CELEX: 62005TJ0445
Valsts atbalsts
Atbalsta shēmas ieviešana, ko Itālija ir piešķīrusi noteiktiem pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, kuru specializācija ir maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas
Lēmums, ar ko atbalsts ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu
Prasība atcelt tiesību aktu
Tieša un individuāla ietekme
Pieņemamība
Pienākums norādīt pamatojumu
Pasākuma selektīvais raksturs
Atgūšanas pienākums

Prāvas priekšvēsture
Aplūkojamais pasākums
Aplūkojamais pasākums tika ieviests ar Itālijas 2003. gada 30. septembra Dekrētlikuma (
Decreto Legge
) Nr. 269 par “pasākumiem attiecībā uz ekonomikas attīstību un valsts finanšu korekciju” (turpmāk tekstā — “DL 269/2003”), kas tika pārveidots par Likumu Nr. 326, 12. pantu. Tas stājās spēkā , DL 269/2003 publikācijas dienā
Itālijas Oficiālajā Vēstnesī
, par to nepaziņojot Komisijai.
Ar DL 269/2003 12. pantu tiek grozīts nodokļu režīms noteiktiem pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, kuru specializācija ir regulētos Eiropas Savienības tirgos reģistrētu maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas (turpmāk tekstā — “specializētie ieguldījumu uzņēmumi”).
Šajā pantā cita starpā bija paredzēts, ka sākot no tā finanšu gada, kura laikā tika izpildītas konkrētas īpašas prasības, ienākumi no kapitāla, ko ir saņēmuši specializētie ieguldījumu uzņēmumi, ir apliekami ar nodokli atbilstoši 5% likmei, kurš aizvieto sabiedrību ienākuma nodokli ar parasto likmi 12,5%.
Lai nodrošinātu ārvalstu un Itālijas ieguldījumu uzņēmumiem vienādu faktisko nodokļa likmi, DL 269/2003 12. pantā ir paredzēts, ka aizvietojošais nodoklis ar nominālo samazināto likmi 5% tiek piemērots ienākumiem no kapitāla, ko gūst Itālijas nespecializētie ieguldījumu uzņēmumi, kuri veic ieguldījumus Itālijas specializētajos ieguldījumu uzņēmumos, attiecībā uz to ienākumu daļu, kura tiek gūta no šiem specializētajiem uzņēmumiem, bet ienākumi no kapitāla, ko gūst Itālijas ieguldījumu uzņēmumi no ārvalsts ieguldījumu uzņēmumiem, ir atbrīvoti no nodokļa 60% apmērā.
Lai attiecinātu nodokļu atlaidi uz citiem ieguldījumu uzņēmumiem, DL 269/2003 12. pantā ir noteikts, ka pensiju fondi arī tiek aplikti ar faktisko nodokli 5% apmērā par to ienākumu daļu, ko tie gūst no specializētiem ārvalsts ieguldījumu uzņēmumiem, un ka ienākumiem no Itālijas ieguldījumu uzņēmumiem piemēro nodokļa atlaidi 6% apmērā, kura atbilst 5% aizvietojošam nodoklim par ienākumiem no kapitāla, ko gūst specializētie ieguldījumu uzņēmumi, kuru daļas pieder šiem pensiju fondiem.
Visas Itālijas ieguldījumu organizācijas un ieguldījumu uzņēmumi, kuru darbību reglamentē Padomes 1985. gada 20. decembra Direktīva 85/611/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU) (
OV L 375, 3. lpp.
), var tikt aplikti ar samazinātu nodokļa likmi 5% apmērā ar nosacījumu, ka to specializācija ir Eiropas regulētos tirgos reģistrētu maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas (turpmāk tekstā — “maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrības”). Saskaņā ar DL 269/2003 12. pantu šīs sabiedrības ir tādas, kuru kapitāls nepārsniedz 800 miljonus euro, kas ir noteikts uz sabiedrības akciju vidējās tirgus cenas pamata katra semestra pēdējā tirgus dienā.
Atbilstoši DL 269/2003 12. pantam ieguldījumu uzņēmumi ir specializēti, ja tiem pieder maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas vismaz divu trešdaļu apmērā no to aktīvu vērtības, kas tiem piederēja kalendārā gada laikā, vismaz vienu sesto daļu no visu to dienu skaita, kurās fondi darbojās, kā ir norādīts šo uzņēmumu finanšu periodiskajos pārskatos. Režīms ir piemērojams tikai sākot no tā finanšu gada, kura laikā ieguldījumu uzņēmums ir ieguldījis vismaz divas trešdaļas no saviem kopējiem aktīviem maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijās, vai sākot no brīža, kad ieguldījumu uzņēmuma statūti paredz, ka tas galvenokārt iegulda maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijās.
Papildus Itālijas ieguldījumu uzņēmumiem arī visiem citiem Itālijas atvērtiem un slēgtiem fondiem (“Luksemburgas vēsturiskie fondi”), ieguldījumu sabiedrībām ar mainīgu kapitālu (turpmāk tekstā — “
SICAV
”) un ārvalsts ieguldījumu uzņēmumiem var piemērot nodokli ar pazeminātu 5% likmi ar nosacījumu, ja tie ir reģistrēti kā specializētie ieguldījumu uzņēmumi vai attiecībā uz to ienākumu ieguldīto daļu reģistrētos specializētos ieguldījumu uzņēmumos.
Administratīvais process
Ar 2003. gada 22. oktobra vēstuli Komisija uzaicināja Itālijas iestādes sniegt informāciju par DL 269/2003 pieņemtajiem pasākumiem un to stāšanos spēkā, lai novērtētu, vai tie nav atbalsti EKL 87. panta izpratnē, vienlaicīgi atgādinot Itālijas Republikai tās pienākumu par tiem paziņot saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu.
Itālijas iestādes 2003. gada 11. un vēstulēs sniedza pieprasīto informāciju. Komisija tām vēlreiz atgādināja par pienākumiem, ko tām uzliek EKL 88. panta 3. punkts, un tās aicināja informēt iespējamos atbalsta saņēmējus par sekām, kas paredzētas Līgumā un Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (
OV L 83, 1. lpp.
), 14. pantā, ja tiek pierādīts, ka šis pasākums ir nelikumīgi īstenots valsts atbalsts.
Komisija 2004. gada 11. maija vēstulē informēja Itālijas Republiku par savu lēmumu uzsākt procedūru, kas paredzēta EKL 88. panta 2. punktā, attiecībā uz nodokļu atbalsta pasākumiem, kas ir piešķirti saskaņā ar DL 269/2003 12. pantu.
Itālijas iestādes 2004. gada 14. jūlija vēstulē Komisijai ir iesniegušas savus apsvērumus.
Komisijas lēmums uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru tika publicēts 2004. gada 9. septembra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV C 225, 8. lpp.
).
Associazione italiana del risparmio gestito
(turpmāk tekstā — “
Assogestioni
”) iesniedza apsvērumus 2004. gada 7. oktobra un vēstulēs.
Apstrīdētais lēmums
Komisijas 2005. gada 6. septembra Lēmumā 2006/638/EK par valsts atbalsta shēmu, ko Itālija ir piešķīrusi noteiktiem pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, kuru specializācija ir regulētos tirgos reģistrētu maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas (
OV 2006, L 268, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), vispirms tiek aprakstīta procedūra pirms tā pieņemšanas (I daļa), pēc tam — aplūkojamais pasākums (II daļa).
Attiecībā uz pēdējo — Komisija sākumā vēlreiz izklāsta vispārējo sistēmu, kādā iekļaujas DL 269/2003 12. pants. Šajā kontekstā tā definē ieguldījumu uzņēmumus kā organizācijas, kurām pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumos (jeb PVKIU) visu ieguldītāju vai to lielākās daļas interesēs pieder ieguldījumu fonds nolīguma formā bez juridiskas personas statusa, kuru pārvalda no aktīvu viedokļa nošķirta pārvaldības sabiedrība (turpmāk tekstā — “
SGE
”), vai ieguldījumu fonds, kas ir izveidots sabiedrības formā (piemēram,
SICAV
), vai kāds no pensiju fondiem. Tālāk tā precizē, kādi ir specializētie ieguldījumu uzņēmumi DL 269/2003 12. panta izpratnē, un pēc tam detalizēti izklāsta nodokļu režīmu, ko piemēro dažādu ieguldījumu uzņēmumu ienākumiem.
Tālāk apstrīdētajā lēmumā ir izklāstīti iemesli, kas pamatoja procedūras uzsākšanu (III daļa), un Itālijas iestāžu, kā arī trešo ieinteresēto personu viedoklis (IV daļa).
Komisijas izvērtējums (V daļa) ietver septiņas sadaļas. Vispirms Komisija norāda, ka aplūkojamais pasākums kumulatīvā veidā atbilst EKL 87. panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem. Tā parāda, ka pastāv selektīva priekšrocība par labu vispirms specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, pēc tam — maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder šiem specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem.
No apstrīdētā lēmuma V daļas ceturtās iedaļas ar nosaukumu “Valsts resursi” izriet, ka valsts piešķirtās priekšrocības izpaužas kā atteikšanās no nodokļu iekasēšanas, ko parasti iekasē Itālijas valsts kase. Nākamā sadaļa ir veltīta pasākuma ietekmei uz konkurenci. Šajā sakarā Komisija norāda, ka specializētie ieguldījumu uzņēmumi konkurē ar citiem finanšu uzņēmumiem un darbojas atvērtā tirgū, kuru raksturo nozīmīga tirdzniecība Kopienu līmenī. Tā turklāt norāda, ka konkrētas neliela kapitāla uzņēmējsabiedrības, kas ir aplūkojamā pasākuma saņēmējas, ir aktīvas nozarēs, kurās notiek tirdzniecība starp dalībvalstīm.
Sestajā sadaļā ar nosaukumu “Pasākuma likumība” Komisija uzsver, ka Itālijas iestādes ir izpildījušas šo pasākumu, par to iepriekš nepaziņojot, tādēļ tas ir nelikumīgs atbalsts.
Komisijas vērtējuma septītā sadaļa ir veltīta režīma saderības ar kopējo tirgu pārbaudei.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir šāda:
“1. pants
Valsts atbalstu sistēma, kas veikta nodokļa atvieglojuma formā, dodot priekšrocības pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem, kuri iegulda maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībās, kuras ir reģistrētas regulētā Eiropas tirgū, nav savienojama ar kopējo tirgu saskaņā ar Dekrētlikuma [Nr.] 269/2003 12. pantu, ko Itālija[s Republika] ir pieņēmusi, neņemot vērā Līguma 88. panta 3. punktu.
2. pants
Itālija[s Republika] pilnībā pārtrauc piemērot 1. pantā minēto atbalstu sistēmu divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas.
3. pants
1.   Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas Itālija[s Republika] informē visus finanšu starpniekus, ieskaitot [specializētos ieguldījumu uzņēmumus] un visus citus ieinteresētos nodokļu maksātājus, ka 1. pantā aprakstītā valsts atbalsta sistēma ar Komisijas lēmumu nav savienojama ar kopējo tirgu.
2.   Itālijas Republika veic visus nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu 1. pantā minēto nelikumīgi piešķirto atbalstu no ieguldījumu uzņēmumiem akciju sabiedrību formā vai no uzņēmumiem, kas pārvalda nolīguma formas ieguldījumu uzņēmumus, izņemot gadījumus, kad valsts tiesību aktos ir paredzēts citādi.
Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas Itālijas Republika nosūta Komisijai informāciju par atbalsta saņēmējiem, katram no tiem piešķirto atbalsta summu un informāciju, ar kādām metodēm šis atbalsts ir pārtraukts [šīs atbalsta summas ir aprēķinātas].
3.   Atbalstu atgūšana jāveic nekavējoties un saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto procedūru, lai nodrošinātu šā lēmuma tūlītēju pildīšanu.
4.   Atmaksājamais atbalsts ir apliekams ar procentiem no dienas, kurā šis atbalsts ir piešķirts, līdz dienai, kad tas tiek atmaksāts.
Procentus aprēķina saskaņā ar noteikumiem Regulas (EK) Nr. 794/2004 V sadaļā.
4. pants
Itālija[s Republika] divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas informē Komisiju par pasākumiem, kas paredzēti, lai izpildītu šo lēmumu. Šī informācija tiek iesniegta šim lēmumam pievienotās anketas formā. Itālija tajā pašā termiņā iesniedz arī visus dokumentus, kas norāda uz [pierāda] veikto procedūru nelikumīgā atbalsta atgūšanai.
5. pants
Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.”
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 19. decembrī,
Assogestioni
un
Fineco Asset Management SpA
(turpmāk tekstā pēdējā saukta “
Fineco
” un abas kopā — “prasītājas”) cēla šo prasību pret apstrīdēto lēmumu.
Assogestioni
ir apvienība, kas ir izveidota, lai veicinātu noguldījumu pārvaldes sabiedrību un pārvaldības pakalpojumu sniedzošo sabiedrību kolektīvās intereses.
Assogestioni
dalībnieku starpā ir noguldījumu pārvaldības sabiedrības, kas pārvalda specializētās PVKIU, uz kurām attiecas DL 269/2003 12. panta noteikumi, tostarp
Fineco
.
Fineco
ir noguldījumu pārvaldes sabiedrība, kas ir izveidota kā akciju sabiedrība. Tā pārvalda divus no trijiem kopējiem fondiem, kuru specializācija ir maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas un kas ir saņēmuši DL 269/2003 12. pantā minēto nodokļu pasākumu un darbojas Itālijā.
Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
pakārtoti, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to ir izdots rīkojums atgūt atbalstus, kuri ir atzīti par nesaderīgiem ar kopējo tirgu;
—
piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Neizvirzot iebildumu par nepieņemamību ar atsevišķu aktu saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu, Komisija savā iebildumu rakstā daudzus argumentus veltīja, lai pierādītu, ka prasītāju celtā prasība ir jāuzskata par nepieņemamu.
Būtībā Komisija uzskata, ka
Fineco
neesot tiesību celt prasību, jo tā nav pierādījusi individuālās tiesības celt prasību pret personām, kas ir aplūkojamā atbalsta režīma saņēmēji, kuru starpā ir arī
Fineco
.
Assogestioni
kā sabiedrības, kas pārstāv šo ieguvēju intereses, celtā prasība arī neesot pieņemama.
Sākumā Komisija konstatē, ka apstrīdētais lēmums ir adresēts dalībvalstij, nevis prasītājām. Tādējādi esot jāpārbauda, vai tās apstrīdētais lēmums skar tieši un individuāli.
Fineco
un līdz ar to
Assogestioni
apstrīdētais lēmums individuāli neskarot.
