CELEX: 62008CJ0414
Muutoksenhaku
Euroopan aluekehitysrahasto (EAKR)
Taloudellisen tuen vähentäminen
Yleiskattava tuki pienten ja keskisuurten yritysten tukitoimenpiteiden toteuttamiseksi
Sijoitusten toteuttamista koskeva eräpäivä
Komission harkintavalta

Sviluppo Italia Basilicata SpA vaatii valituksessaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑176/06,
Sviluppo Italia Basilicata vastaan komissio, 8.7.2008 antaman sen tuomion (jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista,
jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi Sviluppo Italia Basilicata SpA:n kanteen, jossa vaadittiin yhtäältä tukitoimenpiteiden
toteuttamiseksi Italiassa Basilicatan alueella toimiville pienille ja keskisuurille yrityksille rakennetuen myöntämiseksi
Italian tavoitteen 1 kohdealueilla perustettujen yhteisön tukipuitteiden yhteydessä myönnettävää yleiskattavaa tukea varten
myönnetyn Euroopan aluekehitysrahaston (EAKR) rahoitustuen vähentämisestä 20.4.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 1706
(jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista ja toisaalta korvausta vahingosta, joka sille tästä päätöksestä aiheutui.
I
Asiaa koskevat oikeussäännöt

Perusasetukset
Rakennerahastojen päämääristä ja tehokkuudesta ja niiden toiminnan yhteensovittamisesta keskenään sekä Euroopan investointipankin
toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden kanssa 24.6.1988 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2052/88 (EYVL L 185, s. 9) 1
artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1993 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2081/93 (EYVL L 193, s. 5;
jäljempänä asetus N:o 2052/88), säädetään, että tukeakseen EY 158 ja EY 160 artiklassa määrättyjen yleisten päämäärien saavuttamista
rakennerahastot edistävät viiden ensisijaisen tavoitteen saavuttamista. Ensimmäinen niistä (jäljempänä tavoite 1) perustuu
”kehityksessä jälkeen jääneiden alueiden kehityksen ja rakenteellisen sopeuttamisen edistämi[seen]”. Tämän asetuksen liitteen
I mukaisesti Basilicatan alue kuuluu tavoitteessa 1 tarkoitettuihin alueisiin.
Asetuksen N:o 2052/88 5 artiklassa luetellaan rakennerahastojen rahoitustuen mahdolliset muodot. Niistä mainitaan saman artiklan
2 kohdan c alakohdassa mahdollisuus, että tuki myönnetään ”yleiskattavana tukena”, jota pääsääntöisesti hoitaa jäsenvaltion
nimeämä välittäjä, jonka Euroopan komissio hyväksyy ja jonka tehtävänä on jakaa yleiskattava tuki yksittäisinä tukina lopullisille
tuensaajille.
Asian kannalta merkitykselliset rahoitustukitoimenpiteitä koskevat menettelysäännöt on vahvistettu kahdella asetuksella eli
asetuksen N:o 2052/88 soveltamisesta rakennerahastojen toiminnan yhteensovittamisen osalta toisaalta keskenään ja toisaalta
Euroopan investointipankin toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden kanssa 19.12.1988 annetulla neuvoston asetuksella (ETY)
N:o 4253/88 (EYVL L 374, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1993 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2082/93
(EYVL L 193, s. 20; jäljempänä asetus N:o 4253/88), ja asetuksen N:o 2052/88 soveltamisesta Euroopan aluekehitysrahaston osalta
19.12.1988 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 4254/88 (EYVL L 374, s. 15), sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1993
annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2083/93 (EYVL L 193, s. 34; jäljempänä asetus N:o 4254/88).
Asetuksen N:o 4254/88 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, että yleiskattavan tuen käyttöä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä
tehdään sopimus komission ja asianomaisen välittäjän kesken yhteisymmärryksessä kyseisen jäsenvaltion kanssa ja että tässä
sopimuksessa on täsmennettävä erityisesti toteutettavien toimenpiteiden laatu, tuensaajien valintaperusteet, EAKR:n tuen myöntämisen
edellytykset ja tuen osuudet sekä yleiskattavan tuen käytön seurantaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
Asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan, jonka otsikko on ”Tuen vähentäminen, pidättäminen ja peruuttaminen”, 1 ja 2 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”1.      Jos toiminnan tai toimenpiteen toteuttaminen ei ilmeisesti oikeuta siihen myönnettyyn rahalliseen tukeen tai osaan siitä,
komissio tekee tapauksesta aiheellisen tutkimuksen yhteistyöhön osallistumista noudattaen, pyytäen erityisesti asianomaista
jäsenvaltiota tai muita tämän toiminnan täytäntöönpanoa varten nimeämiä viranomaisia esittämään havaintonsa määräajassa.
2.      Tämän tutkimuksen perusteella komissio voi vähentää asianomaiseen toimintaan tai toimenpiteeseen annettua tukea tai pidättää
sen, jos tutkimus paljastaa epäsäännöllisyyksiä tai sellaisen huomattavan muutoksen, jolle ei ole pyydetty komission hyväksyntää
ja joka vaikuttaa toiminnan tai toimenpiteen laatuun tai niihin olosuhteisiin, joissa ne pannaan täytäntöön.”
Asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklassa vahvistetaan rahoitustuen täytäntöönpanon seuranta- ja arviointisäännöt. Erityisesti
kyseisen 25 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Komissio ja jäsenvaltiot varmistavat osana yhteistyöhön osallistumista rahastojen tuen täytäntöönpanon tehokkaan seurannan
yhteisön tukikehyksen ja erityistoimien (ohjelmien, ja niin edelleen) tasolla. Tämä seuranta toteutetaan kertomuksin, jotka
laaditaan yhteisin sopimuksin vahvistettujen menettelytapojen mukaisesti, pistokokein tehtävin tarkastuksin sekä asettamalla
komiteoita tätä tarkoitusta varten.
– –
3.      Perustetaan seurantakomiteoita osana yhteistyöhön osallistumista asianomaisen jäsenvaltion ja komission välisin sopimuksin.
Komissio ja tarvittaessa EIP voivat olla edustettuina näissä komiteoissa.”

Komission päätökset, jotka sisältävät kyseessä olevaan taloudellista tukea koskevaan toimenpiteeseen sovellettavia sääntöjä
Komissio teki 29.7.1994 päätöksen 94/629/EY yhteisön tukipuitteiden perustamisesta yhteisön rakennetukien myöntämiseksi ajanjaksolla
1.1.1994–31.12.1999 Italian tavoite 1 -alueille, joita ovat Abruzzo, Basilicata, Calabria, Campania, Molise, Puglia, Sardinia
ja Sisilia (EYVL L 250, s. 21).
Komissio teki 23.4.1997 yhteisön tukikehyksen, yhtenäisten suunnitteluasiakirjojen ja Italiaa koskevien yhteisöaloitteiden
hyväksymistä koskevien päätösten muuttamista koskevan päätöksen 97/322/EY (EYVL L 146, s. 11). Tällä päätöksellä vahvistettiin
tukikelpoisia menoja koskevat säännöt yhteisön tukitoimenpiteissä Italiassa. Tämän päätöksen liite sisältää lomakkeen nro 19
(jäljempänä lomake nro 19), joka koskee riskipääomarahastoihin perustuvien uusien rahoitusjärjestelyjen tukikelpoisia menoja
rakennerahastoissa.
Lomakkeessa nro 19 säädetään seuraavista uusia rahoitusjärjestelyjä koskevien toimenpiteiden osarahoitusta koskevista yleisistä
periaatteista:
”ii)      Yhteisö osallistuu rahaston yhtiöpääoman julkiseen rahoitusosuuteen, mutta se ei osallistu rahaston hallintoon eikä hallintokuluihin.
Ainoastaan jäsenvaltio ja sen yksityiset tai julkiset yhteistyökumppanit voivat olla osallisina tai osakkaina näissä rahastoissa.
– –
vii) Rahastojen toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt on mukautettava tukitoimenpiteiden toteuttamista koskeviin rahoitussäännöksiin
erityisesti maksusitoumusten, aiheutuneiden menojen ja tukitoimenpiteen lopettamisen osalta.
viii) Riskipääomarahastojen tukitoimenpiteet kohdistuvat taloudellisesti ja rahoituksellisesti elinkelpoisiin yrityksiin. – –”
Riskipääomarahastoja koskevien erityisten säännösten osalta lomakkeessa nro 19 olevassa B kohdassa, jonka otsikko on ”Riskipääomarahaston
toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt”, säädetään seuraavaa:
”– –
2.      Riskipääomarahastojen tukitoimenpiteet muodostuvat osuuksien hankinnasta, muun muassa tuettujen yritysten yhtiöpääomaan osallistumisesta
(osakkeet tai osuudet), lainoista (tarvittaessa osakkuuslainoista), velkakirjoista (tarvittaessa vaihtovelkakirjoista) ja
niin edelleen – –
– –
8.      Yhteisön tukitoimenpiteen aikana riskipääomarahaston tuloilla (erityisesti mahdollisilla osingoilla, pääomatuotoilla ja sijoitusten
korkotuotolla) on kartutettava rahastoa, ja niitä on käytettävä osuuksien hankkimisen rahoittamiseen sekä hallintokuluihin
[samassa lomakkeessa] vahvistetuissa rajoissa.
