CELEX: 62004CJ0414
Regula (EK) Nr. 1228/2003
Nosacījumi attiecībā uz pieeju tīklam elektroenerģijas pārrobežu tirdzniecībā
Regula (EK) Nr. 1223/2004
Pagaidu atkāpes Slovēnijai
Juridiskais pamats

Savā prasības pieteikumā Eiropas Parlaments lūdz atcelt Padomes 2004. gada 28. jūnija Regulu (EK) Nr. 1223/2004, ar ko groza
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1228/2003 attiecībā uz dienu, no kuras Slovēnijai piemēro konkrētus noteikumus
(OV L 233, 3. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Līgums par desmit jaunu dalībvalstu, tostarp arī Slovēnijas Republikas, pievienošanos Eiropas Savienībai tika parakstīts 2003. gada
16. aprīlī (OV 2003, L 236, 17. lpp., turpmāk tekstā – “2003. gada pievienošanās līgums”). Kā izriet no šī līguma 1. panta
2. punkta, pievienošanās nosacījumi un ar šo pievienošanos saistītie pielāgojumi līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā,
ir izklāstīti Aktā, kas pievienots šim Līgumam. Minētā Akta noteikumi ir šā Līguma sastāvdaļa (turpmāk tekstā – “2003. gada
pievienošanās akts”).
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Regula (EK) Nr. 1228/2003 par nosacījumiem attiecībā uz pieeju tīklam
elektroenerģijas pārrobežu tirdzniecībā (OV L 176, 1. lpp.) tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu.
Lai pārejas posmā atliktu konkrētu Regulas Nr. 1228/2003 noteikumu piemērošanu Slovēnijas Republikai, Eiropas Savienības Padome
pieņēma apstrīdēto regulu. Šī pēdējā minētā regula tika pieņemta, pamatojoties uz 2003. gada pievienošanās akta 57. pantu.
Pamatojot savu prasību, Eiropas Parlaments apgalvo, ka: 1) apstrīdēto regulu nevarēja likumīgi pieņemt, pamatojoties uz minēto
57. pantu; 2) tajā netiek izpildīts EKL 253. pantā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 21. decembra un 2005. gada 9. marta rīkojumiem Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts
iestāties lietā Parlamenta prasījumu atbalstam, bet Igaunijas Republikai un Polijas Republikai – Padomes atbalstam.

Tiesiskais konteksts

2003. gada pievienošanās līgums
2003. gada pievienošanās līguma 2. panta 2. un 3. punkts noteic:
“2.      Šis Līgums stājas spēkā 2004. gada 1. maijā [..].
3.      Neskarot šā panta 2. punktu, Savienības iestādes var pirms pievienošanās paredzēt pasākumus, kas minēti Pievienošanās akta
6. panta 2. punkta otrajā daļā, 6. panta 6. punkta otrajā daļā [..], 38., 39., 41., 42. pantā un 55. līdz 57. pantā, minētā
Akta III līdz XIV pielikumā [..]. Šie pasākumi stājas spēkā, vienīgi stājoties spēkā šim Līgumam, un to spēkā stāšanās diena
ir šā Līguma spēkā stāšanās diena.”
2003. gada pievienošanās akta 20. pants paredz:
“Šā Akta II pielikumā uzskaitītos aktus pielāgo, kā paredzēts minētajā pielikumā.”
Saskaņā ar šī akta 21. pantu:
“Šā Akta III pielikumā uzskaitīto aktu pielāgojumus, kas kļuvuši vajadzīgi pievienošanās sakarā, izstrādā atbilstīgi minētajā
pielikumā izklāstītajām pamatnostādnēm un saskaņā ar procedūru un nosacījumiem, kas paredzēti 57. pantā.”
Minētā akta 24. pants noteic:
“Šā Akta V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII un XIV pielikumā uzskaitītos pasākumus jaunajās dalībvalstīs piemēro atbilstīgi
minētajos pielikumos paredzētajiem nosacījumiem.”
2003. gada pievienošanās akta 55. pants paredz:
“Pēc kādas jaunās dalībvalsts pamatota lūguma Padome ar vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma var līdz 2004. gada
1. maijam veikt pasākumus, kas paredz pagaidu atkāpes no iestāžu aktiem, kuri pieņemti laikposmā no 2002. gada 1. novembra
līdz Pievienošanās līguma parakstīšanas dienai.”
