CELEX: 62008CJ0419
Apeliacinis skundas
Dempingas
Reglamentas (EB) Nr. 2320/97, nustatantis antidempingo muitą tam tikrų besiūlių vamzdžių ir vamzdelių importui
Deliktinė atsakomybė
Žala
Priežastinis ryšys

Apeliaciniu skundu
Trubowest Handel GmbH
(toliau –
Trubowest
) ir V. Makarov prašo panaikinti 2008 m. liepos 9 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Trubowest Handel ir Makarov prieš Tarybą ir Komisiją
(T‑429/04, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė pagal EB 288 straipsnį pateiktą prašymą atlyginti
žalą, patirtą priėmus 1997 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2320/97, nustatantį galutinį antidempingo muitą
besiūlių vamzdžių ir vamzdelių iš geležies arba nelegiruotojo plieno importui, kurio kilmės šalys yra Vengrija, Lenkija, Rusija,
Čekijos Respublika, Rumunija ir Slovakijos Respublika, panaikinantį Reglamentą (EEB) Nr. 1189/93, ir nutraukiantį procesinius
veiksmus dėl tokio importo, kurio kilmės šalis yra Kroatijos Respublika (OL L 322, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
11 sk., 26 t., p. 329, toliau – galutinis reglamentas).

Teisinis pagrindas
Pagrindinis Bendrijos teisės aktas muitų srityje yra 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2913/92, nustatantis
Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau –
BMK). Jo 236 straipsnyje numatyta:
„1. Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma
sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
Importo arba eksporto muitus atsisakoma išieškoti nustačius, kad tada, kai jie buvo įtraukti į apskaitą, tokių muitų suma
nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
Muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu įvykių, dėl kurių buvo sumokėta arba įtraukta į apskaitą teisiškai
neprivaloma sumokėti pinigų suma, priežastis buvo tyčiniai suinteresuoto asmens veiksmai.
2. Importo arba eksporto muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu per trejus metus nuo skolininko informavimo
apie tokių muitų sumą dienos atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.
Šis laikotarpis pratęsiamas, jeigu suinteresuotas asmuo pateikia įrodymus, kad pateikti tokį prašymą per nustatytą laikotarpį
jam sukliudė ypatingos aplinkybės arba
force majeure
.
Jeigu muitinė per šį laikotarpį pati nustato, kad susidarė kuri nors iš 1 dalies pirmojoje ar antrojoje pastraipose aprašytų
padėčių, ji grąžina arba atsisako išieškoti muitą savo iniciatyva.“
Nuostatos, reglamentuojančios Europos bendrijos taikomas antidempingo priemones, įtvirtintos 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos
reglamente (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56,
1996, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 45, toliau – pagrindinis reglamentas).

Ginčo aplinkybės
Pirmosios instancijos teismas faktines bylos aplinkybes skundžiamo sprendimo 1–21 punktuose išdėstė taip:
„1.      1994 m. lapkričio 25 d. neskelbtu sprendimu (byla IV/35.304), priimtu, be kita ko, 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento
Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL L 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnio 3 dalies pagrindu, Komisija nusprendė pradėti tyrimą dėl galimų antikonkurencinių
veiksmų, susijusių su anglinio plieno vamzdžiais, galinčių pažeisti [1992 m. gegužės 2 d.] Europos ekonominės erdvės susitarimo
[(OL L 1, 1994, p. 3)] 53 straipsnį bei EB 81 straipsnį.
2.      Po šio tyrimo 1999 m. sausio 20 d. Komisija nusprendė pradėti administracinę procedūrą byloje IV/E‑1/35.860‑B – Besiūliai
plieno vamzdžiai ir, ją užbaigusi, 1999 m. gruodžio 8 d. priėmė Sprendimą 2003/382/EB dėl (EB) 81 straipsnio taikymo (byla IV/E‑1/35.860‑B –Besiūliai
plieno vamzdžiai) (OL L 140, 2003, p. 1, toliau – sprendimas dėl kartelio).
3.      Pagal sprendimo dėl kartelio 1 straipsnio 1 dalį aštuonios įmonės, kurioms šis sprendimas skirtas, „pažeidė [EB] 81 straipsnio
1 dalies nuostatas, dalyvaudamos <...> susitarime, be kita ko, numatančiame besiūlių sriegiuotų standartinių [
Oil Country Tubular Goods
] vamzdžių ir [„projektinių“ transportavimo vamzdžių] atitinkamų nacionalinių rinkų apsaugą“. Sprendimo dėl kartelio 1 straipsnio
2 dalyje nurodyta, kad
Mannesmannröhren‑Werke AG
,
Vallourec SA
,
Dalmine SpA
,
Sumitomo Metal Industries Ltd
,
Nippon Steel Corp
.,
Kawasaki Steel Corp
. ir
NKK Corp
. pažeidime dalyvavo nuo 1990 iki 1995 metų. Kiek tai susiję su
British Steel Ltd
, pažymima, kad pažeidimas truko nuo 1990. iki 1994 m. vasario mėnesio. Tuo remiantis šioms įmonėms buvo skirtos baudos, kurios
atsižvelgiant į konkretų atvejį buvo nuo 8,1 iki 13,5 milijonų eurų.
4.      Apie sprendimą dėl kartelio buvo pranešta 1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos pranešimu spaudai IP/99/957, o 2003 m. birželio
6 d. jis buvo paskelbtas
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
.
5.      2004 m. liepos 8 d. Sprendimu
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
(T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501) Pirmosios instancijos teismas, pirma, panaikino sprendimo dėl kartelio
1 straipsnio 2 dalį, nes Komisija klaidingai konstatavo, kad keturios šiame straipsnyje paminėtos įmonės dalyvavo kartelyje
iki 1991 m. sausio 1 d. ir po 1994 m. birželio 30 d., ir, antra, sumažino Komisijos šioms įmonėms skirtą baudą.
6.      Be to, 1996 m. liepos 19 d. gavusi Europos Sąjungos besiūlių plieno vamzdžių pramonės gynybos komiteto skundą Komisija, taikydama
<...> Reglamentą <...> Nr. 384/96 <...>, iš dalies pakeistą 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2331/96 (OL L 317,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 76), 1996 m. rugpjūčio 31 d. paskelbė pradėjusi antidempingo
procedūrą dėl besiūlių vamzdžių ir vamzdelių iš geležies arba nelegiruotojo plieno importo, kurio kilmės šalys yra Rusija,
Čekijos Respublika, Rumunija ir Slovakijos Respublika (OL C 253, p. 26).