– –
10.      Riskipääomarahaston toiminnasta tehdään kalenterivuosittain kertomus, joka toimitetaan komissiolle seurantakomitean annettua
lausuntonsa. Kertomuksen on sisällettävä taselaskelma ja analyysi riskipääomarahaston tuloista ja tappioista, eritellyt tiedot
hallintokuluista, analyysi rahastoon suoritetuista pääoman palautuksista, luettelo hankituista osuuksista (toteutuneet investoinnit,
myönnetyt lainat, jne. yritys- ja alakohtaisesti luottamuksellisuutta koskevia periaatteita noudattaen) sekä havaitut ongelmat
ja mahdollisesti ehdotetut tai päätetyt ratkaisut.
11.      Komissiolla ja Euroopan tilintarkastustuomioistuimella on oikeus valvoa riskipääomarahastojen toimia ja oikeus toteuttaa tai
teettää tarkastuksia yrityksissä, joita riskipääomarahastojen tukitoimenpiteet koskevat.
– –”
Lomakkeessa nro 19 olevassa C kohdassa määritellään ”oikeudellinen ja taloudellinen sitoumus” siten, että sillä tarkoitetaan
”riskipääomarahaston pääoman muodostamista tai alkuperäisen pääoman kartuttamista koskeva[a] laillis[ta] asiakirja[a]”. ”Tosiasiallisesti
aiheutuneet menot” määritellään samassa kohdassa siten, että ne perustuvat ”osanottajien riskipääomarahastoon suorittamiin
pääomaosuuksien käteismaksuihin (maksettu pääoma) sekä hankitut osuudet selvittäviin toimintakertomuksiin, jotka yhdessä todentavat
toimenpiteen asianmukaisen edistymisen”.
Lomakkeessa nro 19 olevassa D kohdassa ”Tuen lopettaminen” säädetään seuraavaa:
”1.      Riskipääomarahastot on perustettava tavoitteiden kannalta riittäväksi ajaksi. Niiden vähimmäiskesto on sama kuin kyseisen
tukitoimenpiteen kesto.
2.      Yhteisön tukitoimenpiteen lopettamisen yhteydessä (maksujen huomioon ottamiselle asetetun määräpäivän jälkeen) on selvitettävä
riskipääomarahaston taloudellinen asema nettomääräisenä vertaamalla maksetun kokonaispääoman käyttöä tukitoimenpiteiden kokonaismäärään
yrityksissä ajanjakson aikana.
–        Jos todetaan, että kaikkien yrityksissä toteutettujen tukitoimenpiteiden summa ajanjakson aikana kattaa vähintään 100 prosenttia
maksetusta pääomasta (> tai =), toimenpidettä pidetään kokonaan toteutettuna.
– –
–        Jos seurantakomitean valvonnasta huolimatta yrityksissä ajanjakson aikana toteutettujen tukitoimenpiteiden yhteismäärä on
pienempi kuin maksettu kokonaispääoma, maksettua ylimäärää vastaava osuus vähennetään yhteisön jäsenvaltiolle kyseisen tukitoimenpiteen
osalta maksettavasta loppujäännöksestä.
3.      Tukitoimenpiteen loppujäännöksen maksun jälkeen komissio ei enää osallistu toimen toteuttamiseen tai seurantaan.”
II
Asian tausta

Tosiseikat ja riidanalainen päätös
Komissio hyväksyi asetuksen N:o 2052/88 täytäntöönpanoa varten päätöksellä 94/629 tavoitteen 1 piiriin kuuluville Italian
alueille, joihin kuuluu muun muassa Basilicatan alue, myönnettäviin tukiin sovellettavan yhteisön oikeudellisen kehyksen ajanjaksoksi
1.1.1994–31.12.1999.
Tukeakseen Basilicatan alueelle sijoittautuneiden pienten ja keskisuurten yritysten (jäljempänä pk-yritykset) kehittymistä
Italian hallitus teki 24.2.1998 komissiolle hakemuksen, joka koski taloudellisen tuen myöntämistä yleiskattavan tuen muodossa.
Tässä hakemuksessa tarkoitettu toimenpide 2 koski EAKR:n ja yksityisen sektorin rahoittaman sellaisen riskipääomarahaston
perustamista, jonka avulla oli tarkoitus toteuttaa taloudellisia tukitoimenpiteitä (pääomasijoituksia, osakaslainoja ja vaihtovelkakirjalainoja)
yrityksille, joiden kotipaikka on tällä alueella tai jotka aikovat sijoittautua sinne.
Komissio myönsi Italian viranomaisten hakeman tuen rahoitustuen myöntämisestä Euroopan aluekehitysrahastosta yleiskattavaa
tukea varten Basilicatan alueella toimiville pienille ja keskisuurille yrityksille tarkoitettujen sellaisten tukitoimenpiteiden
toteuttamiseksi, jotka kuuluvat Italian tavoite 1 kohdealueella toteutettavien rakenteellisten yhteisön tukitoimien puitteisiin
2.3.1999 tekemällään päätöksellä K(1999) 314 (jäljempänä tuen myöntämispäätös).
Tuen myöntämispäätöksen 5 artiklassa säädetään, että ”yhteisön tuki koskee sellaisia yleiskattavan tuen mukaisiin toimiin
liittyviä menoja, joista on tehty jäsenvaltiossa oikeudellisesti sitovia sitoumuksia ja joiden osalta tarvittavat taloudelliset
varat on sidottu erityisesti viimeistään 31.12.1999”. Kyseisiä toimia koskevat menot oli merkittävä kirjanpitoon viimeistään
31.12.2001.
Yleiskattavaa tukea koskeva suunnitelma, jonka Italian viranomaiset toimittivat komissiolle rahoitustuen saamiseksi (jäljempänä
yleiskattavaa tukea koskeva suunnitelma), on tuen myöntämispäätöksen liitteenä ja kuuluu tähän päätökseen erottamattomasti.
Tämän suunnitelman mukaan toimenpide oli toteutettava kolmessa vaiheessa, jotka ovat niin sanottu riskipääomarahaston mainostaminen,
perustaminen ja hoitaminen (yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman 5.2.2 kohta). Sen 5.2.5 kohdassa todetaan lisäksi, että
rahaston suuruus on 9,7 miljoonaa euroa, josta 4,7 miljoonaa euroa on peräisin EAKR:sta, ja että lomakkeen nro 19 mukaisesti
”sitoumuksella” tarkoitetaan ”rahaston pääoman muodostamista koskevaa oikeudellista asiakirjaa” ja ”menoilla” tarkoitetaan
”osanottajien riskipääomarahastoon suorittamia pääomaosuuksien käteismaksuja”. Kyseisessä suunnitelmassa määrätään lisäksi,
että sitoumukset oli tehtävä ”31.12.1999 mennessä” (saman suunnitelman 5.2.6 kohta) ja että riskipääomarahasto on toiminnassa
kymmenen vuoden ajan perustamisestaan lähtien.
Yleiskattavan tuen myöntämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt määriteltiin komission ja Centro europeo di impresa e innovazione
Systema BIC Basilicatan 22.7.1999 tekemässä sopimuksessa (jäljempänä sopimus), jossa yleiskattavan tuen hallinnointia varten
nimettynä välittäjänä oli alun perin viimeksi mainittu ja sittemmin valittaja. Kyseisessä sopimuksessa olevan lausekkeen 9
mukaan perustetaan seurantakomitea, joka muodostuu komission edustajista, toimivaltaisten kansallisten viranomaisten edustajista
ja välittäjän edustajista.
Sopimuslausekkeessa 9 olevassa 2 ja 3 kohdassa todetaan seuraavaa:
”2.      Tämän sopimuksen täytäntöönpanemista varten toteutettaviin toimenpiteisiin sovelletaan niiden soveltamisen ajan ja sen jälkeen
seurantaa ja arviointia koskevia sääntöjä, joista säädetään asetuksessa (ETY) N:o 4253/88 ja jotka täsmennetään [yhteisön
tukikehyksessä].
3.      Edellä 1 ja 2 kohdassa mainittu arviointi toteutetaan yleiskattavan tuen seurantakomitean alaisuudessa. Välittäjä asettaa
komitean saataville kaikki seurantaa ja arviointia varten tarpeelliset tiedot.”
Sopimuslausekkeessa 13 olevassa 2 ja 4 kohdassa todetaan seuraavaa:
”2.      – – loppujäännös maksetaan, jos kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät:
–        Basilicatan alue esittää kuuden kuukauden kuluessa kyseessä olevan toimen toteutuksesta komissiolle maksatushakemuksen, jonka
[talous- ja valtiovarainministeriö] on asianmukaisesti vahvistanut.