Šī akta 57. pants noteic:
“1.      Ja pirms pievienošanās pieņemtajos iestāžu aktos ir vajadzīgi grozījumi sakarā ar pievienošanos un ja vajadzīgie pielāgojumi
nav paredzēti šajā Aktā vai tā pielikumos, tad šādus pielāgojumus veic atbilstīgi šā panta 2. punktā paredzētajai procedūrai.
Šādi pielāgojumi stājas spēkā no pievienošanās dienas.
2.      Padome ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma vai arī Komisija, atkarībā no tā, kura no šīm abām iestādēm
pieņēmusi sākotnējo aktu, šajā nolūkā izstrādā vajadzīgos tekstus.”
Uzreiz jāprecizē – kaut arī minētā 57. panta franču valodas versija liecina, ka saskaņā ar šo normu veicamie pielāgojumi jāveic
pirms pievienošanās (“avant l’adhésion”), šī laika robeža – kā tas izriet no citām šīs normas valodu versijām – faktiski ir
noteikta nevis iespējai izmantot 57. pantu, bet gan grozāmo aktu [pieņemšanas] datumam [šajā sakarā par identisku normu, kas
ietverta Aktā par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem
līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., turpmāk tekstā – “1994. gada pievienošanās akts”), skat.
1997. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑259/95 Parlaments/Padome,
Recueil
, I‑5303. lpp., 12.–22. punkts].
2003. gada pievienošanās līguma Nobeiguma akta pielikumā ietverta vēstuļu apmaiņa, kurā Eiropas Savienība un jaunās dalībvalstis
vienojušās par “informācijas apmaiņas un apspriešanās procedūru, lai pieņemtu noteiktus lēmumus un citus pasākumus, kas jāveic
laikposmā pirms pievienošanās” (turpmāk tekstā – “informācijas apmaiņas un apspriešanās procedūra”), un kura
inter alia
paredz:
“1.      Lai nodrošinātu, ka [valstis, kas pievienojas] tiktu atbilstīgi informētas, visus priekšlikumus, paziņojumus, ieteikumus vai
iniciatīvas, kuru iznākumā Eiropas Savienības iestādes vai struktūras varētu pieņemt kādus lēmumus, dara zināmus valstīm,
kas pievienojas, iepriekš nosūtot tos Padomei.
2.      Apspriešanās notiek, pamatojoties uz valsts, kas pievienojas, pamatotu lūgumu, kurā skaidri jāizklāsta attiecīgās valsts kā
Savienības nākamās dalībvalsts intereses un apsvērumi.
[..]
4.      Apspriešanās notiek Pagaidu komitejā, kurā ir pārstāvji no Savienības un valstīm, kas pievienojas.
[..]
8.      Ja pēc apspriešanās joprojām pastāv nopietnas grūtības, tad pēc tās valsts, kas pievienojas, lūguma var ierosināt attiecīgā
jautājuma izskatīšanu ministru līmenī.
[..]”

Regula Nr. 1228/2003
Kā izriet no Regulas Nr. 1228/2003 1. panta, tās mērķis ir noteikt taisnīgus noteikumus elektroenerģijas pārrobežu tirdzniecībai,
tādējādi veicinot konkurenci elektroenerģijas iekšējā tirgū un ņemot vērā valstu un reģionālo tirgu īpatnības.
Šīs regulas 6. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Elektrotīklu sastrēgumu problēmas risina ar nediskriminējošiem, uz tirgu balstītiem risinājumiem, kuri sniedz efektīvus ekonomiskos
signālus tirgus dalībniekiem un iesaistītajiem pārvades sistēmu operatoriem. Elektrotīklu sastrēgumu problēmas vispirms risina
ar metodēm, kas nav balstītas uz darījumiem, t.i., metodēm, kurās nav ietverta izvēle starp atsevišķu tirgus dalībnieku līgumiem.”
Saskaņā ar šīs regulas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu ““sastrēgums” ir situācija, kurā starpsavienojums, kas savieno valsts(‑u)
pārvades tīklus, nevar pārvadīt visas fiziskās elektroenerģijas plūsmas, kas rodas tirgus dalībnieku pieprasītās starptautiskās
tirdzniecības rezultātā, jo nepietiek jaudu attiecīgajos starpsavienojumos un/vai valstu pārvades sistēmās”.
