CELEX: 62000CJ0050
Apelācija
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība

Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2000. gada 16. februārī,
Unión de Pequeños Agricultores
, pamatojoties uz 49. pantu EK Tiesas Statūtos, iesniedza apelāciju pret Pirmās instances tiesas 1999. gada 23. novembra rīkojumu
lietā T‑173/98
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, II‑3357. lpp.; turpmāk tekstā ‑ “Pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja tās prasību daļēji atcelt
Padomes 1998. gada 20. jūlija Regulu (EK) Nr. 1638/98, ar ko groza Regulu Nr. 136/66/EEK par eļļas un tauku tirgus kopīgo
organizāciju (OV L 210, 32. lpp.; turpmāk tekstā ‑ “Apstrīdētā regula”).

Atbilstošās tiesību normas
Padome 1966. gada 22. septembrī pieņēma Regulu Nr. 136/66/EEK par eļļas un tauku tirgus kopīgo organizāciju (OV 1966, 172,
3025. lpp.). Ar šo regulu tika izveidota olīveļļas tirgus kopīgā organizācija, kuras centrā bija garantētu cenu sistēma ar
ražošanas atbalstiem (subsīdijām). Ar Regulu Nr. 136/66 izveidotie mehānismi vēlāk tika vairākkārt grozīti. Šādi grozītā olīveļļas
tirgus kopīgajā organizācijā bija paredzēta intervences cena, ražošanas atbalsts (subsīdija), patēriņa atbalsts, glabāšanas,
importa un eksporta shēmas.
Padome 1998. gada 20. jūlijā pieņēma Apstrīdēto regulu, ar kuru tai skaitā tika ieviestas reformas olīveļļas tirgus kopīgajā
organizācijā. Šādi iepriekšējais intervences režīms tika atcelts un aizvietots ar atbalstu sistēmu privātas glabāšanas līgumiem.
Patēriņa atbalsts un īpašais atbalsts sīkražotājiem tika atcelts. Ražošanas atbalsta stabilizācijas mehānisms, kura pamatā
bija maksimālais garantētais daudzums visai Kopienai, tika grozīts, ieviešot šī maksimālā garantētā daudzuma sadali starp
ražotājām dalībvalstīm ar valsts garantētajiem daudzumiem. Visbeidzot, olīvkoku stādījumi, kas veikti pēc 1998. gada 1. maija,
tika izslēgti no turpmākajām atbalsta shēmām, izņemot atsevišķus gadījumus.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais rīkojums
Ar apelācijas sūdzību, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 1998. gada 20. oktobrī,
Unión de Pequeños Agricultores
, profesionāla biedrība, kas apvieno spāņu lauksaimniekus sīkražotājus un aizstāv to intereses un kura saskaņā ar Spānijas
tiesībām ir tiesību subjekts, pamatojoties uz EK līguma 173. panta 4. daļu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem ‑ EK līguma
230. panta 4. daļa), cēla prasību atcelt Apstrīdēto regulu, izņemot galda olīvu atbalsta shēmu.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1998. gada 23. decembrī, Padome, pamatojoties uz Pirmās
instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu, iesniedza iebildumu par prasības nepieņemamību.
Ar Pārsūdzēto rīkojumu Pirmās instances tiesa atzina iebildumu par nepieņemamību un noraidīja prasību kā acīmredzami nepieņemamu.
Vispirms Pārsūdzētā rīkojuma 34. punktā atgādinājusi, ka saskaņā ar pastāvīgo tiesas judikatūru Līguma 173. panta 4. daļa
privātpersonām piešķir tiesības apstrīdēt ikvienu lēmumu, kas, lai gan pieņemts regulas formā, tomēr skar viņu tieši un individuāli,
un ka reglamenta un lēmuma atšķiršanas kritēriji jāmeklē, nosakot, vai attiecīgais akts ir vispārpiemērojams, Pirmās instances
tiesa minētā rīkojuma 44. punktā secināja, ka Apstrīdētajai regulai tās dabas un piemērojamības dēļ ir normatīvs raksturs
un tā nav lēmums EK līguma 189. panta (jaunajā redakcijā ‑ EK līguma 249. pants) izpratnē.