Tā kā apstrīdētais lēmums, ar kuru tiek atzīts, ka dalībvalsts atbalsta režīms ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, esot piemērojams neierobežotam uzņēmumu skaitam, tas esot vispārpiemērojams akts. Tomēr judikatūrā privātpersonu individuālā interese attiecībā uz šo vispārpiemērojamo aktu tiekot izvērtēta šauri.
Aplūkojamā lietā atbalsta saņēmēji uzņēmumi nenorādot savas personīgās īpašības vai apstākļus, kas tos raksturotu salīdzinājumā ar citu uzņēmumu. Šo analīzi apstiprinot judikatūra. Komisija šajā sakarā atsaucas uz dažādiem spriedumiem, tostarp uz Tiesas 2006. gada 23. februāra spriedumu apvienotajās lietās
C-346/03 un C-529/03
Atzeni
u.c. (Krājums, I-1875. lpp.
, 32.–34. punkts).
Komisija pārbauda dažādus spriedumus, kuros prasība atcelt tiesību aktu ir atzīta par pieņemamu, tostarp tos, kurus ir norādījušas prasītājas, un norāda atšķirības, kas nošķir aplūkojamās lietas un šīs lietas.
It īpaši Tiesas 2000. gada 19. oktobra spriedums apvienotajās lietās
C-15/98 un C-105/99 Itālija un
Sardegna Lines
/Komisija (
Recueil
, I-8855. lpp.
; turpmāk tekstā — “spriedums lietā
Sardegna Lines
”) esot izskaidrojams ar lietas faktiskajiem apstākļiem, proti, to, ka prasītāja
Sardegna Lines
bija galvenā ieguvēja no aplūkojamā atbalsta režīma, kas Komisijai bija zināms brīdī, kad tā pieņēma lēmumu par atbalsta režīmu.
Komisija uzskata, ka katrā ziņā esot jāatbrīvojas no iespaida, kas var rasties no dažiem spriedumiem, ka rīkojuma atgūt atbalstu esamībai ir būtiski izšķiroša nozīme prasības pieņemamības pārbaudē. Šāda pieeja personas, kas ir galvenie ieguvēji no nepaziņota atbalsta režīma, nostāda labvēlīgākā situācijā attiecībā uz to prasības pieņemamību nekā iespējamos ieguvējus no paziņotā atbalsta režīma, kas varētu pamudināt dalībvalstis nepaziņot par atbalstiem, pārkāpjot Līguma ieviesto kontroles mehānismu. To, vai pienākums atgūt atbalstu no uzņēmumiem faktiski pastāv, varot noteikt, tikai pamatojoties uz pārbaudēm, kuru veids var mainīties atkarībā no apstākļiem. Turklāt atzīt, ka prasība, kuru ir iesnieguši faktiskie piešķirtā atbalsta saņēmēji nepaziņotā režīma ietvaros, ir pieņemama, radītu šiem uzņēmumiem risku vēlāk zaudēt jebkāda veida tiesas aizsardzību valsts tiesā, piemērojot judikatūru, kas izriet no Tiesas 1994. gada 9. marta sprieduma lietā
C-188/92
TWD Textilwerke Deggendorf
(
Recueil
, I-833. lpp.
). Komisija papildus pievērš Pirmās instances tiesas uzmanību praktiskajām nevēlamajām sekām, kādas varētu rasties minēto prasību pieņemamībai, it īpaši prasību skaita pieaugumu, kad lēmums attiecas uz labvēlīgu nodokļu režīmu vai citu saistību atvieglošanu, kas attiecas uz lielu skaitu uzņēmumu.
Turklāt attiecībā uz
Assogestioni
Komisija norāda, ka runa ir par organizāciju, kas ir izveidota savu biedru kolektīvo interešu veicināšanai. Tāpat kā
Fineco
tie nevarot atsaukties uz to, ka apstrīdētais lēmums tos skar individuāli, tādējādi
Assogestioni
celtā prasība arī būtu jānoraida kā nepieņemama.
Fineco
uzskata tieši pretēji, ka prasība esot jāatzīst par pieņemamu, jo apstrīdētais lēmums to skar ne tikai tieši, bet arī individuāli.
Fineco
apstrīdētais lēmums skar individuāli kā faktisko atbalsta režīma, par kuru ir šis lēmums, saņēmēju. Turklāt Itālijas Republika tai tieši paziņoja apstrīdēto lēmumu.
Fineco
arī uzskata, ka tā atšķiroties no pārējiem potenciālajiem apstrīdētā lēmuma adresātiem, jo šī lēmuma pieņemšanas brīdī divi no tās pārvaldītajiem kolektīviem ieguldījumu fondiem atbilda nosacījumiem, lai saņemtu aplūkojamo nodokļu atvieglojumu. Pēc
Fineco
domām, Tiesa esot pieļāvusi, ka tas, ka uzņēmums ir saņēmis atbalsta pasākumu, ļauj tam apstrīdēt Komisijas lēmumu, ar kuru šis atbalsts tiek atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, neskatoties uz to, ka lēmums bija adresēts dalībvalstij. Tas pats attiecoties uz Komisijas lēmumiem, ar kuriem atbalsta režīms tiek atzīts par nelikumīgu, kā tas izrietot no dažādiem spriedumiem.
Fineco
norāda, ka Komisijas norādītā judikatūra prasības nepieņemamības pamatojumam šajā lietā neesot piemērojama.
Turklāt
Fineco
uzskata, ka Komisija esot attiecinājusi uz šo prasību pieņemamību papildu nosacījumu, kas judikatūrā nav norādīts, proti, valsts iestāžu individuāla administratīva akta pastāvēšanu.
Fineco
uzskata, ka apstrīdētais lēmums to skarot individuāli cita iemesla dēļ, proti, tāpēc, ka pastāv rīkojums atgūt atbalstu, kas to skar tieši kā nodokļu atvieglojumu faktisko saņēmēju.
Savukārt
Assogestioni
norāda, ka tā aizstāv ne tikai savas intereses, bet arī
BNL Gestioni
un
Fineco
intereses. Tā kā šīs sabiedrības apstrīdētais lēmums skarot tieši un individuāli,
Assogestioni
uzskata, ka tai esot tiesības celt prasību viņu vārdā.
Assogestioni
uzsver, ka tā turklāt esot piedalījusies procedūrā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā pret lēmumiem, kas adresēti šai personai, un pret lēmumiem, kas — kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēti citai personai — tomēr šo personu skar tieši un individuāli.
Šajā gadījumā nav šaubu, ka lēmuma adresāte ir Itālijas Republika un nevis prasītājas. Tātad ir jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums prasītājas skar tieši un individuāli.
Pirmās instances tiesa šajā sakarā uzskata, ka vispirms ir svarīgi pārbaudīt, vai apstrīdētais lēmums skar
Fineco
tieši un individuāli.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību subjekti, kas nav lēmuma adresāti, var apgalvot, ka ir individuāli skarti, tikai tad, ja šis lēmums tos skar šiem subjektiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas tos atšķir no visām citām personām, un tad, ja visi šie faktori tos individualizē tieši tāpat kā lēmuma adresātu (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197. un 223. lpp., un iepriekš 34. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Sardegna Lines
, 32. punkts).
Tiesa ir jau nospriedusi, ka uzņēmums principā nevar apstrīdēt Komisijas lēmumu, ar kuru tiek aizliegts atbalsta režīms konkrētā nozarē, ja tas skar to tikai tāpēc, ka šis uzņēmums pieder pie attiecīgās nozares un ir iespējams atbalsta saņēmējs. Attiecībā uz uzņēmumu prasītāju šāds lēmums ir vispārēji piemērojams pasākums, kas tiek piemērots objektīvi noteiktās situācijās un kam ir juridiskas sekas attiecībā uz vispārīgā un abstraktā veidā noteiktu personu kategoriju (skat. Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā
C-298/00 P Itālija/Komisija,
Recueil
, I-4087. lpp.
, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jākonstatē, ka lēmumā nav noteikts(i) uzņēmums(i), kas saņēma attiecīgo atbalstu. Ar tā 1. pantu ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu atbalsta režīms, ko Itālijas Republika īstenoja nodokļu atlaides veidā par labu specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem. Tātad apstrīdētais lēmums ir piemērojams objektīvi noteiktās situācijās un tam ir juridiskas sekas attiecībā uz tādu personu kategoriju, kas ir paredzēta vispārīgā un abstraktā veidā iepriekš minētās judikatūras izpratnē.
Tomēr ir jāatgādina, ka iepriekš 34. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Sardegna Lines
34. un 35. punktā Tiesa nosprieda, ka, tā kā šajā lietā apstrīdētais lēmums uzņēmumu
Sardegna Lines
skāra ne tikai kā uzņēmumu, kas darbojas kuģniecības nozarē Sardīnijā un kas būtu iespējams atbalsta shēmas Sardīnijas amatniekiem saņēmējs, bet arī kā faktisku tāda individuālā atbalsta saņēmēju, kurš piešķirts atbilstoši šai atbalsta shēmai un kuru Komisija uzdevusi atgūt, šis lēmums to skāra individuāli un prasība pret šo lēmumu ir pieņemama (Pirmās instances tiesas 2007. gada 20. septembra spriedums lietā
T-136/05
Salvat père & fils
u.c./Komisija, Krājums, II-4063. lpp.
, 69. punkts).
Tādēļ ir jāpārbauda, vai
Fineco
ir faktiska individuālā atbalsta, kas piešķirts atbilstoši nozares atbalsta shēmai un ko Komisija ir uzdevusi atgūt, saņēmēja.
Nav strīda par to, ka
Fineco
ir noguldījumu pārvaldības sabiedrība un ka šajā sakarā tā pārvalda divus kopējos fondus, kuru specializācija ir maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijas, proti,
Fineco AM Small Cap Italy
un
Fineco Small Cap Europe
, uz kuriem attiecas DL 269/2003 12. pants. Kā šo fondu pārvaldītājai tai ir jāmaksā aizvietojošais nodoklis, kas ir paredzēts šajā tiesību normā, līdz ar ko tā saņem aplūkojamo atbalstu, kura atmaksāšana tiek pieprasīta. Pārējā daļā Komisija tiesas sēdē atzina, ka
Fineco
jau ir piemērojusi šo pasākumu un principā uz to attiecas rīkojums par atgūšanu.
Līdz ar to
Fineco
ir faktiskā individuālo atbalstu, kuru ir pieprasīts atgūt, saņēmēja. Tātad to apstrīdētais lēmums skar individuāli.
Runājot par to, vai lēmums skar
Fineco
tieši tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 3. panta 2. punkts uzliek pienākumu Itālijas Republikai īstenot nepieciešamos pasākumus valsts atbalsta atgūšanai, kas minēti šī paša lēmuma 1. pantā, ir jāuzskata, ka šis lēmums skar
Fineco
tieši (šajā sakarā skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sardegna Lines
, 36. punkts, un iepriekš 48. punktā minēto spriedumu lietā
Salvat père & fils
u.c./Komisija, 75. punkts).
No judikatūras izrietošie divi tiešas skaršanas kritēriji, proti, pirmkārt, tas, ka attiecīgam tiesību aktam ir jābūt tādam, kas rada tiešas sekas attiecībā uz personas tiesisko stāvokli, un, otrkārt, tas, ka minētais akts neparedz rīcības brīvību tā adresātam, kurš ir atbildīgs par tā īstenošanu, šajā lietā ir izpildīti (iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
Salvat père & fils
u.c./Komisija, 76. punkts).
Tādējādi
Fineco
prasība ir jāatzīst par pieņemamu.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apvienībai, kurai ir jāaizsargā uzņēmumu kopējās intereses, principā ir tiesības celt prasību atcelt Komisijas galīgo lēmumu par valsts atbalstiem tikai tad, ja to var darīt arī attiecīgie uzņēmumi individuālā kārtā vai ja tā ir personīgi ieinteresēta prāvas iztiesāšanā, it īpaši tādēļ, ka ar tiesību aktu, kuru tiek lūgts atcelt, ir skarts tās kā sarunu dalībnieces statuss (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. septembra spriedumu lietā
T-55/99
CETM
/Komisija,
Recueil
, II-3207. lpp.
, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
Piemērojot šo judikatūru, ņemot vērā, ka
Assogestioni
pienākums ir aizsargāt savu biedru kolektīvās intereses un ka vismaz viens no tiem, proti,
Fineco
, drīkst apstrīdēt lēmumu,
Assogestioni
prasība arī ir pieņemama.
Par lietas būtību
1.
Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz EKL 253. un 88. panta kombinēto noteikumu pārkāpumu apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas pretrunīga rakstura vai nepietiekama pamatojuma dēļ
Lietas dalībnieku argumenti
Šī pamata pirmajā daļā prasītājas būtībā norāda apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas pretrunīgo raksturu vai nepietiekamu pamatojumu attiecībā uz selektīvās priekšrocības pastāvēšanu.
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums ir pretrunā argumentiem lēmumā uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru (turpmāk tekstā — “lēmums uzsākt procedūru”). Šajā pēdējā lēmumā Komisija atsaucoties uz specializēto ieguldījumu uzņēmumu tiešu priekšrocību nodokļa samazinājuma veidā. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pēc savas sākotnējās nostājas apstiprināšanas ierosinot jaunu argumentu, ka aplūkojamais pasākums ietver specializēto ieguldījumu uzņēmumu netiešu priekšrocību, kuru veidojot to līdzekļu un komisijas maksas palielināšanās.
Otrkārt, lēmumā uzsākt procedūru un apstrīdētā lēmuma 36. apsvērumā apstiprinot, ka aplūkojamais pasākums ietver netiešu priekšrocību specializēto ieguldījumu uzņēmumiem, Komisija uzreiz nonākot pretrunā apstrīdētā lēmuma 37. apsvērumam, jo atbalsta saņēmēji vairs neesot specializētie ieguldījumu uzņēmumi, bet
SICAV
un
SGE
. Tomēr šajā gadījumā nav nekādas nozīmes tam, ja tiek noteikts, vai
SICAV
un ieguldījumu uzņēmumi, kuriem nav sabiedrības formas, ir uzņēmumi. Tomēr pretrunīgā veidā apstrīdētā lēmuma 38. apsvērumā Komisija atkal esot atgādinājusi, ka pat specializētie ieguldījumu uzņēmumi, kuriem nav sabiedrības formas, esot uzņēmumi. Apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā Komisija arī apstiprinot, ka tie konkurē ar citiem finanšu uzņēmumiem. Tādējādi Komisija esot sajaukusi kolektīvo ieguldījumu uzņēmumus ar noguldījumu pārvaldības sabiedrībām.
Šī neskaidrība tiekot atkārtota iebildumu rakstā, kura 149. punktā Komisija ieguldījumu uzņēmumus nolīgumu formā kvalificē kā uzņēmumus, lai gan tā šī paša raksta 130. punktā apgalvoja, ka tā nekad šādi nekvalificējot fondus, kuriem nav juridiskas personas statusa.
Treškārt, prasījas apgalvo, ka Komisija juridiski nepietiekami pamatojot ekonomiskas priekšrocības pastāvēšanu maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām pat tad, kad apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā tā apraksta šo iespējamo priekšrocību kā tādu, kuru veido “pieprasījuma pēc to akcijām un attiecīgi to līdzekļu palielināšanās”.
Pēc prasītāju domām, šie apsvērumi padarot apstrīdēto lēmumu pretrunīgu un neļaujot ieinteresētajām personām iepazīties ar pieņemtā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt pārbaudi atbilstoši Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrai.