Šīs regulas pielikuma “Pamatnostādnes par valstu elektrosistēmu starpsavienojumu pieejamās pārvades jaudas piešķiršanu un
pārvaldīšanu” sadaļā “Vispārīgie noteikumi” ir noteikts:
“1.      Sastrēgumu pārvaldības metode(‑es), ko īsteno dalībvalstis, risina īstermiņa sastrēguma problēmu uz tirgu balstītā, ekonomiski
efektīvā veidā, vienlaicīgi īstajās vietās sniedzot signālus vai stimulējot efektīvākus ieguldījumus tīklos un elektroenerģijas
ražošanā.
2.      Pārvades sistēmu operatori vai, ja vajadzīgs, dalībvalstis nosaka nediskriminējošus un pārredzamus standartus, kuros aprakstīts,
kādas sastrēguma pārvaldības metodes un kādos apstākļos tie piemēros. Šos standartus kopā ar drošības standartiem apraksta
publiski pieejamos dokumentos.
3.      Atšķirīgu pieeju dažādiem pārrobežu darījumu tipiem, neatkarīgi no tā, vai tie ir fiziski divpusējie līgumi vai cenas piedāvājumi
ārvalstīs organizētajos tirgos, ierobežo līdz minimumam, kad izstrādā īpašu metožu noteikumus par sastrēgumu pārvaldību. Metodei
par ierobežotu pārvades jaudu piešķiršanu jābūt pārredzamai. Atšķirīgās pieejas darījumiem gadījumos jāparāda, ka tas neizkropļo
vai neaizkavē konkurences attīstību.
4.      Cenu signāli, kurus sniedz sastrēgumu pārvaldības sistēmas, ir tieši atkarīgi.
[..]”
Saskaņā ar šīs regulas 15. pantu to piemēro no 2004. gada 1. jūlija.

Apstrīdētā regula
Informācijas apmaiņas un apspriešanās procedūrā uzzinājusi par Komisijas priekšlikumu, pamatojoties uz kuru tika pieņemta
Regula Nr. 1228/2003, un atsaukdamās uz 2003. gada pievienošanās akta 57. pantu, Slovēnijas Republika ar 2003. gada 23. jūnija
vēstuli iesniedza Komisijai lūgumu, lai šīs nākotnē pieņemamās regulas noteikumu piemērošanai panāktu pārejas periodu līdz
2007. gada 1. jūlijam. Šī regula tika pieņemta 2003. gada 26. jūnijā.
Komisijas un Slovēnijas Republikas divpusējo diskusiju noslēgumā Slovēnijas Republika 2003. gada 19. novembrī sniedza Komisijai
papildu paskaidrojumus par iemesliem, ar kuriem pamatots lūgums piemērot iepriekš minēto pārejas laika atkāpi.
Šādos apstākļos Komisija 2004. gada 27. aprīlī formulēja priekšlikumu regulas projektam, paredzot pagaidu kārtībā atlikt konkrētu
Regulas Nr. 1228/2003 noteikumu piemērošanu Slovēnijas Republikai (COM/2004/309
final
). Šis priekšlikums bija balstīts uz EKL 95. pantu.
Lai arī minētais priekšlikums tika pieņemts un apstrīdētajā regulā tika lielākoties pārņemti tā noteikumi, šo regulu Padome
2004. gada 28. jūnijā pieņēma, pamatojoties uz 2003. gada pievienošanās akta 57. pantu.
Par šīs regulas pieņemšanu Parlamentu ar 2004. gada 9. jūlija vēstuli informēja Padomes ģenerālsekretārs, precizējot, ka,
“[ņemot vērā] saikni starp Pievienošanās līgumu un [šo] priekšlikumu [..] un ņemot vērā nepieciešamību pieņemt [šo] aktu laicīgi
un katrā ziņā pirms 2004. gada 1. jūlija, [..] Regulas Nr. 1228/2003 piemērošanas sākuma dienas, Padome ir nolēmusi izmantot
[2003. gada pievienošanās akta] 57. pantu kā juridisko pamatu [..], kas neprasa Eiropas Parlamenta dalību likumdošanas procesā”.
Apstrīdētās regulas 1. pants papildina Regulas Nr. 1228/2003 15. pantu ar jaunu daļu šādā redakcijā:
“Attiecībā uz Slovēnijas savstarpējiem savienojumiem ar kaimiņu dalībvalstīm pielikuma 6. panta 1. punkts, kā arī nodaļas
“Vispārēji jautājumi” 1. līdz 4. punkts ir spēkā no 2007. gada 1. jūlija. Šī panta daļa attiecas tikai uz to savstarpējā savienojuma
pārvades jaudu, ko piešķīris Slovēnijas pārvades sistēmas operators, un tikai tiktāl, ciktāl šī pārvades jauda nepārsniedz
pusi no visas pieejamās savstarpējā savienojuma pārvades jaudas.”