7.      1997 m. gegužės 29 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 981/97, nustatantį laikinąjį antidempingo muitą tam tikrų besiūlių
vamzdžių ir vamzdelių iš geležies arba nelegiruotojo plieno importui, kurio kilmės šalys yra Rusija, Čekijos Respublika, Rumunija
ir Slovakijos Respublika (OL L 141, p. 36).
8.      1997 m. lapkričio 17 d. Taryba priėmė [galutinį] reglamentą.
9.      2004 m. liepos 16 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1322/2004, iš dalies keičiantį galutinį reglamentą (OL L 246, p. 10).
Pagal šio reglamento 1 straipsnį galutinis reglamentas papildomas 8 straipsniu, pagal kurį galutinio reglamento 1 straipsnis,
kuriuo nustatomi antidempingo muitai jame nurodytam importui, nebetaikomas nuo 2004 metų liepos mėn. 21 dienos.
10.
Trubowest
<...> yra Vokietijos bendrovė, į Bendriją importuojanti besiūlius vamzdžius ir vamzdelius, kurių kilmės šalis Rusija.
Trubowest
, kuriai nuo 1997 m. vadovauja <...> V. Makarov, minėtų prekių importą pradėjo 1999 m. sausio mėnesį, o šią veiklą nutraukė
1999 metais. <...>
11.      Be to, nuo 1992 m. V. Makarov taip pat vadovavo bendrovei
Truboimpex Hande GmbH
(toliau –
Truboimpex
), kuri nuo 1996 m. vykdė, įskaitant savo vardu, besiūlių vamzdžių ir vamzdelių, kurių kilmės šalis Rusija, importo į Bendriją
komercinę veiklą.
12.      1999 m. spalio 15 d.
Amtsgericht Kleve
(Klėvės apylinkės teismas, Vokietija) išdavė, be kita ko, V. Makarov arešto orderį, pagrįstą „dideliais įtarimais, kad 1997–1999 m.
Kelno ir Emericho mokesčių institucijoms jis pateikė netikslius ir neišsamius duomenis, susijusius su svarbiomis mokestinėmis
aplinkybėmis, nurodant, kad jis padarė 36 atskirus pažeidimus, ir tuo, kad taip jis sumažino mokesčius, siekdamas [sau] ar
kitiems asmenims gauti nepateisinamą mokestinę naudą, o tai labai padėjo sumažinti importo muitą“. Be to, minėtame arešto
orderyje pažymėta, kad „taip apie [
Truboimpex
ir
Trubowest
importuotus vamzdžius ir vamzdelius, kurių kilmės šalis Rusija], buvo pateiktos suklastotos deklaracijos, siekiant išvengti
[galutinio reglamento] taikymo“.
13.      Pagal šį arešto orderį V. Makarov nuo 1999 m. spalio 27 d. iki lapkričio 12 d. buvo suimtas. Po paleidimo V. Makarov buvo
taikomos judėjimo laisvę ribojančios priemonės, pagal kurias iki 2000 m. sausio 31 d. jis privalėjo, be kita ko, tris kartus
per savaitę atvykti į kompetentingą policijos įstaigą ir negalėjo išvykti į užsienį be išankstinio leidimo (toliau – laisvę
ribojančios priemonės).
14.      1999 m. spalio 27 d.
Hauptzollamt Emmerich
(centrinė Emericho muitinė, Vokietija), kuri vėliau tapo
Hauptzollamt Duisburg
(centrinė Duisburgo muitinė, Vokietija), įteikė apeliantams pranešimus dėl muitų išieškojimo
a posteriori,
siekdama, kad būtų sumokėti antidempingo muitai, susiję su
Truboimpex
ir
Trubowest
1997 m. gruodžio mėnesį – 1999 m. spalio mėnesį importuotomis prekėmis. Iš esmės Vokietijos muitinės institucijos manė, kad
apeliantų importuotos prekės klaidingai nebuvo priskirtos besiūlių vamzdžių ir vamzdelių, kuriems taikomas galutinis reglamentas,
Bendrijos nomenklatūros kodams. Šiomis aplinkybėmis buvo areštuotos
Trubowest
ir V. Makarov banko sąskaitos.
15.      Vokietijos muitinės institucijų teigimu,
Truboimpex
ir
Trubowest
buvo skolingos atitinkamai 1 575 181,86 euro ir 729 538,78 euro arba iš viso šios dvi bendrovės buvo skolingos 2 304 720,64 euro
nesumokėtų antidempingo muitų. Be to, V. Makarov, kaip
Truboimpex
ir
Trubowest
vadovas, buvo pripažintas atsakingu už visų sumų, kurias buvo skolingos šios dvi bendrovės, sumokėjimą.
16.      1999 m. lapkričio 16 ir 17 d. apeliantai, remdamiesi [BMK] 243 straipsniu ir taikytina nacionaline teise, pateikė skundą
Hauptzollamt Emmerich
dėl
Trubowest
ir V. Makarov skirtų pranešimų, susijusių su antidempingo muitų išieškojimu
a posteriori
. 2000 m. gruodžio 15 d. apeliantai pateikė ieškinį
Finanzgericht Düsseldorf
(Duiseldorfo finansų teismas, Vokietija) prašydami sustabdyti nedelsiant vykdytinų pranešimų dėl išieškojimo vykdymą. 2001 m.
spalio 30 d.
Finanzgericht Düsseldorf
atmetė apeliantų prašymą. 2003 m. rugpjūčio 29 d. apeliantai pateikė reikalavimus
Hauptzollamt Duisburg
iš esmės teigdami, jog muitinės institucijos klaidingai manė, kad apeliantų importuotos prekės patenka į galutinio reglamento
taikymo sritį.
17.      2000 m. birželio 19 d.
Staatsanwaltschaft Kleve
(Klėvės prokuratūra) priėmė kaltinamąjį aktą (
Anklageschrift
) V. Makarov atžvilgiu, remdamasi suklastotomis muitų deklaracijomis apie
Trubowest
ir
Truboimpex
importuotas prekes. Šiame kaltinamajame akte
Staatsanwaltschaft Kleve
iš esmės laikėsi nuomonės, kad iš viso buvo nesumokėta 4 376 250,25 Vokietijos markių, t. y. 2 237 541,22 euro, suma, kurią
sudarė muitai, nesumokėti už
Trubowest
ir
Truboimpex
importuotas prekes.
18.      2002 m. lapkričio 14 d.