Šī pamata otrajā daļā prasītājas cenšas pierādīt, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums arī esot pretrunīgs un nepietiekams attiecībā uz konkurences traucējuma pastāvēšanu, kas varot ietekmēt tirdzniecību Kopienā.
Pēc prasītāju domām, fakta, ka atbalsta saņēmējas sabiedrības var darboties starptautiskajos tirgos un veikt uzņēmējdarbību tāpat kā citu saimniecisku darbību intensīvas konkurences tirgos, pieminēšana esot tikai šķietams pamatojums. Komisija neesot paskaidrojusi, kāpēc netiešā saimnieciskā priekšrocība, kas ir piešķirta atbalsta saņēmējām sabiedrībām, var traucēt konkurenci, lai gan runa ir par daudzu sabiedrību saņemtajām niecīgajām naudas summām.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru pamats, kas attiecas uz EKL 253. panta pārkāpumu, atšķiras no pamata, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Pirmais pamats, kas attiecas uz pamatojuma trūkumu vai nepietiekamību, nozīmē būtisku formas prasību pārkāpumu EKL 230. panta nozīmē un ir absolūts pamats, kas Kopienu tiesai ir jāizskata, bet otrais pamats, kas attiecas uz lēmuma likumību, nozīmē ar Līguma piemērošanu saistīto materiālo tiesību normas pārkāpumu tā paša EKL 230. panta nozīmē un to var izskatīt vienīgi pēc prasītāja lūguma. Pienākums norādīt pamatojumu tādējādi atšķiras no pamatojuma pamatotības (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā
C-367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I-1719. lpp.
, 67. punkts; spriedums lietā
C-17/99 Francija/Komisija,
Recueil
, I-2481. lpp.
, 35. punkts, un spriedums lietā
C-159/01 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-4461. lpp.
, 65. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-158/99
Thermenhotel Stoiser Franz
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1. lpp.
, 97. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā paredzētais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgajam tiesību akta veidam un tam skaidri un nepārprotami jāatspoguļo tās iestādes sniegtais pamatojums, kura tiesību aktu pieņēmusi, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir pieņemtā pasākuma pamatojums, un lai kompetentā tiesa varētu veikt kontroli. Prasība sniegt pamatojumu jāizvērtē atkarībā no apstākļiem katrā gadījumā. Pamatojumam nav jāietver visi atbilstīgie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē ne tikai pēc tā formulējuma, bet arī saistībā ar citiem apstākļiem, kā arī juridisko normu kopumu, kas reglamentē attiecīgo jomu. It īpaši Komisijai nav pienākuma izteikt viedokli par visiem argumentiem, ko tai paudušas ieinteresētās personas, bet pietiek ar to, ka tā izklāsta faktus un juridiskos apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma struktūrā (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā
T-198/01
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, Krājums, II-2717. lpp.
, 59. un 60. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt valsts atbalsta režīma gadījumā Komisija var aprobežoties tikai ar vispārējo minētā režīma īpašību pārbaudi, tai neesot pienākuma pārbaudīt katru atsevišķo pieteikumu (Tiesas iepriekš 34. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Sardegna Lines
, 51. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
C-278/00 Grieķija/Komisija,
Recueil
, I-3997. lpp.
, 24. punkts), lai pārbaudītu, vai šis režīms ietver atbalsta elementus.
Ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums ir pietiekami pamatots dažādajos norādītajos aspektos.
Par pirmo pamata daļu, kas saistīta ar selektīvas priekšrocības esamības pamatojumu
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma izklāsta 15.–22. punktā, Komisija aplūkojamā pasākuma aprakstā izklāsta, ka ieguldījumu uzņēmumi var darboties vai nu kā nolīguma ieguldījumu fondi bez juridiskās personas statusa, kuru pārvalda
SGE
, kā korporatīvi ieguldījumu fondi sabiedrības formā (piemēram,
SICAV
), vai arī kā pensiju fondi (13. apsvērums).
Kad tā apraksta iemeslus, kas pamato procedūras uzsākšanu, Komisija apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumā norāda, ka, apšaubot iespējamo atbalsta pastāvēšanu par labu specializētajiem ieguldījuma uzņēmumiem, tā ir uzskatījusi, ka tie ir “uzņēmumi” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē tādā veidā, ka tie ir vai nu sabiedrības formā, vai arī tos veido atsevišķi aktīvi, kurus pārvalda uzņēmumi, kas konkurē ieguldījumu tirgū.
Apstrīdētā lēmuma 35. apsvērumā Komisija norāda savu atbalsta vērtējumu, paziņojot, ka nodokļa atvieglojums ieguldītāju labā ir uzskatāms par valsts atbalstu gan specializēto ieguldījumu uzņēmumiem, gan maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder šiem uzņēmumiem.
Atbilstoši šim iedalījumam tā tālāk sadala savu pārbaudi, apstrīdētā lēmuma 36.–41. apsvērumu veltot selektīvai priekšrocībai specializēto ieguldījumu uzņēmumu labā un 42. un 43. apsvērumu veltot selektīvai priekšrocībai maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību labā.
Attiecībā uz specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem Komisija apstrīdētā lēmuma 36. apsvērumā atgādina, ka dažos gadījumos ieguldījumu uzņēmumi ir uzņēmumi EKL 87. panta izpratnē un līdz ar to tie var saņemt DL 269/2003 12. pantā paredzēto nodokļu atvieglojumu. Komisija precizē, ka, lai gan ieguldījumu uzņēmumi nesaņem tieši to akcionāriem piešķirto nodokļu atvieglojumu, tie tomēr no tā gūst netiešu ekonomisku labumu, ņemot vērā, ka aplūkojamais pasākums liek akcionāriem iegādāties šo specializēto uzņēmumu daļas, sniedzot tiem papildu līdzekļus un ieņēmumus no komisijas maksas par pārvaldību un akciju iegādi.
Apstrīdētā lēmuma 37. apsvērumā Komisija ņem vērā Itālijas iestāžu norādi, ka specializētie ieguldījumu uzņēmumi, kuri ir aplikti ar samazināto nodokļa likmi saskaņā ar DL 269/2003 12. pantu, ir vienkārši īpašuma kopums un tādēļ nevar principā tikt uzskatīti par uzņēmumiem atbilstoši Līguma 87. pantam. Tā tomēr norāda, ka dažos gadījumos ieguldījumu uzņēmumi pēc formas ir sabiedrības un tādējādi tie var izmantot individuālas priekšrocības. Komisija tāpat uzsver, ka citus ieguldījumu uzņēmumus bez juridiskās personas statusa pārvalda uzņēmumi, kas konkurē ar citiem noguldījumus pārvaldošiem uzņēmējiem, un ka tādējādi šie uzņēmumi var saņemt priekšrocības.
Komisija turpina, apstrīdētā lēmuma 38. apsvērumā apgalvojot, ka, viņasprāt, specializētie ieguldījumu uzņēmumi neatkarīgi no tā, vai tiem ir sabiedrības forma, veic ekonomisku darbību un Līguma 87. panta 1. punkta izpratnē ir uzņēmumi. Tā uzskata, ka to apstiprina Tiesas judikatūra pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā — “PVN”) jomā, no kuras izriet, ka
SICAV
darījumi, kas ir saistīti ar kolektīviem ieguldījumiem pārvedamos vērtspapīros, uzskatāmi par nodokļu maksātāju veiktu ekonomisku darbību saskaņā ar direktīvu par PVN.
Apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā no iepriekš minētā Komisija secina, ka nodokļu priekšrocības ieguldītājiem specializētajos ieguldījumu uzņēmumos ietekmē arī pašus uzņēmumus, ja tiem ir akciju sabiedrības forma, vai uzņēmējsabiedrības, ko pārvalda šie uzņēmumi, ja tiem ir nolīguma forma.
Apstrīdētā lēmuma 40. apsvērumā Komisija izklāsta, ka selektivitātes nosacījums ir izpildīts tāpēc, ka aplūkojamais pasākums paredz īpašu nodokļa samazinājumu un attiecas tikai uz specializētajiem ieguldījuma uzņēmumiem un to pārvaldības sabiedrībām. Tā piebilst, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tas, ka priekšrocība ir tikai netieša, nevar izslēgt valsts atbalsta pastāvēšanu.
Visbeidzot, Komisija apstrīdētā lēmuma 41. apsvērumā secina, ka aplūkojamais pasākums sniedz īpašas netiešas priekšrocības specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem un to attiecīgajām pārvaldības sabiedrībām, kaitējot citiem uzņēmumiem, kas piedāvā alternatīvas ieguldījumu formas.
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums ietver specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem piešķirtās netiešās selektīvās priekšrocības pamatojumu. Tajā ir paskaidrots, kādā veidā, pat ja saskaņā ar atšķirīgiem noteikumiem atkarībā no to juridiskās formas, dažādos minētos ieguldījumu uzņēmumus var uzskatīt par tādiem, kas veic saimniecisko darbību, un tos kvalificēt kā uzņēmumus EKL 87. panta izpratnē. Priekšrocības saņēmējs uzņēmums ir vai nu pats ieguldījumu uzņēmums, kuram ir sabiedrības forma, vai arī uzņēmums, kas to pārvalda, ja ieguldījumu uzņēmumam ir nolīguma forma.
Prasītājas tomēr norāda dažādas pretrunas apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka pretruna lēmuma pamatojumā ir pienākuma, kas izriet no EKL 253. panta, pārkāpums, kurš var ietekmēt konkrētā akta spēkā esamību, ja tiek pierādīts, ka šīs pretrunas dēļ akta adresāts nav varējis uzzināt visu vai daļēju patieso lēmuma pamatojumu un ka tāpēc akta visa rezolutīvā daļa vai daļa no tās nav juridiski pamatota (Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā
T-65/96
Kish Glass
/Komisija,
Recueil
, II-1885. lpp.
, 85. punkts).
Pirmkārt, runājot par minētajām pretrunām starp apstrīdētā lēmuma un lēmuma uzsākt procedūru motīvu daļu, ir jākonstatē, ka atšķirība starp šiem diviem lēmumiem, pat ja pieņem, ka tā ir pierādīta, nenozīmē, ka prasītājas nevar iepazīties ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu, kas ir tajā norādīts.
Turklāt, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktu, lēmumā uzsākt procedūru ir apkopoti atbilstošie faktu un tiesību elementi, ieskaitot Komisijas iepriekšēju novērtējumu un iemeslu izklāstu, kas ļauj apšaubīt pasākumu saderību ar kopējo tirgu. Pati formālā pārbaudes procedūra atļauj padziļināt un paskaidrot jautājumus, kas ir uzdoti lēmumā uzsākt procedūru. No Regulas Nr. 659/1999 7. panta izriet, ka šīs procedūras beigās Komisijas analīze var mainīties, jo tā galu galā var izlemt, ka pasākums nav valsts atbalsts vai ka šaubas par tā nesaderību ir kliedētas. No tā izriet, ka galīgais lēmums var atšķirties no lēmuma uzsākt procedūru, bet tomēr neapšauba galīgo lēmumu.
Katrā ziņā šajā lietā nav konstatēta pretruna starp lēmumu uzsākt procedūru un apstrīdēto lēmumu nedz attiecībā uz attiecīgo priekšrocību, nedz attiecībā uz atbilstošajiem ieguldījumu uzņēmumiem.
Runājot par aplūkojamā pasākuma sniegto netiešo priekšrocību specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, Komisija kopš lēmuma uzsākt procedūru uzskatīja, ka tā var izpausties tādējādi, ka, palielinot to ienākumus pēc nodokļu atskaitīšanas, šo uzņēmumu akcionāriem tika radīta labvēlīga situācija. Šo novērtējumu nevar atzīt par pretēju tam, kas ir apstrīdētā lēmuma 36. apsvērumā, ka specializētie ieguldījumu uzņēmumi gūst netiešu priekšrocību no aplūkojamā pasākuma, “tā kā nodokļu samazinājumi ieguldījumiem specializētajos uzņēmumos veicina akcionārus iegādāties daļas šajos uzņēmumos, nodrošinot šiem uzņēmumiem papildu līdzekļus un ienākumus komisijas maksu un iegādāto daļu formā”. Turklāt tas, ka Komisija apstrīdētājā lēmumā nepārņēma iebildumu par tiešu priekšrocību piešķiršanu specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, samazinot nodokli, nav uzskatāms par pretrunu.
Tāpat attiecībā uz šiem ieguldījumu uzņēmumiem prasītājas kļūdaini norāda, ka šie saņēmēji ir nevis specializētie ieguldījumu uzņēmumi, bet ieguldījumu organizācijas sabiedrību formā un, ja šīm organizācijām ir kopējo fondu forma, tos pārvaldošās sabiedrības.
Pirmkārt, specializētie ieguldījumu uzņēmumi atbilstoši apstrīdētajam lēmumam jāturpina uzskatīt par aplūkojamā pasākuma saņēmējiem, pat ja tajā ir precizēts, ka tie kā uzņēmumi ir atbalsta saņēmēji tad, ja tiem ir sabiedrības forma, vai ja tie saņem atbalstu caur tos pavaldošām sabiedrībām gadījumā, kad tie ir izveidoti nolīguma formā (39. apsvērums).
Otrkārt, lēmumā uzsākt procedūru Komisija jau norādīja, ka specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem piemērotie nodokļu samazinājumi varēja radīt labvēlīgu situāciju arī šādus fondus pārvaldošām sabiedrībām, kuras arī ir uzņēmumi EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Pēc tam prasītājas norāda uz dažādām neprecizitātēm un pretrunām paša apstrīdētā lēmuma motīvu daļā.
Attiecībā uz, pirmkārt, aplūkojamā pasākuma saņēmējiem un to uzņēmumu statusu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē — no apstrīdētā lēmuma 35. apsvēruma skaidri izriet, ka Komisija ir uzskatījusi šo pasākumu par valsts atbalstu specializēto ieguldījuma uzņēmumu labā un maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību, kuru akcijas pieder šiem uzņēmumiem, labā.
Runājot par specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem, no 13. un 37. apsvēruma izriet, ka tiem var būt vairākas formas, proti, būtībā šeit mūs interesē ieguldījumu fondu nolīguma forma bez juridiskas personas statusa, ko pārvalda
SGE
, vai ieguldījumu fondu sabiedrības forma, piemēram,
SICAV
.