Pēc tam, Pārsūdzētā rīkojuma 45. punktā atgādinājusi, ka dažos apstākļos pat normatīvs akts, kas vispārēji attiecas uz ieinteresētajiem
uzņēmējiem, var individuāli skart dažus no viņiem un ka tādēļ Kopienu aktam var būt normatīvs raksturs un vienlaikus attiecībā
pret dažiem ieinteresētajiem uzņēmējiem – lēmuma raksturs, Pirmās instances tiesa:
–        Pārsūdzētā rīkojuma 46. punktā uzsvēra, ka, “lai tā būtu, fiziskai vai juridiskai personai ir jāspēj pierādīt, ka attiecīgais
akts to ietekmē dažu tai specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas to raksturo attiecībā pret jebkuru
citu personu, [..]” un,
–        tā paša rīkojuma 47. punktā uzsvēra, ka biedrību celta prasība šai sakarā turklāt ir uzskatāma par pieņemamu vismaz tādās
situācijās, kad kādā tiesību normā profesionālām biedrībām nepārprotami tiek atzīta virkne procesuālu tiesību, ja biedrība
pārstāv tādu uzņēmumu intereses, kuru prasības varētu būt pieņemamas, un ja biedrība ir individuāli izceļama tādēļ, ka apstrīdētais
akts ietekmē tās kā biedrības intereses, piemēram, ja tiesību akts, kuru lūdz atcelt, varētu ietekmēt tās sarunu pozīciju.
Šajā lietā Pārsūdzētā rīkojuma 48. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka prasītāja nevar atsaukties ne uz vienu no trim
situācijām, lai pamatotu tās prasības pieņemamību.
Šai sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā rīkojuma 50. punktā uzsvēra, ka “prasītāja nav pierādījusi, ka tās biedrus Apstrīdētā
regula ietekmē dažu tiem specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas tos raksturo attiecībā pret jebkuru
citu personu. Šai sakarā pietiek atgādināt, ka ar faktu, ka Apstrīdētā regula tās pieņemšanas brīdī skāra prasītājas biedrus,
kas tolaik darbojās olīveļļas tirgū, pat liekot dažiem pārtraukt savu darbību, nepietiek, lai tos raksturotu attiecībā pret
jebkuru citu Kopienas uzņēmēju, jo situācija, kurā tie atradās, bija objektīvi noteikta un salīdzināma ar jebkura cita uzņēmēja
situāciju, kas tobrīd vai nākotnē varētu ienākt šais tirgos [..]. Apstrīdētā regula prasītājas biedrus tikai to kā aktīvu
uzņēmēju, kas darbojas šais tirgos, objektīvā statusa dēļ skāra tāpat kā visus citus uzņēmējus, kas ir aktīvi šajos tirgos”.
Pirmās instances tiesa turklāt Pārsūdzētā rīkojuma 53.‑55. punktā norādīja, ka prasītāja nevar apgalvot, ka ar Apstrīdēto
regulu tiek skartas dažas specifiskas tās intereses, lai pamatotu tās prasības pieņemamību, un šī rīkojuma 58. punktā secināja,
ka, tā kā neviens no Tiesas praksē atzītajiem kritērijiem attiecībā uz biedrības celtu prasību pieņemamību nav piemērojams,
prasītāja nav individuāli izceļama.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa izskatīja pēdējo argumentu, uz kuru atsaucās prasītāja, lai pierādītu, ka Apstrīdētās regulas
normas to skārušas individuāli, t.i., risku nesaņemt efektīvu tiesas aizsardzību. Šai sakarā tā nosprieda šādi:
“61      Attiecībā uz argumentu, kas izriet no efektīvas tiesas aizsardzības neesamības, ar to būtībā tiek uzrādīta tādu iekšēju tiesību
aizsardzības līdzekļu neesamība, kas vajadzības gadījumā ļautu kontrolēt, vai ir spēkā regula, kuru apstrīd prejudiciālā kārtā,
pamatojoties uz Līguma 177. pantu [EK līgumā (jaunajā redakcijā ‑ EK līguma 234. pants)].