Apstrīdētās regulas preambulas piektais līdz septītais apsvērums precizē:
“(5)      Slovēnija ir pierādījusi, ka bez pārejas laika no Austrijas importētās elektrības augstākās cenas negatīvi iespaidos dažas
energointensīvas Slovēnijas rūpniecības nozares, bet mazāki ienākumi no eksporta uz Itāliju – dažus elektroenerģijas ražotājus.
Tāds stāvoklis kavēs pašreizējos attiecīgo rūpniecības nozaru pūliņus pārstrukturēties un attiecīgi panākt atbilstību Kopienas
acquis
, ko piemēro elektroenerģijas ražošanai.
(6)      Slovēnijas uzrādītie iemesli ir pietiekams pamatojums atkāpei. Turklāt, ņemot vērā šo divu attiecīgo savstarpējo savienojumu
mazo pārvades jaudu un tā kā maz iespējams, ka līdz 2007. gada 1. jūlijam stāvoklis varētu mainīties, tādas atkāpes praktiskais
iespaids uz iekšējo tirgu būs niecīgs.
(7)      Atkāpei jāaprobežojas ar to, kas ir absolūti vajadzīgs, ņemot vērā Slovēnijas lūgumu. Tādēļ tai būtu jāattiecas tikai uz daļu
no savstarpējo savienojumu jaudas, ko piešķīris Slovēnijas pārvades sistēmas operators, un tai būtu jābūt spēkā tikai tiktāl,
ciktāl šī pārvades jauda nepārsniedz pusi no visas pieejamās pārvades jaudas.”

Par prasību
Savas prasības pamatojumam Parlaments izvirza divus pamatus: 1) par to, ka apstrīdētajai regulai ir nepareizs juridiskais
pamats; 2) par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.

Par pirmo prasības pamatu
Izvirzot pirmo prasības pamatu, Parlaments apgalvo, ka apstrīdēto regulu, kas Regulas Nr. 1228/2003 piemērošanai ievieš pārejas
perioda atkāpes, nevarēja likumīgi pieņemt, pamatojoties uz 2003. gada pievienošanās akta 57. pantu, un ka tā bija jāpieņem
saskaņā ar EK līgumā paredzēto parasto likumdošanas procedūru, proti, šajā gadījumā – pamatojoties uz EKL 95. pantu, kas kalpojis
par juridisko pamatu Regulas Nr. 1228/2003 pieņemšanai. Minētais 57. pants faktiski pieļauj tikai tādus pielāgojumus, kuru
mērķis ir nodrošināt iestāžu aktu pilnīgu piemērojamību valstīm, kas pievienojas, un nevis ļauj piešķirt pārejas perioda atkāpes
no tiem.
Šajā sakarā jāatzīmē – kā uzsver Parlaments, no 2003. gada pievienošanās akta 57. panta formulējuma izriet, ka šī norma ļauj
pieņemt “pielāgojumus”, kas kļuvuši “vajadzīgi” sakarā ar pievienošanos, bet netika paredzēti Pievienošanās aktā vai tā pielikumos.
Kā to pamatoti apgalvo Komisija, no 2003. gada pievienošanās akta 20. un 21. panta, kas kopā veido šī akta trešās daļas “Pastāvīgie
noteikumi” I sadaļu “Iestāžu pieņemto aktu pielāgojumi”, izriet, ka “pielāgojumi”, kas minēti šajos pantos, principā atbilst
grozījumiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu iestāžu aktu pilnīgu piemērojamību jaunajām dalībvalstīm, un kas šajā ziņā domāti
minēto aktu papildināšanai ilgtermiņā.
Tomēr šādi “pielāgojumi” parasti neietver pagaidu atkāpes no Kopienu aktu piemērošanas, kuras savukārt ir 2003. gada pievienošanās
akta 24. panta – kas ietverts šī akta ceturtās daļas “Pagaidu noteikumi” I sadaļā “Pārejas posma pasākumi” – priekšmets.