– –
4.      Yleiskattavan tuen mukaista rahoitustukea saavia hankkeita koskevat menositoumukset (myöntämispäätös, sopimukset ulkoistetuista
toiminnoista) on tehtävä viimeistään 31.12.1999. Välittäjän on suoritettava yleiskattavan tuen mukaiset maksut viimeistään
31.12.2001 ja tehtävä komissiolle viimeistään 30.6.2002 tilitys menoista, joita kyseisen tuen täytäntöönpano on välittäjälle
aiheuttanut.”
Sopimuslausekkeessa 16 olevassa 5 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Jos välittäjä ei täytä jotain sopimuksen mukaista velvoitettaan tai panee sopimuksen epäasianmukaisesti täytäntöön, komissio
voi – yhteisymmärryksessä Basilicatan alueen kanssa – vaatia sitä kirjatulla kirjeellä täyttämään kyseessä olevan velvoitteen.
Jos kyseistä velvoitetta ei täytetä kuukauden kuluessa tästä ilmoituksesta, komissio voi sopia Basilicatan alueen kanssa sopimuksen
purkamisesta ilman lisämuodollisuuksia ja sopimukseen sovellettavasta lainsäädännöstä johtuvista seurauksista riippumatta.”
Lopuksi sopimuslausekkeessa 18 todetaan, että sopimuksen voimassaolo päättyy 30.6.2002.

Riskipääomarahaston perustaminen ja rahaston varojen käyttö
Riskipääomarahasto perustettiin 16.12.1999, ja sen varat olivat 9,7 miljoonaa euroa, joista 4,7 miljoonaa euroa rahoitettiin
EAKR:sta ja 5 miljoonaa euroa oli peräisin yksityisiltä sijoittajilta. Osuudet maksettiin kokonaisuudessaan helmikuun 2000
ja joulukuun 2001 välisen jakson aikana.
Basilicatan alue lähetti 18.3.2003 päivätyssä kirjeessä Italian talous- ja valtiovarainministeriölle valittajan esittämän
lopullisen menoselvityksen ja maksatushakemuksen. Tämä ministeriö toimitti kyseiset asiakirjat komissiolle 20.3.2003.
Komissio ilmoitti 10.2.2004 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisille ja valittajalle katsovansa lomakkeessa nro 19 olevan
D kohdan mukaisesti, että osa alun perin myönnetystä tuesta ei ollut perusteltu, koska sitä ei ollut sijoitettu pk-yrityksiin
31.12.2001 mennessä.
Komissio teki 20.4.2006 riidanalaisen päätöksen, jossa se katsoi, että osaa EAKR:n tuesta ei ollut käytetty osuuksien hankintaan
pk-yrityksistä ennen 31.12.2001, ja vähensi näin ollen Basilicatan alueelle yleiskattavan tuen puitteissa myönnetyn tuen määrää
4 554 108,91 eurolla ja määräsi, että 3 434 108,91 euroa peritään takaisin.
Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 9, 10, 18 ja 19 perustelukappaleessa vastaväitteet, joita välittäjänä toiminut elin
oli esittänyt kirjallisesti sekä 27.10.2005 järjestetyssä kuulemisessa. Lisäksi komissio totesi saman päätöksen 22 perustelukappaleessa
muun muassa seuraavaa:
”Sen ongelman osalta, että menot – – eivät ole tukikelpoisia, komissio katsoo, että riskipääomarahastoihin kohdistuviin tukitoimenpiteisiin
sovelletaan ’hyödyllisyysedellytystä’ ja yrityksiin kohdistuvien todellisten positiivisten vaikutusten edellytystä, joka ei
nyt esillä olevassa asiassa ole täyttynyt, koska suunnitelman maksujen suorittamista varten vahvistettuna eräpäivänä (31.12.2001)
alle 3 prosenttia rahaston varoista (eli 9 700 000 [euroa], joista 4 700 000 [euroa] oli peräisin EAKR:lta) oli käytetty osuuksien
hankintaan yrityksistä. Tarkemmin sanottuna ei voida katsoa, että EAKR:n tavoitteet, joita ovat sellaisten tuottavien investointien
rahoittaminen, joiden avulla voidaan säilyttää tai luoda pysyviä työpaikkoja ja tukea [pk-yritysten] toimintaa parantamalla
niiden mahdollisuuksia päästä pääomamarkkinoille myöntämällä vakuuksia ja hankkimalla osuuksia, on tosiasiallisesti saavutettu
vain suorittamalla riskipääomarahastoon pääomaosuuksien käteismaksuja.”
III
Valituksenalainen tuomio
Valittaja vaati ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 30.6.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä riidanalaisen
päätöksen kumoamista sekä vahingonkorvausta.

Kumoamiskanne
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamassaan vastineessa komissio katsoi, että kumoamisvaatimus ei täyttänyt
tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, koska asia ei koskenut EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla valittajaa
suoraan, koska tämä ei ollut riidanalaisen päätöksen vastaanottaja eikä EAKR:n taloudellisen tuen muodossa myönnetyn tuen
saaja.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei lausunut tästä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevasta väitteestä, koska
se katsoi, että kanne oli joka tapauksessa perusteeton.
Valittaja esitti kumoamisvaatimuksensa tueksi kuusi kanneperustetta, joista viitataan vain siihen osaan, joilla on merkitystä
tämän oikeudenkäynnin kannalta.
Valittaja väitti kanneperusteessaan, joka koski lomakkeen nro 19 säännösten rikkomista, että komissio oli tulkinnut virheellisesti
kyseisen lomakkeen C kohdassa olevaa ”tosiasiallisesti aiheutuneiden menojen” käsitettä. Valittajan mukaan komissio ei nimittäin
ottanut huomioon siinä olevaa ”menojen” ja ”sitoumusten” käsitteiden välistä erottelua ja totesi näin ollen, että ”tosiasiallisesti
aiheutuneet menot”, jotka piti suorittaa ennen eräpäivää 31.12.2001, olivat riskipääomarahaston tekemiä osuuksien hankintoja
pk-yrityksistä. Kyseisestä kohdasta, yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman 5.2.5 kohdasta sekä tuen myöntämispäätöksen
5 artiklasta ja sopimuksen sopimuslausekkeessa 13 olevasta 4 kohdasta käy sitä vastoin valittajan mukaan selvästi ilmi, että
”tosiasiallisesti aiheutuneet menot” muodostuvat ”sitoumuksista”, toisin sanoen riskipääomarahastoihin suoritetuista käteismaksuista,
ja että vain nämä maksut piti suorittaa ennen edellä mainittua eräpäivää.
Lisäksi valittaja väitti, että yhteisön tukitoimenpiteen keston oli välttämättä vastattava rahaston olemassaolon kestoa, joka
päättyi 16.12.2009. Tältä osin valittaja korosti, että tämän rahaston olisi ollut vaikeaa tai jopa mahdotonta hankkia 31.12.2001
mennessä pk-yrityksistä osuuksia sellaisella summalla, joka vastaa sen pääomaa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tämän kanneperusteen ja katsoi valituksenalaisen tuomion 42–59 kohdassa, että
komissio oli perustellusti katsonut, että yhteisön tukitoimenpiteen päättymispäivä oli 31.12.2001. Se katsoi, että lomakkeesta
nro 19 ja muun muassa sen D kohdasta käy ilmi, että tämän tukitoimenpiteen kesto ei vastaa riskipääomarahaston olemassaolon
kestoa, koska viimeksi mainittu voi jatkua tukitoimenpiteen lopettamisen jälkeen. Lisäksi se katsoi, että saman lomakkeen
C kohdasta seuraa, että ”tosiasiallisesti aiheutuneet menot”, jotka oli suoritettava ennen 31.12.2001, muodostuvat paitsi
niistä, jotka vastaavat riskipääomarahaston alkuperäistä pääomaa, myös tämän viimeksi mainitun ”hankkimista osuuksista”. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen mukaan tällaista tulkintaa tukee yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman 5.2.2 kohta, jossa
toistetaan kyseisen C kohdan säännökset, ja sopimus, joka päättyi 30.6.2002, koska tällaista päivämäärää ei voitu vahvistaa
yhteisön tukitoimenpiteiden päättymispäivää aikaisempaan ajankohtaan.
Valittaja väitti kanneperusteessaan, joka koski epäjohdonmukaisuutta ja epätarkoituksenmukaisuutta sekä sitä, että riidanalaiselle
päätökselle ei ollut olemassa oikeudellisia eikä tosiasiallisia perusteita, että komissio oli perustellut tätä päätöstä sen
22 perustelukappaleessa mainitun ”tukitoimenpiteen hyödyllisyyden edellytyksen” väitetyllä laiminlyönnillä, vaikka tätä edellytystä
ei valittajan mukaan mainita tuen myöntämistä koskevassa päätöksessä eikä yleiskattavaa tukea koskevassa suunnitelmassa. Valittaja
katsoi, että vaikka olisi katsottu, että tätä edellytystä oli laiminlyöty, se ei missään tapauksessa ollut sellainen sääntöjenvastaisuus,
joka vaikuttaa tukitoimenpiteen laatuun tai niihin olosuhteisiin, joissa se pannaan täytäntöön asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan
2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 66–75 kohdassa, että asianosaisten hallinnollisen
menettelyn aikana käymästä kirjeenvaihdosta ja riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 23 perustelukappaleesta käy selvästi
ilmi, että komissio käytti päätöksen perusteena muun muassa lomakkeessa nro 19 olevaa D kohtaa ja että muiden kyseisessä päätöksessä
mainittujen perusteiden tarkoitus on vain tukea tulkintaa, jonka komissio teki tästä kohdasta. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin muistutti, että asetuksen N:o 4254/88 1 artiklassa säädetään, että EAKR:n tarkoitus on rahoittaa tuottavia investointeja.
