CELEX: 62005TJ0151
Konkurence
Koncentrācija
Nokaušanai domātu dzīvu cūku un sivēnmāšu iegādes tirgus
Lēmums, ar ko koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu
Attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus definīcija
Pienākums ievērot pienācīgu rūpību
Pienākums norādīt pamatojumu

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulā (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (
OV L 24, 1. lpp.
) paredz Komisijas kontroles sistēmu pār Kopienas mēroga koncentrācijām, kā tās ir definētas šīs regulas 1. un 3. pantā. Par šādām koncentrācijām jāpaziņo Komisijai pirms to īstenošanas (Regulas Nr. 139/2004 4. pants). Komisija novērtē to atbilstību kopējam tirgum (Regulas Nr. 139/2004 2. pants).
Regulas Nr. 139/2004 2. pantā ir noteikts:
“1.   Šīs regulas darbības jomas ietvaros koncentrācijas jānovērtē saskaņā ar šīs regulas mērķiem un zemāk minētajiem noteikumiem, ar mērķi noteikt vai tās ir vai nav atbilstošas kopējam tirgum.
[..]
2.   Koncentrāciju, kas būtiski nekaitē efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, jo īpaši dominējoša stāvokļa radīšanas vai stiprināšanas rezultātā, uzskata par atbilstošu kopējam tirgum.
3.   Koncentrāciju, kas būtiski kaitē efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, jo īpaši dominējoša stāvokļa radīšanas vai stiprināšanas rezultātā, uzskata par neatbilstošu kopējam tirgum.
[..]”
Koncentrācijas kontroles procedūrai ir divas stadijas. Pirmā stadija, kurā notiek koncentrācijas projekta iepriekšēja pārbaude, beidzas ar lēmumu Regulas Nr. 139/2004 6. panta izpratnē.
Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
“1.   Komisija pārbauda paziņojumu tūlīt pēc saņemšanas.
a)
Ja Komisija secina, ka paziņotā koncentrācija neietilpst šīs regulas darbības jomā, tā reģistrē šo konstatāciju lēmuma veidā.
b)
Ja Komisija konstatē, ka paziņotā koncentrācija, kaut arī atbilst šīs regulas darbības jomai, neizraisa pamatotas šaubas attiecībā uz tās atbilstību kopējam tirgum, tā nolemj neapstrīdēt paziņojumu un apliecina, ka koncentrācija ir atbilstoša kopējam tirgum.
[..]
c)
[..] ja Komisija konstatē, ka paziņotā koncentrācija atbilst šīs regulas darbības jomai un rada pamatotas šaubas attiecībā uz atbilstību kopējam tirgum, tā lemj par lietas ierosināšanu.
[..]
3.   Komisija var atsaukt savu lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 1. panta a) vai b) apakšpunktu, ja:
a)
lēmums ir balstīts uz nepareizu informāciju, par kuru atbildīgs viens no uzņēmumiem vai kas iegūta krāpšanas ceļā;
[..].”
Tikai tad, ja pirmās stadijas ietvaros veiktā iepriekšējā pārbaude izraisa pamatotas šaubas attiecībā uz koncentrācijas atbilstību kopējam tirgum, Komisija atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam uzsāk detalizētu pārbaudi (otrā stadija).
Komisijas tiesības pieņemt lēmumus detalizētas pārbaudes procedūras ietvaros ir noteiktas Regulas Nr. 139/2004 8. pantā, kurā noteikts:
“1.   Ja Komisija konstatē, ka paziņota koncentrācija atbilst 2. panta 2. punktā minētajiem kritērijiem, [..] tā pieņem lēmumu, kas atzīst koncentrāciju par atbilstošu kopējam tirgum.
[..]
2.   Ja Komisija konstatē, ka pēc attiecīgo uzņēmumu īstenotajām izmaiņām, paziņota koncentrācija atbilst 2. panta 2. punktā minētajiem kritērijiem, [..] tā pieņem lēmumu, kas atzīst koncentrāciju par atbilstošu kopējam tirgum.
[..]
3.   Ja Komisija konstatē, ka koncentrācija atbilst 2. panta 3. punktā minētajiem kritērijiem, [..] tā pieņem lēmumu, kas atzīst koncentrāciju par neatbilstošu kopējam tirgum.
[..]
6.   Komisija var atsaukt saskaņā ar 1. un 2. punktu pieņemto lēmumu, ja:
a)
atbilstības atzinums ir balstīts uz nepareizu informāciju, par kuru atbildīgs viens no uzņēmumiem vai kas iegūta krāpšanas ceļā [..].”
Regulas Nr. 139/2004 14. panta 1. punktā paredzēts:
“1.   Komisija [..] uzņēmumiem vai uzņēmumu asociācijām ar lēmumu var ieviest naudas sodus, kas nepārsniedz 1 % no attiecīgā uzņēmuma vai uzņēmumu asociācijas kopējā apgrozījuma [..], ja tie tīši vai nolaidības dēļ:
a)
iesniegumā, sertifikātā, paziņojumā vai tā pielikumā sniedz nepatiesu vai maldinošu informāciju [..];
[..].”
Regulas Nr. 139/2004 18. panta 4. punktā ir noteikts, ka, “ja Komisija vai dalībvalstu kompetentas iestādes uzskata par vajadzīgu, tās var uzklausīt arī citas fiziskas vai juridiskas personas” un ka “fiziskām vai juridiskām personām, kas izrāda būtisku ieinteresētību [..], ir tiesības tikt [uzklausītām] saskaņā ar pieteikumu”.
Atbilstoši Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 802/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (
OV L 133, 1. lpp.
), piektajam apsvērumam“paziņojošo pušu pienākums ir pilnībā un godprātīgi atklāt Komisijai faktus un apstākļus, kas attiecas uz lēmuma pieņemšanu saistībā ar paziņoto koncentrāciju”. Šajā sakarā šīs regulas 4. pantā ir noteikts:
“1.   Paziņojumos ietver informāciju un dokumentus, kas prasīti attiecīgajās formās, kā norādīts pielikumos. Informācijai jābūt precīzai un pilnīgai.
[..]”
Regulas Nr. 802/2004 6. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šīs regulas [..] 4. pantu [..]
mutatis mutandis
piemēro paziņojumu papildinājumiem [..].”
Regulas Nr. 802/2004 16. pantā ar nosaukumu “Trešo personu uzklausīšana” ir noteikts:
“1.   Ja trešās personas rakstveidā lūdz tās uzklausīt atbilstīgi Regulas [..] Nr. 139/2004 18. panta 4. punkta otrajam teikumam, tad Komisija šīs personas rakstveidā informē par procedūras veidu un priekšmetu un nosaka termiņu, līdz kuram tās var rakstveidā darīt zināmu savu viedokli.
2.   Trešās personas, kas minētas 1. punktā, noteiktajā termiņā rakstveidā pauž savu viedokli. Komisija attiecīgā gadījumā var šīm trešām personām, kas rakstveida atsauksmēs ir izteikušas šādu lūgumu, dot iespēju piedalīties oficiālā uzklausīšanā. Komisija arī citos gadījumos var dot iespēju šādām trešām personām savu viedokli paust mutiski.
3.   Komisija tāpat var uzaicināt jebkuru citu fizisku vai juridisku personu paust tās viedokli rakstveidā vai mutiski, tostarp oficiālā mutiskā uzklausīšanā.”
Prāvas priekšvēsture
I —
Procesa un koncentrācijas dalībnieki
Šo prasību kopīgi iesniedza
Nederlandse Vakbond Varkenshouders (NVV)
, Mariuss Šeps [
Marius Schep
] un
Nederlandse Bond van Handelaren in Vee (NBHV)
(turpmāk tekstā kopā — “prasītāji”).
NVV
ir nīderlandiešu arodbiedrība, kas izveidota, lai pārstāvētu un aizstāvētu cūku audzētāju intereses. Tajā ir ap 3000 biedru, un tā ir pārstāve ap 50 % no visiem Nīderlandes cūku audzētājiem.
Šeps ir cūku audzētājs un
NVV
biedrs.
NBHV
ir apvienība, kas pārstāv un aizstāv liellopu vairumtirgotāju, tostarp cūku vairumtirgotāju, intereses. Tās locekļi ir provinču liellopu vairumtirgotāju apvienības. Tā pārstāv ap 70 % no Nīderlandē reģistrētajiem cūku vairumtirgotājiem.
Sovion NV
ir Nīderlandē reģistrēts uzņēmums, kad darbojas liellopu un cūku nokaušanas, gaļas produktu ražošanas, apstrādes un pārdošanas un dzīvnieku izcelsmes subproduktu apstrādes jomā.
Hendrix Meat Group
(
HMG
) ir uzņēmums, kas darbojas pārsvarā Nīderlandē un arī cūku nokaušanas, kā arī gaļas ražošanas, apstrādes un pārdošanas jomā.
II —
Administratīvā procedūra
2004. gada 18. novembrī Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktam tika paziņots koncentrācijas projekts (turpmāk tekstā — “koncentrācija”), kurā tika norādīts
Sovion
nodoms iegūt ekskluzīvu kontroli pār visu
HMG
(turpmāk tekstā — “koncentrācijas dalībnieki”).
2004. gada 24. novembrī Komisija citiem attiecīgā tirgus dalībniekiem (konkurentiem, pircējiem piegādātājiem, nozares apvienībām) vairākās Eiropas valstīs nosūtīja detalizētu anketu, lai noteiktu koncentrācijas ietekmi uz konkurenci.
2004. gada 25. novembrī
NVV
saņēma minēto anketu angļu valodā. Pēc skaidri izteikta
NVV
lūguma tai tika nosūtīta šīs pašas anketas nīderlandiešu valodas versija.
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
2004. gada 26. novembrī publicētajā paziņojumā Komisija uzaicināja ieinteresētās trešās personas desmit dienu laikā izteikt savu viedokli par koncentrāciju.
2004. gada 30. novembra vēstulē
NBHV
izteica savas iebildes pret koncentrāciju.
2004. gada 2. decembrī, atbildot uz anketu, ko tai bija nosūtījusi Komisija,
NVV
uzsvēra, ka lēmums, ar kuru koncentrācija tiktu atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu, nozīmētu, ka
Sovion
iegūtu dominējošu stāvokli attiecīgajā ģeogrāfiskajā tirgū, kas ir ierobežots ar Nīderlandes teritoriju.
2004. gada 10. decembrī notika Komisijas, no vienas puses, un
NVV
un
NBHV
, no otras puses, tikšanās, kurā šīs pēdējās atkārtoja savas iebildes attiecībā uz koncentrāciju. Pēc šīs tikšanās komisija tajā pašā dienā koncentrācijas dalībniekiem nosūtīja jautājumus par punktiem, par kuriem bija notikusi diskusija ar
NVV
un
NBHV
.
2004. gada 16. decembrī
NBHV
Komisijai nosūtīja vēstuli ar
NBHV
nostājas un tās iebilžu pret koncentrāciju kopsavilkumu.
2004. gada 21. decembra vēstulēs
NVV
un
NBHV
apstrīdēja viena no dokumentiem, ko koncentrācijas dalībnieki administratīvās procedūras laikā bija nosūtījuši Komisijai, proti,
S. B. M. J
. (turpmāk tekstā — “
J.
”), kurš ir
Productschappen Vee, Vlees en Eieren
(publisko tiesību organizācija, kas ir atbildīga par lopu, gaļas un olu tirgu; turpmāk tekstā —“
PVVE
”) ģenerālsekretārs, paziņojuma saturu.
Ar 2004. gada 21. decembra lēmumu, kas pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktam un ar kuru koncentrācija tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu (lieta COMP/M. 3605 —
Sovion
/
HMG
) (
OV C 28, 2. lpp.
; turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), Komisija atļāva koncentrāciju, neuzsākot otro procedūras stadiju.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 14. aprīlī, prasītāji cēla šo prasību.
Ar 2005. gada 13. jūlija vēstuli prasītāji Pirmās instances tiesai atbilstoši tās Reglamenta 64. panta 3. punkta d) apakšpunktam lūdza procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdot Komisijai iesniegt visus ar šo lietu saistītos dokumentus un rakstus un viņiem nosūtīt to kopijas.
2005. gada 5. augustā Komisija iesniedza savu iebildumu rakstu un ar atsevišķu aktu — savus apsvērumus par lūgumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem.
Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2005. gada 30. augustā iesniegtu aktu
Sovion
lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar 2005. gada 13. oktobra rīkojumu Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs apmierināja
Sovion
lūgumu par iestāšanos lietā, un
Sovion
iesniedza savu iestāšanās rakstu . Komisija un prasītāji savus apsvērumus par iestāšanās rakstu iesniedza attiecīgi un .
Ar 2006. gada 10. maija telefaksu Komisija atzīmēja, ka prasītāju iesniegtie apsvērumi par iestāšanās rakstu attiecas ne tikai uz minētā raksta saturu, bet arī uz atbildi uz repliku. Komisija tādējādi lūdza Pirmās instances tiesai vai nu lietai nepievienot apsvērumus, kas attiecas uz atbildi uz repliku, vai arī tai dot iespēju rakstiski izteikt savu viedokli par šiem apsvērumiem.
Ar Pirmās instances tiesas kancelejas 2006. gada 9. jūnija vēstuli, neskarot jautājumu par minētajos apsvērumus aplūkoto jautājumu pieņemamību, Komisija tika uzaicināta rakstiski iesniegt savus apsvērumus.
Rakstveida process beidzās ar minēto Komisijas apsvērumu iesniegšanu 2006. gada 30. jūnijā.
2008. gada 1. aprīlī ar procesa organizatoriskā pasākuma palīdzību Pirmās instances tiesa lūdza Komisijai iesniegt to subjektu sarakstu, kuriem bija tikusi nosūtīta detalizētā anketa, to subjektu sarakstu, kuri uz šo sarakstu biji atbildējuši, kā arī visu atbilžu uz šīs anketas 8. punktā ietvertajiem jautājumiem kopijas. Komisija Pirmās instances tiesai iesniedza prasītos dokumentus.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz Pirmās instances tiesas 2008. gada 22. maija tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem.
Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atzīt prasību par nepieņemamu attiecībā uz Šepu un
NBHV
;
—
noraidīt prasību attiecībā uz
NVV
;
—
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
I —
Par pieņemamību
A —
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija izvirza divus šķēršļus tiesas procesam attiecīgi par Šepa tiesību celt prasību neesamību un prasības novēloto raksturu attiecībā uz
NBHV
. Tomēr sākumā Komisija analizē jautājumu, vai — kā šajā lietā — vairāku prasītāju celtas prasības gadījumā tad, ja vienam no prasītājiem ir tiesības celt prasību, tomēr ir jāizvērtē pārējo prasītāju tiesības celt prasību.
Komisija apgalvo, ka tad, ja vairāki lietas dalībnieki ir cēluši vienu un to pašu prasību, tā var tikt atzīta par nepieņemamu attiecībā uz vienu no viņiem (Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. marta spriedums lietā
T-131/99
Shaw
un
Falla
/Komisija,
Recueil
, II-2023. lpp.
, 12. punkts). Tomēr tā atzīst, ka Pirmās instances tiesas spriedumā lietā
T-374/00
Verband der freien Rohrwerke
u.c. (
Recueil
, II-2275. lpp.
, 57. punkts), lai gan prasību pret Komisijas lēmumu, kas bija pieņemts saskaņā ar regulu par koncentrāciju kontroli, bija cēluši vairāki prasītāji, Pirmās instances tiesa pēc tam, kad tā bija atzinusi, ka minētais lēmums vienu no prasītājiem skar tieši un individuāli, nosprieda, ka pārējo prasītāju tiesības celt prasību nav jāizvērtē.
Tomēr pēc Komisijas domām, lai gan
NVV
prasība, visticamākais, ir pieņemama, tiesības celt prasību jānosaka katram prasītājam individuāli. Šīs nostājas atbalstam tā atsaucas, pirmkārt, uz neizbēgami subjektīvo otrajā pamatā par to, ka prasītāji nevarēja pietiekami darīt zināmu savu viedokli administratīvās procedūras laikā, ietvertā iebilduma raksturu, otrkārt, uz to, ka individuāla prasītāju tiesību celt prasību izvērtēšana ļautu pienācīgi lemt par tiesāšanās izdevumiem, un, treškārt, uz nepieciešamību izvairīties no gadījumiem, kad saistībā ar tādu iespējamu apelācijas sūdzību, ko iesniedzis viens no prasītājiem, kuram nav tiesību celt prasību, Komisija nevarētu pirmo reizi izvirzīt tā tiesību celt prasību neesamību.
Prasītāji atbild, ka nav jānosaka tiesības celt prasību katram no viņiem individuāli un ka katrā ziņā visiem prasītajiem kopā, kā arī katram no viņiem ir tiesības celt šo prasību.
B —
Pirmās instances tiesas vērtējums
Uzreiz jāatzīmē, ka
NVV
tiesības celt šo prasību netiek apstrīdētas. Kā Komisija atzīst savos procesuālajos rakstos, tiktāl, ciktāl tā pārstāv uzņēmumus, kuri koncentrācijas dalībniekiem piegādā kaušanai domātas cūkas, un ir aktīvi piedalījusies administratīvajā procesā, apstrīdētais lēmums
NVV
skar tieši un individuāli. Tādējādi
NVV
prasības pieņemamība nerada nekādas šaubas.
Saskaņā ar iedibinātu judikatūru attiecībā uz vienu un to pašu prasību, ko cēluši vairāki prasītāji, ja tā ir pieņemama attiecībā uz vienu no viņiem, pārējo prasītāju tiesības celt prasību nav jāizvērtē (šajā sakarā skat. Tiesas 1993. gada 24. marta spriedumu lietā
C-313/90
CIRFS
u.c./Komisija,
Recueil
, I-1125. lpp.
, 31. punkts; iepriekš 41. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija, 57. punkts, un spriedumu lietā
T-282/06
Sun Chemical Group
u.c./Komisija, Krājums, II-2149. lpp.
, 49. un nākamie punkti).
Šīs judikatūras pamatā ir procesuālās ekonomijas apsvērumi un tas apstāklis, ka, pat jau vienam vai citam prasītājam nebūtu tiesību celt prasību, Pirmās instances tiesai tomēr jāizvērtē atcelšanas pamati un sniegtie argumenti kopumā (šajā sakarā skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Sun Chemical Group
u.c./Komisija, 51. un 52. punkts).
Lai gan Pirmās instances tiesa noteiktās lietās ir nodalījusi prasītājus attiecībā uz prasības pieņemamību (šajā sakarā skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā
Shaw
un
Falla
/Komisija, 12. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 10. marta rīkojumu apvienotajās lietās
