CELEX: 62005TJ0154
Avalik teenistus
Ametnikud
Tühistamishagi
Vastuvõetavus

1.
Ametnikud – Psühholoogiline ahistamine – Mõiste
2.
Ametnikud – Hagi – Eelnev halduskaebus – Kaebuse ja hagi vastavus
(Personalieeskirjad, artiklid 90 ja 91)
3.
Ametnikud – Haldusorgani abistamiskohustus – Ulatus
(Personalieeskirjad, artikkel 24)
4.
Ametnikud – Huve kahjustav otsus – Põhjendamiskohustus – Ulatus
(Personalieeskirjad, artikkel 25)
1.
Ametnikul, kes väidab end olevat psühholoogilise ahistamise ohver, tuleb sõltumata sellest subjektiivsest käsitlusest, mis
tal väidetavatest asjaoludest võis tekkida, esitada tõendid, mille alusel saab tuvastada, et tema suhtes rakendati käitumist,
mille eesmärk oli – objektiivselt võttes – tema alandamine või tema töötingimuste halvendamine.
Sellest tuleneb, et psühholoogilise ahistamise tuvastamiseks peab asjaomane käitumine olema objektiivselt võttes tahtlik.
Teenistuse tõhusa toimimise eesmärgil puhkuse andmisest keeldumist ei saa põhimõtteliselt pidada ahistamiseks. Lisaks ei saa
asjaomane isik õiguspäraselt heita oma ülemusele ette puhkusetaotluse tagasilükkamist, kui ta ei täitnud haldusformaalsusi,
mis on ette nähtud puhkusetaotlusi puudutavas juhises.
(vt punktid 82, 83 ja 107)
Viited: 23. veebruar 2001, liidetud kohtuasjad T‑7/87, T‑208/98 ja T‑109/99: De Nicola
vs.
EIP (EKL AT 2001, lk I‑A‑49 ja II‑185, punkt 286); 8. juuli 2004, kohtuasi T‑136/03: Schochaert
vs.
nõukogu (EKL AT 2004, lk I‑A‑215 ja II‑957, punkt 41), ja 4. mai 2005, kohtuasi T‑144/03: Schmit
vs.
komisjon (EKL AT 2005, lk I‑A‑101 ja II‑465, punktid 64, 65 ja 78).
2.
Halduskaebuse personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses ja sellele järgneva hagi vastavuse reegel nõuab vastuvõetamatuse
ähvardusel, et ühenduse kohtus esitatud väide peab olema esitatud juba kohtueelses menetluses, nii et ametisse nimetaval asutusel
oleks võimalus tutvuda piisava põhjalikkusega asjaomase isiku etteheidetega vaidlustatud otsusele.
(vt punkt 122)
Viited: 1. juuli 1976, kohtuasi 58/75: Sergy
vs.
komisjon (EKL 1976, lk 1139, punkt 32); 14. oktoober 2003, kohtuasi T‑174/02: Wieme
vs.
komisjon (EKL AT 2003, lk I‑A‑241 ja II‑1165, punkt 18), ja 25. oktoober 2005, kohtuasi T‑96/04: Cwik
vs.
komisjon (EKL AT 2005, lk I‑A‑343 ja II‑1523, punkt 32).
3.
Personalieeskirjade artikli 24 eesmärk on kaitsta Euroopa Ühenduste ametnikke mitte ainult kolmandate isikute, vaid ka ülemuste
või kolleegide poolse ahistamise või mis tahes alandava kohtlemise eest.
Selles artiklis ette nähtud hoolitsuskohustuse kohaselt peab haldusorgan teenistuses toimunud korra- ja rahurikkumise puhul
piisavalt jõuliselt sekkuma ning reageerima vastavalt juhtumi asjaoludele nõutava kiiruse ja hoolega, et tuvastada faktilised
asjaolud, ning võtma olukorraga tutvumise järel kasutusele sobivad meetmed. Selleks piisab, kui ametnik, kes palub institutsioonilt
kaitset, esitab rünnakute kohta, mis olid väidetavalt suunatud tema vastu, esialgse informatsiooni. Nimetatud informatsiooni
olemasolul on asjaomasel institutsioonil kohustus võtta tarvitusele sobivad abinõud, eelkõige algatada koostöös kaebuse esitajaga
kaebuse aluseks oleva sündmuse asjaolude uurimine.