Landgericht Kleve
(Klėvės apygardos teismas) V. Makarovui iškeltos baudžiamosios bylos nagrinėjimą sustabdė, kol pasibaigs jo atžvilgiu vykdomas
mokestinis procesas.
19.      2004 m. gruodžio 15 d. apeliantai su
Hauptzollamt Duisburg
sudarė taikos sutartį, kuria buvo nutrauktas jų ginčas su Vokietijos muitinės institucijomis.
20.      Šioje sutartyje, be kita ko, numatyta:
„Preambulė
<...>
Šia sutartimi šalys ketina galutinai išspręsti tarp jų kilusį ginčą dėl ginčijamo apmokestinimo teisėtumo. Šalys pripažįsta,
kad šiuo bendru dokumentu nėra išsprendžiamas tarp jų kilęs ginčas dėl to, kokiems plieno vamzdžiams yra taikomi antidempingo
muitai.
<...>
Atsižvelgdamos į tai, kas išdėstyta, šalys sutaria:
1.
Pranešimus dėl apmokestinimo ir pareiškimus dėl atsakomybės <...> susijusius su 2 304 734,45 euro dydžio antidempingo muitais,
patenkins [be kita ko, apeliantai] iš viso sumokėdami 460 000 eurų. Šalys sutaria, kad iš 435 125,21 euro sumos, kurią iki
šios dienos yra gavusi
Hauptzollamt Duisburg
, tik 343 644,15 euro bus išskaičiuota iš mokėtinos 460 000 eurų sumos.
<...>
3.
Pasirašius šį susitarimą, nedelsiant sustabdomos visos
Trubowest
ir [be kita ko, V. Makarov] atžvilgiu vykdomos priemonės.
<...>
5.
[Apeliantai] šia sutartimi atsisako teisės reikšti naujus reikalavimus muitinės administracijai, pavyzdžiui, siekdami gauti
žalos atlyginimą dėl aplinkybių, kurias šalys bendrai išdėstė šioje sutartyje. Jie taip pat atsisako teisės muitinės administracijai
reikšti kitus ieškinius teisme.
Vis dėlto šalys pasilieka teisę reikšti tokio pobūdžio reikalavimus tretiesiems asmenims, visų pirma minėtus ieškinius dėl
žalos atlyginimo <...> Komisijai ir Tarybai <...> pagal [EB] 288 straipsnį.“
21.      2005 m. gegužės 2 d.
Landgericht Kleve
priėmė nutartį (
Beschluss
), kuria pagal
Strafprozessordnung‑StPO
(Vokietijos baudžiamojo proceso kodeksas) 153a straipsnį buvo nutrauktas nebaigtas baudžiamasis procesas V. Makarov atžvilgiu
su sąlyga, kad šis sumokės 18 000 eurų baudą. Minėtoje nutartyje
Landgericht Kleve
teigia atsižvelgęs į tai, kad „[V. Makarov] nurodo, jog jo sutikimas [su baudžiamojo proceso nutraukimu] nereiškia kaltės
pripažinimo, bet yra duotas dėl procedūrinių ir ekonominių sumetimų“.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2004 m. spalio 25 d. pagal EB 288 straipsnį apeliantai Tarybai ir Komisijai pareiškė ieškinį dėl žalos atlyginimo, siekdami
prisiteisti iš jų šias sumas:
–
Trubowest
– 118 058,46 euro su 8 % metinėmis palūkanomis; šią sumą sudaro
Trubowest
realiai sumokėta pagal įvairius pranešimus dėl antidempingo muitų išieškojimo, kuriuos Vokietijos muitinės institucijos priėmė
dėl apeliantų, suma ir
Trubowest
negautas pelnas,
–      V. Makarov – 397 916,91 euro su 8 % metinėmis palūkanomis; šią sumą sudaro bendra suma, kurią šis realiai sumokėjo pagal įvairius
pranešimus dėl antidempingo muitų išieškojimo (277 939,37 euro),
Trubowest
jam nesumokėtas darbo užmokestis (63 448,54 euro) ir išlaidos advokatams, patirtos apeliantų bylose su Vokietijos muitinės
institucijomis (56 529 eurai),
–
Trubowest
– 128 000 eurų negauto pelno su 8 % metinėmis palūkanomis arba, nepatenkinus šio reikalavimo, sumą, kuri turi būti nustatyta
šalių susitarimu Pirmosios instancijos teismui priėmus tarpinį sprendimą, ir
–      V. Makarov – 150 000 eurų neturtinės žalos su 8 % metinėmis palūkanomis.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė visus pagrindus, nurodytus ieškiniui dėl panaikinimo pagrįsti, ir
priteisė iš apeliantų Tarybos ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Skundžiamo sprendimo 41–74 ir 77–82 punktuose Pirmosios instancijos teismas kaip nepriimtinus atmetė tam tikrus ieškinyje
dėl žalos atlyginimo pateiktus prašymus laikydamasis nuomonės, kad pagal EB 288 straipsnį jis neturi kompetencijos jų nagrinėti.
Pirma, kiek tai susiję su prašymais atlyginti žalą, kurią sudaro sumos, apeliantų sumokėtos kaip antidempingo muitai, Pirmosios
instancijos teismas manė, kad pagal BMK įtvirtintas procedūras nagrinėti tokius prašymus priklauso išimtinei nacionalinių
teismų kompetencijai. Antra, dėl prašymo atlyginti išlaidas advokatams Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šis prašymas
buvo susijęs su apeliantų ir Vokietijos muitinės institucijų ginču, kuris priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai.
Be to, vertindamas Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygą, susijusią su tuo, ar buvo tiesioginis priežastinis
ryšys tarp neteisėtumo, kuriuo kaltinama, ir kitos tariamai patirtos žalos, t. y.
Trubowest
negauto pelno, V. Makarov prarasto darbo užmokesčio ir jo patirtos neturtinės žalos, Pirmosios instancijos teismas laikėsi
nuomonės, kad nurodyta žala nebuvo pakankamai tiesiogiai susijusi su neteisėtumu, kuriuo kaltinama.
Skundžiamo sprendimo 86 punkte Pirmosios instancijos teismas manė, kad pirmiausia reikia išnagrinėti tai, ar apeliantai įrodė,
jog buvo priežastinis ryšys tarp tariamai neteisėtų Tarybos ir Komisijos veiksmų ir nurodytos turtinės ir neturtinės žalos.
Skundžiamo sprendimo 98–137 punktuose jis nusprendė, kad nebuvo pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp galutiniu reglamentu
nustatytų antidempingo muitų ir šios žalos. Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo, ar galutinis reglamentas
yra neteisėtas arba ar apeliantai iš tikrųjų patyrė nurodytą žalą.