T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, no T-245/00 līdz T-248/00, T-250/00, T-252/00, no T-256/00 līdz T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, no T-274/00 līdz T-276/00, T-281/00, T-287/00 un T-296/00
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia
u.c./Komisija, Krājums, II-787. lpp.
, 38. punkts), šī nodalīšana tomēr atbilstoši iepriekš 45. punktā minētajai judikatūrai balstījās uz procesuālās ekonomijas apsvērumiem (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Sun Chemical Group
u.c./Komisija, 51. punkts).
Šajā lietā atsevišķa tiesību celt prasību izvērtēšana attiecībā uz katru no prasītājiem būtu pretrunā šādiem apsvērumiem. Jāatzīst, ka prasība, ko kopīgi iesnieguši
NVV
, Šeps un
NBHV
, neietver pamatus vai argumentus, kas attiektos tikai uz vienu no tiem, un tādējādi, ja prasība tiktu atzīta par nepieņemamu attiecībā uz vienu no prasītājiem, nevarētu nevērtēt vienu vai vairākus pamatus vai argumentus. Tādējādi, tā kā prasība ir pieņemama attiecībā uz
NVV
, tad pat tad, ja tā būtu jāatzīst par nepieņemamu attiecībā uz Šepu un
NBHV
, Pirmās instances tiesas pārbaudei jebkurā gadījumā būtu jāattiecas uz visiem šajā lietā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem. Ņemot vērā šos apsvērumus, nav jāizvērtē prasības pieņemamība attiecībā uz Šepu un
NBHV
.
II —
Par lietas būtību
Savas prasības atbalstam prasītāji izvirza divus pamatus — pirmo pamatu par Regulas Nr. 139/2004 2., 6. un 8. panta pārkāpumu un otro pamatu par Komisijas pienākuma norādīt pamatojumu (EKL 253. pants) un ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu.
A —
Par pirmo pamatu par Regulas Nr. 139/2004 2., 6. un 8. panta pārkāpumu
Pirmais pamats par Regulas Nr. 139/2004 2., 6. un 8. panta pārkāpumu ir iedalīts četrās daļās, no kurām pirmā un ceturtā saskaņā ar pašu prasītāju domām jāaplūko kopā. Otrajā un trešajā daļā prasītāji apšauba apstrīdētajā lēmumā izmantoto ģeogrāfisko tirgu definīciju, saskaņā ar kuru abu attiecīgo preču tirgu, proti, nokaušanai domātu dzīvu cūku un sivēnmāšu tirgus, ģeogrāfiskā dimensija atbilst teritorijai, kas atrodas 150 km rādiusā no galvenajām cūku audzēšanas vietām Nīderlandē (Tvente, Ahterhūka un Ziemeļbrabante), par šo apļu centru ņemot šo trīs reģionu centros atrodošās pilsētas, proti, attiecīgi Enshedi, Dutinhemu un Eindhovenu (apstrīdētā lēmuma 25. un 44. punkts). Pirmajā un ceturtajā daļā prasītāji apgalvo, ka šīs nepareizās ģeogrāfiskā tirgus definīcijas dēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā ir veikusi kļūdainu konkurences analīzi, kas tai kļūdaini licis secināt, ka dominējošais stāvoklis nepastāv un ka koncentrācija ir saderīga ar kopējo tirgu.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz noteikumu par koncentrāciju Kopienu kontroli, kā paredzēts šajā lietā, pareiza attiecīgā tirgus definēšana ir nepieciešams priekšnosacījums paziņotās uzņēmumu koncentrācijas ietekmes uz konkurenci novērtēšanai (šajā sakarā skat. Tiesas 1998. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās
C-68/94 un C-30/95 Francija u.c./Komisija, saukts par “Kali & Salz”,
Recueil
, I-1375. lpp.
, 143. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-342/99
Airtours
/Komisija,
Recueil
, II-2585. lpp.
, 19. punkts).
Kā izriet gan no Regulas Nr. 139/2004 9. panta 7. punkta, gan no Komisijas Paziņojuma par jēdziena “konkrētais tirgus” definīciju Kopienas konkurences tiesībās (
OV 1997, C 372, 5. lpp.
; turpmāk tekstā — “Paziņojums par konkrēto tirgu”) 8. punkta, konkrēto ģeogrāfisko tirgu veido teritorija, kurā konkurences apstākļi ir pietiekami viendabīgi, kurā attiecīgie uzņēmumi ir saistīti ar preču un pakalpojumu piedāvājumu un pieprasījumu un kuru no blakus esošajām teritorijām var nodalīt īpaši tādēļ, ka minētajās teritorijās ir diezgan atšķirīgi konkurences apstākļi. Ģeogrāfiskā tirgus definēšanas ietvaros jāņem vērā vairāki faktori, tādi kā attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs un īpašības, šķēršļu piekļuvei pastāvēšana, patērētāju prioritātes, kā arī ievērojamu atšķirību pastāvēšana starp uzņēmumu tirgus daļām vai ievērojamas cenu atšķirības attiecīgajā teritorijā un tai blakus esošajās teritorijās (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās
T-346/02 un T-347/02
Cableuropa
u.c./Komisija,
Recueil
, II-4251. lpp.
, 115. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatnoteikumi par Kopienu veikto koncentrācijas kontroli un it īpaši noteikumi par koncentrāciju novērtēšanu, kā Regulas Nr. 139/2004 2. pants, Komisijai piešķir zināmu diskrecionāru varu it īpaši attiecībā uz ekonomiska rakstura novērtējumu veikšanu. Līdz ar to Kopienu tiesas kontrole pār šādas varas, kura ir izšķiroša, definējot noteikumus konkurences jomā, izmantošanu jāveic, ņemot vērā rīcības brīvību, kuru paredz ekonomiska rakstura noteikumi, kas ir daļa no koncentrāciju tiesiskā regulējuma (iepriekš 51. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
Kali
&
Salz
, 223. un 224. punkts, un 2005. gada 15. februāra spriedums lietā
C-12/03 P Komisija/
Tetra Laval
, Krājums, I-987. lpp.
, 38. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-102/96
Gencor
/Komisija,
Recueil
, II-753. lpp.
, 164. un 165. punkts, iepriekš 51. punktā minētais spriedums
Airtours
/Komisija, 64. punkts, un spriedums lietā
T-210/01
General Electric
/Komisija, Krājums, II-5575. lpp.
, 60. punkts). It īpaši attiecīgā tirgus definīciju tiktāl, ciktāl tā ietver kompleksus ekonomiskus vērtējumus no Komisijas puses, Kopienu tiesa kontrolē tikai ierobežotā mērā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-201/04
Microsoft
/Komisija, Krājums, II-3601. lpp.
, 482. punkts).
Lai arī Komisijai ir piešķirta discrecionāra vara ekonomiskajā jomā, tas tomēr nenozīmē, ka Kopienu tiesai ir jāatturas no Komisijas veiktās ekonomiska rakstura datu interpretācijas kontroles. Jo sevišķi Kopienu tiesai ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un to, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (iepriekš 53. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Tetra Laval
, 39. punkts).
Tādējādi prasītāju izvirzītie argumenti jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
1. Par pirmā pamata neskaidro raksturu
a) Lietas dalībnieku argumenti
Ievadā Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka šis pamats ir neskaidrs.
Šajā sakarā, pirmkārt, tā apgalvo, ka prasības pieteikumā prasītāji pārāk vispārīgi atsaucas uz, pirmkārt, “savu korespondenci ar [to]”, kā arī uz tajā izvirzītajiem argumentiem (A.6.–A.24. pielikums) un, otrkārt, uz zināmiem “papildu dokumentiem” (A.26.–A.39. pielikums), kuri domāti, lai “tālāk izskaidrotu” administratīvās procedūras laikā jau pausto nostāju. Šīs atsauces neatbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam, kurā prasīts, lai prasības pieteikumā būtu ietverts strīda priekšmets, kā arī kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Tādējādi Pirmās instances tiesai tās nebūtu jāņem vērā.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka A.26.–A.38. pielikums, kā arī C.4.–C.7. pielikums arī ir jānoraida, jo tie nav tikuši iesniegti administratīvās procedūras laikā. Saskaņā ar Komisijas teikto no judikatūras izriet, ka lēmuma likumīgums jāizvērtē, ņemot vērā to informāciju, kas varēja būt tās rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās
15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp.
, 7. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
T-79/95 un T-80/95
SNCF
un
British Railways
/Komisija,
Recueil
, II-1491. lpp.
, 48. punkts), un ka prasītājs tādējādi Kopienu tiesā nevar atsaukties uz faktiem, ko tas administratīvās procedūras laikā Komisijai nebija darījis zināmus (Tiesas spriedums apvienotajās lietās no
C-278/92 līdz C-280/92 Spānija/Komisija,
Recueil
, I-4103. lpp.
, 31. punkts, un spriedums lietā
C-382/99 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-5163. lpp.
, 49. un 76. punkts).
Prasītāji uz to atbild, ka savas prasības ietvaros tie izvērstāk nekā tikai kopsavilkuma veidā un saskaņotā un saprotamā veidā min to atbalstam pieminētos būtiskos faktus un juridiskos apstākļus. Bez tam tie apgalvo, ka Komisijai bija zināmi to administratīvās procedūras laikā paustie viedokļi. Tas, ka Komisijai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī nebija zināmi daži dokumenti, to nemaina. Tādējādi Pirmās instances tiesai jāizskata visi pielikumi.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz, pirmkārt, atsaucēm uz pielikumiem jāatzīmē, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 21. pantam un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam jebkurā prasības pieteikumā jānorāda strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai prasība būtu pieņemama, tiesību un faktiskajiem apstākļiem, uz kuriem ir balstīta prasība, vismaz kopsavilkuma veidā, bet konsekventi un saprotami ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta. Lai gan prasības pieteikuma pamatdaļas attiecībā uz īpašiem jautājumiem var pamatot un papildināt, atsaucoties uz noteiktām rindkopām tam pievienotajos materiālos, vispārēja norāde uz citiem dokumentiem nevar kompensēt būtisku juridisku argumentu neesamību, kuriem saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem jābūt ietvertiem prasības pieteikumā (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 93.–100. punkts; jautājumā par koncentrācijām skat. arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-87/05
EDP
/Komisija, Krājums, II-3745. lpp.
, 155. punkts, un spriedumu lietā
T-209/01
Honeywell
/Komisija, Krājums, II-5527. lpp.
, 56. un 57. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt Pirmās instances tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi ir izmantojami vienīgi pārbaudes veikšanai un tehniskos nolūkos (iepriekš 60. punktā minētie spriedumi apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 97. punkts, un lietā
Honeywell
/Komisija, 57. punkts). Šī pielikumiem piemītošā pārbaudes veikšanas un tehniskā funkcija nozīmē — ja pielikumā ir ietverti tiesiski apstākļi, uz kuriem balstīti daži prasības pieteikumā norādītie pamati, šādiem apstākļiem jābūt iekļautiem pašā procesuālajā rakstā, kuram šis atzinums pievienots, vai vismaz jābūt atbilstoši identificētiem minētajā rakstā (iepriekš 60. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 99. punkts).
Ņemot vērā iepriekš atgādināto judikatūru, atsauces uz pielikumiem Pirmās instances tiesa ņems vērā tikai tiktāl, ciktāl, pirmkārt, tās papildina vai pamato pamatus vai argumentus, kurus prasītāji ir tieši izklāstījuši procesuālo dokumentu tekstā, un, otrkārt, ciktāl tie Pirmās instances tiesai ļauj precīzi identificēt apstākļus, ar kuriem prasītāji pamato savus iebildumus pret koncentrāciju, vai argumentus, kas papildina viņu procesuālajos rakstos izvirzītos pamatus (šajā sakarā skat. iepriekš 53. punktā minēto spriedumu lietā
Microsoft
/Komisija, 99. punkts).
Attiecībā uz, otrkārt, pielikumiem, kuri netika iesniegti administratīvās procedūras laikā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā kontekstā Komisija nevar pret tiem visiem vispārēji atsaukties uz iepriekš 58. punktā minēto judikatūru. Jāatzīmē, ka tiktāl, ciktāl pielikuma iesniegšana nav mēģinājums mainīt saistībā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu iepriekš Komisijai norādītās tiesību normas un faktiskos apstākļus, bet veido argumentāciju, īstenojot tiesības uz aizstāvību, šis pielikums ir uzskatāms par pieņemamu (šajā sakarā skat. iepriekš 60. punktā minēto spriedumu lietā
EDP
/Komisija, 158. punkts).
Tādējādi pielikumus, kuri netika iesniegti administratīvās procedūras laikā, Pirmās instances tiesa vajadzības gadījumā ņems vērā, ievērojot šos apsvērumus.
2. Par Regulas Nr. 139/2004 8. panta pārkāpumu
Komisija apgalvo arī, ka pirmais pamats ir acīmredzami nepamatots tiktāl, ciktāl tas ir par Regulas Nr. 139/2004 8. panta pārkāpumu, jo apstrīdētais lēmums tika pieņemts, pamatojoties vienīgi uz Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Prasītāji atbild, ka atsaukšanās uz Regulas Nr. 139/2004 8. pantu ir pamatota, jo Komisijai bija pienākums uzsākt otro procedūras stadiju, kas beigtos ar lēmuma pieņemšanu atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 8. panta 3. punktam.
Šajā sakarā jāatgādina, kā jau minēts iepriekš 3. un nākamajos punktos — Kopienu kontrole pār uzņēmumu koncentrāciju, kāda tā paredzēta Regulā Nr. 139/2004, sastāv no divām stadijām. Pirmā procedūras stadija beidzas ar lēmumu, kurš tiek pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta attiecīgi a), b) vai c) apakšpunktu atkarībā no secinājumiem, kādus Komisija izdara šīs stadijas beigās. Tikai tad, ja Komisija konstatē, ka paziņotā koncentrācija atbilst šīs regulas darbības jomai un rada pamatotas šaubas attiecībā uz atbilstību kopējam tirgum, tā lemj par lietas uzsākt otro procedūras stadiju, ko atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta c) apakšpunktam “izbeidz ar lēmumu saskaņā ar 8. panta 1. līdz 4. punktu, ja vien attiecīgais uzņēmums nav pierādījis Komisijai, ka koncentrācija ir pārtraukta”.
Tādējādi jāatzīst, ka Regulas Nr. 139/2004 sistēmas ietvaros šīs regulas 6. pants ir juridiskais pamats Komisijas lēmumiem, kas pieņemti procedūras pirmajā stadijā, savukārt šīs regulas 8. pants ir juridiskais pamats lēmumiem, kas pieņemti procedūras otrajā stadijā, un šie abi panti jāinterpretē, ņemot vērā šīs pašas regulas 2. pantā noteiktos kritērijus.
Šajā lietā Komisija, pirmās stadijas noslēgumā uzskatīdama, ka koncentrācija nerada pamatotas šaubas par tās atbilstību kopējam tirgum, pamatoti balstīja savu lēmumu koncentrāciju atļaut uz Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Pat ja Komisija būtu nonākusi pie pretēja secinājuma un nolēmusi uzsākt otro procedūras stadiju, tai arī būtu bijis jāpieņem lēmums, balstoties uz šīs regulas 6. pantu, konkrēti — 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nevis uz tās 8. pantu. Tādējādi Komisijai pirmās stadijas noslēgumā nevienā gadījumā nebūtu bijis jāpieņem uz Regulas Nr. 139/2004 8. pantu balstīts lēmums. Līdz ar to šī panta piesaukšana šajā kontekstā nav atbilstoša. Tādēļ jāsecina, ka pirmais pamats ir acīmredzami nepamatots tiktāl, ciktāl tajā apgalvots Regulas Nr. 139/2004 8. panta pārkāpums.
3. Par pirmā pamata otro daļu par apgalvoto sivēnmāšu iekļaušanu ģeogrāfiskā tirgus definīcijā attiecībā uz nokaušanai domātu dzīvu cūku iegādi
a) Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata otrajā daļā prasītāji, pirmkārt, apgalvo, ka Komisija, definējot konkrēto preču tirgu, apstrīdētajā lēmumā pamatoti izšķīra nokaušanai domātu dzīvu cūku iegādes tirgu no arī nokaušanai domātu dzīvu sivēnmāšu tirgus. Tā tomēr esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējuma tiktāl, ciktāl tā nepamatoti ņēma vērā sivēnmātes, definējot ģeogrāfisko tirgu, kas attiecās uz cūku iegādi, kā arī koncentrācijas ietekmes uz šo pašu tirgu konkurences novērtējumā.
Pēc prasītāju domām, pēc tam, kad Komisija bija noteikusi konkrēto preču tirgus, tai bija jāpārbauda attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus atsevišķā veidā katram no preču tirgiem. Tādējādi tai bija atsevišķi jāpārbauda sivēnmāšu iegādes ģeogrāfiskais tirgus un nokaušanai domātu cūku ģeogrāfiskais tirgus, jo šīs preces nav savstarpēji aizstājamas. Sava apgalvojuma pamatojumam prasītāji atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 44. un 53. punktu, kā arī uz 6. zemsvītras piezīmi tā 4. lappusē.
Komisija uzskata, ka šis iebildums balstās uz nepareizu apstrīdētā lēmuma interpretāciju un tādējādi ir jānoraida.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāanalizē atbilstošās apstrīdētā lēmuma daļas. Šī lēmuma 13.–16. punktā Komisija apgalvoja, ka pēc tirgus izpētes un pretēji koncentrācijas dalībnieku uzskatam nokaušanai domātu cūku un sivēnmāšu iegāde bija divi atšķirīgu preču tirgi.