Mis puudutab meetmete võtmist personalieeskirjade artikli 24 kohaldamisalasse kuuluva juhtumi puhul, siis nimetatud artikli 24
rakendusmeetmete valikul kuulub administratsioonile ulatuslik kaalutlusõigus, mille üle teostab kontrolli ühenduse kohus.
Ühenduse kohtu kontroll piirdub küsimusega, kas asjassepuutuv institutsioon on toiminud mõistlikkuse piires ega ole kasutanud
oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt.
(vt punktid 135–137)
Viited: 14. juuni 1979, kohtuasi 18/78: V
vs.
komisjon (EKL 1979, lk 2093, punkt 15); 26. jaanuar 1989, kohtuasi 224/87: Koutchoumoff
vs.
komisjon (EKL 1989, lk 99, punktid 15 ja 16); 21. aprill 1993, kohtuasi T‑5/92: Tallarico
vs
. parlament (EKL 1993, lk II‑477, punkt 31); 11. oktoober 1995, liidetud kohtuasjad T‑39/93 ja T‑553/93: Baltsavias
vs.
komisjon (EKL AT 1995, lk I‑A‑233 ja II‑695, punkt 58); 15. september 1998, kohtuasi T‑3/96: Haas jt
vs.
komisjon (EKL AT 1998, lk I‑A‑475 ja II‑1395, punkt 54); 5. detsember 2000, kohtuasi T‑136/98: Campogrande
vs.
komisjon (EKL AT 2000, lk I‑A‑267 ja II‑1225, punkt 42); eespool viidatud kohtuasi Schochaert
vs.
nõukogu, punktid 48 ja 49, ja eespool viidatud kohtuasi Schmit
vs.
komisjon, punktid 96 ja 98.
4.
Kahjustava otsuse põhjendamiskohustuse eesmärk on pakkuda huvitatud isikule piisav selgitus võimaldamaks isikul teada, kas
otsus on piisavalt põhjendatud või sisaldab see viga, mis võimaldab otsuse õiguspärasuse vaidlustada ning ühenduse kohtul
kontrollida vaidlustatud otsuse õiguspärasust.
Põhjendamiskohustuse ulatust tuleb igal üksikjuhtumil hinnata, võttes lisaks vaidlustatud otsusele arvesse ka nimetatud otsusega
seotud konkreetseid asjaolusid.
Nii on otsus piisavalt põhjendatud, kui hagi esemeks olev akt on antud asjaomasele ametnikule teadaolevatel asjaoludel, mis
võimaldab viimasel mõista tema suhtes võetud meetme ulatust.
(vt punktid 160–162)
Viited: 29. oktoober 1981, kohtuasi 125/80: Arning
vs
. komisjon (EKL 1981, lk 2539, punkt 13); 26. november 1981, kohtuasi 195/80: Michel
vs
. parlament (EKL 1981, lk 2861, punkt 22); 21. juuni 1984, kohtuasi 69/83: Lux
vs.
kontrollikoda (EKL 1984, lk 2447, punkt 36); 13. detsember 1989, kohtuasi C‑169/88: Prelle
vs.
komisjon (EKL 1989, lk 4335, punkt 9); 16. detsember 1993, kohtuasi T‑80/92: Turner
vs
. komisjon (EKL 1993, lk II‑1465, punkt 62); 15. veebruar 1996, kohtuasi T‑589/93: Ryan-Sheridan
vs.
Dublini Fond (EKL AT, lk I‑A‑27 ja II‑77, punkt 95); 2. aprill 1998, kohtuasi T‑86/97: Apostolidis
vs.
Euroopa Kohus (EKL AT, lk I‑A‑167 ja II‑521, punktid 73–77); 6. märts 2001, kohtuasi T‑100/00: Campoli
vs.
komisjon (EKL AT 2001, lk I‑A‑71 ja II‑347, punkt 53); 20. juuli 2001, kohtuasi T‑351/99: Brumter
vs.
komisjon (EKL AT 2001, lk I‑A‑165 ja II‑757, punkt 28), ja eespool viidatud kohtuasi Schmit
vs.
komisjon, punktid 115 ja 116.