Nekas neļauj uzskatīt, ka jēdzienam “pielāgojums” būtu jābūt dažādām nozīmēm atkarībā no tā, vai to izmanto 2003. gada pievienošanās
akta 20. un 21. panta vai 57. panta kontekstā. Turklāt pats minētais 21. pants atsaucas uz 57. panta noteikumiem saistībā
ar procedūru un nosacījumiem, kādos jāveic tajā paredzētie pielāgojumi, turpretī 57. pants, kas min pielāgojumus, kas “nav
paredzēti šajā aktā vai tā pielikumos”, savukārt liek noprast, ka saskaņā ar šo normu veicamie pielāgojumi ir tāda paša veida
pielāgojumi, kādus paredz
inter alia
šī akta 20. un 21. pants.
Turklāt pagaidu atkāpju piešķiršana sakarā ar tuvojošos pievienošanās datumu, kā to pamatoti uzsver Parlaments un Komisija,
ir īpašs citas 2003. gada pievienošanās akta normas, proti, tā 55. panta priekšmets, un šajā ziņā ir grūti iedomāties, ka
Pievienošanās akta parakstītāji, lai atļautu viena un tā paša akta pieņemšanu, ir vēlējušies paredzēt divus atšķirīgus noteikumus.
Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka minētais 55. pants šādu pagaidu atkāpju piešķiršanu pakļauj nosacījumiem, kas ir acīmredzami
stingrāki par 57. pantā pielāgošanas pasākumu veikšanai paredzētajiem nosacījumiem. Pirmkārt, 55. pants pieļauj atkāpes vienīgi
no Kopienu aktiem, kuri pieņemti laikposmā no 2002. gada 1. novembra (pievienošanās sarunu noslēguma dienas) līdz 2003. gada
16. aprīlim (2003. gada pievienošanās līguma parakstīšanas dienai). Otrkārt, šāda piešķiršana ir pakļauta prasībai par Padomes
vienprātīgu lēmumu.
No iepriekšējiem apsvērumiem izriet – pasākumi, kurus var veikt, pamatojoties uz 2003. gada pievienošanās akta 57. pantu,
principā ir tikai tie pielāgojumi, kuru mērķis ir padarīt agrākus Kopienu aktus piemērojamus jaunajās dalībvalstīs, izslēdzot
jebkādus citus grozījumus (par 1994. gada pievienošanās aktā ietvertu identisku normu pēc analoģijas skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā Parlaments/Padome, 14. un 19. punkts), tostarp pagaidu atkāpes.
Līdz ar to tādas pagaidu atkāpes, kādas Slovēnijas Republikai ievieš apstrīdētā regula, kuras vienīgais mērķis ir uz laiku
aizkavēt attiecīgā Kopienu akta efektīvu piemērošanu jaunai dalībvalstij, nevar uzskatīt par “pielāgojumiem” minētā akta 57. panta
izpratnē.
Tas, ka vairāki akti, kuri ievieš tāda veida atkāpes, kādas paredz apstrīdētā regula, tika pieņemti, pamatojoties uz 1994. gada
pievienošanās akta normu, kas atbilst 2003. gada pievienošanās akta 57. pantam, atšķirībā no Padomes un Polijas valdības apgalvojumiem
nevar ietekmēt pēdējās minētās normas piemērojamību. Faktiski ir jāpatur prātā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai ar
Padomes praksi vien nevar atkāpties no EK līguma noteikumiem un tādējādi nevar radīt precedentu, kas Kopienu iestādēm būtu
saistošs attiecībā uz pareizu juridisku pamatu (skat.
inter alia
1996. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome,
Recueil
, I‑5755. lpp., 19. punkts).
No iepriekšējās argumentācijas izriet, ka attiecībā uz Kopienu aktiem, kas pieņemti pēc 2003. gada pievienošanās līguma parakstīšanas
dienas, šajā līgumā un 2003. gada pievienošanās aktā nav iekļauta neviena vispārpiemērojama norma, kuras mērķis būtu ļaut
pieņemt pārejas posma atkāpes attiecībā uz jaunajām dalībvalstīm, un ka minētā akta 57. pantu šādā nolūkā principā izmantot
nevar.