Tālāk attiecībā uz ģeogrāfiskā tirgus definīciju Komisija apgalvo, ka, “ģeogrāfiskā tirgus definēšanai cūkas un sivēnmātes tiks ņemtas vērā kopā, jo tā pati analīze ir piemērojama abiem preču tirgiem” (apstrīdētā lēmuma 4. lappusē ievietotā 6. zemsvītras piezīme). Pamatodamās uz šo apsvērumu, Komisija apstrīdētā lēmuma 17.–43. punktā izvērš savu analīzi par ģeogrāfiskā tirgus definīciju attiecībā vienīgi uz cūku iegādes tirgu. Šīs analīzes noslēgumā Komisija apstrīdētā lēmuma 44. punktā secina, tieši atsaukdamās uz minēto 6. zemsvītras piezīmi, ka cūku iegādes ģeogrāfiskā tirgus definīcija ir piemērojama arī sivēnmāšu iegādes tirgum.
Savukārt attiecībā uz koncentrācijas ietekmes uz konkurenci novērtējumu Komisija savu analīzi izvērš atsevišķi katram no šiem diviem tirgiem, nošķirdama, pirmkārt, konkurences novērtējumu cūku iegādes tirgum (apstrīdētā lēmuma 46.–51. punkts) un, otrkārt, konkurences novērtējumu sivēnmāšu iegādes tirgum (apstrīdētā lēmuma 52. un 53. punkts). Šīs analīzes noslēgumā tā secina, ka koncentrācija nerada konkurences problēmas nevienā no šiem abiem tirgiem (apstrīdētā lēmuma 54. punkts).
Konkrēto tirgu analīze apstrīdētajā lēmumā parāda, ka Komisija nav sajaukusi cūku iegādes tirgu ar sivēnmāšu iegādes tirgu un ka tā arī nav uzskatījusi sivēnmāšu iegādes tirgu par daļu no cūku iegādes tirgus ne ģeogrāfiskā tirgus definēšanas ietvaros, ne koncentrācijas ietekmes konkurences novērtēšanas ietvaros.
Attiecībā uz ģeogrāfiskā tirgus definīciju, pamatojoties uz apsvērumu, ka analīze var būt tā pati abiem preču tirgiem, Komisija skaidri izvērsa apsvērumus par cūku iegādes tirgus ģeogrāfisko dimensiju un tad tos piemēroja sivēnmāšu iegādes tirgum. Šajā sakarā jāatzīmē, ka prasītāji nekādā veidā nav pierādījuši, ka, šādi rīkodamās, Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Turklāt tie nav arī izskaidrojuši, kādā veidā Komisija cūku iegādes ģeogrāfiskā tirgus definēšanā esot ņēmusi vērā sivēnmāšu iegādi, ne arī kādu iemeslu dēļ tas padarītu nelikumīgu tās vērtējumu attiecībā uz minēto ģeogrāfisko tirgus definīciju.
Attiecībā uz koncentrācijas ietekmes novērtējuma ietvaros Komisijas it kā pieļauto abu tirgu sajaukšanu no apstrīdētā lēmuma ļoti skaidri izriet, ka Komisija abiem attiecīgajiem tirgiem ir veikusi divus pilnīgi atsevišķus novērtējumus. Tādējādi prasītāji Komisijai nevar pārmest, ka tā būtu šajā sakarā sajaukusi abus tirgus. Ir taisnība, ka apstrīdētā lēmuma 53. punktā teikums, kurā ir norādīts, ka “cūku tirgus konkurences novērtējums tādējādi
a fortiori
ir piemērojams sivēnmāšu tirgum”, varēja būt labāk formulēts. Tomēr no šī teikuma konteksta skaidri izriet, ka Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā ļoti niecīgās — mazāk par 20 % — koncentrācijas dalībnieku tirgus daļas attiecīgajos tirgos un to, ka koncentrācija tādējādi nevarēja būtiski vājināt efektīvu konkurenci (Regulas Nr. 139/2004 32. apsvērums), nebija jāveic tāds konkurences novērtējums kā apstrīdētā lēmuma 48.–51. punktā attiecībā uz cūku iegādes tirgu veiktais.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
4. Par pirmā pamata trešo daļu par to, ka nav ņemti vērā ģeogrāfiskā tirgus definīcijai būtiski apstākļi vai no tiem izdarīti kļūdaini secinājumi
Prasītāji iebilst pret to, ka Komisija konkrētā ģeogrāfiskā tirgus definīcijā, kā minēts iepriekš 50. punktā, ir pieļāvusi vairākas acīmredzamas kļūdas vērtējumā tiktāl, ciktāl tā nav ņēmusi vērā noteiktus apstākļus, uz kuriem prasītāji atsaucās administratīvās procedūras laikā, vai vismaz tiktāl, ciktāl tā no tiem izdarījusi kļūdainus secinājumus. Saskaņā ar prasītāju teikto šie apstākļi bija ģeogrāfiskā tirgus definīcijai būtiski un ļautu pierādīt attiecīgo preču tirgu nacionālo dimensiju, kas atbilst Nīderlandes teritorijai. Šie apstākļi, kas tālāk tiks aplūkoti sīkāk, ir, pirmkārt, neiespējamība savstarpēji aizstāt Vācijas un Nīderlandes cūkas, otrkārt, saiknes starp cūku iegādes cenu atšķirībām Vācijā un Nīderlandē un eksportu šo divu valstu starpā neesamība, treškārt, epizootiju sekas, kas ierobežo tirgu ar valsts tirgu, ceturtkārt, papildu veterināro prasību un citu eksporta šķēršļu pastāvēšana, piektkārt, transportēšanas attālumi, kas parasti ir īsāki nekā Komisijas vērā ņemtie 150 kilometri, sestkārt, politiskā spiediena pastāvēšana un, septītkārt,
Nederlandse Mededingingsautoriteit
(Nīderlandes konkurences iestāde) lēmumu pieņemšanas prakse.
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Komisijas vērtējumu references tirgu definīcijas jautājumā tiesa kontrolē, vai nepastāv acīmredzama kļūda (skat. iepriekš 52. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cableuropa
u.c./Komisija, 119. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš 51. punktā minēto spriedumu lietā
Airtours
/Komisija, 26. un 32. punkts). Turklāt no ekonomiskā viedokļa konkrētā tirgus definēšanas nolūkos savstarpējā aizvietojamība no pieprasījuma viedokļa ir visātrākais un visefektīvākais disciplinējošais faktors (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā
T-177/04
easyJet
/Komisija, Krājums, II-1931. lpp.
, 99. punkts, un Paziņojums par konkrēto tirgu, 13. punkts).
Pirms analizēt prasītāju iebildumus par katru no iepriekš 79. punktā minētajiem apstākļiem, jāaplūko Komisijas arguments, saskaņā ar kuru tiktāl, ciktāl prasītāji savos procesuālajos rakstos atsaucas vienīgi uz cūku iegādes ģeogrāfisko tirgu, viņu iebildes attiecas tikai uz šo tirgu, nevis uz sivēnmāšu iegādes tirgu. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka prasītāju iebildumi attiecas uz analīzi attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā izmantotā ģeogrāfiskā tirgus definīciju, kuru, kā izklāstīts šī pamata otrās daļas ietvaros, Komisija piemēroja abiem attiecīgo preču tirgiem. No prasītāju procesuālajiem rakstiem neizriet, ka tie savus iebildumus būtu gribējuši ierobežot ar vienu no diviem preču tirgiem. Tādējādi šis Komisijas arguments ir jānoraida.
a) Savstarpējas aizstājamības starp Vācijas tirgum domātām cūkām un Nīderlandes tirgum domātām cūkām nepastāvēšana
Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar prasītāju teikto Komisija esot pieļāvusi kļūdu, ģeogrāfiskā tirgus definīcijas ietvaros neņemdama vērā, ka Vācijas tirgum un Nīderlandes tirgum domātās nokaujamās cūkas nebija savstarpēji aizstājamas. Šī savstarpējās aizstājamības nepastāvēšana ir svara atšķirību dēļ starp Nīderlandes un Vācijas cūkām, kā arī atšķirību dēļ starp cūku veidiem un sugām. Ņemot vērā šīs atšķirības, Vācijas kautuves Vācijas cūkām dod priekšroku pār tām, kas nākušas no ārvalstīm. Tādējādi Nīderlandes cūku audzētājs nevar Nīderlandes kautuvi aizstāt ar Vācijas kautuvi un faktiski Vācijas kautuves ieved tikai ļoti mazu daļu Nīderlandes cūku.
Taču, lai iegūtu optimālo cenu starpību starp Vācijā pārdotām no Nīderlandes nākušām cūkām, šīm cūkām pilnībā jāatbilst Vācijas kautuvju prasībām un tādējādi tās jāaudzē, ģenētiski selekcionējot, tieši tā, lai tās atbilstu Vācijas tirgus prasībām. Ja šīs cūkas neatbilst Vācijas tirgus prasībām, nīderlandiešu audzētājiem savas cūkas pārdot Vācijas tirgū būs izdevīgi vienīgi tad, ja cenu starpība starp Nīderlandi un Vāciju ir augstāka par vidējo. Tādējādi Nīderlandes cūkas nevar aizstāt ar Vācijas cūkām, un labākajā gadījumā var tās tikai papildināt. Konkrētās atšķirīgās Nīderlandes cūku īpašības ir atzītas prasības pielikumā iekļautajos rakstos, kuros apgalvots, ka Vācijā nokaušanai domātām cūkām jābūt noteiktām īpašībām, kamēr Nīderlandes tirgū šīs īpašības ir citādas.
Turklāt prasītāji apstrīd trešo personu paziņojumu, uz kuriem Komisija balsta savu analīzi apstrīdētajā lēmumā, atbilstību. Pirmkārt, prasītāji apšauba šo paziņojumu ticamību, kas “gandrīz bez izņēmumiem nāk no personām, kuras tieši vai netieši atrodas
Sovion
un/vai
HMG
ietekmes sfērā”. Kas attiecas uz it īpaši
J
. paziņojumu, prasītāji apgalvo, ka viņš to rakstījis savā vārdā, nevis lai paustu
PVVE
nostāju un ka viņš savus paziņojumus pēc tam acīmredzami nožēlojis, kā tas izriet no iebildumu raksta pielikumā pievienotā raksta presē.
Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka vairāki no šiem paziņojumiem, konkrēti, B.4. d), B.6. a) un B.6. b) pielikums, nepamato Komisijas secinājumus, bet drīzāk apstiprina viņu apgalvojumu, saskaņā ar kuru Vācijas kautuvēs Nīderlandes cūkas ieved tikai ļoti ierobežotā apjomā.
Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītāju argumentus. Tā apgalvo it īpaši, ka tikai viens no paziņojumiem, proti,
Hypor BV
paziņojums, nāk no uzņēmuma, kurš ir saistīts ar koncentrācijas dalībniekiem.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 31. un 32. punktā Komisija pārbaudīja apgalvotās atšķirības svara ziņā un ģenētiskās atšķirības starp Nīderlandes un Vācijas cūkām. Attiecībā uz svara atšķirībām no apstrīdētā lēmuma izriet, ka tā, ko Komisija sauc par “papildizmeklēšanu” (apstrīdētā lēmuma 30. punkts), ietvaros koncentrācijas dalībnieki apgalvoja, ka vienīgā atšķirība starp Vācijā un Nīderlandē nokautām cūkām ir svars, kas Nīderlandes cūkām ir par 2 kilogramiem mazāks nekā Vācijas cūkām, bet ka tas nav šķērslis Nīderlandes cūku eksportam uz Vāciju tiktāl, ciktāl nīderlandiešu audzētājiem pietiek nogaidīt aptuveni divas dienas, līdz to cūkas sasniedz Vācijas kautuvēm optimālu svaru. To apstiprināja arī cūku audzētāji un kautuves. Attiecībā uz ģenētiskajām atšķirībām atbilstoši apstrīdētā lēmuma 32. punktam koncentrācijas dalībnieki ir apliecinājuši, ka starp Nīderlandē nokautām cūkām un Vācijā nokautām cūkām nav nekādas būtiskas ģenētiskas atšķirības, ko apstiprināja arī trešās personas.
Jāatzīst, ka no lietas materiāliem izriet, ka administratīvās procedūras laikā Komisija pēc prasītāju sniegtajiem argumentiem skaidri pieprasīja papildu informāciju konkrēti par atšķirībām starp Vācijā un Nīderlandē nokauto cūku veidiem. Koncentrācijas dalībnieki apgalvoja, ka starp Vācijas cūkām un Nīderlandes cūkām nav atšķirību, ka Vācijas un Nīderlandes kautuvēs nokauto cūku vidējais svars ir attiecīgi 93 un 90 vai 91 kilograms, proti, atšķirība ir niecīga, un ka katrā gadījumā, tā kā nobarošanas stadijas beigās cūka uzbarojas par apmēram 750 gramiem dienā, nīderlandiešu audzētājam jānogaida tikai divas vai trīs dienas, lai varētu piegādāt cūku, kurai ir Vācijas kautuvei optimāls svars.
No lietas materiāliem izriet, ka vairākos paziņojumos trešās personas ir faktiski apstiprinājušas koncentrācijas dalībnieku apgalvojumus. Tā divas Vācijas kautuves attiecīgi apliecināja — viena, ka “nepastāv nekāda atšķirība atkarībā no tā, vai nokautās cūkas nāk no Nīderlandes vai no Vācijas” un pat ka “pēdējā laikā Nīderlandes cūkas [bija] piemērotākas [tās] klientu prasībām” (B.6. a) pielikums), un otra, ka, “kas attiecas uz [to], Nīderlandes un Vācijas cūkas [bija] kvalitatīvi līdzvērtīgas” (B.6. b) pielikums). Turklāt arī Nīderlandes cūku tirgotājs apstiprināja, ka eksportam uz Vāciju viņš cūku audzētājiem nenoteica “nekādas papildu prasības”, precizējot, ka tie varēja “izmantot parastās ģenētiskās sugas, parasto barību un parastās audzēšanas sistēmas”, turklāt pat tad, ja dažreiz tiem tika lūgts “cūkas uzbarot par dažiem papildu kilogramiem” (B.4. e) pielikums). Cits nīderlandiešu tirgotājs arī apstiprināja, ka viņš eksportēja Nīderlandē audzētas cūkas, nenoteikdams nekādas papildu prasības eksportam uz Vāciju paredzētām cūkām (B.4. d) pielikums). Visbeidzot kāda Nīderlandes uzņēmumu apvienība apliecināja, ka “Nīderlandes [vajadzībām] ideāla cūka nešķita sevišķi atšķirīga no Vācijas [vajadzībām] ideālas cūkas”, ko apstiprināja arī
J.
paziņojums, saskaņā ar kuru “[nokaušanai] Vācijā un Nīderlandē paredzētu cūku savstarpējo aizstājamību izskaidro pirmām kārtām to ģenētiskās īpašības, kas ir lielā mērā līdzvērtīgas”.
Prasītāji apšauba, pirmkārt, paziņojumus veikušo trešo personu neatkarību un, otrkārt, interpretāciju, kādu Komisija devusi šo paziņojumu saturam, kurš saskaņā ar prasītāju teikto drīzāk apstiprina viņu, nevis Komisijas viedokli.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, atzīst, ka prasītāji nekādā veidā nav pierādījuši savu apgalvojumu, ka paziņojumi gandrīz bez izņēmumiem nāk no personām, kuras tieši vai netieši ietilpst
Sovion
vai
HMG
ietekmes sfērā. Attiecībā uz četriem no šiem paziņojumiem, proti, B.4. b), B.4. d), B.6. a) un B.6. b) pielikumos ietvertajiem, prasītāji tikai apgalvo, ka attiecībā uz to izcelsmi “nav komentāru”. Attiecībā uz divu Nīderlandes uzņēmumu paziņojumiem, kas ietverti B.4. a) un B.6. c) pielikumos, prasītāji atsaucas uz to, kas ir ar koncentrācijas dalībniekiem “savijušās intereses”, tomēr nesniedzot nekādus pierādījumus savu apgalvojumu atbalstam. Attiecībā uz B.4. e) pielikumā ietverto paziņojumu prasītāji pielikumā replikas rakstam vienīgi iesnieguši preses komunikē, kas, augstākais, varētu pierādīt tirdzniecības saišu pastāvēšanu starp paziņojuma autoru un
HMG
, turklāt tikai pēc koncentrācijas atļaušanas, jo šajā dokumentā minēts 2005. gada 13. jūnijs. Vienīgais paziņojums, par kuru pierādīts, ka tas nāk no uzņēmuma, kas ir saistīts ar koncentrācijas dalībniekiem, ir
Hypor BV
paziņojums. Lai gan prasītāji par to nesniedza nekādus pierādījumus, Komisija atzina, ka šis uzņēmums pieder
Nutreco
grupai, kurā ietilpst arī
HMG
.
Visbeidzot, attiecībā uz
J
. paziņojumu Pirmās instances tiesa atzīmē, ka, tā kā memorands ir rakstīts uz papīra ar
PVVE
rekvizītiem uz tā un
PVVE
nav informējusi Komisiju, ka
J.
būtu rīkojies savā vārdā, Komisijai nebija nekāda pamata uzskatīt, ka attiecīgais memorands nebūtu rakstīts
PVVE
vārdā. Turklāt no prasītāju iesniegtā raksta neizriet, ka
J.
būtu norobežojies no šī paziņojuma satura un uzskatījis to par nepareizu.
Otrkārt, attiecībā uz šo paziņojumu saturu Komisija nav pieļāvusi kļūdu to interpretācijā. Kā iepriekš izriet no 89. punkta, šie paziņojumi pilnībā apstiprina Komisijas secinājumus. Savukārt pretēji prasītāju apgalvotajam no Vācijas kautuvju paziņojumiem nekādā veidā neizriet, ka “tikai ļoti niecīga daļa no to cūkām nāk no Nīderlandes”, ne arī no nīderlandiešu tirgotāju paziņojumiem — ka “tikai “ļoti niecīga” daļa no cūkām tiek eksportētas uz Vāciju”.
Tādējādi jāatzīst, ka prasītāji nav juridiski pietiekami pierādījuši, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ģeogrāfiskā tirgus definīcijas ietvaros neņemdama vērā to, ka Vācijas tirgum domātās un Nīderlandes tirgum domātās nokaušanai paredzētās cūkas nebija savstarpēji aizstājamas apgalvoto ģenētisko atšķirību un svara atšķirību dēļ, kas esot šķērslis to eksportam.
Šo secinājumu neliek apšaubīt prasības pieteikuma pielikumā prasītāju iesniegtie dokumenti. Jāatzīmē, ka no šiem rakstiem nevar secināt ne to, ka Vācijā un Nīderlandē audzētās cūkas nebūtu savstarpēji aizstājamas svara vai ģenētisko atšķirību dēļ, ne to, ka šī iemesla dēļ Vācijas kautuves nebūtu konkurences ierobežojums Nīderlandes kautuvēm. Turklāt attiecībā uz konkrēti A.34. un A.35. pielikumu jāatzīmē arī, ka prasītāji uz šajos pielikumos ietvertajiem rakstiem atsaucas tikai ļoti vispārīgā veidā. Tādējādi jāatzīst, ka prasītāju minētie apstākļi neļauj apšaubīt apstrīdētajā lēmumā ietverto analīzi, kas balstīta uz Komisijas veiktās izmeklēšanas rezultātiem (skat. iepriekš 60. un tam sekojošos punktus).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka Komisija šajā sakarā nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
b) Saiknes starp cūku iegādes cenu atšķirībām Vācijā un Nīderlandē un eksportu apjomu šo divu valstu starpā neesamība