62      Šai sakarā ir jāuzsver, ka visu tiesājamo vienlīdzība attiecībā uz nosacījumiem, kādos ir pieejama Kopienu tiesa, ceļot prasību
atcelt tiesību aktu, prasa, lai šie nosacījumi nebūtu atkarīgi no apstākļiem, kas ir raksturīgi katras dalībvalsts tiesu sistēmai.
Šajā sakarā turklāt ir jāuzsver, ka, piemērojot lojālas sadarbības principu, kas paredzēts EK līguma 5. pantā (jaunajā redakcijā
‑ EK līguma 10. pants), dalībvalstu pienākums ir pilnveidot tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas izveidota
ar EK līgumu un paredzēta, lai Kopienu tiesai uzticētu Kopienu iestāžu aktu likumīguma kontroli (šai sakarā skat. [1986. gada
23. aprīļa] spriedumu lietā [294/83]
Les Verts
/Parlaments [
Recueil
, 1339. lpp.], 23. punkts).
63      Šie elementi tomēr neattaisno Pirmās instances tiesas atkāpšanos no tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas, kas izveidota
ar Līguma 173. panta 4. daļu, kā tā izskaidrota Tiesas judikatūrā, un ar šo normu tai noteikto pilnvaru robežu pārkāpšanu.
64      Prasītāja nevar izmantot nevienu argumentu no procedūras, kas pamatota ar Līguma pantu, iespējamā ilguma. Šis apstāklis nevar
attaisnot, ka tiek grozīta tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas izveidota ar EK līguma 173., 177. un 178. pantu
(jaunajā redakcijā ‑ EK līguma 235. pants) un kuras mērķis ir uzticēt Tiesai iestāžu aktu likumīguma kontroli. Nekādā ziņā
šāds arguments neļauj atzīt, ka ir pieņemama prasība, kuru ceļ fiziska vai juridiska persona, kas neatbilst nosacījumiem,
kas paredzēti Līguma 173. panta 4. daļā (Tiesas 1996. gada 24. aprīļa rīkojums lietā C‑87/95 P
CNPAAP
/Padome,
Recueil
, I‑2003. lpp., 38. punkts).
Šādu apsvērumu rezultātā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā rīkojuma 65. punktā konstatēja, ka nevar uzskatīt, ka Apstrīdētā
regula prasītāju skārusi individuāli, un ka, tā kā tā neatbilst vienam no pieņemamības kritērijiem, kas noteikti Līguma 173. panta
4. daļā, nav jāizskata jautājums, vai to šī regula skārusi tieši.

Apelācijas sūdzība
Apelācijas sūdzībā iesniedzēja lūdz Tiesu:
–        atcelt Pārsūdzēto rīkojumu;
–        pasludināt, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama pēc būtības, un nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai.
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–        pasludināt apelācijas sūdzību par acīmredzami nepieņemamu vai, pakārtoti, par acīmredzami nepamatotu;
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 12. septembra rīkojumu Komisijai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Apelācijas iesniedzēja apelācijas sūdzību balsta uz četriem pamatiem.