Atšķirībā no Padomes apgalvojumiem no tā tomēr neizriet juridiskais vakuums. Tiklīdz 2003. gada pievienošanās līgums ir parakstīts
un, ņemot vērā to īpašo procedūru piemērošanu, kuras šis līgums paredz lemšanai par konkrētiem pārejas pasākumu veidiem, kādi,
piemēram, ir ar 2003. gada pievienošanās akta 41. vai 42. pantu ieviestie pasākumi, nepastāv neviens principiāls iebildums
pret to, ka pēc minētā pievienošanās līguma parakstīšanas un pirms tā stāšanās spēkā pieņemamie Kopienu akti, kuros ietvertas
pagaidu atkāpes valstij, kas nākotnē pievienosies [Eiropas Savienībai], tiek pieņemti, tieši pamatojoties uz EK līguma normām.
Ar šādām atkāpēm, kuras piemērojamas vienīgi tad, ja stājas spēkā 2003. gada pievienošanās līgums, un ar dienu, kad tas faktiski
stājas spēkā, atšķirībā no Padomes apgalvojumiem nedrīkst neievērot ne EKL 249. panta 2. un 3. punktu un 299. pantu, saskaņā
ar kuriem iestāžu pieņemtie akti attiecas uz dalībvalstīm, ne minētā pievienošanās līguma 2. panta 2. un 3. punktu.
Pirmkārt, tādi specifiski noteikumi, tāpat kā arī akti, kuros tās ir ietvertas un/vai no kuriem ar tām atkāpjas, būs piemērojami
valstīm, kas pievienojas, tikai ar dienu, kurā notiek faktiskā pievienošanās un tās iegūst dalībvalsts statusu.
Otrkārt, tas, ka 2003. gada pievienošanās līguma 2. panta 2. punkts noteic, ka šis līgums stājas spēkā tikai 2004. gada 1. maijā,
un ka šī paša panta 3. punkts paredz, ka, atkāpjoties no šī principa, konkrētas minētā līguma normas var tikt piemērotas agrāk,
neietekmē iespēju aktos, kas pieņemti nevis saskaņā ar šo līgumu, bet gan ar pašu EK līgumu, paredzēt nosacījumus, kādos šādi
laikposmā no Pievienošanās līguma parakstīšanas līdz tā stāšanās spēkā brīdim pieņemtie akti tiks piemēroti topošajām dalībvalstīm,
tiklīdz notiks faktiska pievienošanās.
Tomēr jāatzīmē, ka, runājot par aktiem, kas tādējādi ir pieņemami laikposmā no Pievienošanās līguma parakstīšanas datuma līdz
faktiskās pievienošanās datumam, Kopienu iestādes pilnīgi noteikti apzinās, ka jauno dalībvalstu pievienošanās neizbēgami
notiks, bet jaunajām dalībvalstīm ir iespēja vajadzības gadījumā aizstāvēt savas intereses, it īpaši izmantojot informācijas
apmaiņas un apspriešanās procedūru (šajā sakarā skat. 1982. gada 16. februāra spriedumu apvienotajās lietās 39/81, 43/81,
85/81 un 88/81
Halyvourgiki
un
Helleniki Halyvourgia
/Komisija,
Recueil
, 593. lpp., 10. punkts).
Līdz ar to principā tieši ar šīs procedūras palīdzību, izmantojot savu novērotāju statusu Padomē un ar šiem mehānismiem radītās
dialoga un sadarbības iespējas, topošās dalībvalstis, tiklīdz tās ir informētas par jaunu Kopienu aktu pieņemšanu nākotnē,
var aizstāvēt savas intereses panākt pārejas posma atkāpes, kas vajadzīgas, ņemot vērā, piemēram, to, ka tās nespētu nodrošināt
šo aktu tūlītēju piemērošanu pievienošanās brīdī, vai ievērojamas sociāli ekonomiskas problēmas, ko var radīt šāda piemērošana.
Ar šādu mehānismu palīdzību īpašās tādējādi izvirzītās intereses citastarp var pienācīgi nolīdzsvarot ar vispārējām Kopienu
interesēm un vajadzības gadījumā pielietot apsvērumus par vienlīdzības, lojalitātes vai solidaritātes starp esošajām un topošajām
dalībvalstīm principiem, uz kuriem atsaukusies Polijas valdība.
Ar šo īstenojamam pievienošanās procesam raksturīgo specifisko mehānismu pastāvēšanu līdz ar to tiek apstiprināts, ka principā
tāds akts kā apstrīdētā regula bija jāpieņem, izmantojot parasto Līgumā paredzēto likumdošanas procedūru, nevis īpašo procedūru,
ko paredz 2003. gada pievienošanās akta 57. pants.
