezkoumaly žádosti o STH/IZ od subjektů netvořících vzorek, a tím, že vůči nim uplatnily průměrné dumpingové rozpětí
společností tvořících vzorek, neprovedly z tohoto důvodu chybné stanovení dumpingového rozpětí žalobkyň. V tomto ohledu je
třeba dodat, že jak uvádí Rada, dumpingové rozpětí společnosti Golden Step bylo zohledněno za účelem stanovení váženého průměrného
dumpingového rozpětí vzorku.
Z toho vyplývá, že první tři žalobní důvody, jakož i pátý žalobní důvod musejí být zamítnuty.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu, porušení povinnosti uvést odůvodnění a práva na účinnou
soudní ochranu
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že orgány Společenství tím, že je o svém úmyslu neposoudit jejich žádosti o STH/IZ informovaly až v červenci
2006, porušily jejich právo na obhajobu, jakož i čl. 18 odst. 4 základního nařízení a nesplnily svou povinnost odůvodnit své
rozhodnutí. I když je pravdou, že žalobkyně byly informovány, prostřednictvím dokumentu poskytujícího konečné informace, že
jejich žádosti o STH/IZ nebudou zkoumány z důvodu nezařazení do vzorku, nic to nemění na tom, že v tomto stádiu již neměly
možnost napadnout rozhodnutí o vytvoření vzorku. V prozatímním nařízení údajně nebylo uvedeno, že žádosti o STH/IZ od výrobců
nezařazených do vzorku nebudou zkoumány, ani že vzorek byl vytvořen s ohledem na procentní podíl čínských subjektů zasluhujících
STH. Žalobkyně mimoto Radu vyzývají k předložení sdělení čínské vlády, kterým tato vláda zpochybnila reprezentativnost vzorku.
Jelikož Komise údajně nesdělila metodu týkající se vytvoření vzorku během prvních jedenácti měsíců šetření, byly žalobkyně
údajně zbaveny možnosti žádat po ní vytvoření tohoto vzorku na základě uchazečů, kteří mohli obdržet STH. Tato okolnost údajně
představuje rovněž porušení bodu 6.9 antidumpingového kodexu z roku 1994 (viz bod 10 výše). Krom toho údajně nelze vyloučit,
že by čínské orgány odporovaly složení vzorku, kdyby věděly, že orgány nehodlají zkoumat žádosti o STH/IZ podané společnostmi
netvořícími vzorek. Za těchto podmínek bylo údajně rovněž porušeno právo žalobkyň na účinnou soudní ochranu, jelikož podle
žalobkyň neměly možnost předložit své argumenty týkající se zamítnutí jejich žádostí o STH/IZ.
Rada podporovaná Komisí, CEC a italskými výrobci zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.
Závěry Soudu
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být na základě zásady dodržování práva na obhajobu umožněno
podnikům, jichž se týká šetření předcházející přijetí antidumpingového nařízení, účinně vyjádřit v průběhu správního řízení
své stanovisko k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění a tvrzených okolností, jakož i k důkazům, které Komise uplatnila
na podporu svého posouzení existence dumpingové praxe a újmy z této praxe vyplývající (rozsudek Soudního dvora ze dne 27.
června 1991, Al-Jubail Fertilizer v. Rada, C‑49/88, Recueil, s. I‑3187, bod 17, a ze dne 3. října 2000, Industrie des poudres
sphériques v. Rada, C‑458/98 P, Recueil, s. I‑8147, bod 99 ; rozsudky Tribunálu ze dne 19. listopadu 1998, Champion Stationery
a další v. Rada, T‑147/97, Recueil, s. II‑4137, bod 55, a ze dne 21. listopadu 2002, Kundan a Tata v. Rada, T‑88/98, Recueil,
s. II‑4897, bod 132).
V projednávané věci je třeba uvést, že, jak vyplývá z bodů 62, 64, 135 a 143 odůvodnění prozatímního nařízení, Komise uvedla,
že všechna antidumpingová cla týkající se vývozců nezařazených do vzorku budou stanovena v souladu s ustanoveními čl. 9 odst. 6
základního nařízení a že dumpingové rozpětí pro tyto výrobce bylo stanoveno na základě váženého průměru dumpingových rozpětí
společností ze vzorku.
Komise tedy v prozatímním nařízení uvedla svůj postoj, pokud jde o metodu stanovení dumpingového rozpětí subjektů netvořících
vzorek, spočívající v použití průměrného dumpingového rozpětí společností tvořících vzorek. Tato metoda znamená, že žádosti
o STH/IZ od těchto subjektů nebudou zkoumány, jelikož takový přezkum není potřebný v rámci dotčeného řízení.