Konkrečiai kalbant, Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, ar yra pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys tarp veiksmų,
kuriais kaltinama Taryba ir Komisija, ir nurodytos žalos tiek tuo atveju, jei galutinis reglamentas neapima apeliantų importuotų
prekių, tiek priešingu atveju. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 110 punkte jis nusprendė, kad pirmuoju atveju Bendrijos
atsakomybė negali atsirasti, nes atsakomybė už tariamos žalos atsiradimą priskirtina tik Vokietijos muitinės ir baudžiamosioms
institucijoms, o ne tariamai neteisėtiems Tarybos ir Komisijos veiksmams. Antruoju atveju skundžiamo sprendimo 116 punkte
jis nusprendė, kad lemiama nagrinėjamos žalos priežastis buvo ta, kad apeliantai neteisingai klasifikavo savo importuotas
prekes.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantų prašymą imtis tam tikrų proceso organizavimo priemonių, skundžiamo
sprendimo 138–141 punktuose nuspręsdamas, kad nebuvo reikalo nurodyti Komisijai pateikti, pirma, įrodymų apie tai, kad ji
dalyvavo derybose, susijusiose su ginču dėl apeliantų importuotų prekių klasifikavimo, kurioms pasibaigus buvo sudaryta apeliantų
ir Vokietijos muitinės institucijų taikos sutartis, ir, antra, viso susirašinėjimo su muitinės institucijomis ir Rusijos vyriausybe.

Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti visą skundžiamą sprendimą,
–        priimti byloje galutinį sprendimą patenkinant Pirmosios instancijos teismui pateiktą ieškinį dėl žalos atlyginimo ir priteisiant
iš Tarybos ir Komisijos pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas arba, alternatyviai, grąžinti bylą Pirmosios
instancijos teismui ir
–        priteisti iš Tarybos ir Komisijos apeliaciniame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą,
–        alternatyviai, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
–        nepatenkinus pirma nurodytų reikalavimų, atmesti apeliantų ieškinį dėl žalos atlyginimo ir
–        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Pirmosios instancijos teismas sąlygą, susijusią su tiesioginiu priežastiniu ryšiu tarp neteisėtumo, kuriuo kaltinama, ir apeliantų
nurodytos žalos, nagrinėjo tik tiek, kiek tai susiję su prašymais, kuriuos jis laikė priimtinais. Todėl pirmasis pagrindas,
susijęs su tuo, kad skundžiamame sprendime nuspręsta dėl minėtos sąlygos, yra susijęs vien su šiais prašymais. Taigi nagrinėjant
šį apeliacinį skundą pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį pagrindą, susijusį su tuo, kad skundžiamame sprendime tam tikri
kiti prašymai atlyginti žalą buvo pripažinti nepriimtinais.

Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Antruoju pagrindu, kurį sudaro dvi dalys, apeliantai visų pirma teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 288 straipsnio
antrą pastraipą ir padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 41–74, 77–82 ir 138–141 punktuose nusprendė neturintis kompetencijos
nagrinėti jų prašymų atlyginti žalą, susijusių su sumomis, kurias sudaro sumokėti antidempingo muitai, ir su išlaidomis advokatams,
patirtomis apeliantų bylose su Vokietijos muitinės institucijomis, atsižvelgdamas į išimtines bylos aplinkybes, kurioms būdinga
tai, kad sudarius taikos sutartį nebeliko galimybės kelti bylas nacionaliniuose teismuose. Antra, apeliantai teigia, kad Pirmosios
instancijos teismas iškreipė faktines aplinkybes ir įrodymus skundžiamo sprendimo 68 punkte nuspręsdamas, jog apeliantai nepateikė
jokių įrodymų, kurie pagrįstų jų tvirtinimus apie tai, kokią įtaką taikos sutarties sudarymui turėjo, pirma, Bendrijos ir
Rusijos institucijų vaidmuo ir, antra, Vokietijos institucijų pradėtas baudžiamasis persekiojimas.
Tarybos ir Komisijos manymu, Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, kad antidempingo muitai mokami nacionalinėms
muitinės institucijoms ir todėl remiantis nusistovėjusia teismų praktika tik nacionalinių teismų kompetencijai priklauso nurodyti
grąžinti muitus, kurie buvo nepagrįstai gauti remiantis Bendrijos nuostatomis, kurios vėliau buvo pripažintos negaliojančiomis.
Taigi Bendrijos teismai neturi kompetencijos nurodyti atlikti tokį grąžinimą ar nurodyti atlyginti išlaidas advokatams, patirtas
nacionaliniuose procesuose dėl tokių muitų. Be to, apeliantų ir Vokietijos muitinės institucijų sudaryta taikos sutartis nėra
pagrindas atsirasti Bendrijos teismų kompetencijai, kurios nebuvo iki minėtos sutarties sudarymo. Šių teismų kompetencija
apima tik žalą, kuri viršija tiesiog neteisėtų muitų grąžinimą.
Taryba taip pat tvirtina, kad šio pagrindo dalys yra nepriimtinos. Pirmojoje dalyje nėra aiškiai išdėstyti teisiniai argumentai,
pagrindžiantys teiginį, jog apeliantai ne laisva valia sudarė taikos sutartį su Vokietijos muitinės institucijomis. Kiek tai
susiję su antrąja dalimi, apeliantai tiksliai nenurodo, kokius įrodymus iškreipė Pirmosios instancijos teismas, ir neparodo,
kokios analizės klaidos lėmė šį iškreipimą.