Näin ollen tämän viimeksi mainitun tukitoimenpiteitä on tarkasteltava tukitoimenpiteiden sellaisten tavoitteiden valossa,
joiden ei voida katsoa tosiasiallisesti toteutuneen pelkillä pääomaosuuksien käteismaksujen suorituksilla riskipääomarahaston
perustamista varten.
Kanneperusteellaan, joka koski muun muassa asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklassa säädettyjen menettelysääntöjen rikkomista,
valittaja väitti, että komissio ei voinut aloittaa tämän asetuksen 24 artiklassa säädettyä menettelyä ilman, että se oli tukitoimenpiteen
toteuttamisen aikana, muun muassa 14.6. ja 10.12.2001 pidetyissä seurantakomitean kokouksissa, esittänyt vastaväitteitä sen
täytäntöönpanosta.
Asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklan väitetyn rikkomisen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi muun muassa
valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa, että näissä säännöksissä ei säädetä yhdestäkään sellaisesta menettelysäännöstä, jonka
nojalla komissiolla on oikeus rahoitustuen vähentämiseen tai peruuttamiseen vain sillä edellytyksellä, että se on tuonut esiin
epäilyksensä suunnitelman moitteettomasta toteuttamisesta ennen tukitoimenpiteen lopettamista.
Se lisäsi samassa 79 kohdassa, että vaikka oletettaisiin, että Euroopan unionin tuomioistuimet voivat perusperiaatteiden noudattamiseksi
soveltaa menettelysääntöjä, joista lainsäätäjä ei ole säätänyt nimenomaisesti (ks. vastaavasti asia C‑462/98 P, Mediocurso
v. komissio, tuomio 21.9.2000, Kok., s. I‑7183), valittaja ei ollut esillä olleessa asiassa väittänyt, että menettelysääntö,
johon se viittasi ja joka olisi voinut perustua komissiolla oleviin valvontavelvollisuuksiin, oli tarpeellinen sen puolustautumisoikeuksien
takaamiseksi.
Valittaja väitti kanneperusteillaan, jotka koskivat luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden ja suhteellisuusperiaatteen
loukkaamista, että komissio oli saanut valittajassa aikaan perustellun luottamuksen siihen, että suunnitelma toteutuu, koska
muun muassa seurantakomitea hyväksyi toteutetut tukitoimenpiteet ja yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman edistymisen.
Valittaja väitti, että siitä huolimatta, että kaikista tälle komitealle toimitetuista puolivuotiskertomuksista kävi selvästi
ilmi, että 30.6.2001 ei ollut toteutettu yhtäkään rahoitusjärjestelyä, kyseinen komitea ei koskaan esittänyt vastaväitteitä
tältä osin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 89–92 kohdassa, että tosiseikat, joihin valittaja oli
vedonnut, eivät olleet omiaan synnyttämään valittajassa perusteltua luottamusta, koska täsmälliset, ehdottomat ja yhtäpitävät
takeet, joihin tämä viimeksi mainittu oli viitannut, olisivat toteen näytettynäkin olleet ristiriidassa sovellettavien säännösten
ja muun muassa lomakkeen nro 19 kanssa.
Valittaja väitti lopuksi, että riidanalaisella päätöksellä loukattiin suhteellisuusperiaatetta, kun siinä ei vain päätetty
jättää maksamatta summia, joita ei vielä ollut suoritettu, vaan siinä vaadittiin myös jo maksettujen summien palauttamista.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa, että komissiolla ei ollut lainkaan
harkintavaltaa niiden johtopäätösten osalta, jotka oli tehtävä siitä, että osaa riskipääomarahastoon maksetusta pääomasta
ei ollut 31.12.2001 sijoitettu pk-yrityksiin. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi yhteisöjen tuomioistuimen
asiassa C‑84/96, Alankomaat vastaan komissio, 5.10.1999 antamaan tuomioon (Kok., s. I‑6547, 22, 23 ja 47 kohta) ja lisäsi,
että valittajan esittämien eri olosuhteiden huomioon ottaminen olisi tarkoittanut paitsi lomakkeessa nro 19 olevien sääntöjen
rikkomisen toteamista, myös sen sallimista, että valittaja sai etua lomakkeen nro 19 virheellisestä tulkinnasta.

Vahingonkorvauskanne
Valittaja vetosi vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi siihen, että sille aiheutui vahinkoa riidanalaisesta päätöksestä, joka
perustui sovellettavan lainsäädännön virheelliseen tulkintaan. Tämän vahingon arvioimisessa valittaja käytti perusteena sekä
väitettyä taloudellista vahinkoa, joka sen mukaan vastasi summaa, jonka komissio oli päättänyt periä takaisin, johon valittaja
lisäsi summan, jonka tämä toimielin oli päättänyt olla maksamatta, ja menetetyt tulot, että aineetonta vahinkoa, joka oli
aiheutunut valittajan maineeseen yrityksenä kohdistuneesta vahingosta, koska se joutui tilanteeseen, jossa se joutui laiminlyömään
sitoumuksiaan.
Lisäksi valittaja väitti, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoisi, että riidanalainen päätös ei ollut lainvastainen,
komission olisi joka tapauksessa korvattava sille aiheutunut vahinko tämän vahingon epätavallisen ja erityisen luonteen vuoksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 112–117 kohdassa, että niiden perusteiden tarkastelusta,
joihin valittaja oli vedonnut riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi, ei käynyt ilmi minkäänlaista
lainvastaisuutta tässä päätöksessä ja että näin ollen edellytykset toimielimen vahingonkorvausvastuun syntymiselle lainvastaisen
toimen takia eivät täyttyneet. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että valittajalle väitetysti aiheutuneen
vahingon epätavallista ja erityistä luonnetta ei ollut näytetty toteen, koska väitetty valvonnan ja tarkastuksen laiminlyönti,
josta komissiota arvosteltiin, ei ollut estänyt valittajaa välttämästä sen vahingon syntymistä, johon se vetosi. Näin ollen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös vaatimuksen saada vahingonkorvausta lainmukaisesta toimesta.
IV
Valitus
Valittaja vaatii tässä valituksessa, että unionin tuomioistuin
–      kumoaa valituksenalaisen tuomion ja palauttaa asian yleiseen tuomioistuimeen, jotta se ratkaisee asiakysymyksen unionin tuomioistuimen
antamien ohjeiden valossa, ja
–        velvoittaa komission korvaamaan sekä tästä oikeudenkäyntimenettelystä että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä
oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–      hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan sekä tästä oikeudenkäyntimenettelystä että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä
oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut
Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kahdeksaan valitusperusteeseen, joissa se kiistää sen, miten ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin arvioi sen esittämää kumoamisvaatimusta, ja kahteen valitusperusteeseen, jotka koskevat arviointia, jonka ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin teki sen esittämästä vahingonkorvausvaatimuksesta.

Valituksenalaisen tuomion osa, joka koskee kumoamisvaatimuksen tutkittavaksi ottamista
Komissio toistaa vastineessaan alustavasti ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä väitteet, jotka koskevat sitä, että riidanalaisen
päätöksen kumoamista koskevia vaatimuksia ei voida ottaa tutkittavaksi. Komissio korostaa muun muassa, että koska valittaja
ei ole tämän Italian tasavallalle osoitetun päätöksen vastaanottaja, päätös ei koske sitä suoraan EY 230 artiklan neljännessä
kohdassa tarkoitetulla tavalla. Joka tapauksessa komissio toteaa, kuten oikeuskäytännöstä käy ilmi, että koska ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisuun, jonka mukaan toisen asianosaisen esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä ei ole aiheellista
lausua mutta jossa hyväksytään tämän asianosaisen aineelliset vaatimukset, ei voida hakea muutosta (ks. mm. asia C‑23/00 P,
neuvosto v. Boehringer, tuomio 26.2.2002, Kok., s. I‑1873, 50 ja 51 kohta), se ei aio vaatia valituksenalaisen tuomion kumoamista
siltä osin kuin siinä ei ratkaistu ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyä oikeudenkäyntiväitettä.
Tältä osin on riittävää todeta, että koska tällaisilla perusteluilla ei pyritä asettamaan kyseenalaiseksi valituksenalaisen
tuomion tuomiolauselmaa, niiden on katsottava olevan tehottomia, minkä vuoksi ne on hylättävä.

