CELEX: 61985CJ0091
Ansatte aflønnet over forsknings- og investeringsbevillingerne
aflønning
forskelsbehandling

Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 5. april 1985, har Olga Priplata, født Schneider, Elizabeth Mc Donneil og Anne-Marie Christ, født Clemen, der er midlertidigt ansatte ved Kommissionen, anlagt sag med påstand om annullation, for så vidt angår Priplata og Mc Donnell, af deres lønsedler for maj-december 1984, og for så vidt angår Christ, af hendes lønsedler for julidecember 1984.
Sagsøgerne blev ansat af Kommissionen som midlertidigt ansatte i stillinger som omhandlet i artikel 2, litra a), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber (herefter benævnt ansættelsesvilkårene), det vil sige i stillinger omhandlet i den liste over stillinger, der findes som bilag til den afdeling i budgettet, der vedrører den pågældende institution, og som af budgetmyndighederne er betegnet som midlertidige. Sagsøgerne blev indplaceret i kategori C.
De midlertidige stillinger, sagsøgerne var blevet ansat i, blev omdannet til faste stillinger med virkning fra den 1. januar 1984. Sagsøgerne underskrev i slutningen af april /begyndelsen af maj 1984 nogle tillæg til deres ansættelseskontrakter, hvorefter de blev ansat som midlertidigt ansatte i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 2, litra d), med virkning fra den 1. januar 1984.
Sagsøgerne har anført, at det først var, da de begyndte at modtage løn efter denne ændring i deres forhold, at de blev klar over, at ændringen af deres kontrakter medførte en nedsættelse af deres løn med omkring 5%. Sagsøgerne indbragte herefter i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, nogle klager over ændringen i deres kontrakter, der blev afvist ved afgørelser af henholdsvis 4., 10. og 21. januar 1985.
Den indtrufne ændring med hensyn til sagsøgernes løn var en følge af det femte stykke i ansættelsesvilkårenes artikel 20, der blev indsat ved artikel 1, stk. 5, i Rådets forordning nr. 2615/76 af 21. oktober 1976 om ændring af forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 for så vidt angår ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber (
EFT L 299, s. 1
). I henhold til denne bestemmelse gælder det for den, der midlertidigt ansættes i en fast stilling, som aflønnes over forsknings- og investeringsbevillingerne, og som er opført i den liste over stillinger, der er knyttet som bilag til den pågældende institutions budget, at vedkommende aflønnes efter en anden løntabel end den, der gælder for andre midlertidigt ansatte. Lønningerne for ansatte i kategorierne C og D aflønnet over forskningsbevillingerne blev herefter omkring 5% lavere end dem, der gjaldt for andre midlertidigt ansatte i samme kategorier.
Sagsøgerne har gjort gældende, at denne bestemmelse er ulovlig, idet den strider mod den overordnede retsgrundsætning, som ligebehandlingsprincippet ifølge Domstolens praksis er, og idet det må følge af dette princip, at sagsøgerne ikke må gives ringere lønvilkår end dem, der gælder for andre tjenestemænd og ansatte, som udfører de samme opgaver, og hvis forhold må sidestilles med sagsøgernes, ligesom det må stride mod ligebehandlingsprincippet at nedsætte sagsøgernes løn, når de fortsatte med at udøve de samme opgaver som dem, de udførte, før de blev omfattet af den nye ordning. Sagsøgerne anfører endvidere, at denne forskelsbehandling kun bestod, for så vidt angår ansatte i kategorierne C og D, idet der ikke skete nogen nedsættelse af lønningerne for ansatte i kategorierne A og B.
Kommissionen har bestridt, at det er udtryk for forskelsbehandling at fastsætte forskellige vilkår for henholdsvis midlertidigt ansatte, der aflønnes over forsknings-og investeringsbevillingerne, og andre midlertidigt ansatte, idet førstnævnte gruppe af medarbejdere ikke ansættes efter samme kriterier som andre midlertidigt ansatte, og idet de ikke aflønnes over de samme bevillinger som disse. Det gøres gældende, at der ikke i sig selv er noget ulovligt ved, at ansatte, der udfører de samme opgaver, aflønnes forskelligt. Kommissionen anfører endvidere, at overgangen fra den tidligere ordning til den nugældende også har medført fordele for sagsøgerne, som for eksempel en bedre udsigt til varig beskæftigelse samt ret til pension, som der efter den nye ordning er mulighed for frem for udtrædelsespenge, der var den eneste hjemlede form for social fordel i så henseende i henhold til den tidligere ordning. Det må således antages at fremgå af en samlet vurdering af den nye ordning, at den som helhed er mere gunstig, idet de fordele, den indebærer for de pågældende, under alle omstændigheder må antages at opveje den ringe lønnedgang, som ordningen medførte.