Attiecīgi ir loģisks Komisijas apstiprinājums apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā, ka aplūkojamais pasākums sniedz priekšrocības specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, ja tiem ir sabiedrības forma, vai uzņēmumiem, kas pārvalda šos uzņēmumus, ja tiem ir nolīguma forma. Saskanīgā veidā tā noslēdz savu pārbaudi par ieguldījumu uzņēmumiem, kas ir izveidoti dažādās formās, atkārtojot, ka apstrīdētā lēmuma 41. apsvērumā aplūkojamā priekšrocība tiek piedāvāta gan ieguldījumu uzņēmumiem, gan tos pārvaldošām sabiedrībām.
Tātad prasītājas — viena no viņām — kā divu fondu pārvaldītāja, kuru skar minētais pasākums, un otra no viņām — kā apvienība, kas pārstāv šādas pārvaldības sabiedrības, varēja uzzināt apstrīdētā lēmuma pamatojumu un izprast, kādā veidā lēmums tos skar.
Šo secinājumu neatspēko iespējamā pretruna, kas it kā esot apstrīdētā lēmuma 38. apsvērumā.
Atsaucoties uz Tiesas judikatūru jautājumā par
SICAV
aplikšanu ar nodokļiem, šis apsvērums acīmredzami pierāda to, ka šīs pēdējās ir uzņēmums. Tomēr, pat ja šis pierādījums no dažādiem viedokļiem varētu šķist apstrīdams vai neviennozīmīgs, pirmkārt, tas attiecas uz
SICAV
un nevis uz prasītājām un, otrkārt un galvenokārt, šis apsvērums ir jāizvieto tā kontekstā un jāaplūko kopā ar apstrīdēto lēmumu un tā rezolutīvo daļu, kam tas pats par sevi nav būtisks pamatojums. Tādējādi šis apsvērums nav uzskatāms par tādu, ar ko var atspēkot apgalvojumu, ka prasītājas varēja secināt apstrīdētā lēmuma pamatojumu, kas cita starpā izriet no 13., 29., 36., 37., 39. un 41. apsvēruma.
Attiecībā, otrkārt, uz selektīvas priekšrocības, kas tika piešķirta maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializēto ieguldījumu uzņēmumiem, pamatojuma neesamību, jākonstatē, ka Komisija tam velta apstrīdētā lēmuma 42. un 43. apsvērumu.
Apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā Komisija izklāsta, ka priekšrocība šīm sabiedrībām rodas no tā, ka palielinās pieprasījums pēc to akcijām un palielinās to līdzekļi. Komisija noraida argumentu, ka tās nesaņēma nekādas priekšrocības, jo fondi un ieguldītāji vispirms cenšas palielināt savu peļņu. Komisija uzskata, ka labvēlīgāka attieksme nodokļu jautājumos padara ieguldījumu pievilcīgāku, tādējādi sniedzot lielākus līdzekļus minētajām sabiedrībām pat bez papildu centieniem no šo sabiedrību puses saņemt priekšrocības.
Tālāk apstrīdētā lēmuma 43. apsvērumā Komisija noraida argumentu, ka šis pasākums ir vispārējās fiskālās politikas pasākums, ar kuru tiek palielināts maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību kapitāls, un tādējādi tas neietilpst tiesību normu par valsts atbalstiem piemērošanas jomā.
Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā ir sniegusi skaidru pamatojumu tam, ka pastāv selektīva priekšrocība par labu maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem. Turklāt šajā sakarā prasītājas apstrīd sniegtā pamatojuma pamatotību, uz kuru nevar atsaukties šī izvirzītā pamata par pamatojuma neesamību ietvaros saskaņā ar iepriekš šī sprieduma 66. punktā minēto judikatūru.
Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro šī pamata daļu, kas balstās uz konkurences traucējuma, kas var ietekmēt tirdzniecību Kopienā, esamības pamatojuma neesamību
Jāatgādina, ka, kaut arī Komisijai ir pienākums sava lēmuma pamatojumā minēt vismaz tos apstākļus, kādos atbalsts ir piešķirts, ja tie ļauj pierādīt, ka atbalsts var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm, tai tomēr nav jāaplūko jau piešķirto atbalstu faktiskā ietekme. Šāda prasība dalībvalstīm, kas izmaksā nelikumīgus atbalstus, dotu priekšrocības salīdzinājumā ar dalībvalstīm, kas paziņo par atbalstiem projekta stadijā (iepriekš šī sprieduma 67. punktā minētais spriedums lietā
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, 215. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, nešķiet, ka Komisija šajā lietā nebūtu izpildījusi savu pienākumu pietiekami pamatot apstrīdēto lēmumu.
Tā velta trīs apstrīdētā lēmuma apsvērumus šī pasākuma ietekmes uz konkurenci pārbaudei, pirmkārt, paskaidrojot, kādā veidā, pēc tās domām, šis pasākums traucē konkurenci un ietekmē tirdzniecību Kopienā, un, otrkārt, atbildot uz konkrētu kritiku, kas ir izteikta apstrīdētā lēmuma pieņemšanu izraisījušajā procedūrā.
Apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā Komisija izklāsta, ka šis pasākums var traucēt konkurencei starp uzņēmumiem un ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, ņemot vērā, ka “uzņēmējsabiedrības, kas saņem atbalstu, darbojas starptautiskā tirgū un veic komerciālu un citu ekonomisku darbību spēcīgas konkurences apstākļos”. Tā piebilst, ka specializētie ieguldījumu uzņēmumi “konkurē ar citiem finanšu uzņēmumiem un darbojas brīvā tirgū, kam raksturīgi aktīvi sakari [tirdzniecība] Kopienas robežās”, un ka dažas maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrības darbojas jomās, kurās notiek tirdzniecība starp dalībvalstīm.
46. apsvērumā Komisija noraida argumentu par nelielajām fiskālajām izmaksām, kuras aplūkojamais pasākums ierobežojot, un ierobežoto specializēto uzņēmumu skaitu, kas darbojās 2004. gadā, uz kuru attiecas Komisijas uzsāktā procedūra par aplūkojamo pasākumu. Šajā sakarā tā atgādina, pirmkārt, pastāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai pat neliels valsts atbalsts ietekmē konkurenci. Tā uzsver, otrkārt, ka Itālijas Republika neizslēdz, ka šim pasākumam nākotnē var būt daudz nozīmīgāka ekonomiska ietekme. Tā piebilst, ka šī pasākuma ierobežoto ietekmi var paskaidrot ar tā ātro iedarbību uz uzņēmēju rīcību. Visbeidzot, Komisija norāda, ka Itālijas Republikas sniegtie dati neļauj secināt to, ka individuālo atbalsta saņēmēju iegūtās priekšrocības no šī pasākuma paliek
de minimis
atbalsta robežās.
No tā Komisija apstrīdētā lēmuma 47. apsvērumā secina, ka šis pasākums “izmaina (attiecībā uz ieguldītājiem piemērotajiem nodokļu režīmiem) konkurences stāvokli tiem uzņēmumiem, kas veic komercdarbību, jo tie darbojas brīvās starptautiskās konkurences apstākļos”.
Tātad apstrīdētā lēmuma pamatojums ļauj prasītājām un Kopienu tiesai iepazīties ar iemesliem, kādēļ Komisija ir uzskatījusi, ka EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi attiecībā uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences traucējumu šajā lietā bija izpildīti.
Prasītājas nevar pārmest Komisijai, ka tā precīzi nepārbaudīja konkrēto apstrīdētā atbalsta ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurenci. Komisijai nebija pienākuma veikt ekonomisku analīzi par reālo attiecīgā tirgus situāciju, atbalsta saņēmēju uzņēmumu tirgus daļām, konkurējošo uzņēmumu situāciju un attiecīgo pakalpojumu sniegšanas biežumu starp dalībvalstīm, jo tā bija paskaidrojusi, kādā veidā apstrīdētie atbalsti traucē konkurenci un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm. Attiecībā uz nepaziņoto atbalstu — Komisijai nebija pienākuma pierādīt tā patieso ietekmi (šajā sakarā skat. iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā
CETM
/Komisija, 102. un 103. punkts).
Tādējādi pirmā pamata otrā daļa, kas balstās uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma nesniegšanu attiecībā uz aplūkojamā pasākuma ietekmi uz konkurenci un tirdzniecību Kopienā, nav pamatota.
Līdz ar to ir jānoraida viss pirmais pamats.
2.
Par otro pamatu, kas balstās uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo pasākums neesot valsts atbalsts
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otrā pamata pirmo daļu prasītājas apgalvo, ka aplūkojamais pasākums neesot valsts atbalsts, bet vispārēja rakstura nodokļu pasākums, ņemot vērā, ka tas esot labvēlīgs visiem ieguldījumu uzņēmumu daļu īpašniekiem.
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka nodokļu samazinājums, kas izriet no aplūkojamā pasākuma, esot tieši labvēlīgs ieguldījuma uzņēmumu daļu īpašniekiem. Ārvalstu ieguldījumu uzņēmumu gadījumā šo pasākumu veidojot tiešs ieguldījuma uzņēmumu daļu īpašnieku ienākuma nodokļa likmes samazinājums no 12,5% uz 5%, lai gan Itālijas ieguldījumu uzņēmumu gadījumā šis pats pasākums, iekļaujot aizvietojošā nodokļa likmes samazināšanos, kuru piemēro minētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, uzreiz un tieši atspoguļojas kā daļu īpašnieku saņemamo summu palielināšanās, ko tie iegūst, periodiski sadalot peļņu vai atmaksājot vai atpērkot daļas. Turklāt ieguldījumu uzņēmumu līdzekļu palielināšanās esot izdevīga tikai to īpašniekiem, nevis pārvaldes sabiedrībām.
SICAV
gadījumā prasītājas norāda, ka komisijas maksas par to kapitāla pārvaldību netika palielinātas, jo
SICAV
uzdod citiem pārvaldes uzņēmumiem veikt to kapitāla pārvaldību. Attiecībā uz specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir ārpus Itālijas, prasītājas uzskata, ka komisijas maksa par pārvaldību esot proporcionāla uzņēmējdarbības bruto ienākumiem, neatskaitot aizvietojošo nodokli, jo uz šiem ieguldījuma uzņēmumiem neattiecoties aizvietojošais nodoklis uzņēmējdarbības ienākumiem.
Otrkārt, prasītājas norāda, ka minētie daļu īpašnieki parasti esot privātpersonas un nevis uzņēmumi, tādējādi apstrīdētajā lēmumā kļūdaini esot pieņemts, ka šis pasākums ir valsts atbalsts.
Ar otrā pamata otro daļu prasītājas apgalvo, ka
SICAV
un
SGE
nesaņemot nekādu ekonomisku selektīvu priekšrocību no nodokļu samazināšanas, kas tika ieviesta ar aplūkojamo pasākumu.
Prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka minētā nodokļu samazināšana pati par sevi nevarēja uzņēmumiem, kas pārvalda specializētos ieguldījumu uzņēmumus, nodrošināt papildu komisijas maksu. Pat pieņemot, ka ar šo pasākumu varēja iedrošināt specializēto ieguldījuma uzņēmumu daļu iegādi, tos pārvaldošās sabiedrības ne vienmēr no tā gūtu labumu. Specializēto ieguldījuma uzņēmumu daļu iegāde varēja izraisīt nespecializēto ieguldījuma uzņēmumu daļu atsavināšanu. Ja ieguldījumu uzņēmumus pārvaldītu tā pati
SGE
, tad saņemtās komisijas maksas par pārvaldi palielināšanās tika kompensēta ar tās komisijas maksas samazināšanu, ko iekasē par nespecializēto ieguldījuma uzņēmumu pārvaldi. Netiešas ekonomiskas priekšrocības esamība attiecīgajām sabiedrībām nekad neesot pierādīta.
Turklāt prasītājas norāda, ka Komisijas praksē ieguldījumu organizācijām un fondiem labvēlīgi pasākumi neizpaužas kā valsts atbalsts tās pārvaldošiem uzņēmumiem. Turklāt prasītājas norāda, ka komisijas maksa par pārvaldi ir
SICAV
izdevumi un nevis ienākums.
Otrkārt, prasītājas norāda, ka
SICAV
un
SGE
iespējamā piešķirtā priekšrocība nebija selektīva. Apstrīdētajā lēmumā Komisijas aprakstītā priekšrocība esot pieejama visām
SGE
, jo tām esot atļauts dibināt ieguldījumu uzņēmumus atbilstoši aplūkojamajā pasākumā noteiktajiem nosacījumiem. Tāpat pastāvošie fondi vai
SICAV
varēja darboties kā specializētie ieguldījumu uzņēmumi. Jebkurā gadījumā minētās priekšrocības selektīvais raksturs nevarot izrietēt no uzņēmumu, kuri izmanto citus ieguldījumu instrumentus kapitāla uzkrāšanai, nespējas izmantot aplūkojamo pasākumu. Šis viedoklis, pēc prasītāju domām, piešķirtu nepieņemami plašu nozīmi selektivitātes jēdzienam un attiecinātu valsts atbalsta jēdzienu uz samazinātām nodokļa likmēm, kas ir piemērojamas tikai konkrēta veida ieguldījumu instrumentu ieņēmumiem.
Ar otrā pamata trešo daļu prasītājas apstrīd, ka ieguldījumu uzņēmumus var atzīt par uzņēmumiem.
Tās norāda, ka kopējie ieguldījumu fondi esot tikai mantas kopums bez neatkarīgas juridiskas personas statusa. Turklāt, tā kā lēmumā uzsākt procedūru esot pieņemts, ka kopējie fondi neražo preces un nesniedz nekādus pakalpojumus, Komisija nevarēja šos fondus uzskatīt par uzņēmumiem. Turklāt Padomes 2003. gada 3. jūnija Direktīvā 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem (
OV L 157, 38. lpp.
), ienākumi no ieguldījuma uzņēmumu sadalītajiem ienākumiem tiekot uzskatīti par procentiem un nevis par uzņēmuma ienākumiem.
Ar otrā pamata ceturto daļu prasītājas apstrīd, ka šis pasākums esot izraisījis ekonomiskas selektīvas priekšrocības piešķiršanu maza vai vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializēto ieguldījumu uzņēmumiem.
Prasītājas apgalvo, ka būtu grūti iedomāties, ka pasākums ar niecīgu summu, apmēram EUR 600000 apmērā, kuru izmantotu liels skaits sabiedrību — prasītājas norāda apmēram 6900 —, varētu izraisīt ieguldījumu palielināšanos un attiecīgu minēto sabiedrību līdzekļu palielināšanos. Komisija nekādā veidā neesot pierādījusi apstrīdētajā lēmumā norādīto ietekmi.
Katrā ziņā šī pasākuma mērķis neesot palielināt neliela kapitāla uzņēmējsabiedrību līdzekļus, bet rosināt ieguldītājus dažādot savu ieguldījumu paketi.
Assogestioni
skaidri apstrīd vārdus, ko tai piedēvē Komisija apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumā, ka šī pasākuma mērķis bija veicināt minēto sabiedrību kapitalizāciju. Visbeidzot, prasītājas uzsver, ka šī pasākuma rezultātā nesamazinājās izdevumi saistībā ar ieguldījumiem minētajās sabiedrībās, tādējādi tajā nevarot saskatīt valsts atbalstu ieguldījumiem par labu
SGE
.