Z toho vyplývá, že žalobkyně měly od stádia sdělení prozatímního nařízení a  dokumentu poskytujícího prozatímní informace
(viz bod 23 výše) možnost uplatnit své stanovisko k metodě použité Komisí pro stanovení jejich dumpingového rozpětí. Z týchž
důvodů musí být zamítnut žalobní důvod vycházející z porušení bodu 6.9 antidumpingového kodexu z roku 1994, jelikož se toto
ustanovení omezuje na uložení orgánům provádějícím šetření uvést skutečnosti a důvody, které byly základem uložení konečných
antidumpingových cel.
Co se týče žalobního důvodu vycházejícího z toho, že Komise údajně měla žalobkyním oznámit svůj záměr nezkoumat jejich žádosti
o STH/IZ ve stádiu, které by jim umožňovalo účinně zpochybnit reprezentativnost vzorku, je třeba uvést, že jak bylo popsáno
v bodě 100 výše, Komise ve svém oznámení o zahájení informovala dotyčné subjekty o možnosti použití techniky výběru vzorku
podle článku 17 základního nařízení a že v takovém případě je možno žádat o stanovení individuálních rozpětí pro společnosti
nezahrnuté do vzorku na základě čl. 17 odst. 3 základního nařízení.
Vzhledem ke skutečnosti, že nepřezkoumání žádostí o STH/IZ pocházejících od podniků netvořících vzorek představuje postup,
který je v souladu s čl. 2 odst. 7 písm. b) a čl. 17 základního nařízení (viz body 88 až 91 výše), byly žalobkyně od zahájení
šetření schopny vědět, že Komise může upustit od přezkumu takových žádostí, jestliže jsou splněny podmínky čl. 17 odst. 3
tohoto nařízení. Mimoto Komise nebyla povinna zaujmout konečné stanovisko v tomto ohledu již ve stádiu zahájení šetření, protože
v dané době neměla poznatky, které by jí umožňovaly posoudit, zda měla možnost stanovit individuální dumpingová rozpětí pro
subjekty netvořící vzorek. Tento žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
Jelikož jsou žalobní důvody vylíčené v bodě 106 založeny na předpokladu, že orgány údajně porušily své povinnosti v oblasti
ochrany práva žalobkyň na obhajobu, musejí být rovněž zamítnuty.
Z toho vyplývá, že čtvrtý žalobní důvod musí být zamítnut.

K šestému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 20 základního nařízení, porušení práva na obhajobu a nedostatku
odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uvádějí, že jim orgány patřičným způsobem neoznámily novou skutkovou analýzu týkající se újmy, kterou utrpěl průmysl
Společenství, ani jim nenabídly možnost podat své komentáře k tomuto novému posouzení týkajícímu se konfigurace konečných
cel (viz body 24 až 30 výše). Krom toho Komise údajně dostatečně nevysvětlila důvody vyžadující změnu její analýzy a použití
údajů odlišných od údajů obsažených v prvním návrhu.
Zatímco se v dokumentu poskytujícím konečné informace ze dne 7. července 2006 Komise domnívala, že dovoz objemu 140 milionů
párů obuvi ročně nezpůsobuje újmu průmyslu Společenství, toto číslo údajně významně snížila na 41,5 milionu párů ve svém dodatečném
dokumentu poskytujícím konečné informace ze dne 28. července 2006, aniž by vysvětlila důvody odůvodňující tuto změnu, která
údajně měla „negativní účinek“ převrácení, prostřednictvím manipulace provedené na základě referenčních roků, hodnoty cel
ukládaných mezi Čínou a Vietnamem. Pokud jde o jejich hospodářský poměr, množstevní omezení zavedená systémem odložených cel
jsou údajně určena k tomu, aby čelila tlakům vyplývajícím z objemu dovozů, které však údajně nejsou považovány za vyplývající
z nekalých praktik, zatímco antidumpingová opatření jsou údajně pojata jako odpověď na nekalé dumpingové praktiky. Rozdíly
mezi oběma systémy jsou údajně rovněž značné na úrovni mezinárodního obchodu, jelikož systém odložených cel znamená, že objem
dovozů je osvobozen od jakéhokoli cla, zatímco nakonec přijatý systém údajně postihuje veškerý dovoz. Vzhledem k těmto rozdílům
je údajně pětidenní lhůta poskytnutá žalobkyním Komisí pro podání jejich vyjádření k novému návrhu nedostatečná, na což si
žalobkyně stěžovaly v průběhu správního řízení.