Komisija taip pat teigia, kad apeliaciniu skundu neginčijamas skundžiamo sprendimo 61–66 punktuose Pirmosios instancijos teismo
pateiktos analizės, pagal kurią apeliantai turi galimybę ginčyti galutinio reglamento teisėtumą nacionaliniuose teismuose
tam, kad pagal EB 234 straipsnį būtų galima pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, o Teisingumo Teismas turėtų galimybę
pripažinti šį reglamentą neteisėtu, pagrįstumas. Ji mano, kad tvirtinimas, jog, nepaisant su Vokietijos muitinės institucijomis
sudarytos taikos sutarties, apeliantai „niekad neatsisakė teisės į žalos atlyginimą“ ir sutiko pasirašyti sutartį „nepaneigdami
[galutinio] reglamento neteisėtumo“, neatitinka faktinių aplinkybių ir teisės normų. Be to, tariamas institucijų vaidmuo ir
vienam iš apeliantų daromas baudžiamojo persekiojimo spaudimas neturi jokio ryšio su Pirmosios instancijos teismo išvados,
kad jis neturi kompetencijos nagrinėti tam tikrus prašymus, pagrįstumu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmoje antrojo pagrindo dalyje apeliantai visų pirma pažymi, kad du prašymai, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas pripažino
neturintis kompetencijos, susiję su suma, kurią jie sumokėjo pagal su Vokietijos muitinės institucijomis sudarytą taikos sutartį,
nepaisant nurodyto galutinio reglamento neteisėtumo. Net jeigu apeliantai apeliaciniame skunde konkrečiai nenurodo, kad tai
yra antidempingo muitai, kuriuos jie sumokėjo minėtoms institucijoms, reikia pažymėti, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 46 punkte konstatavo, kad nagrinėjamas sumas sudaro šiuo tikslu apeliantų atitinkamai sumokėtos sumos, ir minėto
sprendimo 47 punkte nusprendė, jog šiuo atžvilgiu jų pateikti prašymai iš tikrųjų yra prašymai sugrąžinti minėtus muitus,
kurie buvo tariamai nepagrįstai sumokėti, o apeliantai šiuo apeliaciniu skundu šių išvadų neginčija.
Be to, apeliantai teigia, kad sudarius minėtą taikos sutartį lieka neišspręstas klausimas dėl didelės žalos, kuri atsirado
dėl galutinio reglamento, kuris, jų teigimu, yra neteisėtas ir dėl to atsiranda Bendrijos atsakomybė pagal EB 288 straipsnio
antrą pastraipą.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte nusprendė, kad apeliantų ir Vokietijos muitinės institucijų sudaryta
taikos sutartis negali suteikti jam kompetencijos priimti sprendimo dėl apeliantų prašymų atlyginti žalą, susijusių su sumokėtais
antidempingo muitais. Paskui minėto sprendimo 67 punkte jis konstatavo, kad patys apeliantai pripažino savo pradėtuose nacionaliniuose
procesuose turėję veiksmingų teisių gynimo priemonių, kurios jiems leido skųsti antidempingo muitų mokėjimą, remiantis galutinio
reglamento neteisėtumu, tačiau jie nutraukė šiuos procesus sudarydami minėtą sutartį.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti, kad tik nacionaliniai teismai yra kompetentingi nagrinėti ieškinį dėl sumų, kurias
nacionalinė institucija neteisėtai gavo pagal Bendrijos teisės aktą, vėliau pripažintą negaliojančiu, grąžinimo (šiuo klausimu
žr. 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimo
Roquette frères prieš Komisiją
, 20/88, Rink. p. 1553, 14 punktą; 1992 m. kovo 13 d. Sprendimo
Vreugdenhil prieš Komisiją
, C‑282/90, Rink. I‑01937, 12 punktą ir 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Ikea Wholesale
, C‑351/04, Rink. p. I‑7723, 68 punktą).
Šiomis aplinkybėmis, kai asmuo mano, kad taikant antidempingo reglamentą, kuris, jo manymu, yra neteisėtas, jam buvo pakenkta,
jis turi galimybę kompetentingame nacionaliniame teisme ginčyti reglamento, kurį taikė nacionalinės muitinės institucijos,
galiojimą. Tada šis teismas gali ar netgi privalo laikydamasis EB 234 straipsnio sąlygų pateikti Teisingumo Teismui klausimą
dėl nagrinėjamo reglamento galiojimo.
Taip pat reikia priminti, kad nacionalinės valdžios institucijos savo nacionalinėje teisėje turi numatyti akto pripažinimo
negaliojančiu pasekmes, o tai reikštų, kad pagal nagrinėjamą reglamentą sumokėti antidempingo muitai nebuvo teisiškai mokėtini
BMK 236 straipsnio 1 dalies prasme ir iš principo muitinės institucijos juos turi grąžinti pagal šią nuostatą, jeigu įvykdomos
tokiam grąžinimui taikomos sąlygos, įskaitant numatytą šio straipsnio 2 dalyje (žr. minėto Sprendimo
Ikea Wholesale
67 punktą).
Tad, nepaisant to, kad šiuo atveju apeliantai ir Vokietijos muitinės institucijos sudarė sutartį, pagal Bendrijos teisę prašymas
grąžinti nepagrįstai sumokėtus antidempingo muitus priklauso atitinkamų nacionalinių teismų kompetencijai. Dėl šios sutarties
negali atsirasti Bendrijos teismų kompetencija, kurios nebuvo iki minėtos sutarties sudarymo.
Antra, šia pagrindo dalimi apeliantai kritikuoja skundžiamą sprendimą dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė
neturįs kompetencijos nagrinėti jų prašymo atlyginti žalą, susijusio su išlaidomis advokatams, patirtomis nacionaliniuose
procesuose. Vis dėlto jie nepateikia jokių argumentų, kurie paneigtų, kad minėtos išlaidos nacionalinėje byloje buvo papildomos.
Iš teismų praktikos, kurią Pirmosios instancijos teismas teisingai cituoja skundžiamo sprendimo 78 punkte, matyti, kad nacionaliniame
procese patirtų išlaidų atlyginimo klausimas, kuris yra papildomas klausimas byloje, dėl kurios buvo pradėtas šis procesas,
priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai.
Taigi reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas teisėtai pripažino neturįs kompetencijos nagrinėti atitinkamų
prašymų ir todėl antrojo pagrindo pirma dalis yra nepagrįsta.
Šio pagrindo antra dalimi, susijusia su nacionaliniu lygmeniu sudaryta taikos sutartimi dėl ginčo, apeliantai teigia, kad
Pirmosios instancijos teismas iškreipė faktines aplinkybes ir įrodymus, kurie jam buvo pateikti, kai skundžiamo sprendimo
68 punkte nusprendė, jog jie nepateikė įrodymų, pagrindžiančių jų teiginius apie tai, kokią įtaką šios sutarties sudarymui
turėjo, pirma, Bendrijos ir Rusijos institucijų vaidmuo ir, antra, Vokietijos institucijų pradėtas baudžiamasis persekiojimas.
Jie taip pat teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą, kai skundžiamo sprendimo 138–141 punktuose atsisakė
nurodyti Komisijai pateikti, pirma, įrodymus, kad ji dalyvavo derybose, susijusiose su ginču dėl importuotų prekių klasifikavimo,
kurioms pasibaigus buvo sudaryta minėta sutartis, ir, antra, viso susirašinėjimo su muitinės institucijomis ir Rusijos vyriausybe.