Pat pieņemot, ka šis pasākums ietver netiešu ekonomisku priekšrocību maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, prasītājas apstrīd šādas priekšrocības selektīvo raksturu, jo šo sabiedrību situācija neesot salīdzināma ar citu kotēto sabiedrību situāciju. Iespējamo priekšrocību, kas esot piešķirta kotētajām maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, tādējādi varētu pamatot ar minētā pasākuma izvirzīto mērķi.
Komisija apstrīd šos prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Otrajā pamatā prasītājas kritizē apstrīdētā lēmuma pamatojumu attiecībā uz aplūkojamā pasākuma saņēmējiem (pirmā daļa), selektīvas priekšrocības piešķiršanu dažādām iespējamo saņēmēju kategorijām (otrā un ceturtā daļa) un dažādu ieguldījumu uzņēmumu kvalifikāciju par uzņēmumiem (trešā daļa). Pirmo un trešo šī pamata daļu ir jāaplūko kopā.
Par aplūkojamā pasākuma saņēmēju noteikšanu un to kvalificēšanu par uzņēmumiem
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 87. pants aizliedz atbalstu, ko piešķir valsts vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem, neatkarīgi no tā, vai ar atbalstu saistītās priekšrocības tiek piešķirtas tieši vai netieši. Tādējādi judikatūrā tiek pieļauts, ka priekšrocība, kas ir tiešā veidā piešķirta konkrētām fiziskām vai juridiskām personām, kuras ne vienmēr ir uzņēmumi, var būt netieša priekšrocība un attiecīgi valsts atbalsts citām fiziskām vai juridiskām personām, kuras ir uzņēmumi (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā
C-156/98 Vācija/Komisija,
Recueil
, I-6857. lpp.
, 22.–35. punkts, un spriedumu lietā
C-382/99 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-5163. lpp.
, 38. un 60.–66. punkts).
Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 35. apsvērumam “nodokļa atvieglojums ieguldītāju labā ir uzskatāms par valsts atbalstu [..] ieguldījumu uzņēmumiem, kas specializējas ieguldījumos maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijās”. Apstrīdētā lēmuma 36. apsvērumā Komisija izklāsta, ka, “lai gan specializētie ieguldījumu uzņēmumi negūst tiešu labumu no nodokļa atvieglojuma, kas tiek piešķirts to akcionāriem, tie saņem vismaz netiešu ekonomisku labumu”. Tā apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā atkārto savu viedokli, ka nodokļu priekšrocība ieguldītājiem, kas veic ieguldījumus specializētajos ieguldījumu uzņēmumos, sniedz priekšrocības pašiem šiem uzņēmumiem.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 42. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskata, ka aplūkojamais pasākums dod netiešu selektīvu priekšrocību maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, palielinot pieprasījumu pēc to akcijām un attiecīgi to līdzekļus.
Līdz ar to no apstrīdētā lēmuma izriet, ka, neapstrīdot, ka akcionāri ir tiešie aplūkojamā pasākuma saņēmēji, Komisija to ir atzinusi par valsts atbalstu tā netiešajiem saņēmējiem, kuri, pēc tās domām, ir specializētie ieguldījumu uzņēmumi un maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrības.
Piemērojot iepriekš šī sprieduma 127. punktā minēto judikatūru, apstāklis, ka šis pasākums nevar būt valsts atbalsts par labu specializēto ieguldījumu uzņēmumu akcionāriem, kā to apgalvo prasītājas, netraucē to šādi kvalificēt attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir tikai netiešie atbalsta saņēmēji. Lai konstatētu, ka pastāv valsts līdzekļu intervence uzņēmuma labā, šim uzņēmumam nav obligāti jābūt tiešajam atbalsta saņēmējam (Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. janvāra spriedums lietā
T-93/02
Confédération nationale du Crédit mutuel
/Komisija, Krājums, II-143. lpp.
, 95. punkts).
Tātad Komisija nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot šo pasākumu attiecībā uz tā netiešajiem saņēmējiem.
No tā izriet, ka prasītāju arguments, ar ko viņi mēģināja pierādīt valsts atbalsta neesamību tiešo šī pasākuma saņēmēju līmenī, ir neefektīvs. EKL 87. panta 1. punkta nosacījumi ir jāizpilda nevis tiešo, bet netiešo saņēmēju līmenī.
Šajā kontekstā pirms analīzes, vai prasītāju labā pastāv priekšrocība, ir jāpārbauda, kā viņas to iesaka trešajā šī pamata daļā, vai Komisija pamatoti ir kvalificējusi dažādus netiešos atbalsta saņēmējus par uzņēmumiem.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā ir nošķirti divi gadījumi (skat. 13., 29., 37. un 39. apsvērumu un šī sprieduma 75., 77., 92. un 93. punktu). Dažos gadījumos šiem ieguldījumu uzņēmumiem ir sabiedrības forma un tie paši var izmantot aplūkojamo priekšrocību kā uzņēmumi. Citos gadījumos minētajiem uzņēmumiem nav juridiskas personas statusa, bet tos pārvalda uzņēmumi, kuriem ir priekšrocības EKL 87. panta izpratnē. Līdz ar to, pat ja specializētie ieguldījumu uzņēmumi, kas ir paredzēti DL 269/2003 12. pantā, būtu, kā apgalvo prasītājas, tikai mantas kopums bez juridiskas personas statusa, atbilstoši apstrīdētajam lēmumam šo priekšrocību netieši saņem tos pārvaldošie uzņēmumi. Tomēr šo fondu nolīguma formā, kuriem nav juridiskas personas statusa, pārvaldošo sabiedrību pastāvēšana un to kvalificēšana par uzņēmumiem netiek apstrīdēta. No tā izriet, ka šis pasākums tomēr rada priekšrocības uzņēmumiem EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Katrā ziņā šajā sakarā ir jāatgādina, ka, runājot šajā lietā par atbalsta režīmu, Komisija varēja tikai pārbaudīt vispārējās šī režīma īpašības un tai nebija pienākuma pārbaudīt katru konkrēto pieteikuma gadījumu (skat. šī sprieduma 68. punktā minēto judikatūru). Tiesa, piemērojot EKL 87. panta 1. punktu atbalsta režīmam, ir nospriedusi, ka pietiek ar to, ka tas ir labvēlīgs konkrētiem uzņēmumiem, un šo atzinumu nevar atspēkot ar to, ka tas ir labvēlīgs arī tiem atbalsta saņēmējiem, kas nav uzņēmumi (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā
C-66/02 Itālija/Komisija, Krājums, I-10901. lpp.
, 91. un 92. punkts). Līdz ar to Komisija tikai varēja pierādīt, ka dažos gadījumos ieguldījumu sabiedrības ir uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 36. apsvērums).
Tātad šī otrā pamata pirmā un trešā daļa nav pamatota.
Par selektīvas priekšrocības pastāvēšanu par labu specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem vai tos pārvaldošiem uzņēmumiem
Jāatgādina, ka par atbalstu tiek uzskatīti tādi pasākumi, kas dažādā veidā atvieglo izmaksas, kuras parasti jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kam līdz ar to, kaut arī šie pasākumi nav subsīdijas vārda tiešajā nozīmē, ir subsīdiju raksturs un ietekme (citu starpā skat. Tiesas 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā
C-75/97 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I-3671. lpp.
, 23. punkts, un spriedumu lietā
C-387/92
Banco Exterior de España
,
Recueil
, I-877. lpp.
, 13. punkts).
No apstrīdētā lēmuma 36. apsvēruma izriet, ka specializētie ieguldījumu uzņēmumi saņem netiešu priekšrocību, ņemot vērā, ka nodokļa par ieguldījumiem specializētajos uzņēmumos samazināšana rosina akcionārus iegādāties to kapitāla daļas, sniedzot šiem pēdējiem papildu līdzekļus un ienākumus no komisijas maksas par pārvaldību un pirkumu. Apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā Komisija atkārto, ka pieprasījuma pēc specializēto ieguldījumu uzņēmumu daļām paaugstināšanās izraisa komisijas maksas par pārvaldību un iekasēto summu par daļu iegādi, ko saņem šie uzņēmumi vai tos pārvaldošie uzņēmumi, palielināšanos.
Tomēr prasītājas apstrīd pat to, ka šāda priekšrocība par labu specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem un tos pārvaldošiem uzņēmumiem pastāv.
Runājot par argumentu, ka tikai specializētos ieguldījumu uzņēmumus pārvaldošo uzņēmumu prasme ļauj tiem saņemt papildu komisijas maksu, ir pietiekami konstatēt, ka šis pasākums ir paredzēts, lai rosinātu ieguldītājus pirkt šī veida ieguldījumu uzņēmumu daļas, kam piekrīt arī prasītājas. Tā kā netika apstrīdēts, ka komisijas maksa tiek maksāta proporcionāli attiecīgajiem apmēriem, daļu pirkumu darījuma laikā un/vai par fondu pārvaldību, pat ja noteikumi var atšķirties, nopirkto daļu skaita palielināšanās noteikti izraisīs komisijas maksas par pārvaldību un par daļu pirkumu, ko saņem šie uzņēmumi vai tos pārvaldošie uzņēmumi, palielināšanos, ko apstiprina arī Komisija apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumā. Tātad prasītāju arguments nav pamatots.
Attiecībā uz argumentu par kompensāciju starp iespējamo saņemtās komisijas maksas, ko iekasē par specializēto ieguldījumu uzņēmumu pārvaldību, palielināšanos un komisijas maksas, ko iekasē par nespecializēto ieguldījumu uzņēmumu pārvaldību, samazināšanos, pirmkārt, ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 36. apsvērumā ir minējusi gan komisijas maksu par pārvaldību, gan komisijas maksu par daļu pirkumu. Katrā ziņā prasītāju argumenti attiecas tikai uz komisijas maksu par pārvaldību. Otrkārt, kaut arī ir iespējams, ka konkrētos gadījumos prasītāju apgalvotā kompensācija notiek komisijas maksas par pārvaldību līmenī, nav norāžu par to, ka tai būtu automātisks raksturs un tā visos gadījumos atceltu priekšrocību, ko piešķir šis pasākums.
Katrā ziņā tas, ka aplūkojamā pasākuma piešķirtā priekšrocība dažreiz var tikt iznīcināta, pats par sevi nevar atcelt tās kvalificēšanu par priekšrocības saskaņā ar EKL 87. panta 1. punktu. Lai šie uzņēmumi iegūtu priekšrocības EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, abstrahējoties no selektivitātes kritērija, pietiek ar to, ka šis pasākums izraisa pieprasījuma pēc specializēto ieguldījumu uzņēmumu daļām palielināšanos un līdz ar to palielina komisijas maksu par pārvaldību un daļu pirkšanu, ko saņem šie uzņēmumi vai tos pārvaldošie uzņēmumi. Šajā sakarā informācijai par to, vai visu komisijas maksu kopējais skaits, ko šie uzņēmumi saņēma pirms aplūkojamā pasākuma pieņemšanas par visām struktūrām un visiem darījumiem kopā, ir palielinājies un vai tas var vai nevar palielināties, nav nozīmes.
Turklāt ir jāuzsver, ka, kad prasītājas norādīja, ka komisijas maksa par pārvaldību ir
SICAV
izmaksas, jo tās tiek maksātas tās pārvaldošām sabiedrībām, tās apstiprināja Komisijas izvirzīto apgalvojumu, ka, ja specializēto ieguldījumu uzņēmumu vada pārvaldības sabiedrība, tad šī pēdējā gūst labumu no aplūkojamā pasākuma komisijas maksas par pārvaldību un daļu pirkšanu paaugstināšanas (skat. apstrīdētā lēmuma 39. apsvērumu).
Visbeidzot, prasītāju argumenti, kas ir balstīti uz Komisijas lēmumu praksi, nav pārliecinoši. Jāatgādina, ka valsts atbalsta jēdziens ir objektīvs jēdziens, kurš ir jānovērtē tajā dienā, kad Komisija pieņem savu lēmumu (Tiesas 2006. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C-182/03 un C-217/03 Beļģija un
Forum
187/Komisija, Krājums, I-5479. lpp.
, 137. punkts), un kurš kalpo tikai vienam jautājumam, vai valsts pasākums piešķir priekšrocību vienam vai vairākiem konkrētiem uzņēmumiem (Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
T-228/99 un T-233/99
Westdeutsche Landesbank Girozentrale
un
Land Nordrhein-Westfalen
/Komisija,
Recueil
, II-435. lpp.
, 180. punkts). Tātad Komisijas lēmumu praksei šajā jautājumā, par kuru lietas dalībnieki nav vienprātīgi, nav nozīmes.
Tātad neviens no prasītāju norādītajiem argumentiem, apstrīdot priekšrocības esamību par labu specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem vai tos pārvaldošiem uzņēmumiem, nav pamatots.
Tomēr prasītājas apstrīd arī aplūkojamā pasākuma selektivitāti attiecībā uz minētajām sabiedrībām vai uzņēmumiem.
Kā izriet no EKL 87. panta 1. punkta teksta, dalībvalsts piešķirtajai ekonomiskai priekšrocībai ir valsts atbalsta raksturs tikai tad, ja tai ir konkrēta selektivitātes pakāpe un tā sniedz priekšrocības “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”. Lai piemērotu šo noteikumu, ir tikai jānosaka, vai konkrēta juridiska režīma ietvaros valsts pasākums sniedz priekšrocības “konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas atrodas tādā pašā faktiskā un juridiskā situācijā attiecībā uz šī pasākuma izvirzīto mērķi (skat. Tiesas 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā
C-143/99
Adria-Wien Pipeline
un
Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
,
Recueil
, I-8365. lpp.
, 34. un 41. punkts un tajos minētā judikatūra).
Atbilstoši Tiesas judikatūrai šis nosacījums par selektivitāti nav izpildīts tad, ja pasākums, lai arī sniedz priekšrocību tā saņēmējam, tomēr ir pamatots, ievērojot tās sistēmas raksturu vai vispārējo saturu, kurā tas iekļaujas (iepriekš 148. punktā minētais spriedums lietā
Adria-Wien Pipeline
un
Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
, 42. punkts).