Inden undersøgelsen af de af parterne fremsatte anbringender bemærkes, at den anfægtede lønforskel blev ophævet ved artikel 7 i Rådets forordning nr. 1578/85 af 10. juni 1985 om ændring af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber (
EFT L 154, s. 1
), hvorved den anfægtede bestemmelse i ansættelsesvilkårenes artikel 20 tillige med den hertil knyttede særlige løntabel blev ophævet. Da Kommissionen i juli 1983 fremsatte forslag til Rådet om en forordning om ændring af ansættelsesvilkårene, således at den særlige løntabel blandt andet blev ophævet, og lønningerne for ansatte i kategorierne C og D aflønnet over forskningsbevillingerne blev de samme som for andre midlertidigt ansatte i disse kategorier, angav den følgende begrundelse herfor: »Lighedsprincippet bør gå forud for det historiske princip, som, siden ’de nye ansættelsesvilkår’ trådte i kraft (30. oktober 1976), har ligget til grund for denne lønforskel; det er urimeligt at fastholde denne ulighed i lønnen, når arbejdsvilkårene i øvrigt er lige. Derfor foreslås det at råde bod på denne forskel (artikel 6), der af de pågældende betragtes som diskriminerende.«
Det bør herefter undersøges, om bestemmelsen i ansættelsesvilkårenes artikel 20, for så vidt den var i kraft, indtil den blev ophævet ved artikel 7 i forordning nr. 1578/85, strider mod princippet om ligebehandling med hensyn til løn mellem tjenestemænd, hvis forhold må sidestilles, jfr. navnlig dommen af 31. maj 1979 (Newth,
156/78, Sml. s. 1941
).
Som Domstolen har fastslået i dom af 2. december 1982 (Micheli,
198-202/81, Sml. s. 4145
), strider en forskelsbehandling mellem forskellige tjenestemænd kun mod ligebehandlingsprincippet, såfremt forskellen ikke er objektivt begrundet.
Kommissionen har gjort gældende, at den i sagen omhandlede forskelsbehandling er objektivt begrundet, dels fordi personalet ved forsknings- og investeringsprogrammerne oprindeligt blev ansat som lokalt ansatte eller som ansatte ved de pågældende anlæg, dels fordi den nye ordning som helhed må antages at være mere fordelagtig for de pågældende end den tidligere.
Det første af disse anbringender kan ikke lægges til grund. Sagsøgerne har således lige fra det tidspunkt, hvor de tiltrådte, været midlertidigt ansatte. Om det andet anbringende bemærkes blot, at sagsøgerne efter at være blevet overført til den nye kategori af midlertidigt ansatte har fortsat med at udføre nøjagtig de samme opgaver som før, og at det herudover må undersøges, om nedsættelsen af deres løn i forhold til den, de tidligere oppebar, og den, der gjaldt for andre midlertidigt ansatte, kan anses for tilstrækkeligt begrundet i og opvejet som følge af den forbedring på andre områder, der skete med hensyn til deres ansættelsesvilkår.
Kommissionen har i denne forbindelse anført, at sagsøgerne efter den nye ordning har bedre udsigter med hensyn til sikkerhed i ansættelsen. Hertil bemærkes, at selv om kontrakterne efter den tidligere ordning kun blev indgået for et tidsrum, der svarede til det pågældende programs varighed, kunne kontrakterne forlænges, når også programmerne blev videreført eller afløst af andre. Det fremgår i øvrigt af den omstændighed, at bestående stillinger blev omdannet til faste stillinger, at programmerne ikke ville blive indstillet. Endvidere bemærkes, at selv om en medarbejder efter den nye ordning er ansat i en fast stilling, indebærer dette ikke nogen særlig sikkerhed for den pågældende, idet hans kontrakt som midlertidigt ansat til enhver tid kan opsiges med tre måneders varsel.
Tilbage står, at sagsøgerne under den nye ordning har krav på at blive tilsluttet en pensionsordning. For det første er der imidlertid i denne forbindelse blot tale om nogle fordele, som sagsøgerne kan have udsigt til på et senere tidspunkt, og som forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, herunder navnlig ansættelse i mindst et bestemt tidsrum, hvilket var en betingelse, som sagsøgerne ikke opfyldte på det tidspunkt, deres forhold blev ændret. For det andet bemærkes, at sagsøgerne efter den tidligere ordning havde krav på udtrædelsespenge, hvilket kan sidestilles med et kapitaliseret pensionskrav. Under alle omstændigheder er denne forskel med hensyn til ansættelsesvilkårene i mellemtiden blevet ophævet, og alle midlertidigt ansatte har nu ret til pension.