Valituksenalaisen tuomion osa, joka koskee sitä, oliko kumoamisvaatimus perusteltu
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee ”valittajan nostaman kanteen arvioimista vääristyneellä tavalla”
–       Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että tarkastellessaan sen kumoamiskanteen tueksi esittämiä kanneperusteita
eri järjestyksessä kuin missä ne kannekirjelmässä esitettiin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhtäältä sekoitti komission
riidanalaisen päätöksen tueksi esittämien perusteluiden loogisen järjestyksen ja toisaalta vääristi valittajan nostaman kanteen
tarkoituksen ja yleisen ulottuvuuden. Erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tosiasiallisesti, että kyseisen
päätöksen perusteluiden keskeinen kohta oli, että tukikelpoisten menojen suorittamista varten asetettu eräpäivä ylittyi, vaikka
komissio valittajan mukaan nimenomaisesti vaati tämän päätöksen 22 perustelukappaleessa, että riskipääomarahaston rahoitustukitoimenpiteiden
tukikelpoisuudelta edellytettiin ”hyödyllisyysedellytyksen” täyttymistä. Ensimmäisellä kanneperusteellaan valittaja kuitenkin
nimenomaisesti kiisti tällaisen edellytyksen lainmukaisuuden, mutta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei vastannut siihen.
Komission mukaan nämä väitteet ovat virheelliset. Se korostaa yhtäältä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui
kanneperusteesta, joka koski hyödyllisyysedellytykseen tehdyn viittauksen lainvastaisuutta, ja toisaalta, että järjestys,
jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin noudatti tarkastelussaan, on looginen, hyväksyttävä ja yhtäpitävä riidanalaisen
päätöksen päätelmien kanssa. Komission mukaan tämän päätöksen perustana ovat nimittäin lomakkeen nro 19 säännökset, kun taas
”hyödyllisyysedellytykseen” ei viitata tässä päätöksessä sen oikeudellisena perustana vaan käsitteenä, jolla selitetään riskipääomarahaston
toimintasääntöjen tarkoitusta, ja sen avulla on mahdollista tulkita näitä viimeksi mainittuja.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittaja riitauttaa tällä ensimmäisellä valitusperusteella ensisijaisesti loogisen järjestyksen, jossa ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin esitti perustelunsa valituksenalaisen tuomion perusteissa. Valittajan mukaan tällainen järjestys heikensi sekä
riidanalaisen päätöksen että kanteen tarkoitusta ja ulottuvuutta.
Tältä osin on korostettava, että aineellisesta kysymyksestä päättävän tuomioistuimen antamassa tuomiossa, jossa tarkastellaan
unionin toimielimen päätöksen perusteluita ja otetaan huomioon kaikki tekijät, joihin se perustuu, ei voida muuttaa tämän
päätöksen ulottuvuutta vain sillä, että tuomiossa käsitellään nämä tekijät eri järjestyksessä kuin kyseisissä perusteluissa.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei vääristänyt tai arvioinut virheellisesti riidanalaisen päätöksen tosiseikkoja
ja oikeudellisia seikkoja, näiden seikkojen järjestelmällinen arviointi systemaattisesti järjestyksessä, joka ei ollut sama
kuin tässä päätöksessä noudatettu järjestys, ei näin ollen ole oikeudellinen virhe.
Samalla tavoin kun on kyse kanteen tarkoituksen ja ulottuvuuden väitetystä vääristämisestä on todettava, että kanteessa esitettyjen
perusteiden tutkimisen yhteydessä asiaa käsittelevä tuomioistuin ei millään tavoin ole velvollinen noudattamaan perusteluissaan
järjestystä, jossa tämän kanteen laatija on nämä perusteet esittänyt.
Koska valittaja ei ole ensimmäisessä valitusperusteessaan osoittanut minkäänlaista virhettä valituksenalaisen tuomion perusteluissa,
tällainen peruste ei voi menestyä.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste, johon valittaja on vedonnut valituksensa tueksi, on hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste, joka koskee sitä, että lomakkeen nro 19 säännöksiä on tulkittu virheellisesti
–       Asianosaisten lausumat
Valittaja katsoo, että lomakkeen nro 19 sääntöjen rikkomista koskevaa kanneperustetta arvioidessaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin paitsi täydensi riidanalaisen päätöksen perusteluita korvaamalla omalla arvioinnillaan komission arvioinnin,
myös tulkitsi kyseistä lomaketta virheellisesti. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäin määritteli
”tosiasiallisesti aiheutuneiden menojen” käsitteen virheellisesti, kun se katsoi, että se kattaa sekä riskipääomarahaston
perustamista koskevat menot että tämän rahaston ne menot, jotka koskevat osuuksien hankkimista pk-yrityksissä, minkä seurauksena
se totesi virheellisesti, että nämä osuudet piti hankkia ennen 31.12.2001.
Tämän tulkinnan perustana on valittajan mukaan moniselitteisyys. Osuuksien hankkiminen pk-yrityksistä ei valittajan mukaan
liity suoraan rahoitustukitoimenpiteen toteuttamiseen vaan tämän toimenpiteen operatiivisiin vaikutuksiin. Näin ollen tämän
tukitoimenpiteen vastaanottajia eivät valittajan mukaan ole pk-yritykset vaan pelkästään riskipääomarahasto. Kyseistä päivämäärää
olisi pitänyt täten soveltaa vain suorituksiin, jotka oli tarkoitettu sen perustamiseen.
Tältä osin valittaja väittää, että yhdessäkään viitetoimenpiteessä ei mainita päivämäärää 31.12.2001 eräpäivänä, jolloin kaikki
maksut olisi suoritettava. Erityisesti yleiskattavaa tukea koskevassa suunnitelmassa, joka koskee toimenpidettä 2, viitataan
valittajan mukaan kyseiseen päivämäärään eräpäivänä ”menoille”, jotka ovat riskipääomarahastoon siirrettyjä summia, eivätkä
pk-yrityksiin tehtäville sijoituksille. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinta, jossa sovelletaan tätä päivämäärää
näihin sijoituksiin, ei voi perustua myöskään sopimukseen eikä muun muassa sen sopimuslausekkeessa 13 olevaan 4 kohtaan, joka
on yleinen säännös, jota sovelletaan kaikkiin yleiskattavaa tukea koskevassa suunnitelmassa tarkoitettuihin toimenpiteisiin
eikä vain toimenpiteeseen 2, josta nyt esillä olevassa asiassa on kyse.
Lisäksi valittaja toteaa, että olisi ollut vaikeaa tai jopa mahdotonta toteuttaa tukitoimenpiteitä pk-yrityksissä ennen 31.12.2001,
koska riskipääomarahasto perustettiin vasta kyseisenä päivänä.
Komissio kiistää kaikki valittajan perustelut. Sen väitteen osalta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korvasi
riidanalaisen päätöksen perustelut omillaan, komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen riidanalaisessa
tuomiossa esittämät toteamukset eivät millään tavoin ole ristiriidassa tämän päätöksen perusteluiden kanssa, koska komissio
itse on aina katsonut, että ”tosiasiallisesti aiheutuneet menot” vastaavat pk-yrityksiin tehtyjä sijoituksia.
Komissio toteaa yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman osalta, että toimenpiteen 2 tavoitteet eivät voi rajoittua vain
riskipääomarahaston perustamiseen, kuten valittaja väittää, vaan niissä on otettava huomioon myös tämän toimenpiteen ”operatiivinen
vaihe”, joka koskee osuuksien hankkimista pk-yrityksissä. Lisäksi komissio katsoo lomakkeen nro 19 tulkinnan osalta, kuten
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perustellusti katsoi, että tähän lomakkeeseen sisältyvässä ”tosiasiallisesti aiheutuneiden
menojen” määritelmässä yhdistetään nimenomaisesti riskipääomarahastojen yhteydessä suoritettujen menojen käsite EAKR:n osarahoitusta
saavien pk-yritysten rahoitusjärjestelyjä koskevan tosiasiallisen tukitoiminnan käsitteeseen. Näin ollen eräpäivällä 31.12.2001
ei voitu viitata muihin kuin näihin yrityksiin tehtyihin sijoituksiin.
Lopuksi niiden perustelujen osalta, jotka koskevat sijoitusten toteuttamisessa ennen 31.12.2001 ilmenneitä objektiivisia vaikeuksia,
komissio korostaa, kuten myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman
5.2.2 kohdan mukaan yhteisön tukitoimenpiteen ensimmäinen vaihe oli riskipääomarahastoa mahdollisesti kiinnostavien yritysten
määrittäminen. Näin ollen sijoitusten tosiasiallista täytäntöönpanoa varten vahvistettua päivää eli 31.12.2001 ei komission
mukaan ollut vaikea noudattaa.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 2052/88 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan sanamuodon mukaan rakennerahastojen tukitoimenpide voidaan myöntää ”yleiskattavana
tukena”, jota ”pääsääntöisesti hoitaa jäsenvaltion nimeämä välittäjä, jonka komissio hyväksyy ja jonka tehtävänä on jakaa
yleiskattava tuki yksittäisinä avustuksina lopullisille tuensaajille”.