Tāpat nav pieņemams Padomes arguments, ka tai bija steidzami jāpieņem apstrīdētā regula, pamatojoties uz minēto 57. pantu,
pirms stājās spēkā Regula Nr. 1228/2003, no kuras tā izdara atkāpi, nevis jāizmanto koplēmuma likumdošanas procedūra, kura
prasa daudz ilgāku laiku, lai izvairītos no tiesiskās nedrošības radīšanas un Slovēnijas elektroenerģijas tirgū darbojošos
saimnieciskās darbības subjektu leģitīmo interešu aizskaršanas.
Pirmkārt, kā uzsvērts šā sprieduma 43.–45. punktā, kad Kopiena laikposmā no 2003. gada pievienošanās līguma parakstīšanas
līdz tā spēkā stāšanās brīdim plāno pieņemt likumdošanas aktu, informācijas apmaiņas un apspriešanās procedūras rezultātā
valstij, kas pievienojas, var tikt piešķirtas iespējamās pārejas posma atkāpes tā akta noteikumu piemērošanai, kura pieņemšana
ir tādējādi plānota.
Turklāt šajā jautājumā neviens no lietas dalībniekiem nav sniedzis pierādījumus, kas ļautu secināt, ka minētā informācijas
apmaiņas un apspriešanās procedūra nav norisinājusies pienācīgi un ka Slovēnijas valdība nav varējusi aizstāvēt savas intereses
attiecībā uz regulas projekta priekšlikumu, pēc kura tika pieņemta Regula Nr. 1228/2003, atbilstoši tam, ko paredz šī procedūra
(pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Halyvourgiki
un
Helleniki Halyvourgia
/Komisija, 15. punkts).
Otrkārt, kā to norāda Parlaments, tiklīdz Padome ir saņēmusi Komisijas priekšlikumu, tai vajadzības gadījumā ir iespēja pievērst
Parlamenta uzmanību tam, ka ir, iespējams, steidzami jāpieņem konkrēts akts. EKL 251. pantā paredzētā koplēmuma procedūra
faktiski nekādā veidā neizslēdz relatīvi ātru likumdošanas akta pieņemšanu, it īpaši, ja Parlamentam un Padomei nav būtisku
domstarpību.
Runājot par tiesisko nedrošību, ko, iespējams, var radīt tas, ka ir beidzies parastai likumdošanas procedūrai raksturīgs termiņš,
tam var līdzēt, kā pamatoti norādījusi Komisija, vienīgi piešķirot iespējamu atpakaļejošu spēku prasītajai pārejas posma atkāpei,
ja šī atkāpe tiek piešķirta.
Šajā sakarā no Tiesas judikatūras izriet – kaut arī tiesiskās drošības princips parasti nepieļauj to, ka Kopienu akta piemērošanas
sākums būtu datums pirms tā publicēšanas, izņēmuma kārtā var būt arī citādi, ja to prasa sasniedzamais mērķis un ieinteresēto
personu tiesiskā paļāvība tiek pienācīgi ievērota (skat. 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑331/88
Fedesa
u.c.,
Recueil
, I‑4023. lpp., 45. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Parlaments/Padome, 21. punkts).
Vēl ir jāatzīmē – protams, ir iespējams, kā to citastarp apgalvojusi Polijas valdība, ka tas, ka 2003. gada pievienošanās
aktā nav ietverta vispārēja tiesību norma, kas ļautu lemt par pārejas posma atkāpju piešķiršanu attiecībā uz laikposmā no
2003. gada pievienošanās līguma parakstīšanas līdz tā spēkā stāšanās datumam pieņemto aktu piemērošanu jaunajām dalībvalstīm,
un tas, ka šim mērķim pastāv vienīgi informācijas apmaiņas un apspriešanās procedūra, retrospektīvi ir izrādījies nepietiekams.
Tāpat ir iespējams, ka šis apstāklis ir izraisījis to, ka Akta par Bulgārijas Republikas un Rumānijas pievienošanās nosacījumiem
un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2005, L 157, 203. lpp.), 55. pants, uz ko atsaukušies vairāki
lietas dalībnieki un kura mērķis ir līdzīgs 2003. gada pievienošanās akta 55. panta mērķim,
expressis verbis
paredz, ka Padomes pilnvaras pieņemt pagaidu atkāpes attiecas arī uz iestāžu aktiem, kas pieņemti laikposmā no Pievienošanās
līguma parakstīšanas līdz pievienošanās datumam. Tomēr iespējamie trūkumi šajā sakarā 2003. gada pievienošanās aktā nevar
pieļaut, ka tiek izmantots nepareizs juridiskais pamats.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Parlamenta prasība ir jāapmierina un apstrīdētā regula jāatceļ.