Pirmkārt, viņa apgalvo, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā rīkojuma 61. punktā kļūdaini interpretējusi tās argumentu, kas
izriet no efektīvas tiesas aizsardzības neesamības gadījumā, ja prasība nav pieņemama. Savus argumentus tā neesot pamatojusi
vienkārši tikai ar faktu, ka nav iekšējo tiesību aizsardzības līdzekļu, bet gan ar faktu, ka, pasludinot nepieņemamību, šai
gadījumā nav ievērots efektivitātes nosacījums, kas piemīt pamattiesībām, uz kurām tā atsaucas. Otrkārt, apelācijas iesniedzēja
apgalvo, ka Pārsūdzētā rīkojuma pamatojums nav pietiekams, jo tajā nav sniegta atbilde uz faktiskajiem un tiesiskajiem argumentiem,
kas norādīti tās prasības pieteikumā un tās apsvērumos par nepieņemamības iebildumu, bet šī paša rīkojuma 63. punktā saglabāts
tikai viens arguments, kas turklāt atspoguļots neprecīzi. Treškārt, apelācijas iesniedzēja uzskata, ka minētā rīkojuma 62. punkts
ir pretrunīgs. Šai sakarā viņa apgalvo, ka, ja lojālas sadarbības princips prasa iekšēja tiesību aizsardzības līdzekļa ieviešanu,
attiecīgā gadījumā pieļaujot prejudiciālu lūgumu ar jautājumu par Kopienu akta spēkā esamību, ir jākonstatē, ka privātpersonas
tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību ir atkarīgas no katras dalībvalsts tiesu sistēmas īpatnībām. Ceturtkārt, apelācijas
iesniedzēja uzsver, ka, tā kā Pārsūdzētajā rīkojumā netika izvērtēts, vai, pasludinot, ka prasība nav pieņemama, ievērojot
visus faktiskos un tiesiskos elementus, netiek ignorētas pamattiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību, tad ar Pārsūdzēto rīkojumu
nav ievērotas pamattiesības, kas ir Kopienu tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa.

Par apelācijas sūdzības  pieņemamību
Padome, kā arī Komisija atsaucas uz acīmredzamu apelācijas nepieņemamību, jo apelācijas iesniedzējai nav juridiski pamatotas
intereses apelācijas celšanai. Visa Pirmās instances tiesas argumentācija par efektīvu tiesas aizsardzību ir
obiter dictum
, jo patiesais prasības nepieņemamības pamats, kā tas norādīts Pārsūdzētā rīkojuma 65. punktā, ir saistīts ar faktu, ka prasītāja
neatbilst vienam no pieņemamības kritērijiem, kas noteikti Līguma 173. panta 4. daļā. Pat tad, ja iekšējās tiesībās nebūtu
paredzēta nekāda pārsūdzības iespēja tiesā, Kopienu tiesai būtu jāturpina piemērot minētā līguma normu, pārbaudot, vai tās
paredzētie pieņemamības nosacījumi ir izpildīti.
Lai tās apelācija tiktu atzīta, apelācijas sūdzības iesniedzējai tā bija jāpamato ar to, ka ar Pārsūdzēto rīkojumu tiek pārkāpta
Līguma 173. panta 4. daļa, un, konkrētāk, jāpierāda, ka Apstrīdētā regula to skārusi individuāli, nevis ar iespējamu tiesiskās
aizsardzības neesamību, kas pašreizējā Kopienu attīstības stāvoklī nekādā gadījumā nevar nozīmēt šīs prasības pieņemamību.
Šai sakarā ir jāatgādina, ka, lai pastāvētu juridiski pamatota apelācijas iesniedzējas interese, apelācijai rezultātā būtu
jārada labums lietas dalībniekam, kas to cēlis (2000. gada 13. aprīļa spriedums lietā C‑174/99 P Parlaments/
Richard
,
Recueil
, I‑6189. lpp., 33. punkts).
Pārsūdzētajā rīkojumā apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība Pirmās instances tiesā tika noraidīta kā nepieņemama.
Ja apelācija tiktu atzīta, tad apelācijas iesniedzēja iegūtu zināmu labumu, jo tās prasību varētu izskatīt pēc būtības. Jautājums
par to, vai iespējamās tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību zināmos apstākļos var vai nevar padarīt pieņemamu fiziskas
vai juridiskas personas prasību atcelt regulu, attiecas uz apelācijas sūdzības būtību, un tāpēc tas nekādā gadījumā nevar
negatīvi ietekmēt apelācijas iesniedzējas juridiski pamatotas intereses pastāvēšanu.
Šādos apstākļos apelācija ir pasludināma par pieņemamu.