Riidanalainen päätös koskee yleiskattavaa tukea, joka myönnettiin perustamalla riskipääomarahasto. Lomakkeen nro 19 mukaisesti
rakennerahastot rahoittavat osan riskipääomarahastoa, johon osallistuu myös kansallisia yhteistyökumppaneita ja joka lomakkeessa
nro 19 olevan ii kohdan yleisen säännön mukaan ei ole komission vaan sellaisen kansallisen yksikön hallinnoima, joka toimii
välittäjänä yleiskattavan tuen jakamisessa. Riskipääomarahaston, joka on muodostettu sekä kansallisten maksujen että EAKR:n
maksujen avulla, tukitoimenpiteet kohdistuvat elinkelpoisiin yrityksiin yhteisön tukitoimenpiteiden toteuttamista koskevien
rahoitussäännösten mukaisesti kyseisen lomakkeen vii ja viii kohdan yleisen säännön mukaisesti.
Tältä osin lomakkeessa nro 19 olevassa C kohdassa mainitaan ”sitoumuksen” ja ”tosiasiallisesti aiheutuneiden menojen” käsitteet,
joilla tarkoitetaan ”riskipääomarahaston pääoman muodostamista tai alkuperäisen pääoman kartuttamista koskevaa laillista asiakirjaa”
ja menoja, jotka ”perustuvat osanottajien riskipääomarahastoon suorittamiin pääomaosuuksien käteismaksuihin (maksettu pääoma)
sekä näihin läheisesti liittyviä hankitut osuudet selvittäviä toimintakertomuksia, jotka yhdessä todentavat toimenpiteen asianmukaisen
edistymisen”. Lopuksi kyseisen lomakkeen D kohdan 2 kohdassa säädetään, että ”yhteisön tukitoimenpiteen lopettamisen yhteydessä
– – on selvitettävä riskipääomarahaston taloudellinen asema nettomääräisenä vertaamalla maksetun kokonaispääoman käyttöä tukitoimenpiteiden
kokonaismäärään yrityksissä ajanjakson aikana”. Jos tämä rahasto ei näin ollen ollut lopettamispäivänä sitonut pääomaansa
kokonaisuudessaan pk-yrityksiin, tukitoimenpidettä ei voida pitää kokonaan täytäntöön pantuna.
Kun otetaan huomioon, että lomakkeessa nro 19 olevan C kohdan mukaan osanottajien riskipääomarahastoon suorittamat pääomaosuuksien
käteismaksut ja pk-yrityksistä hankitut osuudet selvittävät toimintakertomukset, jotka todentavat toimenpiteen asianmukaisen
edistymisen, liittyvät läheisesti toisiinsa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan,
että komissio totesi perustellusti, että yhteisön tukitoimenpide päättyi 31.12.2001.
Valittajan sen väitteen osalta, joka koskee sopimuksen virheellistä tulkintaa, edellä todetusta käy myös ilmi, kuten ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 55 kohdassa, että saman sopimuksen sopimuslausekkeessa 13 olevassa
4 kohdassa oleva viittaus ”välittäjän suorittamiin maksuihin”, jotka on suoritettava ennen tukitoimenpiteen päättymistä, on
ymmärrettävä siten, että siinä tarkoitetaan osuuksien hankkimista pk-yrityksistä lomakkeessa nro 19 olevassa B kohdassa tarkoitetulla
tavalla.
Toisin kuin valittaja väittää, tällainen tulkinta ei ole ristiriidassa yleiskattavaa tukea koskevaan suunnitelmaan sisältyvien
tukitoimenpidettä koskevien sääntöjen kanssa. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen
tuomion 53 kohdassa, riittää, kun todetaan, että kyseisen suunnitelman 5.2.5 kohdassa toistetaan lomakkeessa nro 19 olevassa
C kohdassa mainitut sitoumusten ja menojen määritelmät. Tästä samasta suunnitelmasta ei siis voida päätellä, että yhteisön
tukitoimenpiteen päättymispäivä olisi jokin muu päivä kuin 31.12.2001.
Siitä väitteestä, jonka mukaan yleiskattavaa tukea koskevassa suunnitelmassa ei viitata osuuksien hankkimiseen pk-yrityksistä
riskipääomarahaston suorittamina maksuina, on todettava, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen
tuomion 53 kohdassa, että tässä suunnitelmassa toistetaan lomakkeessa nro 19 olevan C kohdan mukaiset määritelmät ja siinä
säädetään, että nämä osuudet on täsmennettävä toimeenpanoa koskevissa kertomuksissa.
Niistä aineellisista vaikeuksista, joihin valittaja viittasi siltä osin kuin on kyse osuuksien hankkimisesta pk-yrityksissä
ennen 31.12.2001, on todettava, että valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti,
että yleiskattavaa tukea koskevan sopimuksen 5.2.2 kohdan mukaan yhteisön tukitoimenpiteen toteuttamista edelsi ”rahaston
mainostamisen” vaihe, jonka aikana kansalliset viranomaiset olisivat voineet tosiasiallisesti yksilöidä yritykset, jotka mahdollisesti
olivat kiinnostuneita riskipääomarahastosta, ja toteuttaa näiden yritysten ennakkoarvioinnin, jotta sitoumuksiin olisi voitu
varautua ennen 31.12.1999 ja maksut suorittaa ennen 31.12.2001. Lisäksi on todettava, että sopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä
22.7.1999 välittäjälle oli joka tapauksessa ilmoitettu tukitoimenpiteen päättymispäivistä.
Lopuksi niistä valittajan väitteistä, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korvasi riidanalaisen päätöksen
perustelut omilla perusteluillaan, on joka tapauksessa todettava, että vastatessaan tässä päätöksessä valittajan oikeudenkäyntiä
edeltäneessä hallinnollisessa menettelyssä esittämiin huomautuksiin komissio korosti muun muassa sitä, että menojen tukikelpoisuuden
edellytys oli, että myönnetyt summat käytetään Basilicatan alueen pk-yrityksiin tehtäviin sijoituksiin. Lisäksi se viittasi
nimenomaisesti lomakkeessa nro 19 olevaan D kohtaan. Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei korvannut
riidanalaisen päätöksen perusteluita omillaan vaan että se otti huomioon siinä mainitut tosiseikat ja oikeudelliset seikat
arvioidakseen toimenpiteen laillisuutta.
Näin ollen toinen valitusperuste, johon valittaja vetoaa valituksensa tueksi, on hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste, joka koskee sitä, että ”hyödyllisyysedellytystä” tulkittiin virheellisellä tavalla
–       Asianosaisten lausumat
Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hylätessään kanneperusteen, joka koski
sitä, että yhteisön tukitoimenpiteen ”hyödyllisyysedellytystä” ei ollut noudatettu. Sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
johti tämän edellytyksen riskipääomarahastoihin suoritettavia maksuja koskevaa eräpäivää koskevista säännöistä, vaikka yhdessäkään
näistä säännöistä ei mainita tällaista menojen tukikelpoisuuden edellytystä. Koska rakennerahastoja koskevassa oikeuskäytännössä
(ks. yhdistetyt asiat T‑349/06, T‑371/06, T‑14/07, T‑15/07 ja T‑332/07, Saksa v. komissio, tuomio 9.9.2008, Kok., s. II‑2181)
todetaan, että komissiolla taloudellisia tukia koskevissa asioissa oleva harkintavalta ei voi johtaa siihen, että se voi tehdä
päätöksiä, joilla ei noudateta asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa säädettyjä edellytyksiä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
olisi valittajan mukaan pitänyt todeta riidanalaisen päätöksen olevan lainvastainen.
Komissio myöntää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että yleiskattavaa tukea koskevaan suunnitelmaan sovellettavissa
säännöksissä ei ole ilmaisua ”hyödyllisyysedellytys”. Se kuitenkin toteaa, että tämä tuomioistuin viittasi asetuksen N:o 4254/88
1 artiklaan EAKR:n tukitoimia koskevana yleisluonteisena ja ohjelmankaltaisena säännöksenä ja että se päätteli siitä, että
tämän rahaston tavoitteiden voidaan katsoa täyttyneen vain, jos tukitoimenpide toteutetaan niiden yritysten eduksi, joita
tuki koskee. Näin ollen tällainen edellytys ei komission mukaan ole riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta, vaan pikemminkin
kyseiseen suunnitelmaan sovellettavia säännöksiä ohjaava periaate ja niiden looginen perusta.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tältä osin on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti, että riidanalaisen päätöksen 22
perustelukappaleessa oleva ilmaisu ”hyödyllisyysedellytys” oli tarkoitettu viittaukseksi periaatteisiin, joista kaikki nyt
esillä olevassa asiassa kyseessä olevien kaltaiset yleiskattavien tukien myöntämistä koskevat säännökset saavat vaikutteita.