Šie Bendrijos institucijų veiksmų įrodymai, apeliantų nuomone, gali būti svarbūs nagrinėjant EB 288 straipsnio antra pastraipa
pagrįstą ieškinį.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo statuto
58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, jog tik Pirmosios instancijos teismas turi kompetenciją, pirma, konstatuoti faktines
aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo konstatuotų aplinkybių neatitiktis tikrovei matyti iš jam pateiktos bylos medžiagos,
ir, antra, įvertinti šiuos faktus. Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar įvertinus faktines aplinkybes, pagal EB 225 straipsnį
Teisingumo Teismas turi kompetenciją patikrinti Pirmosios instancijos teismo pateiktą teisinį šių faktinių aplinkybių ir jais
remiantis padarytų teisinių išvadų įvertinimą (žr., be kita ko, 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, 51 punktą; 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją
, C‑266/06 P, 72 punktą; 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Coop de France bétail ir viande prieš Komisiją
, C‑101/07 P ir C‑110/07 P, 58 punktą ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Moser Baer India prieš Tarybą
, C‑535/06 P, Rink. p. I‑0000, 31 punktą).
Vadinasi, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nei konstatuoti faktinių aplinkybių, nei iš principo nagrinėti įrodymų,
kuriuos Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad pagrįstų šias faktines aplinkybes. Jeigu šie įrodymai buvo gauti teisėtai
ir buvo paisyta bendrųjų teisės principų ir procesinių normų, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymų tyrimui, tik Pirmosios
instancijos teismas turi nustatyti jam pateiktų įrodymų vertę. Taigi šis įvertinimas pats savaime, išskyrus šių įrodymų iškreipimo
atvejus, nėra teisės klausimas, patenkantis į Teisingumo Teismo priežiūros sritį (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
52 punktą; minėto Sprendimo
Evonik Degusia prieš Komisiją
73 punktą; minėto Sprendimo
Coop de France bétail ir viande prieš Komisiją
59 punktą ir minėto Sprendimo
Moser Baer India prieš Tarybą
32 punktą).
Be to, reikia priminti, kad iškreipimas turi būti akivaizdžiai matomas iš byloje esančių dokumentų, nesant reikalo iš naujo
įvertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
54 punktą; minėto Sprendimo
Evonik Degusia prieš Komisiją
74 punktą; minėto Sprendimo
Coop de France bétail ir viande prieš Komisiją
60 punktą ir minėto Sprendimo
Moser Baer India prieš Tarybą
33 punktą).
Šiuo atveju, kiek tai susiję su skundu dėl apeliantų pateiktų įrodymų, susijusių su sąlygomis, kuriomis šalys sudarė nagrinėjamą
taikos sutartį, nurodytas faktinių aplinkybių iškreipimas apeliaciniame skunde nėra pakankamai aiškiai įrodytas. Be to, apeliantai
neįrodo, jog tai, kad Komisija būtų priversta pateikti prašomus dokumentus, galėtų turėti įtakos teisinėms pasekmėms, dėl
kurių Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą skundžiamo sprendimo 139 punkte, t. y. kad jis neturi kompetencijos spręsti
dėl prašymų atlyginti žalą, susijusių su antidempingo muitais ir išlaidomis advokatams, patirtomis nacionaliniuose procesuose.
Konstatuotina, kad taip apeliantai siekia, kad būtų iš naujo išnagrinėtas Pirmosios instancijos teismo atliktas faktinių aplinkybių
vertinimas, o nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas neturi kompetencijos to padaryti ir todėl šį skundą reikia
pripažinti nepriimtinu.
Darytina išvada, kad visas antrasis pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nepagrįstas ir iš dalies nepriimtinas.

Dėl pirmojo pagrindo
Apeliantai teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą aiškindamas ir taikydamas EB 288 straipsnio antrą
pastraipą, kiek tai susiję su sąlygomis, kuriomis gali atsirasti deliktinė Bendrijos atsakomybė. Šiuo pagrindu, kurį sudaro
dvi dalys, apeliantai priekaištauja, kad Pirmosios instancijos teismas, pirma, neištyrė neteisėtų veiksmų, dėl kurių gali
būti padaryta žala, būtent kad jis neteisėtų veiksmų, kuriais kaltinama, nenagrinėjo teisinio konteksto ir priežastinio ryšio
atžvilgiu, ir, antra, nusprendė, kad negalima laikyti, jog buvo pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys tarp Bendrijos institucijų
veiksmų, kuriais kaltinama, ir įvairios nurodytos žalos.
Dėl pirmos dalies
–       Šalių argumentai
Apeliantai teigia, kad nagrinėjant priežastinį ryšį tarp neteisėtų veiksmų ir nurodytos žalos abi sąlygos kaip nors turi būti
išnagrinėtos prieš nusprendžiant, kad tarp jų nėra tokio pakankamai tiesioginio ryšio arba kad toks ryšys nutrūko. Kitaip
tariant, apeliantų manymu, Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje, nors tai, kad iš pradžių buvo išnagrinėtas neteisėtumas
ar nurodyta žala, nereiškia, kad turi būti nagrinėjamos kitos šios atsakomybės atsiradimo sąlygos, tai, kad iš pradžių buvo
išnagrinėtas priežastinis ryšys, reiškia, kad, vienaip ar kitaip turi būti atsižvelgta į kitas dvi sąlygas.
Taryba teigia, kad teiginys, jog Pirmosios instancijos teismas turėjo „vienaip ar kitaip <...> atsižvelgti į kitas dvi sąlygas“
ar „išnagrinėti priežastiniam ryšiui ir ypač neteisėtiems veiksmams taikomus teisės aktus“, neturi pagrindo. Tai, kad Pirmosios
instancijos teismas analizavo priežastinį ryšį manydamas, kad tariamai neteisėti veiksmai ir nurodyta žala yra nustatytos
aplinkybės, yra įprastas metodas. Jis neturi nagrinėti institucijos atsakomybės atsiradimo sąlygų tam tikra tvarka ir jei
viena iš trijų sąlygų nėra tenkinama, prašymas atlyginti žalą turi būti atmestas, nenagrinėjant kitų sąlygų.