Napadené nařízení, v jehož bodě 301 odůvodnění údajně byl sledován poslední návrh Komise, údajně neobsahuje dostatečné odůvodnění
ohledně tohoto rozdílu a neuvádí důvody odůvodňující použití nové metody. Naproti tomu se bod 301 odůvodnění napadeného nařízení
údajně pouze přebírá formulaci bodu 280 dodatečného dokumentu poskytujícího konečné informace, která neobsahuje více informací.
Mimoto dodatečný dokument poskytující konečné informace údajně neobsahuje žádné číslo nebo výpočet podpírající metodu popsanou
v bodě 301 odůvodnění napadeného nařízení a neumožňuje vysvětlit použití let, hodnot a objemů odlišných od těch, které byly
použity v prvním návrhu. Krom toho orgány údajně porušily článek 20 základního nařízení, který vyžaduje oznámení podrobností,
o něž jsou opřeny podstatné skutečnosti a úvahy, na jejichž základě Komise zamýšlí navrhnout přijetí konečných opatření. Skutkové
posouzení podpírající nový přístup Komise totiž údajně nebylo ani vysvětleno, ani odůvodněno.
Mimoto Komise údajně porušila právo žalobkyň na obhajobu v rozsahu, v němž jim neumožnila účinně uplatnit své stanovisko k mnoha
důležitým otázkám, jako jsou přiměřená povaha nového návrhu, přesnost a relevance tvrzených skutečností a okolností, uskutečněné
výpočty a poznatky předložené Komisí na podporu jejích závěrů o dumpingu a újmě, kterou utrpěl průmysl Společenství. Oba systémy
jsou totiž údajně charakterizovány základními rozdíly ve skutkové analýze, na níž jsou založeny. Tyto rozdíly údajně vedly
k radikálně protichůdným důsledkům pro čínské a vietnamské výrobce, aniž by Komise vysvětlila, jak došla k tomuto výsledku
nebo dotčeným subjektům poskytla možnost výkonu jejich práva na obhajobu.
Snaha Rady minimalizovat rozdíly mezi oběma návrhy vyjádřením, že přijatý systém údajně zohledňuje skutečnost, že pouze dovoz
nad určité objemové prahové hodnoty způsobuje újmu, údajně znamená uložení antidumpingových cel na dovozy, které nezpůsobují
újmu, což je podle žalobkyň v rozporu s čl. 1 odst. 1 základního nařízení. Skutečnost, že žalobkyně mohly formulovat některá
vyjádření s ohledem na tento systém ve lhůtě kratší než minimální desetidenní lhůta stanovená v čl. 20 odst. 5 základního
nařízení, krom toho údajně nemůže být použita vůči nim ani nemůže napravit nedostatek informací poskytnutých Komisí. Otázka,
zda lhůta poskytnutá Komisí byla přiměřená za účelem zachování práva žalobkyň na obhajobu, totiž údajně musí být posuzována
s ohledem na rozsah změny v metodě přijaté Komisí, jakož i na neexistenci údajů nebo vysvětlení ohledně nového právního a skutkového
posouzení. V tomto ohledu žalobkyně poznamenávají, že pokud orgány neposkytnou přiměřená vysvětlení k metodě a skutkovým posouzením,
které provádějí, má skutečnost, že mohly formulovat několik komentářů, omezenou hodnotu a neznamená, že byly splněny požadavky
článku 20 základního nařízení, obecné zásady práva Společenství nebo práva WTO. Krom toho Komise údajně sama přijala velmi
restriktivní kalendář, což údajně vyloučilo veškeré prodloužení lhůty poskytnuté pro podání komentářů k dodatečnému dokumentu
poskytujícímu konečné informace. Mimoto se diskuse trvající mnoho měsíců údajně týkaly systému odložených cel a nikoli nakonec
přijatého systému.
Žalobkyně se domnívají, že z důvodu vad dodatečného dokumentu poskytujícího konečné informace a nedostatečné poskytnuté lhůty,
neměly možnost uvést Komisi důvody, ze kterých byl přijatý přístup nevhodný nebo neodpovídající, ani sdělit svůj názor na
metodu nebo číselné údaje podporující návrh obsažený v tomto dokumentu. Orgány tak údajně porušily článek 20 základního nařízení
tím, že žalobkyním neoznámily podstatné skutečnosti a úvahy podporující napadené nařízení.