Kuten tämän tuomion 67–73 kohdassa todetaan, muun muassa asetuksesta N:o 2052/88, lomakkeesta nro 19 ja yleiskattavaa tukea
koskevasta suunnitelmasta käy ilmi, että riskipääomarahaston perustamisen avulla myönnetyn yleiskattavan tuen on katsottava
toteutuneen, jos yhteisön tuki saavuttaa vastaanottavat yritykset, nyt esillä olevassa asiassa Basilicatan alueelle sijoittautuneet
pk-yritykset. Kyseisellä ilmaisulla ilmaistaan riidanalaisessa päätöksessä tätä edellytystä.
Sillä seikalla, että tätä ilmaisua ei nimenomaisesti käytetä kyseessä olevaa yleiskattavaa tukea koskevissa asiakirjoissa,
ei ole lainkaan merkitystä riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden tarkastelun kannalta.
Näin ollen toisin kuin valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan
valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa, että viittauksella ”hyödyllisyysedellytykseen” ei lisätty uutta edellytystä kyseessä
olevaan tukitoimenpiteeseen sovellettavissa säännöissä vahvistettuihin edellytyksiin, koska komissio vain sovelsi niitä.
Näin ollen kolmas valitusperuste, johon valittaja on vedonnut valituksensa tueksi, on hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste, joka koskee sitä, että puolustautumisoikeuksia koskevia periaatteita, sellaisena kuin niistä on lausuttu
edellä mainitussa asiassa Medicurso vastaan komissio, on tulkittu ja sovellettu virheellisesti
–       Asianosaisten lausumat
Valittaja katsoo, että lausuessaan valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa kanneperusteesta, joka koskee asetuksen N:o 4253/88
25 ja 26 artiklan rikkomista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti edellä mainitussa asiassa Mediocurso
vastaan komissio annettua tuomiota, jonka mukaan kaikissa henkilöitä vastaan käytävissä menettelyissä on taattava kyseisen
henkilön puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen, vaikka tältä osin ei ole erityisiä sääntöjä. Valittajan mukaan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin nimittäin rajoitti mahdollisuutta soveltaa tällaista sääntöä vain siihen tapaukseen, jossa siihen
on vedottu puolustautumisoikeuksien takaamista varten tarpeellisena sääntönä. Täten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
tulkitsi tätä sääntöä tavalla, joka on ristiriidassa unionin tuomioistuinten tekemän sen tulkinnan kanssa, jonka mukaan tämän
säännön soveltamiselle ei asetettu minkäänlaisia edellytyksiä; valittaja viittaa tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa
C‑287/02, Espanja vastaan komissio, 9.6.2005 antamaan tuomioon (Kok., s. I‑5093, 37 kohta), asiassa C‑44/06, Gerlach, 8.3.2007
antamaan tuomioon (Kok., s. I‑2071, 38 kohta) ja asiassa T‑65/04, Nuova Gela Sviluppo vastaan komissio, 27.6.2007 antamaan
tuomioon (53 kohta).
Komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä, koska nyt esillä
olevassa asiassa edellä mainitussa asiassa Mediacurso vastaan komissio esiin tuodun oikeuskäytäntöön perustuvan periaatteen
soveltamisedellytykset eivät täyty, sillä menettely ei ollut omiaan johtamaan valittajalle vastaiseen toimeen.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kun komissio katsoo, että yhteisön tukitoimenpiteen toteuttaminen
ei oikeuta siihen myönnettyyn rahalliseen tukeen tai osaan siitä, se tekee tapauksesta aiheellisen tutkimuksen ja pyytää asianomaista
jäsenvaltiota tai sen tämän toiminnan täytäntöönpanoa varten nimeämiä viranomaisia esittämään havaintonsa. Saman asetuksen
25 ja 26 artiklassa vahvistetaan kyseisen tuen toteuttamisen seurantaa ja arviointia koskevat säännöt, jotka on toteutettava
jäsenvaltioiden ja komission välisessä yhteistyössä.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perustellusti totesi, näissä säännöksissä ja muun muassa kyseisessä 24 artiklassa
ei säädetä, että tuensaajayrityksiä tai valittajan kaltaisia yleiskattavan tuen hallinnoinnista vastaavia välittäjiä on kuultava
siinä yhteydessä, kun komissio tarkastelee tukitoimenpiteen toteuttamista tämän tuen määrän mahdollista muuttamista varten.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, johon valittaja on viitannut, muun muassa edellä mainitussa asiassa Mediocurso vastaan
komissio annetussa tuomiossa todetaan, että kaikissa menettelyissä, jotka on käynnistetty asianomaista vastaan ja joissa voidaan
tehdä tälle viimeksi mainitulle vastainen päätös, on sovellettava myös sellaisia menettelysääntöjä, joista lainsäätäjä ei
ole nimenomaisesti säätänyt, kun ne ovat välttämättömiä perusperiaatteiden, kuten puolustautumisoikeuksien suojaamisen, noudattamisen
takaamiseksi. Valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sulki perustellusti valittajalta
pois mahdollisuuden vedota tällaiseen periaatteeseen johtaakseen sovellettavasta lainsäädännöstä, muun muassa asetuksen N:o 4253/88
25 ja 26 artiklasta, oikeuden tulla kuulluksi siinä yhteydessä, kun komissio tarkastelee kyseessä olevan yhteisön tukitoimenpiteen
sääntöjenmukaisuutta.
Jäsenvaltio, jota on kuultu kyseisen 24 artiklan mukaisesti, on nimittäin ainoa riidanalaisen päätöksen vastaanottaja, koska
sen tehtävänä on palauttaa komissiolle tuen mahdollista vähentämistä vastaavat summat, koska tässä päätöksessä ei aseteta
kansallisille viranomaisille velvollisuutta periä summia takaisin asianomaisilta tuensaajayrityksiltä.
Näin ollen riidanalaiseen päätökseen johtaneen kaltaisessa menettelyssä puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen yleisellä
periaatteella ei asetettu komissiolle velvollisuutta kuulla asianomaisia pk-yrityksiä eikä varsinkaan välittäjänä toiminutta
yksikköä, jonka tehtävänä oli yleiskattavan tuen hallinnointi.
Lisäksi on todettava, että riidanalaisesta päätöksestä ja muun muassa sen 10, 18 ja 19 perustelukappaleesta käy ilmi, että
komissio tarjosi valittajalle mahdollisuuden tulla kuulluksi ja esittää kirjalliset huomautuksensa.
Tästä seuraa, että neljäs valitusperuste, johon valittaja on valituksensa tueksi vedonnut, on perusteeton.
Viides valitusperuste, joka koskee sitä, että asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklaa, jotka koskevat komission tarkkailu-
ja valvontavelvollisuuksia, on rikottu
–       Asianosaisten lausumat
Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rikkoi asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklaa, koska se totesi virheellisesti,
että näissä artikloissa ei aseteta komissiolle tässä riita-asiassa kyseessä olevan kaltaisen tukitoimenpiteen osalta velvollisuutta
esittää vastalauseita tukitoimenpiteen toteuttamisesta sen täytäntöönpanon yhteydessä ja muun muassa seurantakomitean kokouksissa.
Tältä osin valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin paitsi totesi perusteettomasti, että tällaisen velvollisuuden
tunnustaminen estää komissiota tekemästä päätöksiä, joilla taloudellisia tukia vähennetään tai ne peruutetaan, myös kannusti
tätä viimeksi mainittua jättämään soveltamatta kyseisissä artikloissa säädettyä tarkkailu- ja valvontajärjestelmää.
Komissio korostaa, kuten valituksenalaisesta tuomiosta käy ilmi, että sen tehtävä tukitoimenpiteiden toteuttamisen vaiheessa
ei ole tunnistaa tämän toteuttamisen aikana tapahtuneita sääntöjenvastaisuuksia ja asettaa niistä seuraamuksia vaan osallistua
yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa tehokkaan seurannan toteuttamiseen kyseisen asetuksen 25 artiklassa säädettyjen välineiden
avulla ja saman asetuksen 26 artiklassa tarkoitettujen arviointien suorittamiseen. Komission mukaan sääntöjenvastaisuuksien
tunnistaminen ja tarvittavien rahoitusta koskevien mukautusten toteuttaminen kuuluu saman asetuksen 24 artiklassa säädettyyn
menettelyyn.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklassa säädetään rahoitustukien täytäntöönpanon seurantamenettelystä ja yhteisön toteuttamien
toimenpiteiden arviointimenettelystä.
Kyseisen 25 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti komissio ja kansalliset viranomaiset toimivat seurantamenettelyssä
yhteistyössä, joka toteutetaan seurantakomiteoiden avulla. Tämän saman säännöksen toisen virkkeen mukaan ”tämä seuranta toteutetaan
kertomuksin, jotka laaditaan yhteisin sopimuksin vahvistettujen menettelytapojen mukaisesti, pistokokein tehtävin tarkastuksin
sekä asettamalla komiteoita tätä tarkoitusta varten”.