Komisijos nuomone, jokia taisyklė nekliudė Pirmosios instancijos teismui išnagrinėti sąlygos, susijusios su priežastiniu ryšiu,
nenusprendžiant dėl nurodyto galutinio reglamento neteisėtumo. Nors gali būti, kad „priežastinis ryšys neegzistuoja nepriklausomai“,
apeliaciniame skunde visiškai neužsimenama apie tai, jog priežastinį ryšį lemia ne, pirma, neteisėti veiksmai ir, antra, patirta
žala, bet tik tai, ar dėl veiksmų, kuriais kaltinama, atsirado nurodyta žala.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad remiantis EB 288 straipsnio antra pastraipa Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimas
ir teisės į patirtos žalos atlyginimą įgyvendinimas priklauso nuo visų sąlygų, susijusių su veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos,
neteisėtumu, žalos realumu ir priežastinio ryšio tarp šių veiksmų ir nurodytos žalos buvimu, įvykdymo (žr., be kita ko, 1982 m.
rugsėjo 29 d. Sprendimo
Oleifici Mediterranei prieš EEB
, 26/81, Rink. p. 3057, 16 punktą; 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑146/91, Rink. p. I‑4199, 19 punktą ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
FIAMM ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, Rink. p. I‑6513, 106 punktą).
Kadangi turi būti tenkinamos visos trys EB 288 straipsnio antroje pastraipoje numatytos atsakomybės atsiradimo sąlygos, to,
jog viena iš jų nėra įvykdyta, pakanka ieškiniui dėl žalos atlyginimo atmesti (1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
, C‑257/98 P, Rink. p. I‑5251, 14 punktas).
Be to, nėra jokios pareigos institucijos atsakomybės atsiradimo sąlygas nagrinėti nustatyta tvarka (šiuo klausimu žr. minėto
Sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
13 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kad buvo atmestas antrasis pagrindas, šis pagrindas apima tik prašymus atlyginti, pirma, turtinę žalą,
kurią sudaro
Trubowest
negautas pelnas ir V. Makarov prarastas darbo užmokestis, kurie įvertinti atitinkamai 128 000 eurų ir 63 448,54 euro, ir,
antra, V. Makarov patirtą neturtinę žalą, įvertintą 150 000 eurų.
Skundžiamo sprendimo 134 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, jog bet kuriuo atveju, t. y. neatsižvelgiant
į tai, ar
Trubowest
importuotos prekės patenka į galutinio reglamento taikymo sritį, ir į tai, ar apeliantai padarė klasifikavimo klaidą, negalima
pripažinti, kad priežastinis ryšys tarp neteisėtų veiksmų, kuriais kaltinama Taryba ir Komisija, ir nurodytos žalos yra pakankamai
tiesioginis.
Apeliantai per teismo posėdį pabrėžė, kad Pirmosios instancijos teismas neišnagrinėjo teisinės aplinkybės, dėl kurios atsirado
žala. Anot jų, priežastinio ryšio klausimas negali būti vertinamas išsamiai nagrinėjant ginčijamo akto, t. y. galutinio reglamento,
kuris, jų manymu, yra neteisėtas, teisines aplinkybes.
Taryba ir Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismas neturi jokios pareigos spręsti dėl neteisėtumo, kuriuo kaltinama,
prieš išnagrinėdamas, ar egzistuoja priežastinis ryšys tarp šio neteisėtumo ir nurodytos žalos.
Kaip išvados 68 punkte nurodė generalinis advokatas, apeliantai taip ir nepaaiškino, kokią įtaką tai, kad Pirmosios instancijos
teismas išnagrinėtų veiksmus, kuriais kaltinamos institucijos, turėtų skundžiamame sprendime atliktam sąlygos, susijusios
su priežastiniu ryšiu, vertinimui. Pirmosios instancijos teismas galėjo išnagrinėti priežastinį ryšį darydamas prielaidą,
kad, kaip teigia apeliantai, veiksmai, kuriais kaltinama, iš tiesų yra neteisėti, o žala iš tikrųjų buvo padaryta (žr. pagal
analogiją minėto Sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
12, 15 ir 16 punktus bei 2005 m. balandžio 12 d. Nutarties
DLD Trading Company Import‑Export prieš Tarybą
, C‑80/04 P, 50 punktą).
Su priežastiniu ryšiu susijusi sąlyga nepriklauso nuo nagrinėjamų veiksmų neteisėtumo sąlygos nagrinėjant ieškinį dėl žalos
atlyginimo pagal EB 288 straipsnio antrą pastraipą. Todėl šioje byloje tai, ar galutiniu reglamentu antidempingo muitai buvo
nustatyti neteisėtai, neturi reikšmės nagrinėjant sąlygą, susijusią su priežastiniu ryšiu.
Taigi Pirmosios instancijos teismas teisingai manė, kad iš pradžių jis gali išnagrinėti priežastinio ryšio tarp veiksmų, kuriais
kaltinama Taryba ir Komisija, ir nurodytos žalos klausimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antros dalies
–       Šalių argumentai
Apeliantai teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog negalima laikyti, kad buvo pakankamai
tiesioginis priežastinis ryšys tarp Bendrijos institucijų neteisėtų veiksmų ir nurodytos žalos, nes jis rėmėsi dviem hipotetiniais
atvejais, kurios sudaro nepagrįsti tvirtinimai. Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad apeliantai prašė atlyginti
žalą, patirtą nustačius neteisėtus muitus. Jis klaidingai atsižvelgė į hipotetines importuotų prekių klasifikavimo klaidas,
kurios nebuvo patikrintos ir kurios tariamai atsirado dėl Vokietijos institucijų ar apeliantų kaltės. Apeliantai mano, kad
Pirmosios instancijos teismas klaidingai taikė priežastinio ryšio sąlygą, nes nagrinėjo, ar nutrūko priežastinis ryšys, prieš
tai neįvertinęs, ar egzistavo toks tiesioginis ryšys tarp neteisėtų veiksmų ir nurodytos žalos.
Taryba ir Komisija teigia, jog kadangi niekada nebuvo galutinai nustatyta, ar vamzdžiai ir vamzdeliai, už kuriuos Vokietijos
muitinės institucijos reikalavo mokėti antidempingo muitus pagal galutinį reglamentą, patenka į minėto reglamento taikymo
sritį, Pirmosios instancijos teismas priežastinį ryšį nagrinėjo abiem atvejais.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Bendrais valstybių narių teisės principais, į kuriuos pateikta nuoroda EB 288 straipsnio antroje pastraipoje, negalima remtis
siekiant įrodyti, kad egzistuoja Bendrijos pareiga ištaisyti visas savo institucijų veiksmų žalingas pasekmes, net ir netiesiogines
(šiuo klausimu žr. 1979 m. spalio 4 d. Sprendimo
Dumortier ir kt. prieš Tarybą
, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091, 21 punktą ir 1992 m. sausio 30 d. Sprendimo
Finsider ir kt. prieš Komisiją
, C‑363/88 ir C‑364/88, Rink. p. I‑359, 25 punktą). EB 288 straipsnio antroje pastraipoje numatyta priežastinio ryšio sąlyga
reikalauja pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp institucijų veiksmų ir žalos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Dumortier ir kt. prieš Tarybą
21 punktą).
Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką apeliacinis skundas, remiantis EB 225 straipsniu
ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa, gali būti grindžiamas tik pagrindais, susijusiais su teisės normų
pažeidimu, o ne su faktinių aplinkybių vertinimu (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1991 m. spalio 1 d. Sprendimo
Vidrányi prieš Komisiją
, C‑283/90 P, Rink. p. I‑4339, 12 punktą ir 1996 m. rugsėjo 17 d. Nutarties
San Marco prieš Komisiją
, C‑19/95 P, Rink. p. I‑4435, 39 punktą).
Apeliantai nepaaiškina, kaip nurodytas galutinio reglamento neteisėtumas gali būti susijęs su pakankamai tiesioginio ryšio
tarp tariamai patirtos žalos ir nurodytų neteisėtų veiksmų egzistavimu. Šio reglamento teisėtumas neturi jokio ryšio su Pirmosios
instancijos teismo nagrinėtų faktinių prielaidų vertinimo, kurį atlikęs jis padarė išvadą, kad priežastinis ryšys buvo nutrūkęs,
teisėtumu.
Be to, apeliantai teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 134 punkte nusprendė,
jog negalima manyti, kad buvo pakankamai tiesioginis priežastinis ryšys tarp institucijų neteisėtų veiksmų ir nurodytos žalos.
Iš skundžiamo sprendimo matyti, kad Pirmosios instancijos teismas iš pradžių ir bendrai neišnagrinėjo to, ar nurodyta žala
būtų atsiradusi, jei institucijos nebūtų atlikusios neteisėtų veiksmų. Šio sprendimo motyvuose didžiausias dėmesys skiriamas
priežastinio ryšio tarp šių dviejų elementų nutrūkimo klausimui. Minėto sprendimo 112 ir 113 punktuose nagrinėdamas pirmąją
prielaidą Pirmosios instancijos teismas manė, kad priežastinio ryšio buvimo įvertinimas nepriklauso nuo to, ar nesant neteisėtų
veiksmų įvykiai būtų pasibaigę kitaip. Taip pat pagal skundžiamo sprendimo 99 ir 102 punktuose cituojamą teismo praktiką veiksmai,
kuriais kaltinama, nurodytą žalą turi lemti pakankamai tiesiogiai ir neturi būti nutrūkęs priežastinis ryšys.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad priežastinis ryšys EB 288 straipsnio antros pastraipos prasme įrodytas, kai yra tiesioginis
priežasties ir pasekmės ryšys tarp neteisėto atitinkamų institucijų veiksmų ir nurodytos žalos.
Būtina, kad minėtą žalą iš tikrųjų lemtų veiksmai, kuriais kaltinamos institucijos. Tokį požiūrį patvirtina šio sprendimo
53 punkte priminta nusistovėjusi teismo praktika, pagal kurią net ir tuo atveju, kai institucijos galėjo prisidėti prie žalos,
kurią prašoma atlyginti, padarymo, toks prisidėjimas gali būti pernelyg netiesioginis dėl kitiems asmenims, tam tikrais atvejais
apeliantams, tenkančios atsakomybės.
Pirma, Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, kad jei galutinis reglamentas neapima apeliantų importuotų prekių
ir todėl jie nepadarė šių prekių klasifikavimo klaidos, reikėtų konstatuoti, jog už apeliantų nurodytą žalą atsakingos tik
Vokietijos muitinės institucijos, nes minėtoms prekėms jos taikė antidempingo muitus, nors jos nepateko į galutinio reglamento
taikymo sritį.
Antra, Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, kad jei galutinis reglamentas apima apeliantų importuotas prekes
ir todėl jie neteisingai klasifikavo šias prekes, reikėtų konstatuoti, jog lemiama jų nurodytos žalos priežastis yra jų pačių
veiksmai, o ne tariamai neteisėti Tarybos ir Komisijos veiksmai. Dėl šios prielaidos Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 100 ir 101 punktuose taip pat teisingai priminė, kad reikia patikrinti, ar nukentėjęs asmuo, esant rizikai, jog
žala nebus atlyginta, buvo pakankamai rūpestingas, kad išvengtų žalos ar apribotų jos dydį. Priežastinis ryšys gali nutrūkti
dėl nukentėjusio asmens aplaidumo, kai šis aplaidumas yra lemiama žalos atsiradimo priežastis.
Apeliantai teigia, jog Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad jie prašė atlyginti žalą, patirtą dėl neteisėtų
muitų nustatymo, ir didžiausią dėmesį klaidingai skyrė hipotetinėms importuotų prekių klasifikavimo klaidoms. Apeliantų manymu,
svarbu ne tai, ar galutinis reglamentas apima šias prekes. Sumos, kurios buvo sumokėtos kaip antidempingo muitai ir kurios
liko Vokietijos muitinės institucijoms pagal apeliantų ir šių institucijų sudarytą taikos sutartį, reiškia, kad muitai turėjo
būti mokami pagal reglamentą, dėl kurio teisėtumo yra keliamas klausimas.
Nagrinėdamas nurodytą žalą, kurią tiesiogiai ar netiesiogiai lėmė antidempingo muitų nustatymas galutiniu reglamentu, Pirmosios
instancijos teismas nedaro jokios nuorodos į minėto reglamento teisėtumą ar neteisėtumą. Kiek tai susiję su tuo, ar minėtų
muitų nustatymas galutiniu reglamentu tiesiogiai lėmė žalą, kurią tariamai patyrė apeliantai, jis iš eilės išnagrinėjo apeliantų
padėtį abiem faktinių prielaidų atvejais, kuriuos jis išskyrė ir kurie apima visas galimas aplinkybes. Taigi atliekant alternatyvų
jų nagrinėjimą buvo padaryta tokia pati išvada.
Tad apeliantai neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog nėra pakankamai tiesioginio
priežastinio ryšio tarp veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, ir apeliantų nurodytos žalos.
Šiomis aplinkybėmis pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Darytina išvada, kad reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Taryba ir Komisija prašė iš
Trubowest
ir V. Makarov priteisti bylinėjimosi išlaidas, o pastarieji pralaimėjo bylą, jie turi padengti su apeliaciniu procesu susijusias
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Trubowest Handel GmbH
ir V. Makarov padengia bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.