Konečně žalobkyně dodávají, že kdyby jim bylo patřičným způsobem umožněno formulovat komentáře k dodatečnému dokumentu poskytujícímu
konečné informace, uvedly by zaprvé, že se navržený systém rovná porušení čl. 1 odst. 1 základního nařízení, jelikož vede
k uložení antidumpingových cel na dovozy, které nezpůsobují újmu, zadruhé že mělo být stanoveno individuální rozpětí újmy
pro každou z nich a zatřetí že konečný návrh Komise byl neodpovídající a nepřiměřený, jelikož revidované skutkové posouzení,
jež údajně nebylo vysvětleno ani odůvodněno, mělo „negativní účinek“ převrácení daného břemene antidumpingových opatření mezi
Čínou a Vietnamem.
Rada poznamenává, že jak systém odložených cel, tak i nakonec použitá metoda, spočívají na myšlence, že v projednávané věci
způsobují podstatnou újmu pouze dovozy přesahující určitý objem a že tato okolnost musela být zohledněna v metodě přijaté
pro stanovení sazby konečných cel. Pouze způsob zohlednění této okolnosti se údajně lišil v závislosti na nakonec zvolené
metodě stanovení konečných cel.
Rada zdůrazňuje, že přijetím dodatečného dokumentu poskytujícího konečné informace se Komise neuchýlila k „hodnotě nezpůsobující
újmu“, o níž žalobkyně tvrdí, že nemohla být stanovena vzhledem k poznatkům, které jim byly oznámeny. Naopak množstevní prvek
dumpingu, tedy objem dovozů, které jsou předmětem dumpingu, údajně zůstal podstatným bodem nové metody, zatímco veškerý odkaz
na hodnotu dovozů pro daný rok údajně může být stanoven na základě poznatků obsažených v bodech 157 a 159 dokumentu poskytujícího
konečné informace.
Mimoto vysvětlení metody, podle které hospodářský dopad objemu dovozů nezpůsobujících újmu byl vzat v úvahu při určení úrovně
odstranění újmy (viz bod 29 výše), údajně žalobkyním umožňovalo předložit podrobná vyjádření k tomuto tématu v jejich elektronické
zprávě ze dne 2. srpna 2006. Pokud žalobkyně potřebovaly doplnění informací pro výkon svých práv, měly údajně podat přesnou
žádost v tomto smyslu.
Rada, podporovaná CEC, odmítá rovněž tvrzené porušení práva na obhajobu z důvodu, že žalobkyně údajně měly pouze pět dnů
na to, aby uplatnily své stanovisko, pokud jde o dodatečný dokument poskytující konečné informace. Jelikož zaprvé žalobkyně
neformulovaly svá vyjádření k dodatečnému dokumentu poskytujícímu konečné informace ani žádost o prodloužení lhůty poskytnuté
za tímto účelem, zadruhé předmětné řízení bylo již ve velmi pokročilém stádiu a zatřetí zohlednění množstevního prvku dumpingu
bylo projednáváno po několik měsíců, musí být dotčená lhůta údajně shledána dostačující. Každopádně žalobkyně údajně neprokázaly,
že z důvodu této lhůty nemohly hájit své zájmy, protože v této oblasti údajně předložily svá podrobná vyjádření, aniž by šetření
bralo v úvahu jiné skutečnosti, které mohly předložit. Rada se domnívá, že za těchto podmínek není nezbytné vyjadřovat se
k argumentům, které by žalobkyně předložily, kdyby jim byla poskytnuta delší lhůta.
Co se konečně týče argumentů týkajících se legality nakonec přijatého systému s ohledem na čl. 1 odst. 1 základního nařízení,
Rada uvádí, že je třeba k nim nepřihlížet, jelikož se tento žalobní důvod týká pouze porušení práva žalobkyň na obhajobu.
Závěry Soudu
Svým šestým žalobním důvodem žalobkyně tvrdí, že orgány porušily článek 20 základního nařízení z důvodů, že Komise jednak
nesdělila skutečnosti, na nichž založila výpočty uskutečněné v dodatečném dokumentu poskytujícím konečné informace, a jednak
jim neposkytla dostatečnou lhůtu v souladu s odstavcem 5 téhož článku pro předložení úplných vyjádření k jejímu novému přístupu.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že orgány neuvedly ani v dokumentu poskytujícím konečné informace nebo v dodatečném dokumentu poskytujícím
konečné informace, ani v napadeném nařízení důvody, které odůvodňovaly provedenou metodu, za účelem zohlednění existence objemu
dovozů nezpůsobujících újmu a spočívajících ve snížení rozpětí újmy namísto osvobození dovozů nezpůsobujících újmu od uložení
antidumpingových cel. Tyto okolnosti údajně zakládají porušení práva žalobkyň na obhajobu, jakož i nedostatek odůvodnění.