Der er herefter grund til at bemærke, at indførelsen af en så elementær rettighed i forbindelse med ansættelse i den offentlige sektor som ret til pension ikke kan begrunde, at der som modstykke hertil sker en nedsættelse af lønnen.
Hvad endvidere angår spørgsmålet om, at lønnedsættelsen kun gjaldt ansatte i kategorierne C og D, men ikke ansatte i kategorierne A og B, har Kommissionen henvist til budgetmæssige hensyn, idet det anføres, at Fællesskabets økonomiske situation dengang i betragtning af det store antal ansatte i disse kategorier ikke gjorde det muligt at aflønne ansatte i kategorierne C og D, der tilhørte den nye medarbejdergruppe, efter de normale lønsatser, hvorimod der ikke var de samme vanskeligheder med hensyn til ansatte i kategorierne A og B som følge af disses begrænsede antal.
Rent bortset fra, at det er vanskeligt at se, hvorledes dette kan være rigtigt, når henses til, at både sagsøgerne og andre ansatte i kategorierne C og D før ændringen af sagsøgernes ansættelsesvilkår blev aflønnet efter de almindeligt gældende lønsatser for disse kategorier, bemærkes, at budgetmæssige hensyn ikke kan begrunde lønforskelle mellem ansatte, der er placeret i samme kategori, og som udfører opgaver, der er identiske eller må sidestilles.
Kommissionen har endvidere gjort gældende, at sagsøgernes ret til at anfægte, at de blev omfattet af den nye ordning, må være bortfaldet, idet sagsøgerne udtrykkeligt accepterede ændringen af deres vilkår ved at underskrive tillægget til deres ansættelseskontrakt. Der kan ikke gives Kommissionen medhold heri, idet sagsøgerne efter omstændighederne i sagen ikke ved at underskrive tillægget kan antages dermed at have accepteret samtlige vilkår i henhold til den nye ordning. For det første havde sagsøgerne intet andet valg, hvis de ville undgå at miste deres arbejde, således som det fremgår af Kommissionens afgørelse om afvisning af deres klager. For det andet fremgik det på ingen måde af tillægget, at de således ændrede kontrakter ville medføre en nedsættelse af sagsøgernes løn, idet bemærkes, at denne følge af ændringen i betragtning af de pågældende bestemmelsers indviklede karakter med hensyn til enkelthederne i den nye ordning meget vel kan være blevet overset af sagsøgerne.
Det må herefter fastslås, at der ved artikel 1, stk. 5, i forordning nr. 2615/76 — hvorved der, alene for så vidt angår kategorierne C og D, blev fastsat bestemmelse om, at midlertidigt ansatte i faste stillinger aflønnet over forsknings- og investeringsbevillingerne skulle aflønnes efter en løntabel, hvorefter deres løn var omkring 5% lavere end andre midlertidigt ansattes — i et tilfælde, hvor en sådan forskel ikke har været objektivt begrundet, er sket en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling med hensyn til løn mellem tjenestemænd, hvis forhold må sidestilles, og som udfører de samme opgaver.
Bestemmelsen udgør derfor ingen gyldig hjemmel for de i sagen omhandlede lønsedler.
Lønsedlerne for sagsøgerne Olga Priplata, født Schneider, og Elizabeth Mc Donnell for månederne maj-december 1984 og lønsedlerne for sagsøgeren Anne-Marie Christ, født Clemen, for månederne juli-december 1984 vil herefter være at annullere, for så vidt sagsøgernes løn herved blev fastsat til et lavere beløb end den løn, der gjaldt for midlertidigt ansatte i kategorierne C og D, hvis forhold må sidestilles med sagsøgernes.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Kommissionen har tabt sagen og bør derfor betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (første afdeling)

1)
Lønsedlerne for sagsøgerne Olga Priplata, født Schneider, og Elizabeth Mc Donnell for månederne maj-december 1984 og lønsedlerne for sagsøgeren Anne-Marie Christ, født Clemen, for månederne juli-december 1984 annulleres, for så vidt sagsøgernes løn herved blev fastsat til et lavere beløb end den løn, der gjaldt for midlertidigt ansatte i kategorierne C og D, hvis forhold må sidestilles med sagsøgernes.

2)
Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Schockweiler
Bosco
Joliét
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 8. oktober 1986.
P. Heim
Justitssekretær
F. Schockweiler
Formand for første afdeling
(
*1
) – Processprog: Fransk.