Vispirms attiecībā uz specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem sabiedrības formā, kas var paši kā uzņēmumi saņemt minēto priekšrocību (skat. iepriekš šī sprieduma 135. punktu), kā izriet arī no apstrīdētā lēmuma 11.–19. apsvērumā sniegtā apraksta un 40. apsvērumā sniegtā paskaidrojuma, šis pasākums paredz nodokļa samazināšanu “tikai [specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem] un tos pārvaldošām sabiedrībām”. Tā kā šī priekšrocība ir paredzēta tikai skaidri definētiem ieguldījumu uzņēmumiem un tā kā tā atbilst īpašiem nosacījumiem “par sliktu citiem uzņēmumiem, kas piedāvā alternatīvus ieguldījumu veidus” (apstrīdētā lēmuma 41. apsvērums), tā dod priekšroku konkrētiem ieguldījumu uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kas ir tādā pašā faktiskajā un juridiskajā situācijā iepriekš šī sprieduma 148. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tādējādi šis pasākums ir selektīvs EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Šajā sakarā nav pārliecinošs prasītāju arguments, ka priekšrocība, kas izriet no šī pasākuma, ir pieejama visiem ieguldījumu uzņēmumiem, kas atbilst paredzētajiem nosacījumiem, jo tā ir vispārpiemērojams pasākums.
Tikai tas vien, ka priekšrocība var būt labvēlīga visiem ieguldījumu uzņēmumiem, kas atbilst paredzētajiem nosacījumiem, pats par sevi nepierāda šī pasākuma vispārējo raksturu un nenoliedz šī pasākuma selektīvo raksturu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās
T-92/00 un T-103/00
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1385. lpp.
, 58. punkts).
No tā izriet, ka šis pasākums sniedz selektīvu priekšrocību konkrētiem specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem un tam ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts. Šis konstatējums nav atspēkojams ar to, ka šis valsts atbalsta režīms ir labvēlīgs arī tiem saņēmējiem, kas nav uzņēmumi (skat. iepriekš 136. punktu). Šie apsvērumi līdz ar to ir pietiekami jebkurā gadījumā, lai pamatotu otrā pamata otrās daļas noraidīšanu.
Pakārtoti, it īpaši attiecībā uz specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem bez juridiskas personas statusa, ir jānorāda, ka — pēc Komisijas domām — šis pasākums ir labvēlīgs šos uzņēmumus pārvaldošām sabiedrībām, kuru uzņēmumu statuss netiek apstrīdēts (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 37. un 39. apsvērumu). Tomēr ir jāatzīst, ka saskaņā ar šī spriedums 148. punktā minēto judikatūru arī attiecībā uz tām selektivitātes nosacījums ir izpildīts.
Jāuzsver, ka atbalsts var būt selektīvs no EKL 87. panta 1. punkta viedokļa, pat ja tas attiecas uz visu saimniecisko nozari (iepriekš šī sprieduma 136. punktā minētais spriedums lietā Itālija/Komisija, 95. punkts).
Šajā lietā aplūkojamais pasākums attiecas uz finanšu nozari. Tās ietvaros pasākums ir labvēlīgs tikai tiem uzņēmumiem, kuri veic minētos darījumus. Tā kā tas neattiecas uz visiem uzņēmējiem, to nevar uzskatīt par vispārēju nodokļu vai ekonomikas politikas pasākumu. Patiesībā tas atkāpjas no vispārējā nodokļu režīma. Pārvaldošās sabiedrības netieši gūst priekšrocības, kas nav paredzētas šī režīma parastas piemērošanas ietvaros un kuras finanšu nozares uzņēmumi, kuri neveic specializēto ieguldījumu uzņēmumu pārvaldības darbības, nevar izmantot (šajā sakarā skat. iepriekš šī sprieduma 136. punktā minēto spriedumu lietā Itālija/Komisija, 96., 97., 99. un 100. punkts). Līdz ar to aplūkojamais pasākums ir selektīvs arī attiecībā uz specializēto ieguldījumu uzņēmumus pārvaldošām sabiedrībām.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar to, ka konkrētām
SGE
pastāv iespēja izmantot šī pasākuma piešķirtās priekšrocības dažām to veicamajām darbībām, bet ne cita veida darbībām. Katrā ziņā šis pasākums piešķir priekšrocību konkrētām īpašām darbībām, lai gan citas nespecializētas
SGE
tās nesaņem.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šī otrā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par netiešas selektīvas priekšrocības pastāvēšanu par labu kotētajām maza vai vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem
No apstrīdētā lēmuma 42. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskata, ka šis pasākums sniedzot netiešu selektīvu priekšrocību maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem, palielinot pieprasījumu pēc to akcijām un palielinot to līdzekļus, kas ir saistīti ar lielāku ieguldījumu pievilcīgumu.
Prasītājas apstrīd, ka šis pasākums varot izraisīt šādus summu palielinājumus. Šis apgalvojums ne tikai neesot ticams, jo Itālijas Republika esot veltījusi šim pasākumam niecīgu summu salīdzinājumā ar nozīmīgu skarto sabiedrību skaitu, bet tas arī neesot pierādīts apstrīdētajā lēmumā.
Attiecībā uz saistību, ko prasītājas mēģina pierādīt starp šim Itālijas iestāžu pasākumam veltīto summu un maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību skaitu, ir jānorāda, ka tā nevar atspēkot iepriekš apstrīdētajā lēmumā (42. apsvērums) noteikto saistību starp to, ka ieguldījumi šajās sabiedrībās ir kļuvuši pievilcīgāki, un šo sabiedrību līdzekļu palielināšanos.
Šajā sakarā jāuzsver, ka Itālijas Republika ir norādījusi, ka šī pasākuma mērķis ir veicināt maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību tirgus kapitalizāciju salīdzinājumā ar citu Eiropā kotēto sabiedrību kapitalizāciju (apstrīdētā lēmuma 32. apsvērums). Komisija savā atbildē uz repliku šajā lietā pat ir atkārtojusi izvilkumu no Itālijas iestāžu prasības pieteikuma lietā T-424/05, no kura izriet, ka nodokļu samazinājuma piešķiršana institucionāliem ieguldītājiem, kuriem ir interese par maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, samazina pazeminātās kapitalizācijas negatīvo ietekmi uz uzņēmumu attīstības iespējām, jo lielāka kapitalizācija ļauj palielināties sabiedrību izmēram. Protams, prasītājas apgalvo, ka šī pasākuma mērķis nebija palielināt maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību līdzekļus. Tomēr tās uzskata, ka šis pasākums lika ieguldītājiem dažādot savu ieguldījumu paketi, iegādājoties daļas specializētajos ieguldījumu uzņēmumos, kā arī, attiecīgi, rosināt
SGE
paplašināt piedāvājamo preču klāstu. Pat ja šim pasākumam bija nevis tā autora minētais mērķis, bet prasītāju norādītais mērķis, tas tomēr ieguldītājiem padarīja pievilcīgākus ieguldījumus šajās sabiedrībās un, palielinot pieprasījumu pēc to akcijām, tas radīja priekšrocību šīm sabiedrībām.
Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka pasākums, ar ko ieinteresētajiem uzņēmumiem tiek atļauts iegādāties savus pašu fondus ar labvēlīgākiem nosacījumiem, var būt valsts atbalsts (šajā nozīmē skat. iepriekš 127. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, 34. punkts). Tādējādi vienkāršs līdzekļu palielinājums pretēji prasītāju apgalvotajam var būt priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Turklāt prasītāju arguments, ka
SICAV
vai
SGE
darbojas pēc maksimālās peļņas loģikas, nevis pamatojoties uz iespējamo nodokļu samazināšanu, nav pārliecinošs. Pirmkārt, starp šīm divām motivācijām pretrunas nav, jo principā iespējamā nodokļu samazināšana rada peļņu. Otrkārt, ja šis pasākums sasniedz mērķi, ko ir norādījušas prasītājas, — rosināt
SGE
paplašināt to preču piedāvājumu klāstu, tas nozīmē, ka tam šajā gadījumā ir ietekme uz to politiku, tādējādi palielinot pieprasījumu pēc maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijām.
Līdz ar to Komisija pareizi apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā ir secinājusi, ka, tā kā šis pasākums veicina ieguldītāju pieprasījumu pēc maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijām, tas sniedz netiešu priekšrocību šīm sabiedrībām.
Tomēr no iepriekš 148. un 149. punktā minētās judikatūras izriet, ka, pirmkārt, pārbaudīt viena pasākuma selektivitāti nozīmē salīdzināt atbalsta saņēmēju uzņēmumu situāciju ar citiem uzņēmumiem, kas attiecībā uz minētā pasākuma mērķi atrodas līdzīgā faktiskā un juridiskā situācijā, un, otrkārt, priekšrocību veidojošais pasākums neatbilst selektivitātes nosacījumam, ja tas ir pamatots ar tās sistēmas raksturu vai vispārējo saturu, kura sastāvdaļa tas ir.
Prasītājas apgalvo, pirmkārt, ka kotēto maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību situācija neesot salīdzināma ar lielo sabiedrību situāciju un, otrkārt, ka pasākuma attiecināšana tikai uz pirmā veida sabiedrībām neesot selektīvs kritērijs, jo tā esot pamatota ar izvirzīto mērķi.
Runājot par pirmo argumentu, jākonstatē, ka prasītājas nav sniegušas nevienu pierādījumu tam, ka nav iespējams salīdzināt kolektīvo ieguldījumu situāciju sabiedrībās ar mazu un vidēju kapitālu ar ieguldījumu situāciju citās sabiedrībās vai pat ar individuāliem ieguldījumiem. It īpaši tas, ka sabiedrībām ar lielu kapitalizāciju ir liels kapitalizācijas apjoms un ka tām jau ir liela ietekme tirgos un ieguldījumu struktūru ieguldījumu paketēs, neaizliedz tikai šo iemeslu dēļ tās salīdzināt ar maza vai vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām. Turklāt, kad prasītājas norāda, ka aplūkojamais pasākums ir vērsts uz to, lai rosinātu ieguldītājus dažādot savu ieguldījumu paketi un rosinātu
SGE
paplašināt savu piedāvāto preču klāstu, tās netieši pieņem, ka maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību daļas un citu sabiedrību daļas, piemēram, lielas kapitalizācijas sabiedrības, ir tādi ieguldījumi un produkti, kas var būt vienā paketē. Ja šis pasākums ir tāds, ar ko ieguldītāji tiek rosināti līdzsvarot savu paketi, tad, pēc to domām, ieguldījumi maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībās ir salīdzināmi ar ieguldījumiem citās sabiedrībās un tātad tie var būt pievilcīgi, ja pastāv tāda priekšrocība, kādu var sniegt aplūkojamais pasākums.
Attiecībā uz otru argumentu — Komisija to ir pārbaudījusi apstrīdētā lēmuma 43. apsvērumā. Tajā tā uzskata, ka piešķirtā nodokļu priekšrocība nekompensē būtiski atšķirīgu attieksmi nodokļu jomā pret kolektīviem ieguldījumiem maza un vidēja kapitāla sabiedrībās un kolektīviem ieguldījumiem nekotētās sabiedrībās. Šo pasākumu nevar pamatot arī ar tā īpašo mērķi, ņemot vērā, ka mērķis ir tikai paredzēt nodokļa samazinājumu gadījumā, ja tiek ieguldīts specializēto kolektīvo ieguldījumu maza un vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrību akcijās, un ka pats par sevi šis pasākums nav nedz selektīvs, nedz samērīgs ar mērķi veicināt šo sabiedrību kapitalizāciju, bet ka drīzāk tas ir pakārtots nosacījumam, ka ieguldījumi jāveic ar specializēto ieguldījumu uzņēmumu starpniecību.
Prasītājas neiesniedza nekādus pamatojumus savam apgalvojumam, ka šis pasākums ir pamatots ar tā izvirzīto mērķi, proti, pēc prasītāju domām, garantēt, ka ieguldītāji dažādos savas ieguldījumu paketes, iegādājoties specializēto ieguldījumu uzņēmumu daļas, un, pēc Itālijas iestāžu domām, veicināt šo sabiedrību kapitalizāciju. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ja būtu jāuzskata, ka ekonomikas vai rūpniecības politikas mērķa, piemēram, ieguldījumu veicināšanas, izpildes rezultātā selektīvam pasākumam netiek piemērots EKL 87. panta 1. punkts, tad šis noteikums zaudētu jebkādu lietderīgo ietekmi. Tātad saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jākonstatē, ka šī pasākuma izvirzītais mērķis neļauj izvairīties no šī pasākuma kvalificēšanas par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (iepriekš 152. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija, 51. punkts).
Visbeidzot, jānorāda, ka šī daļa, pat ja tā būtu pamatota, nav pietiekama, lai viena pati varētu izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tā attiecas arī uz specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem vai to pārvaldības sabiedrībām.
Tādējādi otrā pamata ceturtā daļa arī nav pamatota, līdz ar to viss otrais pamats ir jānoraida.
3.
Par trešo pamatu, kurš pakārtoti balstās uz EKL 87. panta 2. punkta a) apakšpunkta un EKL 88. panta pārkāpumu, jo Komisija ir atzinusi šo pasākumu par nesaderīgu ar kopējo tirgu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas pakārtoti norāda trešo pamatu gadījumā, ja Pirmās instances tiesa uzskatītu, ka šis pasākums ir valsts atbalsts. Pēc to domām, šis pasākums atbilstot abiem EKL 87. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem. Pirmkārt, tas ir sociāla rakstura pasākums ieguldītāju labā. Otrkārt, tas neradot nekādu diskrimināciju starp valsts un Kopienu finanšu produktiem. Pārbaudāmā pasākuma sociālais raksturs izrietot no tā, ka tā mērķis esot radīt uzņēmumu, kas ļautu maziem noguldītājiem iegādāties sabiedrību akcijas, kuras citādāk tiem būtu grūti pieejamas.
Katrā ziņā Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T-200/04
Regione autonoma della Sardegna
/Komisija (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, II-34.* lpp.), kuru norādīja Komisija, neesot atbilstošs, jo citētajā rindkopā Pirmās instances tiesa esot atbildējusi uz iebildumu, ka nav veikta izmeklēšana.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz to, kā noteikt, pirmkārt, vai atbalsta ieguvējs var atsaukties uz faktiem un dokumentiem, kas Komisijai nebija zināmi līdz tās lēmuma pieņemšanai, un, otrkārt, vai pamati, kas ir balstīti uz šādiem faktiem un dokumentiem, ir pieņemami, ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saskaņā ar EKL 230. pantu celtas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros Kopienas tiesību akta likumība ir jānovērtē, izmantojot to informāciju, kas pastāvēja akta pieņemšanas brīdī. It īpaši Komisijas veiktos sarežģītos novērtējumus var pārbaudīt, izmantojot tikai to informāciju, kas tai bija pieejama novērtējuma veikšanas laikā. Šajā ziņā Komisijai nevar pārmest, ka tā nebija ņēmusi vērā iespējamo informāciju, kas tai būtu varējusi tikt sniegta administratīvās procedūras laikā, bet netika sniegta, jo Komisijai nav pienākuma pēc savas iniciatīvas un ar prognožu palīdzību pārbaudīt, kādi fakti tai būtu varējuši tikt iesniegti (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā
T-217/02
Ter Lembeek
/Komisija, Krājums, II-4483. lpp.
, 82. un 83. punkts un tajos minētā judikatūra).
Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka gadījumā, kad prasītājs ir piedalījies EKL 88. panta 2. punktā paredzētajā formālajā izmeklēšanas procedūrā, tas nevar atsaukties uz Komisijai nezināmiem faktu argumentiem, kurus tas nav darījis zināmus Komisijai formālās izmeklēšanas procedūras laikā. Savukārt nekas neliedz ieinteresētajai personai izvirzīt administratīvās procedūras stadijā neminētu juridisku prasības pamatu pret galīgo lēmumu (skat. šī sprieduma 176. punktā minēto spriedumu lietā
Ter Lembeek
/Komisija, 84. punkts).
Līdz ar to, protams, prasītājas nevar balstīties šajā stadijā uz faktiem, kuri Komisijai nebija zināmi tās lēmuma pieņemšanas laikā un kuri netika darīti tai zināmi izmeklēšanas procedūras laikā. Tomēr tās šīs prasības ietvaros drīkst norādīt EKL 87. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, pat ja tās tieši neapstrīdēja Komisijas vērtējumu lēmumā uzsākt formālās izmeklēšanas procedūru nepiemērot EKL 87. panta 2. un 3. punktā paredzētos izņēmumus.
Pārbaudot šo pamatu pēc būtības, vispirms jāatgādina, ka atkāpe no vispārējā principa par valsts atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu, kas ir noteikta EKL 87. panta 1. punktā un 87. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ir jāinterpretē šauri (šajā sakarā skat. iepriekš šī sprieduma 127. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, 49. punkts).
Apstrīdētā lēmuma 52. apsvērumā skaidri ir noraidīta prasītāju norādītās atkāpes piemērošana.
No EKL 87. panta 2. punkta a) apakšpunkta izriet, ka šīs atkāpes piemērošana ir atkarīga no atbalsta sociālā rakstura, no tā piešķiršanas individuāliem patērētājiem un šajā sakarā arī no diskriminācijas saistībā ar šo produktu izcelsmi neesamības.
Kaut arī netiek apstrīdēts, ka atbalsts ir piešķirts bez diskriminācijas atkarībā no attiecīgo ieguldījumu uzņēmumu nodibināšanas valsts, tas attiecas uz visu to kategoriju ieguldītājiem kopā, kuru nodokļus vai izmaksas tas samazina. Līdz ar to Komisija pamatoti nav pieļāvusi EKL 87. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētās atkāpes piemērošanu.
Trešais pamats tādēļ ir jānoraida.
4.
Par ceturto pamatu, kurš arī pakārtotā veidā balstās uz EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 14. panta pārkāpumu, jo Komisija ir izdevusi rīkojumu atgūt minēto atbalstu no ieguldījumu uzņēmumiem sabiedrības formā un no pārvaldes uzņēmumiem, kuri pārvalda nolīguma formā izveidotos ieguldījumu uzņēmumus
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu, kurš arī ir norādīts pakārtoti, ja Pirmās instances tiesa neatceltu visu apstrīdēto lēmumu, prasītājas lūdz atcelt rīkojumu atgūt valsts atbalstu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ieguldījumu uzņēmumiem sabiedrības formā un uzņēmumiem, kuri pārvalda nolīguma formas ieguldījumu uzņēmumus.
Prasītājas uzskata, ka rīkojuma atgūt valsts atbalstu nelikumība izrietot, pirmkārt, no tā, ka faktiskie šī pasākuma priekšrocību izmantotāji un personas, uz kurām attiecas šis rīkojums atgūt valsts atbalstu, proti, specializētās Itālijas
SICAV
un
SGE
, kuri pārvalda kopējos specializētos fondus, neesot identiski. No EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 14. panta izrietot, ka rīkojums atgūt valsts atbalstu var attiekties tikai uz tiešajiem un faktiskajiem atbalsta saņēmējiem. Komisija apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā esot atzinusi, ka tikai ieguldītāji būs faktiskie pārbaudāmā pasākuma priekšrocību izmantotāji, bet specializētie ieguldījumu uzņēmumi tās saņems tikai netieši.
Prasītājas uzskata par nesamērīgu pieprasīt attiecīgajām
SICAV
un
SGE
atskaitīt summas aizvietojošā nodokļa, kurš tiek piemērots uzņēmējdarbības ienākumiem, samazinājuma apmērā, lai gan priekšrocība, ko tās varēja saņemt, bija iekasētās komisijas maksas palielinājums. Komisijai neesot tiesību pieprasīt tādas summas restitūciju, kura neatbilst uzņēmumu faktiski saņemtajai priekšrocībai. Nosakot atmaksāt nesamērīgu summu, Komisija pārkāptu Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru “Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā kādam Kopienas tiesību vispārējam principam”. Šajā sakarā prasītājas uzsver, ka tās nav norādījuši, ka rīkojums atmaksāt atbalstu pats par sevi būtu nesamērīgs.
Prasītājas apgalvo, otrkārt, ka rīkojuma atgūt atbalstu izpilde radītu Itālijas specializētām
SICAV
un Itālijas
SGE
, kas pārvalda kopējos specializētos fondus, nelabvēlīgāku situācijā par to, kāda tām būtu bijusi šī pasākuma neesamības gadījumā, jo nodokļa samazinājuma atmaksa esot tāds pienākums, kurš tām citādāk nebūtu radies. Turklāt šo samaksāto summu neesot iespējams atgūt no ieguldītājiem. Tādējādi šāda papildu finanšu pienākuma noteikšana būtu pretēja judikatūrai, kura noteic, ka ar prettiesiski pārskaitītā atbalsta atgūšanu jāpanāk
status quo ante
atjaunošanu.
Treškārt, prasītājas norāda, ka Itālijas iestādes nevar veikt rīkojumā noteikto atgūšanu no specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā darbojas kopējos fondus pārvaldošās
SICAV
un
SGE
, tātad šis rīkojums atgūt atbalstu esot ne tikai prettiesisks, bet arī nepiemērojams, tādējādi kļūstot par diskriminācijas avotu atkarībā no specializēto ieguldījumu uzņēmumu juridiskās adreses.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ja nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja. Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā kādam Kopienu tiesību vispārējam principam.
Ir jāatgādina, ka nelikumīga atbalsta apturēšana, to atgūstot, ir atzinuma par atbalsta prettiesiskumu loģiskas sekas ar mērķi atjaunot agrāko stāvokli (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
C-277/00 Vācija/Komisija,
Recueil
, I-3925. lpp.
,74. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-318/00
Freistaat Thüringen
/Komisija, Krājums, II-4179. lpp.
, 308. punkts).
Nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atmaksas pamatmērķis ir novērst konkurences traucējumu, kas izraisīts ar nelikumīgā atbalsta radīto konkurences priekšrocību (iepriekš 191. punktā minētais 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā Vācija/Komisija, 76. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
T-111/01 un T-133/01
Saxonia Edelmetalle
u.c./Komisija, Krājums, II-1579. lpp.
, 114. punkts, un iepriekš 191. punktā minētais spriedums lietā
Freistaat Thüringen
/Komisija, 310. punkts).
Atbalsta atgūšana, lai atjaunotu agrāko situāciju, principā nevar tikt uzskatīta par nesamērīgu pasākumu, ņemot vērā Līguma noteikumu par valsts atbalstu mērķus. Restitūcijas rezultātā atbalsta saņēmējs zaudē priekšrocības, ko tas baudīja tirgū attiecībā pret saviem konkurentiem, un tiek atjaunota agrākā situācija, kas pastāvēja pirms atbalsta piešķiršanas (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
C-372/97 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-3679. lpp.
, 103. un 104. punkts, un spriedums lietā
C-148/04
Unicredito Italiano
, Krājums, I-11137. lpp.
, 113. punkts).
Attiecībā uz fiskāliem atbalstiem Tiesa ir nospriedusi, ka agrākās situācijas atjaunošana nozīmē atgriešanos, cik vien iespējams, tādā situācijā, kāda rastos, ja attiecīgās darbības tiktu īstenotas, nepiešķirot nodokļa samazinājumu. Šī situācijas atjaunošana nenozīmē, ka, izmantojot hipotētiskus elementus, tādus kā izvēle, kura bieži vien ir dažāda, ko varētu būt veikuši ieinteresētie uzņēmēji, tiek atšķirīgi rekonstruēta sākotnējā situācija jo vairāk tāpēc, ka izvēles iespējas, kas patiesībā tika īstenotas, izmantojot atbalstu, varētu būt neatgriezeniskas (iepriekš 193. punktā minētais spriedums lietā
Unicredito Italiano
, 117. un 118. punkts).
Ievērojot šos principus, ir jāaplūko ceturtais pamats.
Apstrīdētā lēmuma 3. panta 2. punkta versijā itāļu valodā ir noteikts Itālijas Republikas pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu nelikumīgo valsts atbalstu, kas tika izmaksāts saņēmējiem, no ieguldījumu uzņēmumiem sabiedrības formā, vai — konkrētos gadījumos — no uzņēmumiem, kuri pārvalda ieguldījumu uzņēmumus nolīguma formā, neietekmējot iespējamo valsts tiesībās paredzēto pārsūdzību tiesas ceļā.
Apstrīdētā lēmuma 60. apsvērumā ir precizēts, ka Itālijas Republikai ir jāatgūst atbalsti no ieguldījumu uzņēmumiem vai no uzņēmumiem, kas pārvalda nolīguma formas ieguldījumu uzņēmumus, kuri vienlaicīgi ir tiešie atbalsta saņēmēji un kuru kapitāla ienākumi tiek aplikti ar valstij maksājamo aizvietojošo nodokli par uzņēmējdarbību. Atmaksājamie atbalsti ir vienlīdzīgi ar starpību starp parasto un samazināto aizvietojošo nodokli, kas ieviests ar attiecīgo nodokļa atvieglojuma pasākumu. Atbilstoši 60. apsvērumam Komisija neizslēdz iespēju, ka ieguldījumu uzņēmumi vai uzņēmumi, kas tos pārvalda, var saņemt attiecīgo summu no saviem akcionāriem, ja šāda iespēja ir paredzēta valsts tiesībās. Komisija tāpat uzsver, ka ir iespējams, ka daļa vai visi atbalsti, kas ir izsniegti atsevišķiem saņēmējiem, ir saskaņā ar noteikumiem, ko piemēro
de minimis
atbalstam.
Jākonstatē, pirmkārt, ka specializētie ieguldījumu uzņēmumi vai
SGE
, kas tos pārvalda, ir šī pasākuma saņēmēji, kā tas izriet no šī sprieduma 127.–132. un 138.–146. punkta, tādējādi prasītāju apgalvojums par EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 14. panta pārkāpumu ir nepamatots attiecībā uz to, ka apstrīdētais lēmums nosaka Itālijas Republikas pienākumu atgūt atbalstu no citām personām, kas nav atbalsta saņēmēji atbilstoši apstrīdētajam lēmumam. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka nedz Līgums, nedz Regula Nr. 659/1999 nešķiro atbalsta saņēmējus atkarībā no tā, vai tie ir tiešie vai netiešie aplūkojamā nelikumīgā atbalsta saņēmēji, lai attiecīgā dalībvalsts no tiem atbalstu varētu atgūt.
Tomēr prasītājas norāda, ka apstrīdētais lēmums nosakot pienākumu specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem vai
SGE
, kas tos pārvalda, atgūt pilnībā citādāku priekšrocību nekā tā, ko tie, pēc Komisijas apgalvojuma, saņēma. Tiem ir jāatmaksā nodokļa samazinājuma summa, kuru tie nav tieši saņēmuši, lai gan to saņemtā priekšrocība, pēc Komisijas domām, esot viņu saņemtās komisijas maksas par akciju pirkumu un pārvaldību palielinājums. Tādējādi esot pārkāpts samērīguma princips.
Šajā sakarā no apstrīdētā lēmuma 60. apsvēruma izriet, ka atbalsti jāatgūst no specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem vai no
SGE
, kas tos pārvalda, kuri vienlaicīgi ir netiešie atbalsta saņēmēji un kuri tiek aplikti ar aizvietojošo nodokli.
Savā nodokļu maksātāju statusā specializētie ieguldījumu uzņēmumi vai
SGE
, kas tos pārvalda, ir vienīgās iespējamās Itālijas Republikas kontaktpersonas nelikumīgā atbalsta atgūšanai. Līdz ar to iepriekšējās situācijas, kas būtu iestājusies, ja minētās darbības tiktu izpildītas, nepiešķirot nodokļa samazinājumu, atjaunošana nozīmē, ka no tiem ir jāatgūst starpība starp parasto nodokli un samazināto nodokli, kurš izriet no šī pasākuma, pēc kā tie varēs vērsties pie saviem akcionāriem vai pat pie valsts saskaņā ar valsts tiesību noteikumiem.
Turklāt, ņemot vērā to aplūkojamā nelikumīgā atbalsta saņēmēja statusu, šī atbalsta atgūšana no specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem vai no
SGE
, kas tos pārvalda, nav uzskatāma par nesamērīgu, piemērojot iepriekš šī sprieduma 192.–194. punktā minēto judikatūru. Tieši minētais nodokļu atvieglojums, kura atgūšana tiek pieprasīta, izraisa konkurences traucējumu par labu specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem vai uzņēmumiem, kas tos pārvalda, salīdzinājumā ar citiem ieguldījumu uzņēmumiem.
Arguments, ka tad, kad noteiktais atbalsts ir atgūts, specializētie ieguldījumu uzņēmumi un
SGE
, kas tos pārvalda, atradīsies nelabvēlīgākā situācijā nekā tad, ja tie nebūtu saņēmuši aplūkojamo pasākumu, arī ir jānoraida. Atgūstamās summas nevar aprēķināt, ņemot vērā dažādas darbības, ko uzņēmumi varētu būt ieviesuši, ja tie nebūtu izvēlējušies darbības, kuras sedz atbalsts (iepriekš šī sprieduma 193. punktā minētais spriedums lietā
Unicredito Italiano
, 114. punkts).
Otrkārt, katrā ziņā ir jānorāda, ka prasītāju norādītās grūtības, pieņemot, ka tās ir pierādītas, nav pietiekamas, lai apstrīdētu rīkojuma atgūt atbalstu likumību, kurš bez izņēmuma attiecas uz visiem specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem vai tos pārvaldošiem uzņēmumiem.
Tā kā šis pamats nav pieņemams, tad ir jānoraida visa prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
prasītājas sedz tiesāšanās izdevumus.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 4. martā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Prāvas priekšvēsture