Úvodem je třeba uvést, že článek 20 základního nařízení stanoví podrobnosti týkající se výkonu práva dotyčných stran, zejména
vývozců, být vyslechnut, které představuje jedno ze základních práv uznaných právním řádem Společenství a zahrnuje právo být
informován o hlavních skutečnostech a úvahách, na jejichž základě je zamýšleno doporučit přijetí konečných antidumpingových
cel (viz v tomto smyslu rozsudky Al-Jubail Fertilizer v. Rada, bod 108 výše, bod 15, a Champion Stationery a další v. Rada,
bod 108 výše, bod 55).
Za těchto podmínek je třeba vykládat argumenty žalobkyň týkající se porušení článku 20 základního nařízení tak, že se týkají
porušení jejich práva na obhajobu, tak jak je zakotveno právním řádem Společenství, včetně tohoto ustanovení (viz v tomto
smyslu rozsudek Kundan a Tata v. Rada, bod 108 výše, bod 131).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury citované v bodě 108 výše podnikům, jichž se týká šetření předcházející
přijetí antidumpingového nařízení, musí být v průběhu správního řízení umožněno, aby účinně vyjádřili své stanovisko k pravdivosti
a relevanci skutkových zjištění a tvrzených okolností, jakož i k důkazům, které Komise uplatnila na podporu svého posouzení
existence dumpingové praxe a újmy z této praxe vyplývající.
V tomto kontextu je rovněž třeba uvést, že neúplnost konečné informace způsobuje protiprávnost nařízení o uložení konečného
antidumpingového cla pouze, pokud zúčastněné strany nemohly z důvodu tohoto opomenutí účinně hájit své zájmy. O takový případ
by šlo zejména, kdyby se opomenutí týkalo skutečností nebo úvah odlišných od skutečností nebo úvah použitých pro prozatímní
opatření, kterým musí být věnována zvláštní pozornost v konečné informaci, podle čl. 20 odst. 2 základního nařízení. O tentýž
případ jde, na základě týchž důvodů, pokud se opomenutí týká skutečností nebo úvah odlišných od těch, na nichž je založeno
rozhodnutí přijaté Komisí nebo Radou po oznámení dokumentu poskytujícího konečné informace, jak vyplývá z čl. 20 odst. 4 poslední
věty základního nařízení.
V projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodech 25 až 27 výše, Komise nejprve doporučovala, v dokumentu poskytujícím konečné
informace, systém odložených cel založený na skutečnosti, že pouze dovozy nad 140 milionů párů obuvi ročně způsobily újmu
ve smyslu článku 3 základního nařízení. Toto posouzení se opíralo o existenci množstevních omezení až do 1. ledna 2005, která
údajně takové újmě bránila, jakož i na výpočtu množství, která byla dovezena z Číny v roce 2005. Podle tohoto návrhu mělo
být konečné antidumpingové clo použito na dovozy z Číny přesahující 140 milionů párů obuvi ročně. Toto clo se rovnalo úrovni
cenového podbízení u referenčních cen, v daném případě 23 %.
Avšak, jak bylo uvedeno v bodech 29 a 30 výše, Komise změnila v rámci dodatečného dokumentu poskytujícího konečné informace
svůj návrh týkající se formy cel nezbytné pro odstranění újmy. Tento nový přístup spočíval rovněž na existenci objemu dovozů,
který nezpůsobuje újmu ve smyslu článku 3 základního nařízení. Nicméně podle dodatečného dokumentu poskytujícího konečné informace,
jak metoda stanovení objemu dovozů nezpůsobujícího újmu, tak i dopad tohoto objemu na formu navržených konečných cel se liší
od těch, které byly uvedeny v dokumentu poskytujícím konečné informace.
Zvláště v dodatečném dokumentu poskytujícím konečné informace zaprvé Komise připomenula, že úroveň cenového podbízení u referenčních
cen pro dovozy z Číny činila 23 %. Zadruhé stanovila, že objem dovozů z této země po dobu šetření činil 38 % dovozů z obou
dotčených zemí. Toto procento použité na veškeré dovozy z Číny a Vietnamu v roce 2003 (109 milionů párů obuvi) odpovídalo
přibližně 41,5 milionům párů obuvi, objemu, který byl považován za nezpůsobující újmu průmyslu Společenství. Zatřetí se Komise
domnívala, že tento objem odpovídá 28,26 % dovozů z Číny v roce 2005. Konečně začtvrté snížila původně stanovené rozpětí újmy
(23 %) z 28,26 %, což vedlo k „váženému“ rozpětí újmy ve výši 16,5 %.