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji uzskata, ka atšķirību starp cūku iegādes cenām Nīderlandē un Vācijā izmaiņas, pat pieņemot, ka tās būtu ievērojamas, neizraisa eksporta palielināšanos no Nīderlandes uz Vāciju. Savu argumentu atbalstam prasītāji, pirmkārt, apgalvo — kā izriet no
PVVE
ziņojuma ar nosaukumu “Cūkgaļas cenu salīdzinājums Nīderlandē, Vācijā un Beļģijā”, kas ir pievienots prasības pieteikuma pielikumā, lai noderīgi salīdzinātu aktuālās cenas Nīderlandē un Vācijā, — ka dažādajām starptautiskā līmenī izmantotajām cenām jāveic zināmas korekcijas, lai ņemtu vērā izmaksas un dažādas piemērotās piemaksas, kā arī definīciju atšķirības.
Otrkārt, pēc prasītāju domām, noteikti replikas pielikumā ietvertie
PVVE
paziņotie dati par iknedēļas cūku un sivēnu eksportu no Nīderlandes uz Vāciju 2004. gadā, kā arī katrā no šīm divām dalībvalstīm attiecīgajās nedēļās piemēroto bāzes cenu arī parāda, ka saikne starp cenu atšķirību izmaiņām un eksportu ir ļoti vāja. Prasītāji šajā sakarā atsaucas uz datiem par 3. un 4., 9. un 10., kā arī, visbeidzot, par 49. un 50. nedēļu.
Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jautājums par to, vai pastāv saikne, pirmkārt, starp cūku cenu Vācijā un cūku cenu Nīderlandē un, otrkārt, starp šo divu cenu atšķirību izmaiņām un eksportu starp šīm divām valstīm, ir aplūkots apstrīdētā lēmuma 37. un 38. punktā. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, lai gan dzīvu cūku iegādes cenas Vācijā tradicionāli ir augstākas nekā Nīderlandē, starp šīm abām cenām pastāv spēcīga saikne tiktāl, ciktāl tās vidējā termiņā un ilgtermiņā attīstās paralēli. Turklāt saskaņā ar šo lēmumu tirgus izpēte apstiprināja koncentrācijas dalībnieku apgalvojumus un sniegtos pierādījumus, atbilstoši kuriem ir arī tieša saikne starp cūku cenu izmaiņām Nīderlandē un Vācijā un cūku eksportu tiktāl, ciktāl cenu atšķirību pieaugums (vai samazinājums) izraisa cūku eksporta no Nīderlandes uz Vāciju pieaugumu (vai samazinājumu).
Prasītāji neapstrīd ne cenu atšķirību pastāvēšanu starp Vāciju un Nīderlandi, ne saiknes pastāvēšanu starp šīm divām cenām. Tie apstrīd to, ka pastāvētu saikne starp cenu atšķirību izmaiņām Nīderlandē un Vācijā un eksportu starp šīm divām valstīm. Pēc prasītāju domām, cūku iegādes cenu izmaiņas Nīderlandē un Vācijā, pat ja tās ir ievērojamas, nerada cūku eksporta palielinājumu no Nīderlandes uz Vāciju.
Vispirms jāatzīmē, ka no lietas materiāliem izriet, ka koncentrācijas dalībnieki administratīvās procedūras laikā tiešām ir iesnieguši datus, kas apliecina, ka pastāv paralēles starp dzīvu cūku iegādes cenu Vācijā un Nīderlandē attīstību. Koncentrācijas dalībnieki ir snieguši arī datus, kas parāda, ka pastāv paralēla attīstība starp cenu atšķirības starp Vāciju un Nīderlandi palielināšanos un samazināšanos, no vienas puses, un cūku eksporta starp šīm divām valstīm palielināšanos vai samazināšanos, no otras puses.
Tāpat administratīvās procedūras laikā trešās personas faktiski apstiprināja šādas saiknes pastāvēšanu. Tā kāds nīderlandiešu tirgotājs apliecināja, ka “tad, kad cūku cenas Vācijā [bija] augstākas nekā Nīderlandē, [..] uz Vāciju eksportēto dzīvnieku skaits pieaug[a]” (B.4. e) pielikums). Atsaucoties uz saviem nokaušanai domātu Nīderlandes cūku pirkumiem, Vācijas kautuve apliecināja, ka, “ja cūku cena Nīderlandē [bija] zemāka nekā Vācijā, Nīderlandes cūku skaits pieaug[a]” un ka “tīri ekonomiska rakstura apsvērumu dēļ tad [bija] izdevīgi pirkt vairāk Nīderlandes cūku” (B.6. b) pielikums). Arī
J.
apstiprināja, ka “nelielas cenu atšķirības faktiski izrais[īja] eksporta no Nīderlandes palielināšanos” (B.5. b) pielikums).
Turklāt paši prasītāji atzīst, ka šāda saikne starp cenu atšķirībām un eksporta apjomu pastāv, replikā apgalvodami, ka “tikai tad, kad cenu atšķirība starp Nīderlandi un Vāciju ir lielāka par vidējo, cūku, kas par 100 % neatbilst vācu prasībā, pārdošana Vācijas kautuvēm kļūst izdevīga” (skat. iepriekš 83. punktu).
Bez tam pat
PVVE
iesniegtie dati, ko prasītāji iekļāvuši replikas pielikumā savu argumentu atbalstam, pierāda saiknes starp cenu atšķirību izmaiņām un eksporta apjomu pastāvēšanu, nevis nepastāvēšanu, un tādējādi apstiprina Komisijas secinājumus. Tāpat nedēļas, uz kurām prasītāji atsaucas, drīzāk pierāda šādas saiknes pastāvēšanu tiktāl, ciktāl divos no trijiem prasītāju minētajiem gadījumiem Vācijā un Nīderlandē izmantoto cenu starpības palielinājums (9. un 10. nedēļa) vai samazinājums (49. un 50. nedēļa) attiecīgi radīja eksporta pieaugumu un samazinājumu. Lai gan paralēlo attīstību starp cenu atšķirību izmaiņām un eksporta apjomu nevar stingri pārbaudīt attiecībā uz visam nedēļām, šis fakts pats par sevi nav pietiekams, lai atzītu par spēkā neesošu Komisijas secinājumu, ka šāda saikne starp šiem diviem faktoriem pastāv. Augstākais, tas parāda, ka šī saikne nav pilnīgi lineāra.
Tādējādi jāatzīst, ka prasītāji nav pierādījuši, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka pastāv saikne starp cūku cenu atšķirībām Vācijā un Nīderlandē un cūku eksporta apjomu starp šīm divām valstīm. Šo secinājumu nevar vājināt prasītāju arguments, saskaņā ar kuru, lai noderīgi salīdzinātu aktuālās cenas Nīderlandē un Vācijā, dažādajām starptautiskā līmenī izmantotajām cenām jāveic korekcijas, lai ņemtu vērā izmaksas un dažādas piemērotās piemaksas, kā arī definīciju atšķirības. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka ir pietiekami atzīt, ka prasītāji nekādā veidā nav izskaidrojuši, kāpēc nepieciešamība veikt šīs apgalvotās korekcijas varētu likt apšaubīt Komisijas atzinumu, ka starp cenu atšķirību izmaiņām Nīderlandē un Vācijā un eksporta apjomu starp šīm divām valstīm pastāv saikne.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jānoraida prasītāju arguments, saskaņā ar kuru Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, konkrētā ģeogrāfiskā tirgus definīcijas ietvaros uzskatīdama, ka pastāv tieša saikne starp cūku cenu atšķirību izmaiņām Vācijā un Nīderlandē un cūku eksporta apjomu starp šīm divām valstīm.
c) Pēc epizootijām veikto veterināro pasākumu ietekme uz eksportu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā tiktāl, ciktāl tā nav ņēmusi vērā apstākli, ka pēc epizootijām veiktie veterinārie pasākumi izraisa tirgu ierobežošanu ar reģionālu vai valsts tirgu. Pēc prasītāju domām, veterināro pasākumu pieņemšanas epizootiju gadījumos sekas izjūt visas valsts teritorijā, un tās ietekmē tirdzniecību ar citam valstīm neatkarīgi no tā, ka parasti aizliegts ir tikai eksports no noteiktiem reģioniem. Tā kā cūku tirdzniecība Nīderlandē ir koncentrēta trīs galvenajos reģionos, kas specializējas cūku nokaušanā, dzīvnieku slimības parādīšanās vienā no šiem trīs reģioniem izraisītu tā tūlītēju slēgšanu, kas liegtu šī reģiona cūku audzētājiem savus dzīvniekus transportēt uz citiem reģioniem. Tādējādi tiktu ietekmēts viss valsts tirgus.
Attiecībā konkrēti uz eksportu prasītāji apgalvo, ka, ja vienā valsts daļā izceļas epizootija, tirdzniecība ar ārvalstīm parasti tiek apturēta, kas var izraisīt ļoti ievērojamus zaudējumus cūku audzētājiem, kas orientējušies uz savas produkcijas eksportu. Šis apstāklis saskaņā ar prasītāju teikto izskaidro, kāpēc cūku audzētāji un tirgotāji nelabprāt organizē savu ražošanu atkarībā no eksporta.
Komisija, ko atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 43. punkta, Komisija ir ņēmusi vērā epizootiju ietekmi uz eksportu un ir uzskatījusi, ka tiktāl, ciktāl dati par eksportu norāda, ka eksporta apturēšana dzīvnieku slimību dēļ nav kavējusi liela skaita cūku eksportu no Nīderlandes uz Vāciju un ka valsts līmenī pieņemtie veterinārie pasākumi ietekmē gan tirdzniecību Nīderlandes teritorijā, gan eksportu, šādu pasākumu pastāvēšanu nevar uzskatīt par ģeogrāfiskā tirgus definīcijai noteicošu faktoru.
Pirmās instances tiesa atzīmē, ka dažādo lietas materiālos esošo datu analīze parāda, ka eksporta apturēšanai epizootiju rezultātā vispārīgi ir bijušas sekas, kas ir izpaudušās tikai ierobežotu laika periodu, un ka pēc katra epizootijas uzliesmojuma eksports ātri normalizējās, atgriežoties parastajā līmenī. Ņemot vērā šos apsvērumus, nav nekādā veidā pierādīts, ka Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru eksporta pagaidu apturēšana vai ierobežošana epizootiju dēļ nerada attiecīgā tirgus ierobežošanu ar valsts vai reģionālu tirgu un tādējādi nav noteicošs ģeogrāfiskā tirgus definīcijas faktors, ietvertu acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Tādējādi arī šis iebildums ir jānoraida.
d) Citu šķēršļu eksportam pastāvēšana
Lietas dalībnieku argumenti
Prasības pieteikumā prasītāji apgalvo, ka pastāv finansiāli vai cita rakstura šķēršļi eksportam, kas liek nošķirt Nīderlandes tirgu un Vācijas tirgu. Kā šādus šķēršļus prasītāji min papildu veterināro pārbaudi, kas tiek veikta pārdošanai Vācijas tirgū domātām Nīderlandes cūkām, kā arī zināmas ar eksportu saistītas “papildu izmaksas”. Replikā prasītāji apgalvo, ka ar eksportu saistītās papildu izmaksas detalizēti ir izskaidrotas
NVV
atbildē uz administratīvās procedūras laikā Komisijas nosūtīto anketu, un precizē, ka runa ir it īpaši par šķēršļiem attiecībā uz cūku cenu, saimniecību ražīgumu, konkurenci Eiropas gaļas tirgū, kvalitātes prasībām cūkām, transporta papildu izmaksām, eksporta atļaujām un asins analīžu izmaksām (saistībā ar Aujeski slimību).
Attiecībā uz it īpaši “šķēršļiem attiecībā uz cūku cenu” prasītāji apgalvo, ka no
NVV
atbildes uz komisijas anketu, kā arī no
PVVE
ziņojuma (skat. iepriekš 97. punktu) izriet, ka pēc tam, kad vērā ņemta virkne korekcijas faktoru, starp cūku cenu Vācijā un Nīderlandē ir starpība EUR 0,08 kilogramā, kas rada šķērsli EUR 7,20 uz cūku, jo nokautas cūkas vidējais svars ir ap 90 kilogramiem.
Komisija apgalvo, ka replikā prasītāji attiecībā uz šo argumentu ir tikai atzīmējuši, ka eksportam uz Vāciju domātām cūkām ir papildu veterinārā pārbaude. Tādējādi tā apstrīd — un to atbalsta persona, kas iestājusies lietā, — atsauces uz citiem apgalvotajiem šķēršļiem eksportam pieņemamību tiktāl, ciktāl, pirmkārt, šo citu šķēršļu pastāvēšana ir minēta ar novēlošanos, replikas stadijā, un, otrkārt, atskaitot transporta izdevumus, tie arī nav detalizēti izskaidroti atbildē uz anketu, uz kuru prasītāji atsaucas. Katrā ziņā Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd visus prasītāju argumentus pēc būtības.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāanalizē arguments par papildu veterināro pārbaudi, kas jāveic, eksportam uz Vāciju domātām cūkām. Komisija šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 33. un 34. punktā apliecina, ka koncentrācijas dalībnieki ir apgalvojuši — ko apstiprinājušas vairākas trešās personas — ka visas nokaušanai domātas dzīvās cūkas ir jāpārbauda neatkarīgi no tā, kur tās tiks nokautas, un ka vienīgā ar eksportu saistītā papildu prasība ir tā, ka saimniecībā vai savākšanas centrā jābūt veterināram, kas rada apmēram no EUR 1 līdz 1,25 papildu izmaksas uz cūku, ko turklāt kompensē Vācijā tradicionāli pastāvošā augstākā pārdošanas cena.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzīst, ka prasītāji nekādā veidā ne savos procesuālajos rakstos, ne tiesas sēdē nav snieguši pierādījumus apgalvojumam par papildu veterinārās pārbaudes pastāvēšanu eksportam uz Vāciju domātām cūkām, kas atšķirtos no apstrīdētajā lēmumā minētās pārbaudes. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Attiecībā uz citiem apgalvotajiem šķēršļiem eksportam jāatzīst, ka tie faktiski ir konkrēti minēti tikai replikā un ka prasības pieteikumā nav nekādas — ne konkrētas, ne vispārīgas — atsauces uz
NVV
atbildi uz Komisijas anketu. Tomēr jāatgādina, ka, lai gan Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē jaunu pamatu izvirzīšana procesa laikā ir aizliegta, ja vien šie pamati nav balstīti uz tiesību vai faktu elementiem, kas ir atklājušies tiesvedības laikā, tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamats, kas tieši vai netieši paplašina jau agrāk prasības pieteikumā par lietas ierosināšanu izvirzīto pamatu un kam ir cieša saistība ar to, ir jāatzīst par pieņemamu (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā
T-252/97
Dürbeck
/Komisija,
Recueil
, II-3031. lpp.
, 39. punkts, un iepriekš 52. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cableuropa
u.c./Komisija, 109. un 111. punkts un tajos minētā judikatūra).
Taču jāatzīmē, ka prasības pieteikumā prasītāji vairākkārtīgi sūdzējušies, ka Komisija nav ņēmusi vērā faktus, ko tie ir minējuši administratīvās procedūras laikā, atsaukdamies, lai gan vispārēji, uz argumentiem, kas izklāstīti šīs procedūras laikā iesniegtajos rakstos. Jāatzīmē arī, ka prasības pieteikumā prasītāji min “finansiālus vai citus šķēršļus”“un ar eksportu saistītas papildu izmaksas”, kas nošķir nokaušanai domātu cūku pārdošanas Nīderlandes un Vācijas tirgus. No tā izriet, ka replikā iekļautie prasītāju apgalvojumi var tikt uzskatīti par jau agrāk prasības pieteikumā izvirzīto argumentu paplašināšanu. Tādējādi, ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto judikatūru, tie ir jāatzīst par pieņemamiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūlija spriedumu lietā
T-118/96
Thai Bicycle
/Padome,
Recueil
, II-2991. lpp.
, 144. un 145. punkts).
Tomēr prasītāju argumenti šajā sakarā ir nepamatoti.
Attiecībā uz, pirmkārt, apgalvotajiem “šķēršļiem attiecībā uz cūku cenu” jāatgādina, ka tirgus definīcijas galvenais mērķis — gan kas attiecas uz preču tirgu, gan ģeogrāfisko tirgu — ir sistēmiski identificēt konkurences radītos ierobežojumus attiecīgajiem uzņēmējiem un noteikt, vai pastāv reāli konkurenti, kas var izdarīt spiedienu uz attiecīgajiem uzņēmumiem vai tiem neļaut darboties neatkarīgi no efektīvas konkurences radītā spiediena. Pamatjautājums ģeogrāfiskā tirgus noteikšanai šajā lietā tādējādi bija jautājums par to, vai koncentrācijas dalībnieku klienti, proti, nokaušanai domātu cūku piegādātāji, neliela, bet ilgstoša cūku vai sivēnmāšu iegādes cenas samazinājuma attiecīgajās teritorijās gadījumā vērstos citur esošās kautuvēs (skat. iepriekš 80. punktu un Paziņojuma par konkrēto tirgu 2. un 17. punktu).
Jāatzīmē, ka vairāki faktori lietas materiālos atbalsta Komisijas atzinumu, saskaņā ar kuru ne tikai Nīderlandē atrodošās kautuves, bet arī noteiktas Vācijā atrodošās kautuves ir konkurences radīti ierobežojumi, kas var ietekmēt koncentrācijas dalībnieku uzvedību (skat. iepriekš 102.–104. punktu). Turklāt replikas pielikumam pašu prasītāju pievienotie
PVEE
paziņotie dati par cūku eksportu no Nīderlandes uz Vāciju (skat. iepriekš 105. punktu) parāda, ka starp abām valstīm pastāvējis pastāvīgs un ievērojams eksporta apjoms pat tad, kad cenu atšķirība starp Vāciju un Nīderlandi bija mazāka par EUR 7,20 par cūku. Šie faktori parāda, ka jebkādi “šķēršļi attiecībā uz cūku cenu”, pat pieņemot, ka tie būtu pastāvējuši, kas nav pietiekami pierādīts, paši par sevi bija tikai niecīgs šķērslis eksportam un ka Komisija nav kļūdījusies savā vērtējumā. Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Attiecībā uz, otrkārt, apgalvoto šķērsli, kas saistīts ar transporta papildu izmaksām Komisija apstrīdētā lēmuma 20. punktā apgalvo, ka saskaņā ar koncentrācijas dalībnieku teikto un tirgus izpētes rezultātiem transporta izmaksas nav noteicošās tiktāl, ciktāl tām ir tikai otršķirīga ietekme uz nokaušanai domāto cūku cenu. Prasītāji šos secinājumus neapstrīd ne prasības pieteikumā, ne replikā. Lai pamatotu savu apgalvojumu, tie aprobežojas ar atsauci, turklāt ļoti vispārēju, uz
NVV
atbildi uz Komisijas anketu. Taču, lai gan šajā atbildē tiešām pieminētas transporta izmaksas, tā nekādā ziņā neļauj pamatot prasītāju apgalvojumus un nevar pat būt pamats to apgalvojumiem vai pierādīt acīmredzamu Komisijas kļūdu vērtējumā šajā sakarā (skat. iepriekš 60. un nākamos punktus). Tādējādi arī šis iebildums jānoraida.