Aplūkojamais pasākums

Administratīvais process

Apstrīdētais lēmums

Process un lietas dalībnieku prasījumi

Par pieņemamību

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par lietas būtību

1. Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz EKL 253. un 88. panta kombinēto noteikumu pārkāpumu apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas pretrunīga rakstura vai nepietiekama pamatojuma dēļ

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par pirmo pamata daļu, kas saistīta ar selektīvas priekšrocības esamības pamatojumu

Par otro šī pamata daļu, kas balstās uz konkurences traucējuma, kas var ietekmēt tirdzniecību Kopienā, esamības pamatojuma neesamību

2. Par otro pamatu, kas balstās uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo pasākums neesot valsts atbalsts

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par aplūkojamā pasākuma saņēmēju noteikšanu un to kvalificēšanu par uzņēmumiem

Par selektīvas priekšrocības pastāvēšanu par labu specializētiem ieguldījumu uzņēmumiem vai tos pārvaldošiem uzņēmumiem

Par netiešas selektīvas priekšrocības pastāvēšanu par labu kotētajām maza vai vidēja kapitāla uzņēmējsabiedrībām, kuru akcijas pieder specializētajiem ieguldījumu uzņēmumiem

3. Par trešo pamatu, kurš pakārtoti balstās uz EKL 87. panta 2. punkta a) apakšpunkta un EKL 88. panta pārkāpumu, jo Komisija ir atzinusi šo pasākumu par nesaderīgu ar kopējo tirgu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

4. Par ceturto pamatu, kurš arī pakārtotā veidā balstās uz EKL 88. panta un Regulas Nr. 659/1999 14. panta pārkāpumu, jo Komisija ir izdevusi rīkojumu atgūt minēto atbalstu no ieguldījumu uzņēmumiem sabiedrības formā un no pārvaldes uzņēmumiem, kuri pārvalda nolīguma formā izveidotos ieguldījumu uzņēmumus

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda — itāļu.