Z výše uvedeného vyplývá, že rozdíly mezi metodou uvedenou v dokumentu poskytujícím konečné informace a metodou uvedenou v dodatečném
dokumentu poskytujícím konečné informace jsou tyto. Zaprvé místo stanovení ročního objemu dovozů nezpůsobujícího újmu na úrovni
dovozů z Číny v roce 2005, Komise tento roční objem stanovila vynásobením 109 milionů párů obuvi dovezené v roce 2003 38 %.
Jedná se o procento, které představovaly dovozy z této země z veškerých dovozů pocházejících z obou dotčených zemí po dobu
šetření. Zadruhé místo osvobození tohoto ročního objemu, označeného za nezpůsobující újmu v bodech 278 až 280 dodatečného
dokumentu poskytujícího konečné informace, od antidumpingového cla se Komise rozhodla zohlednit tento objem snížením úrovně
odstranění újmy a uplatněním antidumpingových cel od prvního dovezeného páru.
V tomto ohledu musí být konstatováno, že skutečnost, že Komise změnila svou analýzu po komentářích, které dotčené strany vyjádřily
k dokumentu poskytujícímu konečné informace, nepředstavuje sama o sobě porušení práva na obhajobu. Jak vyplývá z čl. 20 odst. 4
poslední věty základního nařízení, dokument poskytující konečné informace totiž nebrání jakémukoli pozdějšímu rozhodnutí Komise
nebo Rady. Toto ustanovení pouze ukládá Komisi oznámit, co možná nejdříve, skutečnosti a úvahy odlišné od těch, o něž se opíral
původní přístup obsažený v dokumentu poskytujícím konečné informace. Prostřednictvím tohoto vylíčení se totiž dotyčné osoby
mohou seznámit s důvody, které orgány vedly k přijetí odlišného stanoviska.
Proto je pro určení, zda Komise dodržela práva žalobkyň vyplývající z čl. 20 odst. 4 poslední věty základního nařízení, ještě
třeba ověřit, zda Komise žalobkyním oznámila skutečnosti a úvahy přijaté za účelem nové analýzy ohledně újmy a formy požadovaných
opatření k jejímu odstranění v rozsahu, v němž se odlišují od skutečností a úvah přijatých v dokumentu poskytujícím konečné
informace (viz bod 133 výše).
V tomto ohledu Komise nejprve uvedla v dodatečném dokumentu poskytujícím konečné informace, že její nový návrh umožňuje nerozlišovat
mezi různými kategoriemi dovozců.
Co se dále týče poznatků, na jejichž základě Komise provedla úpravu rozpětí újmy z 23 % na 16,5 %, žalobkyně nesprávně uvádějí,
že k nim neměly přístup. Metoda popsaná v bodě 136 výše týkající se úpravy rozpětí újmy zohledněním objemu dovozů nezpůsobujícího
újmu je totiž uvedena v dodatečném dokumentu poskytujícím konečné informace. Je pravdou, že tento dokument neposkytuje informaci
o přesném objemu dovozů z Číny v roce 2005, která by umožňovala ověřit, že procento 28,26 % odpovídá realitě. Nicméně vzhledem
k tomu, že podle Komise 41,5 milionů párů obuvi představuje 28,26 % veškerých dovozů z Číny v roce 2005, lze z toho odvodit,
že tyto dovozy činily 146,85 milionů párů obuvi. Tento výpočet byl ostatně převzat samotnými žalobkyněmi v jejich elektronické
poště ze dne 2. srpna 2006 (viz bod 31 výše).
Z předcházejících úvah vyplývá, že Komise oznámila žalobkyním důvody, které sledovala pro stanovení rozpětí újmy zohledněním
objemu dovozů nezpůsobujícího újmu. Komise rovněž uvedla veškeré číselné poznatky, které za tímto účelem považovala za relevantní,
takže práva žalobkyň nebyla v tomto ohledu porušena.
Rovněž je třeba zdůraznit, podobně jako Rada (viz bod 127 výše), že žalobní důvod žalobkyň, tak jak byl uveden v žalobách,
vychází z porušení jejich práva na obhajobu a nikoli z čl. 1 odst. 1 základního nařízení. Z toho vyplývá, že otázka, zda systém
přijatý v napadeném nařízení je slučitelný s čl. 1 odst. 1 základního nařízení v rozsahu, v němž údajně ukládá antidumpingová
cla na dovozy nižší než roční prahová hodnota, která byla považována za nezpůsobující újmu, nebyla jako taková předložena
k přezkumu Tribunálu.
Co se týče poskytnuté lhůty, účastníci řízení se shodují v tom, že uplynula dne 2. srpna 2006.