Par apelācijas pamatotību
Pušu argumenti
Ar saviem četriem pamatiem, kas jāizskata kopā, apelācijas iesniedzēja būtībā apgalvo, ka, noraidot tās prasību kā nepieņemamu,
pamatojoties uz Pārsūdzētā rīkojuma 61.–64. punktā norādītajiem secinājumiem, ir pārkāptas apelācijas iesniedzējas tiesības
uz efektīvu tiesas aizsardzību tās un tās biedru interešu aizstāvībai.
Saskaņā ar apelācijas iesniedzējas viedokli ar Apstrīdētās regulas strīdīgajiem noteikumiem, ar ko atcelts intervences režīms,
patēriņa atbalsta režīms un īpašais atbalsts sīkražotājiem, netiek prasīti nekādi valsts īstenošanas noteikumi un Spānijas
iestādēm netiek uzdots veikt jelkādas darbības. Tādējādi apelācijas iesniedzējai Spānijas tiesību sistēmā nebija iespējas
lūgt atzīt par spēkā neesošu valsts tiesību aktu, kas attiecas uz minētajiem noteikumiem, un tādēļ prejudiciāls lūgums novērtēt
to spēkā esamību bija izslēgts. Turklāt apelācijas iesniedzēja vai tās biedri nevarētu pat pārkāpt šādu noteikumu, lai vēlāk
apstrīdētu viņiem attiecīgajā gadījumā piemēroto sankciju.
Apelācijas iesniedzēja apgalvo, ka, tā kā Pārsūdzētajā rīkojumā netika pārbaudīts, vai, pasludinot, ka prasība daļēji atcelt
Apstrīdēto regulu, ievērojot lietas apstākļus, nav pieņemama, netiek ignorēts apelācijas iesniedzējas tiesību uz tiesas aizsardzību
efektīvais raksturs, tad ar Pārsūdzēto rīkojumu ir pārkāptas apelācijas iesniedzējas pamattiesības, kas ir Kopienu tiesību
sistēmas neatņemama sastāvdaļa.
Apelācijas iesniedzēja apgalvo, ka tiesības uz efektīvu tiesas aizsardzību liek veikt īpašu lietas konkrēto apstākļu pārbaudi.
Nevar runāt par tiesību reālu efektivitāti, ja konkrēti netiek pārbaudīts to efektīvais raksturs. Reāli šādas pārbaudes mērķis
obligāti būtu noskaidrot, vai konkrētajā lietā pastāv cits tiesību aizsardzības līdzeklis. Šai sakarā apelācijas iesniedzēja
atsaucas uz 32. un 33. punktu 1998. gada 2. aprīļa spriedumā lietā C‑321/95 P
Greenpeace Council
u.c./Komisija (
Recueil
, I‑1651. lpp.), kas, viņasprāt, apstiprina, ka, ja nepastāv valsts tiesību aizsardzības līdzeklis, ir jāatzīst, ka prasība
atcelt tiesību aktu, kas celta, pamatojoties uz Līguma 173. panta 4. daļu, ir pieņemama.
Padome un Komisija būtībā apgalvo, ka apelācija katrā ziņā ir acīmredzami nepamatota, jo Līguma 173. panta 4. daļā nav paredzēts,
ka apelācijas iesniedzējas nespēja izmantot valsts tiesībās paredzētu tiesību aizsardzības līdzekli tiesā ir kritērijs vai
apstāklis, kas var attaisnot, ka ir pieņemama fiziskas vai juridiskas personas tieša prasība par vispārpiemērojama Kopienu
akta atcelšanu. Vienīgais izšķirošais kritērijs ir tas, vai apstrīdētais akts šo personu skar tieši un individuāli. Taču apelācijā
nav analizēts jautājums par to, vai apelācijas iesniedzēja ir tieši un individuāli skarta, bet gan tikai izdarīta atsauce
uz analīzi, ko Pirmās instances tiesa ir veltījusi argumentiem, kas minēti saistībā ar efektīvu tiesas aizsardzību.