Visbeidzot, kas attiecas uz, treškārt, citiem iepriekš 114. punktā minētajiem apgalvotajiem šķēršļiem eksportam, tad tie nav izskaidroti ne prasības pieteikumā, ne
NVV
atbildē uz Komisijas anketu un to pastāvēšanu nepamato nekādi pierādījumi. Turklāt prasītāji neizskaidro, kādā veidā saimniecību ražīgums un konkurence Eiropas gaļas tirgū var būt šķēršļi eksportam vai radīt ar eksportu saistītas papildu izmaksas.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāatzīst, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā ģeogrāfiskā tirgus definīcijā attiecībā uz it kā pastāvošajiem prasītāju minētajiem citiem šķēršļiem eksportam.
e) Transporta attālumi, kas mazāki par Komisijas vērā ņemto 150 kilometru rādiusu, un politiska spiediena pastāvēšana
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji atzīmē, ka 70 % no cūkgaļas transporta uz kautuvēm tiek veikta attālumā, kas mazāks par 50 kilometriem, 85 % — attālumā, kas mazāks par 70 kilometriem un 95 % — attālumā, kas mazāks par 95 kilometriem. No tā izriet, ka lielākā daļa nokaujamo cūku tiek transportētas uz kautuvi attālumos, kas ir ievērojami mazāki nekā 150 kilometru rādiuss, kurš tika izmantots kā pamats ģeogrāfiskā tirgus definīcijai apstrīdētajā lēmumā. Šo rādiusu Komisija tādējādi noteikusi patvaļīgi. Tā kā pastāv šķēršļi eksportam, ir visai neiespējami un pat neiedomājami, ka šajā lietā nokaušanai domātu dzīvu cūku piegādātāji koncentrācijas rezultātā radušās subjekta piedāvātās iepirkuma cenas ilgstošas, bet nelielas samazināšanās dēļ nolemtu transportēt savus dzīvniekus uz konkurējošām kautuvēm attālumos, kas lielāki par 150 kilometriem.
Prasītāji turklāt apgalvo, ka augošs politiskais spiediens ar mērķi samazināt dzīvu dzīvnieku transportēšanas attālumu arī parāda, ka būtu atbilstoši konkrēto ģeogrāfisko tirgu šajā lietā ierobežot ar Nīderlandes valsts teritoriju.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatzīmē — kā tika uzsvērts iepriekš 122. punktā — izšķirošais jautājums ģeogrāfiskā tirgus noteikšanai šajā lietā ir jautājums par to, vai nokaušanai domātu cūku piegādātāji būtu gatavi hipotētiska neliela, bet ilgstoša cūku iegādes cenas samazinājuma gadījumā transportēt savus dzīvniekus 150 kilometru attālumā uz konkurējošām kautuvēm un tādējādi šāds cenu samazinājums koncentrācijas rezultātā radušamies subjektam nebūtu izdevīgs. Apstāklis, ka vairums nokaušanai domātu cūku parasti tiek pārvadātas attālumos, kas mazāki par 150 kilometriem, tādējādi pats par sevi nav noteicošs faktors, lai definētu konkrēto ģeogrāfisko tirgu.
Turklāt Komisijas veiktā tirgus izpēte, kā arī lietas materiālos iekļautie iepriekš aplūkotie pierādījumi ir apstiprinājuši, ka 150 kilometru rādiusā izvietotās kautuves var būt alternatīvs risinājums koncentrācijas rezultātā notikušas cūku iegādes cenu pazemināšanās gadījumā (skat. iepriekš 102. un nākamos punktus). Tādējādi jāsecina, ka Komisija šajā sakarā nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Attiecībā uz it kā pastāvošo politisko spiedienu jāatzīmē, ka prasītāji paši atzīst, ka tas ir tikai papildu arguments, kas tādējādi nav ģeogrāfiskā tirgus definīcijas noteicošs apstāklis. Katrā ziņā prasītāji pilnībā nav pamatojuši savus argumentus šajā sakarā.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, arī šie iebildumi ir jānoraida.
f) Agrākā lēmumu pieņemšanas prakse
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji Komisijai pārmet, ka tā bez nopietna iemesla atkāpusies no savas agrākās lēmumu pieņemšanas prakses jautājumā par nokaušanai domātu dzīvu cūku iegādes ģeogrāfiskā tirgus definīciju, kā arī no Nīderlandes konkurences iestādes lēmumu pieņemšanas prakses. Saskaņā ar prasītāju teikto, lai gan ir taisnība, ka Komisijai konkrētais ģeogrāfiskais tirgus jādefinē, ņemot vērā katrā lietā nozīmīgos faktorus, tomēr tā to nevar darīt, atkāpjoties no savas agrākās prakses pēkšņi un neminot nopietnus iemeslus. Turklāt Komisijas pieņemtie lēmumi attiecībā uz nokaušanai citās dalībvalstīs domātu dzīvu cūku iegādes ģeogrāfisko tirgu ir arī precedenti.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Šajā sakarā jāatgādina, ka, lai gan saskaņā ar judikatūru Komisijai tās argumentācija ir tieši jāizskaidro, ja lēmums ir ievērojami tālejošāks nekā tās līdzšinējā lēmumu pieņemšanas prakse (Tiesas 1975. gada 26. novembra spriedums lietā
73/74
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique
u.c./Komisija,
Recueil
, 1491. lpp.
, 31. punkts), uzņēmēji nevar tiesiski paļauties uz to, ka tiks saglabāta iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse, jo tā var mainīties, Kopienas iestādēm izmantojot savu rīcības brīvību (skat. iepriekš 53. punktā minēto spriedumu lietā
General Electric
/Komisija, 512. punkts un tajā minētā judikatūra). It īpaši prasītājiem nevar būt šāda tiesiskā paļāvība tāpēc, ka Komisija agrākā lēmumā tirgus ir definējusi īpašā veidā, jo tai un
a fortiori
Pirmās instances tiesai nav saistoši šādā lēmumā izdarītie secinājumi (šajā sakarā skat. iepriekš 53. punktā minēto spriedumu lietā
General Electric
/Komisija, 514. punkts).
Šajā sakarā jāatzīst, pirmkārt, ka prasītāji nav atsaukušies ne uz vienu lietu, kurā Komisija būtu pārbaudījusi nokaušanai Nīderlandē domātu dzīvu cūku un sivēnmāšu iegādes tirgus. Tādējādi tie nevar apgalvot, ka apstrīdētajā lēmumā tā būtu atkāpusies no savas agrākās prakses. Lai gan ir taisnība, ka zināmos lēmumos Komisija pārbaudīja nokaušanai citās dalībvalstīs, proti, Dānijā (skat. Komisijas 1999. gada 9. marta lēmumu 2000/42/CE par Padomes Regulas (EEK) Nr. 4064/89 piemērošanas procedūru (lieta IV/M.1313
Danish Crown
/
Vestjyske Slagterier
) (
OV 2000, L 20, 1. lpp.
) un lēmumu par Regulas Nr. 4064/89 piemērošanas procedūru (lieta COMP/M.2662
Danish Crown
/
Steff-Houlberg
)), kā arī Vācijā (Komisijas lēmums par Regulas Nr. 4064/89 piemērošanas procedūru (lieta COMP/M.3337
Best Agrifund
/
Nordfleisch
)), domāto dzīvu cūku iegādes tirgu, šajos lēmumos veiktā analīze nav katrā ziņā piemērojama citiem ģeogrāfiskajiem tirgiem tiktāl, ciktāl konkurences apstākļi dažādās dalībvalstīs var būtiski atšķirties.
Kas attiecas uz Dānijas tirgu, tad, lai gan Komisija savos agrākajos lēmumos secināja, ka nokaušanai domātu dzīvu cūku tirgus ir valsts līmeņa tirgus, šo lēmumu salīdzinājums tomēr atklāj, ka Nīderlandes tirgus apstākļi būtiski atšķiras no Dānijas tirgus apstākļiem. No vienas puses, Dānijā atšķirībā no Nīderlandes tirgu raksturo kautuvju organizācija atbilstoši kooperatīvu struktūrai, kas audzētājus saista ar cūku kautuvēm ar ekskluzīvas piegādes saistībām, gari uzteikuma termiņi un piemaksas. No otras puses, Nīderlandes cūku eksports uz Vāciju ir daudz nozīmīgāks nekā Dānijas cūku eksports, lai gan atšķirība starp Dānijas un Vācijas cenām ir daudz lielāka nekā starp Nīderlandes un Vācijas cenām. Turklāt attiecībā uz Vācijas tirgu prasītāju minētajā lietā
Best Agrifund
/
Nordfleisch
Komisija jautājumu par ģeogrāfiskā tirgus definīciju atstāja atklātu.
Attiecībā uz atšķirībām starp Komisijas vērtējumu apstrīdētajā lēmumā un Nīderlandes konkurences iestādes vērtējumu vispirms jānorāda, ka, ievērojot skaidru kompetenču sadali, uz ko balstās Regula Nr. 139/2004, valsts iestāžu lēmumi Komisijai nav saistoši koncentrāciju kontroles procedūrās (šajā sakarā attiecībā uz Padomes 1989. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli (
OV 1990, L 257, 13. lpp.
) skat. Tiesas spriedumu lietā
C-202/06 P
Cementbouw Handel & Industrie
/Komisija, Krājums, I-12129. lpp.
, 56. punkts). Turklāt Komisija un Nīderlandes konkurences iestāde lēmumus savās attiecīgajās kompetences jomās pieņem, ņemot vērā atšķirīgus kritērijus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Cementbouw Handel & Industrie
/Komisija, 57. punkts). Katrā ziņā prasītāji paši ir atzinušu, ka Nīderlandes konkurences iestāde, definējot ģeogrāfisko tirgu, ņēma vērā pierobežas zonās atrodošos ārvalstu kautuvju konkurences radīto spiedienu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, arī šis iebildums ir jānoraida.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāatzīst, ka, tā kā prasītāji nav pierādījuši, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu apstrīdētajā lēmumā izmantotajā ģeogrāfiskā tirgus definīcijā, pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida.
5. Par pirmo un ceturto daļu par koncentrācijas analīzi no konkurences tiesību viedokļa
a) Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji apgalvo, ka pretēji analīzes rezultātam, kādu Komisija izdarīja apstrīdētajā lēmumā, koncentrācija radītu jaunajam subjektam dominējošu stāvokli nokaušanai domātu dzīvu cūku un sivēnmāšu iegādes tirgos, tādējādi radot šķērsli efektīvai konkurencei, un tādēļ bija jāatzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
Pirmkārt, saskaņā ar prasītāju teikto Komisijas veiktās ekonomiskās analīzes pamatā ir kļūdaina premisa, kas saistīta ar nepareizu attiecīgo ģeogrāfisko tirgu definīciju. Tādējādi, ja Komisija būtu izmantojusi konkrēto ģeogrāfisko tirgu valsts dimensiju, tā būtu nonākusi pie citāda secinājuma, proti, ka koncentrācija šajos tirgos radīs “īpaši dominējošu stāvokli”. Prasītāji apgalvo, ka šajā lietā koncentrācijas dalībniekiem pēc strīdīgā darījuma tirgus daļa nokaušanai domātu dzīvu cūku Nīderlandes tirgū bija 65 %, kamēr, kā izriet no NVV sniegtajiem datiem, citu kautuvju tirgus daļa bija, augstākais, 8 % katrai.
Otrkārt, prasītāji kritizē apstrīdētā lēmuma 50. punktā ietverto secinājumu, saskaņā ar kuru kautuvju vidējais jaudas pārpalikums Nīderlandē ir 12 %. Tie gluži pretēji uzskata, ka šajā lietā pārpalikuma jaudas nav, jo kautuves jauda netiek vienmēr izmantota pilnībā, lai nodrošinātu labu uzņēmuma vadību. Vienmēr ir aptuveni 10 % kautuves jaudas rezerve, kas netiek izmantota, lai atbilstoši varētu reaģēt uz nokaušanai domātu cūku piedāvājuma svārstībām. Kautuves jaudas 100 % izmantošana nozīmētu tirgu, kurā cūku audzētājiem vai tirgotājiem vairs nebūtu izvēles brīvība izmantot noteiktu kautuvi, kas varētu radīt nekārtības tirgū.
Treškārt, prasītāji Komisijai pārmet, ka tā, novērtējot koncentrācijas ietekmi uz konkurenci, nav ņēmusi vērā vairākus faktorus, proti, pirmkārt, faktu, ka nokaušanai domātu cūku eksports no Nīderlandes uz Vāciju nekad nav pārsniedzis 10–15 % no kopējā produkcijas apjoma, otrkārt, to, ka eksporta tirgus pēc sava rakstura ir papildu tirgus, jo Nīderlandes tirgus absorbē aptuveni 85–90 % no ražošanas jaudas, treškārt, to, ka importa tirgus ir papildu tirgus Vācijā, ceturtkārt, to, ka Nīderlandes izcelsmes cūku imports Vācijā konkurē ar importu no Dānijas, un, piektkārt, to, ka visu šo faktoru nozīmi palielina pirmā pamata trešās daļas ietvaros minētās finansiālie un citi šķēršļi eksportam.
Ceturtkārt, prasītāji apgalvo, ka strīdīgā darījuma rezultātā radies dominējošais stāvoklis izriet ne tikai no koncentrācijas dalībnieku ļoti lielajām tirgus daļām, bet arī no “ievērojamas dažādu organizāciju, kurām attiecīgajā tirgū ir zināma vara, interešu pārklāšanās”, kā šādas organizācijas minot
Centrale Organisatie voor de Vleessector (COV)
,
PVVE
,
Land- en Tuinbouw Organisatie Nederland (LTO)
,
Zuidelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (ZLTO)
un
Noord-Brabantse Christelijke Boerenbond (NCB)
.
Komisija, kuru atbalsta persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītāju argumentus.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 2. panta 2. punktam koncentrāciju, kas būtiski nekaitē efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, jo īpaši dominējoša stāvokļa radīšanas vai stiprināšanas rezultātā, uzskata par atbilstošu kopējam tirgum.
Jāatgādina arī, ka, lai gan dominējošā stāvokļa pastāvēšana katrā lietā jānosaka individuāli, ņemot vērā lietas apstākļus (šajā sakarā skat. iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Sun Chemical Group
u.c./Komisija, 136. punkts), saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 32. apsvērumu koncentrācijas, kas attiecīgo uzņēmumu ierobežotās tirgus daļas dēļ nevar kaitēt efektīvai konkurencei, var uzskatīt par atbilstošām kopējam tirgum. Šāda norāde pastāv it īpaši, ja attiecīgo uzņēmumu tirgus daļas nepārsniedz 25 % no kopējā tirgus vai būtiskas tā daļas.
Šajā lietā Komisija konstatēja, ka attiecībā uz nokaušanai domātu cūku iegādes tirgu pēc koncentrācijas tās dalībniekiem kopumā visos trīs attiecīgajos tirgos būtu tirgus daļas, kas mazākas par 30 % (apstrīdētā lēmuma 47. punkts). Pēc šīs konstatācijas Komisija apstrīdētā lēmuma 48.–51. punktā izvērsa konkurences analīzi, secinot, ka pēc koncentrācijas tirgi joprojām būtu pietiekami fragmentēti, jo vairākiem konkurentiem ir tirgus daļas starp 4 un 16 % (apstrīdētā lēmuma 49. punkts) un jaudas pārpalikums ir 12 % Nīderlandes kautuvēs, 14 % Beļģijas kautuvēs un 28 % Vācijas rietumu rajonos.
Attiecībā uz nokaušanai domātu sivēnmāšu iegādes tirgu apstrīdētajā lēmumā Komisija atzīmē, ka pēc koncentrācijas tirgus daļas būtu vēl mazākas, proti, mazāk par 20 % katrā no trīs attiecīgajiem tirgiem (apstrīdētā lēmuma 52. punkts). Ņemot vērā nelielās tirgus daļas, kas ir ievērojami zemākas par Regulas Nr. 139/2004 32. apsvērumā minētajām, Komisija neuzskatīja par vajadzīgu tālāk izvērst konkurences analīzi (apstrīdētā lēmuma 53. punkts).
Šīs analīzes noslēgumā Komisija tādējādi secināja, ka koncentrācija nokaušanai domātu dzīvu cūku un sivēnmāšu iegādes tirgos nerada konkurences problēmas (apstrīdētā lēmuma 54. punkts).
Pirmās instances tiesa atzīmē, ka prasītāju argumenti nav tādi, kas liktu apšaubīt apstrīdētajā lēmumā ietverto Komisijas veikto konkurences analīzi.
Pirmkārt, jāatgādina, ka arguments par nepareizu ģeogrāfiskā tirgus definēšanu jau tika noraidīts pirmā pamata otrās un trešās daļās pārbaudes ietvaros (skat. iepriekš 69. un nākamos punktus un 79. un nākamos punktus).
Otrkārt, attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 50. punktā ietverto konstatāciju, ka Nīderlandes kautuvēs ir jaudas pārpalikums aptuveni 12 % apmērā, jāatzīmē, ka paši prasītāji prasības pieteikumā un replikā atzīst šī jaudas pārpalikuma pastāvēšanu, apgalvodami, ka “lai absorbētu samērā mainīgo nokaušanai domātu cūku piedāvājumu, ir nepieciešama zināma jaudas rezerve (aptuveni 10 %)”. Katrā ziņā iespējamā šāda jaudas pārpalikuma pastāvēšana tirgū ir lai gan nozīmīgs, taču tikai papildu faktors konkurences analīzē, kas tikai sniedz kontekstu koncentrācijas dalībnieku stāvoklim tirgū pēc koncentrācijas.
Treškārt, attiecībā uz iepriekš 145. punktā minētajiem faktoriem, kurus Komisija neesot ņēmusi vērā savā konkurences analīzē, jāatzīst, pat neaplūkojot Komisijas izvirzīto jautājumu par pieņemamību, ka prasītāji nav izskaidrojuši ne to, kādu iemeslu dēļ un kādā veidā šo faktoru analīzes rezultātā Komisijai būtu bijis jāsecina, ka koncentrācija būtiski kaitēs efektīvai konkurencei kopējā tirgū vai nozīmīgā tā daļā, ne arī to, kādā citā veidā Komisija savā konkurences analīzē būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, neņemdama vērā šos faktorus. Turklāt prasītāji nekādā veida nepamato savus apgalvojumus, un viņu minētā apgalvoto šķēršļu pastāvēšana eksportam jau tika noraidīta, pārbaudot pirmā pamata trešo daļu.
Visbeidzot, attiecībā uz iebildumu par apgalvoto organizāciju, kurām konkrētajā tirgū ir zināma vara, “interešu pārklāšanos” jāatzīmē, ka prasītāji par to nav snieguši nekādus pierādījumus un ka tādējādi tas ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, tā kā prasītāji nav pierādījuši, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdas savā koncentrācijas ietekmes uz konkurenci analīzē, pirmā pamata pirmā un ceturtā daļa ir jānoraida.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais pamats jānoraida kopumā.
B —