Tím, že Komise žalobkyním poskytla lhůtu kratší než 10 dní pro vyjádření k dodatečnému dokumentu poskytujícímu konečné informace,
porušila čl. 20 odst. 5 základního nařízení (rozsudek Champion Stationery a další v. Rada, bod 108 výše, bod 80). Tato okolnost
nicméně sama o sobě nemůže vést ke zrušení napadeného nařízení. Je třeba totiž ještě prokázat, že skutečnost, že byla poskytnuta
lhůta kratší než lhůta legální, mohla konkrétně ovlivnit jejich práva na obhajobu v rámci dotčeného řízení (rozsudek Tribunálu
ze dne 28. října 2004, Shanghai Teraoka Electronic v. Rada, T‑35/01, Sb. rozh. s. II‑3663, bod 331).
V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně připomněly, v rámci své elektronické zprávy ze dne 2. srpna 2006, výpočty Komise
a předložily alternativní výpočet, který by údajně vedl k odlišnému výsledku, který by podle nich byl spravedlivý. Žalobkyně
tudíž pochopily odůvodnění Komise a byly schopny jí navrhnout jiný přístup. Mimoto žalobkyně nevysvětlily důvod, ze kterého
nebyly schopny uplatnit porušení čl. 1 odst. 1 základního nařízení ve lhůtě, kterou jim Komise poskytla. Za těchto podmínek
je třeba konstatovat, že mohly účinně uplatnit svůj postoj.
Z toho vyplývá, že právo žalobkyň na obhajobu nebylo porušeno.
Na základě týchž důvodů je třeba zamítnout argumentaci žalobkyň vycházející z nedostatku odůvodnění, pokud jde o provedenou
metodu pro výpočet úrovně odstranění újmy. Odůvodnění napadeného nařízení totiž musí být posuzováno se zohledněním zejména
informací, které byly oznámeny žalobkyním, a vyjádření, které žalobkyně předložily v průběhu správního řízení (rozsudek Tribunálu
ze dne 15. prosince 1999, Petrotub a Republica v. Rada, T‑33/98 a T‑34/98, Recueil, s. II‑3837, bod 107).
V projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodě 36 výše, obsahují body 296 až 301 odůvodnění napadeného nařízení posouzení, která
vedla Radu k přijetí nakonec provedeného systému. V důsledku toho s ohledem na skutečnost, že Komise žalobkyním oznámila důvody,
které ji vedly pro stanovení rozpětí újmy se zohledněním objemu dovozů nezpůsobujícího újmu a že je rovněž seznámila se všemi
číselnými údaji, které považovala za relevantní v tomto ohledu (viz body 140 až 142 výše), je třeba dojít k závěru, že napadené
nařízení je dostatečně právně odůvodněno.
Šestý žalobní důvod tudíž musí být zamítnut.

K sedmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení, pokud jde o újmu
způsobenou průmyslu Společenství
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně se domnívají, že rozhodnutí týkající se újmy není založeno na dostatečně dlouhém období běžných dovozů, a tudíž
nespočívá na důvěryhodných a objektivních údajích. Jelikož období šetření trvalo od 1. dubna 2004 do 31. března 2005, Komise
údajně nabyla přesvědčení, že nárůst dovozů po skončení množstevních omezení způsobil zvlášť citelnou újmu pro průmysl Společenství,
přičemž zohlednila pouze první čtvrtletí roku 2005. Zjevné indicie existence podstatné újmy v roce 2004, na které odkazuje
Komise v bodě 277 obsaženém v nové hlavě H dodatečného dokumentu poskytujícího konečné informace údajně neznamenají, že v roce
2004 byla skutečně způsobena podstatná újma. Neexistence podstatné újmy v roce 2004 je údajně potvrzena skutečností, že zvýšení
dovozů v tomto roce bylo slabé v porovnání s rokem 2003, a bodem 285 dokumentu poskytujícího konečné informace.
První tři měsíce roku 2005 údajně představují počáteční období otevření trhu podléhajícího po dobu více než dvanácti let uplatňování
přísných množstevních omezení. Jak to Komise údajně uvedla v dokumentu poskytujícím konečné informace, toto období následující
po ukončení množstevních omezení bylo údajně uměle zkresleno očekáváními spojenými s touto událostí. Napadené nařízení je
tak údajně založeno na údajích týkajících se krátkého období, které nemohlo poskytnout důvěryhodné poznatky z důvodu odstranění
množstevních omezení. Z toho údajně vyplývá, že Rada porušila čl. 3 odst. 2 základního nařízení. Krom toho nic údajně neprokazuje,
že Komise faktory újmy zkoumala pro celé posuzované období.
Konečně žalobkyně připomínají, že množstevní omezení nebyla určena pro nápravu následků dumpingových dovozů.