Padome un Komisija turklāt atgādina, ka Līgumā paredzēta pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma, kuras mērķis ir Tiesai
uzticēt kontroli pār iestāžu aktu, tai skaitā vispārpiemērojamu aktu, likumīgumu un spēkā esamību. Protams, kā atzīst Komisija,
dalībvalsts, kas padarītu pārmērīgi grūtu, pat neiespējamu prejudiciāla jautājuma uzdošanu, pārkāptu pamattiesības uz efektīvu
tiesas aizsardzību un šādi nepildītu savu Līguma 5. pantā paredzēto lojālās sadarbības pienākumu. Tomēr pat šajā gadījumā
šādu pārkāpumu nevarētu pārtraukt, rīkojoties pretēji Līguma 173. panta 4. daļas jēgai, bet gan uzsākot pārkāpuma procedūru
pret attiecīgo dalībvalsti saskaņā ar EK līguma 226. pantu.
Komisija turklāt uzsver, ka tā nesaprot, kā apelācijas iesniedzēja var apgalvot, ka Spānijas tiesības nepiedāvā nekādus tiesību
aizsardzības līdzekļus tiesā pret Apstrīdēto regulu. Tā atgādina, ka tā ir obligāts tiesību akts, kas tieši rada tiesības
un pienākumus pārvaldes subjektu labā tā, ka uz jebkuru tās noteikumu pārkāpumu var atsaukties valstu tiesās. Bet Spānijas
tiesībās, tāpat kā, bez šaubām, citu dalībvalstu tiesību sistēmās pārvaldei ir pienākums pieņemt lēmumu par attiecīgo personu
iesniegtiem lūgumiem. Ja pēc zināma termiņa kompetentās iestādes nav pieņēmušas lēmumu par attiecīgajiem lūgumiem, šāda klusēšana
ir pielīdzināma negatīvai atbildei vai, gluži otrādi, pozitīvai atbildei dažos gadījumos, kas ļauj īstenot pārsūdzības tiesības,
ja attiecīgā lūguma autors nav apmierināts ar tam sniegto atbildi. Tiklīdz tiktu uzsākta tiesvedība, nekas minētajai privātpersonai
neliegtu atsaukties uz visiem Kopienu tiesību noteikumiem un, vajadzības gadījumā, lūgt prejudiciāla jautājuma par apstrīdētā
akta interpretāciju vai spēkā esamību uzdošanu, pamatojoties uz EK līguma 234. pantu.
Tiesas vērtējums
Vispirms jāuzsver, ka apelācijas iesniedzēja nav apstrīdējusi Pirmās instances tiesas konstatējumu Pārsūdzētā rīkojuma 44. punktā,
saskaņā ar kuru Apstrīdētā regula ir vispārpiemērojama. Tā nav apstrīdējusi arī konstatējumu minētā rīkojuma 56. punktā par
to, ka regula nav ietekmējusi apelācijas iesniedzējas pašas intereses, ne arī konstatējumu 50. punktā, saskaņā ar kuru tās
biedrus Apstrīdētā regula neietekmē dažu tiem specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas tos raksturo
attiecībā pret jebkuru citu personu.
Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai apelācijas iesniedzējas kā tās biedru interešu pārstāves prasība par Apstrīdētās regulas
atcelšanu, ievērojot Līguma 173. panta 4. daļu, tomēr var būt pieņemama, tikai pamatojoties uz to, ka tiesības uz efektīvu
tiesas aizstāvību to prasa, ņemot vērā apgalvojumu par jebkādu tiesību aizsardzības līdzekļu valsts tiesā neesamību.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Līguma 173. panta 2. un 3. daļu Tiesas piekritībā ir pieņemt nolēmumu par dalībvalsts, Padomes
vai Komisijas, vai arī, kad tie aizstāv savas prerogatīvas, Eiropas Parlamenta, Revīzijas Palātas un Eiropas Centrālās Bankas
sūdzībām, kas ierosinātas saistībā ar kompetences trūkumu, nopietnām kļūdām, šā Līguma vai jebkuras ar tā piemērošanu saistītas
tiesību normas pārkāpumiem vai saistībā ar pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu. Šī panta 4. daļā ir paredzēts, ka “jebkura fiziska
vai juridiska persona ar tiem pašiem nosacījumiem var vērsties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu,
kas, kaut arī adresēts citai personai regulas vai lēmuma formā, tomēr skar viņu tieši un individuāli”.