Par otro pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu un ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu
Otrais pamats par to, ka Komisija pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu (EKL 253. pants) un pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, var tikt iedalīts trīs daļās.
1. Par otrā pamata pirmo daļu par pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītāji Komisijai pārmet, ka tā ir pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, neņemdama vērā informāciju un argumentus, ko prasītāji sniedza administratīvās procedūras laikā savas nostājas atbalstam, tos vai nu ignorēdama pilnībā, vai vismaz tos neiekļaujot tās analīzē, lai gan runa bija par faktoriem, uz kuriem bija jābalsta konkrētā ģeogrāfiskā tirgus definīcija. Otrkārt, prasītāji Komisijai pārmet, ka tā balstīja apstrīdēto lēmumu uz koncentrācijas dalībnieku un ar tiem saistīto trešo personu vai trešo personu, kurām nebija pietiekamu zināšanu vai kas nebija pietiekami pārstāvnieciskas, sniegto informāciju vai arī uz pienācīgi nepamatotām personiskām hipotēzēm, pēc prasītāju sniegtās informācijas un pretrunām tās rīcībā esošajā informācijā neveicot neatkarīgu tirgus izpēti. Tā rezultātā Komisija nonāca pie nepareiziem rezultātiem un secinājumiem. Attiecībā uz it īpaši
J.
paziņojumu prasītāji Komisijai pārmet, ka tā viņiem nelūdza nekādu informāciju par tā saturu un neņēma vērā viņu 2004. gada 21. decembra vēstules (skat. iepriekš 26. punktu).
Komisija apstrīd visus prasītāju šajā sakarā izvirzītos argumentus.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pienākumu ievērot pienācīgu rūpību
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumos, kad Kopienu iestādēm ir rīcības brīvība, Kopienas tiesību sistēmā nodrošinātu garantiju ievērošana administratīvajos procesos ir vēl jo nozīmīgāka. Šo garantiju starpā ir tostarp kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus attiecīgajā lietā būtiskos faktorus, ieinteresēto personu tiesības darīt zināmu savu viedokli, kā arī tiesības uz pietiekamu lēmuma pamatojumu (skat. Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedumu lietā
C-269/90
Technische Universität Münche
n,
Recueil
, I-5469. lpp.
, 14. punkts; Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-167/94
Nölle
/Padome un Komisija,
Recueil
, II-2589. lpp.
, 73. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās
T-528/93, T-542/93, T-543/93 un T-546/93
Métropole télévision
u.c./Komisija,
Recueil
, II-649. lpp.
, 93. punkts un tajā minētā judikatūra).
Koncentrāciju kontroles jomā Komisijai atbilstoši iedibinātai judikatūrai ir rīcības brīvība it īpaši attiecībā uz ekonomiska rakstura vērtējumu (skat. iepriekš 53. punktā minēto judikatūru). Kopienas tiesību sistēmā nodrošinātu garantiju administratīvajos procesos, tostarp pienākuma ievērot pienācīgu rūpību, kas tai liek rūpīgi un objektīvi izvērtēt visus attiecīgajā lietā būtiskos faktorus, ievērošanai no Komisijas puses šajā jomā tādējādi ir vēl jo lielāka nozīme (par Kopienas tiesību sistēmā nodrošinātu garantiju ievērošanas administratīvajos procesos nozīmi koncentrāciju kontroles jomā skat. ģenerāladvokātes Kokotes [
Kokott
] secinājumus Tiesas 2008. gada 10. jūlija spriedumam lietā
C-413/06 P
Bertelsmann
un
Sony Corporation of America
/
Impala
, Krājums, I-4951. lpp.
, 126. punkts).
Tā kā Komisijai, darbojoties šajā jomā, ir jāievēro pienākums ievērot pienācīgu rūpību, tai ar nepieciešamo rūpību ir jānosaka faktiskie un tiesību apstākļi, no kuriem ir atkarīga tās rīcības brīvības izmantošana, savācot informāciju par faktiem, kas ir būtiski nepieciešama minētās rīcības brīvības izmantošanai un kam var būt izšķiroša ietekme uz lēmumu pieņemšanas procesu. Šis pienākums nozīmē, pirmkārt, ka Komisijai ir pienākums ņemt vērā faktus un informāciju, ko tai sniegušas gan [par koncentrāciju] paziņojušās puses, gan jebkura trešā persona, kas aktīvi piedalās procedūrā, un, otrkārt, ka tai vajadzības gadījumā ir pienākums pašai konstatēt minētos faktus ar tirgus izpētes vai tirgus dalībniekiem adresētu lūgumu sniegt palīdzību ar informāciju.
Tomēr jāatzīmē, ka koncentrāciju kontroles jomā prasība par to, ka Komisijai jāievēro Kopienas tiesību sistēmā nodrošinātās garantijas administratīvajos procesos un tādējādi arī pienākums ievērot pienācīgu rūpību, jāinterpretē, tāpat kā attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu, veidā, kas atbilst Regulas Nr. 139/2004 vispārējo uzbūvi raksturojošai ātruma prasībai un kas nosaka Komisijai pienākumu ievērot stingrus termiņus, īstenojot tās rīcības brīvību (šajā sakarā attiecībā uz Regulu Nr. 4064/89 skat. iepriekš 139. punktā minēto spiedumu lietā
Cementbouw Handel & Industrie
/Komisija, 39. punkts).
Prasītāju kritika par apgalvotajiem Komisijas pieļautajiem pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumiem ir jāanalizē, ņemot vērā šos principus.
Par apgalvotajiem pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumiem
Prasītāji būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, pirmkārt, neņemdama vērā argumentus un informāciju, ko prasītāji sniedza administratīvās procedūras laikā, un, otrkārt, balstīdama apstrīdēto lēmumu pārsvarā uz koncentrācijas dalībnieku vai ar tiem saistīto trešo personu sniegto informāciju vai arī uz informāciju, kas nav pietiekami pārbaudīta ar atbilstošas un neatkarīgas tirgus izpētes palīdzību.
Attiecībā uz šīs daļas pirmo sadaļu vispirms jāatzīmē, ka otrā pamata ietvaros prasītāji aprobežojas ar to, ka vispārējiem vārdiem pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā to administratīvās procedūras laikā sniegtos faktus un informāciju, neprecizējot, kurus faktus un informāciju tā nav ar pienācīgu rūpību un nepieciešamo objektivitāti analizējusi.
Turklāt lietas materiālu izpēte un iepriekš 79. un nākamajos punktos iztirzātie apsvērumi attiecībā uz pirmā pamata trešo daļu parāda, pretēji prasītāju apgalvotajam, ka Komisija nav ignorējusi administratīvās procedūras laikā tai prasītāju norādītos faktus un informāciju, bet ka, gluži pretēji, tā šos faktus un informāciju ir ņēmusi vērā un tos iekļāvusi savā analīzē. Šo secinājumu apstiprina fakts, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija būtībā skaidri analizē visus faktus, ko, kā prasītāji šajā prasībā apgalvo, tie esot izvirzījuši administratīvās procedūras laikā un kurus saskaņā ar to teikto Komisija neesot savā analīzē ņēmusi vērā.
Tā apstrīdētajā lēmumā iebildums par neiespējamību savstarpēji aizstāt Vācijas un Nīderlandes cūkas ir analizēts 27. punktā (pirmais ievilkums), kā arī 31. un 32. punktā; iebildums par saiknes nepastāvēšanu starp iepirkuma cenu atšķirību izmaiņām un eksporta ir aplūkots tā 36.–38. punktā; epizootiju sekas analizētas tā 27. punktā (trešais ievilkums) un 43. punktā; apgalvotās veterinārās prasības un citas papildu izmaksas saistībā ar eksportu ir analizētas tā 27. punktā (otrais ievilkums) un 33.–35. punktā; jautājums par transportēšanas attālumiem ir aplūkots tā 26. punktā; Komisijas agrākie lēmumi attiecīgajā jomā ņemti vērā tā 17. punktā; jautājums par jaudas pārpalikumu aplūkots tā 50. punktā daļā par koncentrācijas ietekmes uz konkurenci analīzi. Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 29., 39. un 40. punktā Komisija aplūko 2004. gada 10. decembra sanāksmes laikā prasītāju minēto un šīs prasības ietvaros neizvirzīto argumentu par piegādes līgumu ilgumu. Savukārt ne no lietas materiāliem, ne no prasītāju apgalvojumiem neizriet, ka tie administratīvās procedūras laikā būtu skaidri izvirzījuši iebildumus par transportēšanas attālumiem, kas ir mazāki par Komisijas vērā ņemto 150 kilometru rādiusu, un par politisko spiedienu samazināt dzīvu dzīvnieku transportēšanas ilgumu.
Tādējādi prasītāju iebildumi šajā sakarā ir jānoraida.
Attiecībā uz šīs daļas otro sadaļu jāatzīmē, ka prasītāji apšauba gan apstrīdētā lēmuma 26. punktā minēto pirmo “tirgus izpēti”, kuru Komisija veica, izsūtīdama anketu vairākiem tirgus dalībniekiem, gan to, ko Komisija sauc par “papildizmeklēšanu” apstrīdētā lēmuma 30. un nākamajos punktos un kas tika veikta, lai novērtētu prasītāju izvirzīto faktu un argumentu atbilstību. It īpaši papildizmeklēšana, pēc prasītāju domām, “nav spēkā” un “nav pārstāvnieciska”, jo tā tikai veikta, balstoties vienīgi uz koncentrācijas dalībnieku vai ar tiem saistīto trešo personu paziņojumiem.
Attiecībā uz pirmo “tirgus izpēti” jāatzīmē, pirmkārt, ka koncentrāciju kontroles procedūrās Komisija pēc paziņojuma saņemšanas parasti veic izmeklēšanu, izmantojot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Regulu Nr. 139/2004, lai labāk izprastu attiecīgo tirgu darbību un iegūtu informāciju par konkurences stāvokli šajos tirgos. Šādu izmeklēšanu var veidot tostarp anketas nosūtīšana uzņēmumiem vai citiem subjektiem, tādiem kā uzņēmumu apvienības vai profesionālās apvienības, kam ir detalizētas zināšanas par attiecīgajiem tirgiem.
Taču no lietas materiāliem izriet, ka šajā lietā Komisijas veiktā izmeklēšana bija visai plaša, jo tajā bija iesaistīti gandrīz 200 tirgus dalībnieki. Turklāt dažādiem tirgus dalībniekiem nosūtītā anketa ietvēra 35 ļoti sīkus jautājumus par attiecīgajiem tirgiem, kā arī koncentrācijas ietekmes uz konkurenci analīzi. 14 no jautājumiem attiecās uz nokaušanai domātu dzīvu cūku iepirkuma tirgu un 6 citi jautājumi konkrēti par ģeogrāfiskā tirgus apjomu, un it īpaši par valsts tirgus lielumu, koncentrācijas dalībnieku kā centru 150 kilometru rādiusam ierosinātajiem reģioniem un transporta izmaksām.
NVV
šo anketu saņēma un uz to atbildēja.
Ņemot vērā šos secinājumus, prasītāji nevar apgalvot, ka Komisija nebūtu veikusi atbilstošu izpēti, lai noskaidrotu šajā lietā būtiskos faktus attiecībā it īpaši uz nokaušanai domātu dzīvu cūku un sivēnmāšu ģeogrāfiskā tirgus definīciju. Attiecībā uz prasītāju apgalvojumu, ka nekas apstrīdētajā lēmumā neļauj noteikt faktorus, uz kuriem balstījās tirgus izpēte, jāatzīmē, pirmkārt, ka Komisija vairākos tā punktos precīzi atsaucas uz uzņēmējiem, kas snieguši attiecīgo informāciju (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 32., 38. un 42. punktu), un, otrkārt, ka jebkurā gadījumā saistībā ar lēmumu, kas pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktam, Komisijai nav pienākuma detalizēti minēt dokumentus un avotus, uz kuriem tā balsta savu analīzi, ar nosacījumu, ka konkrētas atsauces nav nepieciešamas, lai tās domu gaita būtu skaidra (šajā sakarā attiecībā uz Regulu Nr. 4064/89 skat. iepriekš 41. punktā minēto spriedumu
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija, 185. punkts).
Prasītāju argumenti attiecas arī uz apstrīdētā lēmuma 30. punktā minēto “papildizmeklēšanu”, ko Komisija veica, lai novērtētu administratīvās procedūras laikā pašu prasītāju sniegtās informācijas un norādīto faktu spēkā esamību un atbilstību.
Šajā sakarā no lietas materiāliem izriet, ka pēc atbildēm uz anketu un sanāksmes ar prasītājiem Komisija veica konkrētu papildizmeklēšanu, ņemot vērā prasītāju izteiktos argumentus un norādītos faktus. No lietas materiāliem izriet arī, ka šajā “papildizmeklēšanā” Komisija aprobežojās ar to, ka tajā paša dienā, kad notika sanāksme ar prasītājiem, nosūtīja koncentrācijas dalībniekiem elektronisku vēstuli, lūdzot informāciju par faktiem, uz kuriem prasītāji norādīja sanāksmes laikā un ko tie uzskatīja par šķēršļiem eksportam. Ņemot vērā ļoti īsos procesuālos termiņus, Komisija koncentrācijas dalībniekiem atbildes došanai noteica ļoti īsu laiku (divas dienas nedēļas beigās).
Nākošajā dienā pēc šī informācijas pieprasījuma nosūtīšanas koncentrācijas dalībnieku pārstāvji nosūtīja memorandu, kurā tie pa punktiem atbildēja uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem un savu apgalvojumu atbalstam sniedza papildu informāciju. Pēc divām dienām koncentrācijas dalībnieku pārstāvji savu argumentu atbalstam nosūtīja arī vairākus “trešo personu” paziņojumus, kas apstiprināja viņu memorandā esošos apgalvojumus. Pēc šīs informācijas un paziņojumu saņemšanas Komisija neuzskatīja par nepieciešamu veikt tālākas pārbaudes.
Prasītāji apstrīd šīs “papildizmeklēšanas” norisi, apgalvojot, ka Komisija balstījusies vienīgi uz informāciju, kas būtībā nāca no koncentrācijas dalībniekiem. Tādējādi Pirmās instances tiesai jāpārliecinās, vai Komisija, veicot iepriekš aprakstīto papildizmeklēšanu, ir pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, kas tai liek ar nepieciešamo rūpību un objektivitāti konstatēt faktiskos un tiesību apstākļus, no kuriem atkarīga tās rīcības brīvība.
Šajā sakarā jāatzīmē, ka šajā lietā, lai gan Komisijas veiktā “papildizmeklēšana” patiešām aprobežojās ar papildu informācijas pieprasījuma nosūtīšanu koncentrācijas dalībniekiem, minētā papildizmeklēšana tomēr attiecās tikai uz vienu vienīgu jautājumu, proti, ģeogrāfiskā tirgus definīciju, attiecībā uz kuru Komisija jau bija veikusi padziļinātu tirgus izpēti, kas, kā izriet no lietas materiāliem, bija devusi iepriekšējus rezultātus, kas atbilda koncentrācijas dalībnieku ierosinātajai definīcijai, kas pēc tam tika pieņemta apstrīdētajā lēmumā. Tieši tāpēc, ka zināmas kvalificētas trešās personas, proti, prasītāji, izteica atšķirīgus viedokļus, Komisija uzskatīja par nepieciešamu veikt minēto papildizmeklēšanu, lai novērtētu šo trešo personu norādīto faktu atbilstību.
Šajā kontekstā tas, ka Komisija vērsās pie koncentrācijas dalībniekiem, lai iegūtu to viedokli par izvirzītajiem jautājumiem, nav pārsteidzoši, jo tiem ne tikai bija padziļinātas zināšanas par šiem tirgiem, bet tie arī bija galvenās personas, kas bija ieinteresētas attiecīgajā darījumā, un tātad tām katrā ziņā bija jādod iespēja to tiesību uz aizstāvību ietvaros izteikt viedokli par procedūras laikā trešo personu izvirzītajiem atbilstošajiem jautājumiem.
Taču šajā lietā koncentrācijas dalībnieki neaprobežojās ar to, ka atspēkoja prasītāju argumentus, bet arī savu argumentu atbalstam iesniedza attiecīgajās jomās darbojošos trešo personu, kuras acīmredzami bija informētas par situāciju skartajos tirgos, paziņojumus. Šajā sakarā jāatzīst, ka no lietas materiāliem neizriet, ka Komisija būtu pārliecinājusies par koncentrācijas dalībnieku nostājas atbalstam informāciju sniegušo trešo personu neatkarību. Tomēr attiecībā uz jautājumu, vai Komisija šī iemesla dēļ ir pārkāpusi pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, kā tas definēts iepriekš 163. un nākamajos punktos, jāizsaka šādi apsvērumi.
Vispirms jāatzīmē, ka, ņemot vērā ātruma prasību un stingros termiņus, kas Komisiju saista koncentrāciju kontroles procedūras ietvaros, tad, ja vien nav norādes par sniegtās informācijas nepareizību, nevar būt pienākuma pārbaudīt visu tās saņemto informāciju. Lai gan Komisijas pienākums šādas procedūras ietvaros veikt rūpīgu un objektīvu pārbaudi tai neļauj balstīties uz faktiem un informāciju, ko nevar uzskatīt par patiesu, minētā ātruma prasība tomēr paredz, ka tā nevar sīkākajās detaļās pati pārbaudīt visu tai nosūtīto paziņojumu autentiskumu un ticamību, jo koncentrāciju kontroles procedūra neizbēgami zināmā mērā balstās uz uzticēšanos.
Šajā sakarā jāatgādina, ka tiesību aktos par koncentrāciju kontroli ir paredzēti dažādi pasākumi ar mērķi atturēt un sodīt nepareizas vai maldinošas informācijas sniegšanu. Kā Komisija pamatoti atzīmē, ne vien paziņotājām pusēm ir noteikts skaidri izteikts pienākums pilnībā un godprātīgi atklāt Komisijai faktus un apstākļus, kas attiecas uz lēmuma pieņemšanu (Regulas Nr. 802/2004 5. apsvērums, 4. panta 1. punkts un 6. panta 2. punkts), par kura neievērošanu sankcija ir paredzēta Regulas Nr. 139/2004 14. pantā, bet Komisija var arī atsaukt lēmumu par atbilstību [kopējam tirgum], ja tas ir balstīts uz nepareizu informāciju, par kuru atbildīgs viens no uzņēmumiem vai kas iegūta krāpšanas ceļā (skat. Regulas Nr. 139/2004 6. panta 3. punkta a) apakšpunktu un 8. panta 6. punkta a) apakšpunktu).