Rada, podporovaná Komisí, CEC a italskými výrobci, zpochybňuje opodstatněnost argumentů žalobkyň.
Závěry Soudu
Zaprvé je třeba uvést, že uložení antidumpingových cel není sankcí za předchozí jednání, ale obranným a ochranným opatřením
proti nekalé hospodářské soutěži vyplývající z dumpingových praktik. Je tedy nezbytné vést šetření na základě tak aktuálních
informací, jak je jen možné, aby mohla být stanovena antidumpingová cla vhodná k ochraně výrobního odvětví Společenství proti
dumpingovým praktikám (rozsudek Industrie des poudres sphériques v. Rada, bod 108 výše, body 91 a 92, a rozsudek Tribunálu
ze dne 14. listopadu 2006, Nanjing Metalink v. Rada, T‑138/02, Sb. rozh. s. II‑4347, bod 60).
Proto, pokud orgány konstatují, že se dovozy výrobku, podléhajícího doposud množstevním omezením, po ukončení uvedených omezení
zvyšují, mohou tento růst zohlednit za účelem svého posouzení újmy způsobené průmyslu Společenství.
Zadruhé posouzení Komise uvedené v bodě 283 dokumentu poskytujícího konečné informace, podle kterého se objem dovezených výrobků
zvýšil po ukončení množstevních omezení, neprokazuje, že orgány svůj závěr o existenci újmy založily pouze na tomto množstevním
poznatku.
Konečně, jak vyplývá z bodů 162, 168 až 170, 187 až 206 a 216 až 240 odůvodnění napadeného nařízení, orgány zohlednily některé
faktory, pokud jde o újmu a příčinnou souvislost, týkající se nejen posledního čtvrtletí období šetření, nýbrž i posuzovaného
období.
Z toho vyplývá, že sedmý žalobní důvod musí být zamítnut.
Za těchto okolností je třeba žalobu zamítnout v plném rozsahu.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
neměly ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení.
Podle čl. 87 odst. 4 jednacího řádu Komise, CEC a italští výrobci ponesou vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloby se zamítají.
2)
Zhejiang Aokang Shoes Co., Ltd a Wenzhou Taima Shoes Co., Ltd ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené
Radou Evropské unie.
3)
Evropská komise, Evropská konfederace obuvnického průmyslu (CEC), BA.LA. di Lanciotti Vittorio & C. Sas a šestnáct dalších
vedlejších účastníc řízení, jejichž jména jsou uvedena v příloze, ponesou vlastní náklady řízení.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. března 2010.
Podpisy.
Obsah
Právní rámec
Skutečnosti předcházející sporu a napadené nařízení
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Právní otázky
Ke třem prvním žalobním důvodům, jakož i k pátému žalobnímu důvodu, vycházejícím z porušení čl. 2 odst. 7 písm. b) a c) a
čl. 9 odst. 5 základního nařízení, porušení zásady rovného zacházení, zásady ochrany legitimního očekávání a chybného stanovení
dumpingového rozpětí žalobkyň
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu, porušení povinnosti uvést odůvodnění a práva na účinnou
soudní ochranu
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K šestému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 20 základního nařízení, porušení práva na obhajobu a nedostatku
odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K sedmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení, pokud jde o újmu
způsobenou průmyslu Společenství
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K nákladům řízení
Příloha
Calzaturificio Elisabet Srl, se sídlem v Monte Urano (Itálie),
Calzaturificio Iacovelli di Iacovelli Giuseppe & C. Snc, se sídlem v Monte Urano,
Calzaturificio Leopamy Srl, se sídlem v Monte Urano,
Calzaturificio Lunella Srl, se sídlem v Monte Urano,
Calzaturificio Mia Shoe Snc di Gattafoni Carlo & C., se sídlem v Monte Urano,
Calzaturificio Primitempi di Monaldi Geri, se sídlem v Monte Urano,
Calzaturificio R.G. di Rossi & Galiè Srl, se sídlem v Monte Urano,
Calz. S.G. di Seghetta Giampiero e Sergio Snc, se sídlem v Monte Urano,
Carim Srl, se sídlem v Monte Urano,
Florens Shoes SpA, se sídlem v Monte Urano,
Gattafoni Shoe Snc di Gattafoni Giampaolo & C., se sídlem v Monte Urano,
Grif Srl, se sídlem v Monte Urano,
Missouri Srl, se sídlem v Monte Urano,
New Swing Srl, se sídlem v Monte Urano,
Podosan Medical Shoes di Cirilli Michela, se sídlem v Monte Urano,
Viviane Sas, se sídlem v Monte Urano.
*
Jednací jazyk: angličtina.