Šādi saskaņā ar Līguma 173. pantu vienīgie tiesību subjekti, kas var apstrīdēt regulu kā vispārpiemērojamu aktu, ir iestādes,
Eiropas Centrālā Banka un dalībvalstis (šajā sakarā skat. 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 92/78
Simmenthal
/Komisija,
Recueil
, 777. lpp., 40. punkts).
Tomēr vispārpiemērojams akts, kāds ir regula, zināmos apstākļos var individuāli skart zināmas fiziskas vai juridiskas personas,
attiecībā pret kurām tam ir lēmuma raksturs (skat. it īpaši 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑358/89
Extramet Industrie
/Padome,
Recueil
, I‑2501. lpp., 13. punkts; 1994. gada 18. maija spriedumu lietā C‑309/89
Codorniu
/Padome,
Recueil
, I‑1853. lpp., 19. punkts, un 2001. gada 31. maija spriedumu lietā C‑41/99 P
Sadam Zuccherifici
u.c./Padome,
Recueil
, I‑4239. lpp., 27. punkts). Tā tas ir, ja attiecīgais akts fizisku vai juridisku personu ietekmē dažu tai specifisku īpašību
dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kas to raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu, un tādēļ to individuāli izceļ
analogi adresātam (skat. it īpaši 1963. gada 15. jūlija spriedumu lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197., 223. lpp., un 2001. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑452/98
Nederlandse Antillen
/Komisija,
Recueil
, I‑8973. lpp., 60. punkts).
Neizpildot šo nosacījumu, nevienas fiziskas vai juridiskas personas prasība atcelt regulu nekādā gadījumā nav pieņemama (šajā
sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
CNPAAP
/Padome, 38. punkts).
Tomēr ir jāatgādina, ka Eiropas Kopiena ir tiesību kopiena, kurā tās iestādes ir pakļautas kontrolei par to aktu atbilstību
līgumam un vispārējiem tiesību principiem, kuriem pieder arī pamattiesības.
Tāpēc privātpersonām ir jāsaņem efektīva ar Līgumu piešķirto tiesību tiesas aizsardzība, jo tiesības uz šādu aizsardzību ir
daļa no vispārējiem tiesību principiem, kas izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām. Šīs tiesības ir paredzētas
arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pantā (skat. it īpaši 1986. gada 15. maija spriedumu
lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. punkts, un 2001. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑424/99 Komisija/Austrija,
Recueil
, I‑9285. lpp., 45. punkts).
Tieši ar Līguma 173. un 184. pantu (jaunajā redakcijā ‑ EK līguma 241. pants) no vienas puses, un 177. pantu, no otras puses,
ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt iestāžu aktu likumīguma
kontroli, to uzticot Kopienas tiesai (šajā sakarā skat. 1986. gada 23. aprīļa spriedumu lietā 294/83
Les Verts
/Parlaments,
Recueil
, 1339. lpp., 23. punkts). Šajā sistēmā fiziskām un juridiskām personām, kas Līguma 173. panta 4. daļā paredzēto pieņemamības
nosacījumu dēļ nevar tieši apstrīdēt vispārpiemērojamus Kopienu aktus, ir iespēja atkarībā no gadījuma norādīt, ka šie akti
nav spēkā, vai nu blakusprasījumā, pamatojoties uz Līguma 184. pantu Kopienu tiesā, vai arī valstu tiesās un šādi valstu tiesām,
kas nav kompetentas pašas konstatēt šo aktu spēkā neesamību (skat. 1987. gada 22. oktobra spriedumu lietā 314/85
Foto‑Frost
,
Recueil
, 4199. lpp., 20. punkts) likt lūgt Tiesas viedokli, uzdodot prejudiciālus jautājumus.
Tādējādi dalībvalstu pienākums ir paredzēt tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kas ļautu nodrošināt efektīvu
tiesību aizsardzības ievērošanu.