Par otro prasības pamatu
Tā kā apstrīdētā regula ir jāatceļ, jo tai ir nepareizs juridiskais pamats, otrais prasības pamats par to, ka minētajā regulā
nav norādīts pamatojums, nav jāizvērtē.

Par atcelšanas sekām laikā
Atsaucoties uz EKL 231. panta 2. punktu un nepieciešamību izvairīties no nenoteiktības situācijas saimnieciskās darbības subjektiem
un investoriem elektroenerģijas nozarē Slovēnijā, kā arī attiecīgajiem darba ņēmējiem, Padome, ko šajā sakarā atbalsta Igaunijas
valdība un Komisija, lūdza Tiesu, ja tā atceļ apstrīdēto regulu, saglabāt saistošas šī akta sekas līdz jaunas regulas pieņemšanai.
Uzsverot, ka tā prasība neattiecas uz Slovēnijas Republikas iesniegtā lūguma par atkāpes piešķiršanu saturisko pamatotību,
bet gan tikai uz juridisko pamatu, balstoties uz ko ir pieņemta apstrīdētā regula, Parlaments norādīja, ka nevēlas izteikt
viedokli par šo Padomes lūgumu.
Šajā sakarā gan no Komisijas priekšlikuma, kura rezultātā Padome ir pieņēmusi apstrīdēto regulu, gan no šīs regulas preambulas
piektā apsvēruma izriet, ka tā tika pieņemta, ņemot vērā to, ka Slovēnijas Republika, pēc minēto iestāžu domām, bija pierādījusi
– ja Regula Nr. 1228/2003 tiktu nekavējoties un pilnībā piemērota un netiktu noteikts šīs jaunās dalībvalsts prasītais pārejas
periods, konkrētu energointensīvu Slovēnijas ražošanas uzņēmumu un atsevišķu elektroenerģijas ražotāju pašreizējie pūliņi
attiecīgi pārstrukturēties un panākt atbilstību elektroenerģijas ražošanai piemērojamajam Kopienas
acquis
tiktu būtiski traucēti. Minētās regulas preambulas sestajā un septītajā apsvērumā turklāt uzsvērts, ka Slovēnijas Republikai
šajā sakarā piešķirtā atkāpe attiecas vienīgi uz to, kas ir absolūti vajadzīgs, ņemot vērā šīs jaunās dalībvalsts lūgumu,
un ka tādas atkāpes ietekme uz iekšējo tirgu būs niecīga.
Šādos apstākļos Tiesa uzskata, ka – ievērojot pamatojumu par tiesisko drošību un, it īpaši, nepieciešamību izvairīties no
tā, ka uzņēmumi, kuriem apstrīdētā regula ļauj pārstrukturēties vai panākt atbilstību elektroenerģijas ražošanai piemērojamajam
Kopienas
acquis
, cieš no smagām negatīvām sekām, ko izraisītu šim nolūkam minētajā regulā paredzētās pārejas posma atkāpju sistēmas apstrīdēšana
un pārtrauktība – ir jāsaglabā saistošas šīs regulas sekas līdz jauna akta pieņemšanas brīdim saprātīgā termiņā, pamatojoties
uz adekvātu juridisko pamatu, pēc šī sprieduma pasludināšanas, tomēr nesaglabājot šīs sekas saistošas pēc 2007. gada 1. jūlija
– datuma, kurā izbeigtos minētās atkāpju sistēmas darbība.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments ir prasījis piespriest Padomei
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai iestādei spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Padomei atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus. Saskaņā ar šī paša reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu Polijas Republika, Igaunijas Republika un Komisija,
kas iestājās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
atcelt Padomes 2004. gada 28. jūnija Regulu (EK) Nr. 1223/2004, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1228/2003
attiecībā uz dienu, no kuras Slovēnijai piemēro konkrētus noteikumus;
2)
Regulas Nr. 1223/2004 sekas ir saistošas līdz brīdim, kamēr saprātīgā termiņā tiek pieņemta jauna regula, kas balstīta uz
adekvātu juridisko pamatu, tomēr nesaglabājot šīs sekas saistošas pēc 2007. gada 1. jūlija;
3)
Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
4)
Polijas Republika, Igaunijas Republika un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.