Katrā gadījumā jāatzīst, ka šajā lietā, kā izriet no iepriekš 91. un nākamajos punktos formulētajiem apsvērumiem, prasītāji nekādā veidā nav pierādījuši savus apgalvojumus, ka visi “papildizmeklēšanas” laikā sniegtie paziņojumi bez izņēmumiem nāk no personām, kas tieši vai netieši ir koncentrācijas dalībnieku ietekmes sfērā, un tādējādi pilnībā nav pierādījuši, ka Komisija, neveikdama konkrētu šo trešo personu neatkarības pārbaudi, būtu pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību, kas tai liek rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus būtiskos lietas faktus.
Attiecībā konkrēti uz
J.
paziņojumu jāatzīmē, pirmkārt, ka, kā izriet tostarp no iepriekš 92. punktā izdarītajiem secinājumiem, Komisijai nebija nekāda pienākuma uzklausīt prasītājus jautājumā par
PVVE
sekretāra paziņojumu un, otrkārt, ka jebkurā gadījumā 2004. gada 21. decembra vēstules pašas par sevi nelika apšaubīt Komisijas analīzi, jo
J.
paziņojums bija tikai viens no daudziem pierādījumiem, kas atbalsta Komisijas secinājumus, un tā saturs turklāt atbilst citiem pierādījumiem.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka Komisija šajā lietā nav pārkāpusi savu pienākumu ievērot pienācīgu rūpību un ka tādējādi šī otrā pamata daļa ir jānoraida.
2. Par otrā pamata otro daļu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāji apgalvo arī, ka Komisija nav pietiekami pamatojusi ne apstrīdēto lēmumu, ne arī administratīvās procedūras laikā viņu izteikto argumentu noraidījumu. Šajā pēdējā sakarā prasītāji konkrētāk sūdzas par to, ka Komisija, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 27.–29. punktā pārāk īsi un nepietiekami izklāstījusi viņu argumentus un, otrkārt, nav skaidri, saprotami un pietiekami detalizēti norādījusi šo argumentu noraidīšanas iemeslus vai vismaz motīvus, uz kuriem tā balstījās šajā lēmumā.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā izriet no pastāvīgas judikatūras, pamatojumam, kas pieprasīts EKL 253. pantā, ir jāatbilst attiecīgā pasākuma būtībai un skaidri un neapšaubāmi jāizklāsta iestādes, kas pieņēmusi attiecīgo aktu, argumentācija tādā veidā, lai ieinteresētajām personām sniegtu iespēju iepazīties ar pieņemtā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai — īstenot kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir vērtējama atkarībā no attiecīgās lietas apstākļiem, jo īpaši ņemot vērā attiecīgā akta saturu, izvirzīto pamatojumu būtību un interesi saņemt skaidrojumu, kas varētu būt adresātiem vai citām ieinteresētajām personām, kuras akts skar tieši un individuāli. Nav vajadzīgs, lai pamatojumā tiktu izklāstīti visi atbilstošie fakti un tiesību normas, jo jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. pantā noteiktajām prasībām, ir jānovērtē ne tikai attiecībā uz tā redakciju, bet arī uz akta kontekstu, kā arī attiecībā uz visu tiesību normu kopumu, kas regulē minēto jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā
C-367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I-1719. lpp.
, 63. punkts, un spriedumu lietā
C-42/01 Portugāle/Komisija, Krājums, I-6079. lpp.
, 66. punkts).
Tomēr šāda akta autoram nav jāizsaka viedoklis par acīmredzami otršķirīgiem apstākļiem vai jāatspēko potenciāli iebildumi (Tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums apvienotajās lietās
C-465/02 un C-466/02 Vācija un Dānija/Komisija, saukts “Feta”, Krājums, I-9115. lpp.
, 106. punkts). Papildus tam lēmuma pamatojuma precizitātes pakāpe ir jāsamēro ar materiālajām iespējām un tehniskajiem apstākļiem vai termiņu, kādā tas ir jāpieņem (Tiesas spriedums lietā
C-350/88
Delacre
u.c./Komisija,
Recueil
, I-395. lpp.
, 16. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas spriedumu lietā 16/65
Schwarze
,
Recueil
, 1081., 1096. un 1097. lpp.). Tādējādi Komisija nepārkāpj savu pienākumu norādīt pamatojumu, ja, izmantodama uzņēmumu koncentrācijas kontroles pilnvaras, tā savā lēmumā neiekļauj precīzu pamatojumu attiecībā uz vērtējumu par zināmu skaitu koncentrācijas aspektu, kas tai šķiet acīmredzami neatbilstoši, nenozīmīgi vai skaidri otršķirīgi koncentrācijas novērtēšanai (šajā sakarā skat. iepriekš 191. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 64. punkts). Šāda prasība faktiski būtu grūti savietojama ar ātruma nosacījumu un procedūras īsajiem termiņiem, kas Komisijai ir jāievēro, pildot savas uzņēmumu koncentrācijas kontroles pilnvaras, un kas ir koncentrācijas kontroles procedūras īpašo apstākļu sastāvdaļa (iepriekš 139. punktā minētais spriedums lietā
Cementbouw Handel & Industrie
/Komisija, 39. punkts, un iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija, 186. punkts).
No tā izriet — kad Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu, koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu, prasība norādīt pamatojumu ir izpildīta, ja šajā lēmumā ir skaidri norādīti iemesli, kādēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā koncentrācija, vajadzības gadījumā pēc attiecīgo uzņēmumu iesniegtajiem grozījumiem, nerada pamatotas šaubas par tās saderību ar kopējo tirgu (iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija, 185. punkts).
Šajā sakarā, lai gan patiesi Komisijai nav pienākuma lēmumu, kas pieņemti saskaņā ar Regulu Nr. 139/2004, pamatojumā paust viedokli par visiem tai minētajiem faktiem un argumentiem, tostarp tādiem, kas ir skaidri otršķirīgi attiecībā uz sniedzamo vērtējumu, tomēr tai ir jāizklāsta fakti un juridiskie apsvērumi, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma kontekstā (šajā sakarā pēc analoģijas skat. Tiesas 1962. gada 18. maija spriedumu lietā 13/60
Geitling
u.c./Augstā iestāde,
Recueil
, 165., 221. lpp.; spriedumu lietā
41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp.
, 78. punkts, un spriedumu lietā
158/80
Rewe-Handelsgesellschaft Nord
un
Rewe-Markt Steffen
,
Recueil
, 1805. lpp.
, 26. punkts).
Šajā lietā jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma 12.–54. punkts par nokaušanai domātu cūku un sivēnmāšu iegādes tirgiem skaidri un nepārprotami atklāj iemeslus, kuru dēļ Komisija uzskatīja, ka koncentrācija neradīja pamatotas šaubas par tās saderīgumu ar kopējo tirgu. Šie punkti ir ļāvuši Pirmās instances tiesai īstenot tās kontroli saistībā ar dažādajiem šīs prasības ietvaros prasītāju izvirzītajiem iebildumiem.
Turklāt jāatzīmē — kā iepriekš izriet no 171. punkta —, ka apstrīdētā lēmuma 26.–43. punktā Komisija pilnībā izklāstīja visus administratīvās procedūras laikā prasītāju norādītos faktus un argumentus un sīki pauda savu viedokli par to būtību, attiecībā uz katru no šiem argumentiem izskaidrodama tā saturu, kā arī tā noraidīšanas motīvus.
No tā izriet, ka daļa par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatota.
3. Par otrā pamata trešo daļu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
Otrā pamata ietvaros prasītāji vairākkārt apgalvo, ka Komisija administratīvās procedūras laikā tiem neesot ļāvusi pietiekami izskaidrot viņu viedokli. Prasītāji tostarp apgalvo, ka 2004. gada 10. decembra tikšanās laikā viņi netika pietiekami uzmanīgi uzklausīti, ka viņiem nebija īstas iespējas izklāstīt savu nostāju, ka Komisijas pārstāvji runāja tikai angliski un ka tādējādi prasītāji nevarēja pilnīgi un saprotami aizstāvēt savu viedokli.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatzīmē, ka, apgalvojot, ka Komisija administratīvās procedūras laikā tiem nav devusi iespēju pietiekami izklāstīt viņu argumentus, prasītāji būtībā apgalvo, ka pārkāptas viņu tiesības tikt uzklausītiem.
Šajā sakarā jāatgādina, ka Kopienu koncentrāciju kontroles procedūras ietvaros tiesības tikt uzklausītiem ar Regulas Nr. 139/2004 18. panta 4. punktu un Regulas Nr. 802/2004 16. panta 1. punktu skaidri ir piešķirtas tādām trešām personām kā prasītāji, kas izrāda būtisku ieinteresētību.
Šīm trešām personām ir tiesības uz to, lai Komisija pēc viņu pieprasījuma tās uzklausītu, lai tās varētu darīt zināmu savu viedokli par paziņotā koncentrācijas projekta kaitīgo ietekmi uz tām, taču šādas tiesības ir jāsamēro ar, pirmkārt, koncentrācijas dalībnieku tiesībām uz aizstāvību un, otrkārt, ar regulas pamatmērķi, kas ir — nodrošināt kontroles efektivitāti un uzņēmumu, kuriem tā piemērojama, tiesisko drošību. Tādējādi jautājums par to, vai šajā lietā prasītāju tiesības nav tikušas ievērotas, jāaplūko šādas ieinteresēto personu un trešo personu attiecīgo tiesību aizsardzības sistēmas kontekstā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā
T-290/94
Kayserberg
/Komisija,
Recueil
, II-2137. lpp.
, 109. un 110. punkts).
Šajā sakarā no lietas materiāliem izriet, ka
NVV
un
NBHV
pilnībā izmantoja trešām personām doto iespēju piedalīties administratīvajā procedūrā un izteikt savu viedokli par koncentrāciju.
Kas attiecas uz
NVV
, tad tā saņēma anketu, ko Komisija tai nosūtīja savas tirgus izpētes ietvaros un kuras holandiešu valodas versiju Komisija pēc tās lūguma arī nosūtīja. 2004. gada 2. decembrī
NVV
nosūtīja savu atbildi uz šo anketu, sīki izklāstot savus argumentus un iesniedzot vairākus pielikumus to atbalstam. Turklāt
NVV
piedalījās sanāksmē ar
NBHV
, uz kuru to bija uzaicinājusi Komisija, lai mutvārdos izklāstītu argumentus. Visbeidzot,
NVV
Komisijai nosūtīja vēstuli, apstrīdot
J.
paziņojuma saturu.
Kas attiecas uz
NBHV
, tad tā pirmo sūdzību nosūtīja 2004. gada 30. novembra vēstulē pēc paziņojuma publicēšanas
Oficiālajā Vēstnesī
, ar kuru Komisija uzaicināja ieinteresētās trešās personas izteikt viedokli par koncentrāciju (skat. 21. punktu iepriekš). Pēc tam
NBHV
piedalījās sanāksmē ar Komisiju, pēc kuras nosūtīja otru vēstuli , lai sīkāk izskaidrotu savus administratīvās procedūras un it īpaši minētās tikšanās laikā izteiktos iebildumus pret koncentrāciju. Visbeidzot,
NBHV
Komisijai nosūtīja vēstuli, iebilstot pret
J.
paziņojuma saturu.
Šādos apstākļos
NVV
un
NBHV
nevar pārmest Komisijai, ka tā administratīvās procedūras laikā tām nebūtu ļāvusi pietiekami izklāstīt argumentus.
Tomēr prasītāji konkrēti kritizē 2004. gada 10. decembra sanāksmes norisi. Tie apgalvo, ka šīs sanāksmes laikā viņi netika pietiekami uzmanīgi uzklausīti un ka viņiem nebija reālas iespējas pilnīgā un saprotamā veidā izklāstīt savu viedokli arī tāpēc, ka Komisijas pārstāvji runāja tikai angliski.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, atzīst, ka prasītāju apgalvojumi ir ļoti vispārīgi un ka viņi tos nav tiesiski pietiekami pamatojuši, neprecizēdami, kurus argumentus Komisija nav uzklausījusi un kurus tiem nav bijusi iespēja pietiekami izklāstīt.
Otrkārt, dziļāka lietas materiālu analīze parāda, ka Komisija katrā ziņā ir ņēmusi vērā argumentus, ko prasītāji izvirzīja 2004. gada 10. decembra sanāksmē. Kā iepriekš izriet no 25. un 205. punkta, pēc šīs sanāksmes
NBHV
nosūtīja vēstuli, kuras mērķis tieši bija izskaidrot tās iebildumus pret koncentrāciju, ko tā bija izteikusi administratīvās procedūras un it īpaši minētās sanāksmes laikā.
Jāatzīst, ka jautājumi, par kuriem ir runa šajā vēstulē, lielā mērā atbilst jautājumiem, par kuriem Komisija lūdza papildu informāciju elektroniskajā vēstulē, kuru tā nosūtīja jau pašā 2004. gada 10. decembra sanāksmes dienā, lai gūtu precizējumus par jautājumiem, kurus prasītāji izvirzīja savās vēstulēs un ko tie bija mutiski izskaidrojuši minētās sanāksmes laikā (skat. iepriekš 24., 204. un 205. punktu). Turklāt šie jautājumi lielā mērā atbilst arī faktiem, kurus saskaņā ar prasītāju teikto Komisija savā analīzē neesot ņēmusi vērā.
Kas attiecas uz apstākli, ka 2004. gada 10. decembra sanāksme norisinājās angļu, nevis nīderlandiešu valodā, jāatzīmē, ka prasītāji ne savos procesuālajos rakstos, ne atbildēs uz vairākiem tiesas sēdē Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem nav precizējuši argumentus un faktus, ko tie šajā sanāksmē nebūtu spējuši paust tā iemesla dēļ, ka tā notika angļu valodā, un ko Komisija šī iemesla dēļ savā analīzē nebūtu ņēmusi vērā. Turklāt no vēstules, ko
NBHV
nosūtīja pēc šīs sanāksmes, neizriet, ka prasītāji būtu sūdzējušies par šīs sanāksmes norisi. Tādējādi, lai gan var izteikt nožēlu, ka Komisija prasītājiem šīs sanāksmes laikā nedeva iespēju runāt nīderlandiešu valodā, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka šim faktam nebija kaitējošas sekas, kas administratīvo procedūru varētu padarīt par spēkā neesošu (šajā sakarā skat. iepriekš 194. punktā minēto spriedumu lietā
ACF Chemiefarma
/Komisija, 52. punkts).
No visa iepriekš minētā izriet, ka
NVV
un
NBHV
Komisijai nevar pārmest, ka Komisija tās nebūtu pietiekami uzmanīgi uzklausījusi vai nebūtu tām devusi iespēju pilnīgi un saprotamā veidā aizstāvēt to viedokli.
Visbeidzot, kas attiecas uz Šepu, kurš jebkurā gadījumā ir
NVV
biedrs, atšķirībā no
NBHV
viņš nereaģēja uz
Oficiālajā Vēstnesī
publicēto paziņojumu (skat. iepriekš 21. punktu) un arī nelūdza iespēju tikt uzklausītam Regulas Nr. 139/2004 18. panta 4. punkta un Regulas Nr. 802/2004 16. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi viņš Komisijai nevar pārmest, ka tā administratīvās procedūras laikā viņam nebūtu devusi iespēju pietiekami izklāstīt argumentus.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka arī šī otrā pamata daļa ir jānoraida.
Secinot — viss otrais pamats ir jānoraida.
Par prasītāju iesniegto lūgumu par procesa organizatorisko pasākumu noteikšanu
2005. gada 13. jūlija vēstulē prasītāji Pirmās instances tiesai lūdza atbilstoši Reglamenta 64. panta 3. punkta d) apakšpunktam Komisijai uzdot iesniegt visus ar šo lietu saistītos dokumentus un rakstus un viņiem nosūtīt to kopijas. Komisija uzskata, ka šis lūgums ir jānoraida.
Šajā sakarā, neietekmējot procesa organizatorisko pasākumu, kurš tika noteikts 2008. gada 1. aprīlī (skat. iepriekš 36. punktu), ievadam jāatgādina, ka atbilstoši Reglamenta 49. pantam Pirmās instances tiesa jebkurā tiesvedības stadijā var nolemt veikt kādu procesa organizatorisko vai pierādījumu savākšanas pasākumu, kas minēts Reglamenta 64. un 65. pantā. Lūgums iesniegt dokumentus ir šāds pasākums.
Taču, lai Pirmās instances tiesai ļautu noteikt, vai uzdot iesniegt noteiktus dokumentus sekmētu labu tiesvedības norisi lietas dalībniekam, kurš šādu lūgumu izteicis, prasītie dokumenti jāidentificē un Pirmās instances tiesai jāsniedz vismaz minimāla informācija, kas pamato šo dokumentu noderīgumu tiesvedības vajadzībām (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā
C-185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I-8417. lpp.
, 93. punkts). Turklāt, lai gan ir taisnība, ka Pirmās instances tiesa nevar balstīties uz dokumentiem, kuri ne tai, ne prasītājiem nav bijuši pieejami, tomēr jāatzīmē, ka šis apstāklis pats par sevi nav pamats, lai Pirmās instances tiesa uzdotu iesniegt dokumentus saskaņā ar Reglamenta 64. pantu. Šādu procesa organizatorisko pasākumu Pirmās instances tiesa var noteikt tikai tad, ja prasītāji ticami izskaidro, ka šie dokumenti ir nepieciešami un atbilstoši sprieduma taisīšanai lietā (iepriekš 41. punktā minētais spriedums lietā
Verband der freien Rohrwerke
u.c./Komisija, 201. punkts).
Jāatzīst, ka tādā veidā, kādā tas bija formulēts, prasītāju lūgums noteikt procesa organizatoriskos pasākumus prasītos dokumentus neidentificē pietiekami precīzi, lai Pirmās instances tiesai ļautu novērtēt to noderīgumu tiesvedībai, ne arī ticami izskaidro, kāpēc šie dokumenti ir nepieciešami un atbilstoši sprieduma taisīšanai lietā. Tādējādi lūgums par procesa organizatorisko pasākumu noteikšanu ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Nederlandse Vakbond Varkenshouders
(
NVV
), Mariuss Šeps un
Nederlandse Bond van Handelaren in Vee
(
NBHV
) sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas un
Sovion NV
tiesāšanās izdevumus.

Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 7. maijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Atbilstošās tiesību normas

Prāvas priekšvēsture

I — Procesa un koncentrācijas dalībnieki

II — Administratīvā procedūra

Process un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

I — Par pieņemamību

A — Lietas dalībnieku argumenti

B — Pirmās instances tiesas vērtējums

II — Par lietas būtību

A — Par pirmo pamatu par Regulas Nr. 139/2004 2., 6. un 8. panta pārkāpumu

1. Par pirmā pamata neskaidro raksturu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

2. Par Regulas Nr. 139/2004 8. panta pārkāpumu

3. Par pirmā pamata otro daļu par apgalvoto sivēnmāšu iekļaušanu ģeogrāfiskā tirgus definīcijā attiecībā uz nokaušanai domātu dzīvu cūku iegādi

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

4. Par pirmā pamata trešo daļu par to, ka nav ņemti vērā ģeogrāfiskā tirgus definīcijai būtiski apstākļi vai no tiem izdarīti kļūdaini secinājumi

a) Savstarpējas aizstājamības starp Vācijas tirgum domātām cūkām un Nīderlandes tirgum domātām cūkām nepastāvēšana

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

b) Saiknes starp cūku iegādes cenu atšķirībām Vācijā un Nīderlandē un eksportu apjomu šo divu valstu starpā neesamība

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

c) Pēc epizootijām veikto veterināro pasākumu ietekme uz eksportu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

d) Citu šķēršļu eksportam pastāvēšana

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

e) Transporta attālumi, kas mazāki par Komisijas vērā ņemto 150 kilometru rādiusu, un politiska spiediena pastāvēšana

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

f) Agrākā lēmumu pieņemšanas prakse

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

5. Par pirmo un ceturto daļu par koncentrācijas analīzi no konkurences tiesību viedokļa

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

B — Par otro pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu un ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu

1. Par otrā pamata pirmo daļu par pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

Par pienākumu ievērot pienācīgu rūpību

Par apgalvotajiem pienākuma ievērot pienācīgu rūpību pārkāpumiem

2. Par otrā pamata otro daļu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

3. Par otrā pamata trešo daļu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

Par prasītāju iesniegto lūgumu par procesa organizatorisko pasākumu noteikšanu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — holandiešu.