Šādā kontekstā saskaņā ar Līguma 5. pantā paredzēto lojālas sadarbības principu valstu tiesu pienākums ir interpretēt un piemērot
iekšējos procesuālos noteikumus, kas regulē tiesību aizsardzības līdzekļu īstenošanu, cik vien iespējams, tādā veidā, kas
ļauj fiziskām un juridiskām personām tiesā konstatēt ikviena lēmuma vai ikviena cita valsts pasākuma, kas attiecas uz vispārpiemērojama
Kopienu akta piemērošanu tām, likumīgumu, pamatojoties uz tā spēkā neesamību.
Šai sakarā ir jākonstatē, kā to uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu 50.–53. punktā, ka nav pieņemama tāda tiesību aizsardzības
līdzekļu režīma interpretācija, kādu aizstāv apelācijas iesniedzēja, saskaņā ar kuru tieša prasība par tiesību akta atcelšanu
Kopienas tiesai būtu iespējama, ja pēc tam, kad pēdēja minētā konkrēti būtu izanalizējusi valstu procesuālos noteikumus, varētu
pierādīt, ka tie neatļauj privātpersonai celt prasību, kas tai ļautu apstrīdēt Apstrīdētā Kopienu akta spēkā esamību. Šāds
režīms katrā konkrētā gadījumā prasītu, lai Kopienu tiesa izskata un interpretē valsts procesuālas tiesības, kas pārsniegtu
tās kompetenci Kopienu aktu likumīguma kontroles ietvaros.
Visbeidzot, ir jāpiebilst, ka atbilstoši ar Līgumu izveidotajai likumīguma kontroles sistēmai fiziska vai juridiska persona
var celt prasību par regulu tikai tad, ja tā to skar ne tikai tieši, bet arī individuāli. Lai gan ir tiesa, ka šis pēdējais
nosacījums ir jāinterpretē efektīva tiesas aizsardzības principa kontekstā, ņemot vērā dažādos apstākļus, kas var individuāli
izcelt prasītāju (skat., piemēram, 1988. gada 2. februāra spriedumu apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85
Van der Kooy
/Komisija,
Recueil
, 219. lpp., 14. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Extramet Industrie
/Padome, 13. punktu, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Codorniu
/Padome, 19. punktu), šādas interpretācijas rezultātā nevar neievērot attiecīgo Līgumā skaidri paredzēto nosacījumu nepārsniegt
pilnvaras, kas ar to piešķirtas Kopienas tiesu iestādēm.
Ja tāda Kopienu aktu likumīguma kontroles sistēma, kas atšķirtos no tās, kas izveidota ar pamata Līgumu un nekad pamata principos
nav grozīta, protams, būtu iedomājama, tad šādā gadījumā dalībvalstis būtu kompetentas saskaņā ar ESL 48. pantu reformēt pašlaik
spēkā esošo sistēmu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi juridisku kļūdu, pasludinot, ka prasītājas
celtā prasība ir nepieņemama, neanalizējot, vai šajā gadījumā pastāvēja tiesību aizsardzības līdzekļi valsts tiesā, kas ļautu
izskatīt Apstrīdētās regulas spēkā esamību.
Tāpēc apelācija ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, ko piemēro apelācijas tiesvedībai saskaņā ar 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram
spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt izdevumus, ja ir šāds prasījums. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas
iesniedzējai atlīdzināt izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad tai tiek piespriests atlīdzināt izdevumus.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta 1. daļu, ko arī piemēro apelācijas tiesvedībai saskaņā ar 118. pantu, iestādes,
kas iestājušās lietā, sedz savus izdevumus pašas. Saskaņā ar šo normu tiek pieņemts lēmums, ka Komisija savus izdevumus sedz
pati.
Ar šādu pamatojumu
TIESA
nospriež:
1)
apelācijas sūdzība noraidīt;
2)
Unión de Pequeños Agricultores
atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rodríguez Iglesias
Jann
Macken
Colneric
von Bahr
Gulmann
Edward
La Pergola
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Skouris

Cunha Rodrigues

Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2002. gada 25. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – spāņu.