Asetuksen N:o 4253/88 26 artiklan mukaisesti komissio arvioi yhdessä kansallisten viranomaisten kanssa rakenteelliseen toimintaan
myönnettyjä tukia sekä etu- että jälkikäteen muun muassa yhteisön tukipuitteiden perustamista varten.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 79 ja 80 kohdassa, että näistä säännöksistä ei käy
ilmi, että komissio on velvollinen esittämään vastalauseita tai tuomaan esille epäilynsä muun muassa seurantakomiteassa, ennen
kuin se vähentää taloudellista tukea asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Tällaisessa arvioinnissa ei ole oikeudellista virhettä.
Kyseisessä 24 artiklassa ei aseteta tuen vähentämisen, pidättämisen tai peruuttamisen edellytykseksi, että tukitoimenpiteen
toteuttamisen seurantamenettelyn yhteydessä on esitetty etukäteen vastalauseita.
Asetuksen N:o 4253/88 25 ja 26 artiklassa, jotka koskevat tuen toteuttamisen seurantaa ja arviointia, ei myöskään säädetä,
että komissiolle tukitoimenpiteiden toteuttamisen yhteydessä kuuluvien tehtävien ja sille tuen vähentämisen, pidättämisen
tai peruuttamisen osalta kuuluvan toimivallan välillä on yhteys.
Tästä seuraa, että kyseisessä asetuksessa säädetyn järjestelmän seurauksena ei ole, että komissio on velvollinen esittämään
seurantakomiteassa vastalauseita ennen sellaisen päätöksen tekemistä, joka koskee tuen vähentämistä, pidättämistä tai peruuttamista.
Lisäksi tuensaajat ja – kun on kyse yleiskattavasta tuesta – välittäjät ovat yksin vastuussa kyseessä olevasta toimenpiteestä.
Näin ollen sen seikan, että komissio on mahdollisesti jättänyt ilmoittamatta sääntöjenvastaisuuksista tämän toimenpiteen toteuttamisen
yhteydessä, ei voida katsoa sulkevan pois tätä vastuuta tai rajoittavan sitä. Valittajan ehdottaman tulkinnan vaikutuksena
nimittäin olisi, kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 140 kohdassa, että välittäjä vapautettaisiin vastuusta kaikkien
sellaisten sääntöjenvastaisuuksien osalta, joita komissio ei ole ottanut esille taloudellisen tuen kohteena olevan toimenpiteen
toteuttamisen aikana. Tämä tulkinta on ristiriidassa asiaa koskevan lainsäädännön sen tavoitteen kanssa, että taataan se,
että kyseessä olevat yritykset noudattavat tehokkaasti yhteisön tuen myöntämisedellytyksiä.
Näissä olosuhteissa – ja vaikkakin komissio toisin väittää – komissio ei voi rajoittaa seurantaa koskevan toimivaltansa käyttämistä
vain yhteisön tukitoimenpiteen toteuttamisen avustamiseen, vaan sen on asetuksella N:o 4253/88 säädetyn järjestelmän taustalla
oleva yhteistyöjärjestelmä huomioon ottaen kiinnitettävä toimivaltaisten viranomaisten huomio, jos se havaitsee asianomaisten
yritysten toimineen sääntöjenvastaisella tavalla, sillä seikalla, että komissio ei nyt esillä olevassa asiassa toiminut tällä
tavalla, ei ole vaikutusta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen.
Näin ollen edellä todetusta seuraa, että viides valitusperuste, johon valittaja on vedonnut valituksensa tueksi, on perusteeton.
Kuudes valitusperuste, joka koskee sitä, että luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita on loukattu
–       Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perusteettomasti, että komissio ei ollut saanut valittajassa
syntymään minkäänlaista perusteltua luottamusta yhteisön tukitoimenpiteen kestoon. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin nimittäin katsoi, että vaikka komission väitetyistä takeista olisi katsottu esitetyn näyttöä, ne olivat ristiriidassa
kyseessä olevaan taloudelliseen tukeen sovellettavien säännösten kanssa muun muassa siltä osin, kuin on kyse tämän tukitoimenpiteen
päättymispäivästä. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusti kantansa virheelliseen arviointiin sekä
yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman sisällön että sen tuensaajien osalta.
Komissio väittää tältä osin vain, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio, joka koskee kyseessä olevan tukitoimenpiteen
ominaisuuksia ja sen päättymispäivää, ei ole virheellinen. Lisäksi komissio korostaa, ettei se ole koskaan antanut valittajalle
täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä takeita, vaan että se on aina katsonut, että tukikelpoisia menoja olivat vain pk-yrityksiin
ennen 31.12.2001 tehdyt sijoitukset.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että oikeus vedota perusteltuun luottamukseen edellyttää, että toimielin on antanut täsmällisiä takeita,
jotka ovat omiaan synnyttämään perusteltuja odotuksia sille, jolle ne annettiin, ja että nämä takeet ovat sovellettavan lainsäädännön
mukaisia (ks. asia C‑207/99 P, komissio v. Hamptaux, tuomio 9.11.2000, Kok., s. I‑9485, 47 kohta).
Valittajan peruste perustuu väitteisiin, jotka ovat perusteettomia, kuten tämän tuomion 67–73 kohdasta käy ilmi. Toisin kuin
valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti, että sovellettavasta lainsäädännöstä seuraa,
että tuen vastaanottaja ei ollut valittaja vaan Basilicatan alueelle sijoittautuneet pk-yritykset ja että tuen myöntämispäätöksen,
yleiskattavaa tukea koskevan suunnitelman ja sopimuksen mukaisesti määräajan, jossa sijoitukset pk-yrityksiin olisi pitänyt
tehdä, päättymispäiväksi oli vahvistettu 31.12.2001.
Täten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa perustellusti, että komissio ei voinut
antaa valittajalle takeita, joiden avulla tämä viimeksi mainittu saattoi katsoa tukitoimenpiteen päättymispäivän olevan eri
päivä, kuin siihen sovellettavissa säännöissä on vahvistettu, koska kyseiset takeet olisivat olleet ristiriidassa näiden samojen
sääntöjen kanssa.
Näin ollen kuudes valitusperuste, johon valittaja on vedonnut valituksensa tueksi, on perusteeton.
Seitsemäs valitusperuste, joka koskee sitä, että selvitysaineistoa on vääristetty ja todistustaakkaa koskevia yleisiä periaatteita
on loukattu
–       Asianosaisten lausumat
Tässä valitusperusteessa, joka koskee valituksenalaisen tuomion 91 kohtaa, valittaja väittää, että se vetosi ensimmäisessä
oikeusasteessa nostamassaan kanteessa siihen, että seurantakomitealle esitetyistä puolivuotiskertomuksista kävi selvästi ilmi,
että riskipääomarahaston perustamismenettelyn yhteydessä komissio oli täysin tietoinen tukitoimenpiteen edistymisestä ja että
se hyväksyi välittäjänä toimineen elimen toimenpiteet ja oli samalla kannalla sen kanssa siitä, miten tähän toimenpiteeseen
sovellettavia säännöksiä on tulkittava. Siitä huolimatta, että komissio ei kiistänyt näitä toteamuksia ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa, tämä viimeksi mainittu totesi, että valittaja ei ollut esittänyt tältä osin näyttöä. Valittaja ei muun muassa
esittänyt puolivuotiskertomuksia, joista olisi käynyt ilmi, että 30.6.2001 ei ollut toteutettu yhtäkään rahoitusta koskevaa
tukitoimenpidettä, eikä se esittänyt kertomusta 21.11.2001 toteutetusta päivityksestä. Näiden asiakirjojen puuttuessa ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoi valittajan mukaan virheellisesti, ettei sillä ollut mahdollisuutta osoittaa valittajan väitteiden
paikkansapitävyyttä. Sitä vastoin se väittää, että koska komissio ei esittänyt vastalauseita, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
oli katsottava, että sen väitteet oli näytetty toteen tai, jos kyseisten asiakirjojen todellakin katsottiin olevan välttämättömiä
tuomion antamista varten, että sen piti kehottaa valittajaa toimittamaan ne.
Komissio katsoo, että tämä seitsemäs valitusperuste on tehoton, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli luottamuksensuojan
periaatteen loukkaamista koskevan valitusperusteen hylkäämistä muilla perusteilla kuin niillä, jotka koskevat kyseisten asiakirjojen
arviointia. Komissio väittää aineellisen kysymyksen osalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti,
että näytön puuttuessa se ei voinut lausua kysymyksestä, joka koski sitä, oliko seurantakomitealle ilmoitettu, että pk-yrityksiä
varten ei toteutettu tukitoimenpiteitä ennen 31.12.2001. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimitetut asiakirjat eivät
komission mukaan sisältäneet tältä osin selkeitä seikkoja. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi komission
ja valittajan eriävät näkemykset huomioon ottaen ja komission mukaan perustellusti, ettei sillä ollut mahdollisuutta lausua
tästä seikasta.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittaja on esittänyt neljä uutta tosiseikkaa tukeakseen seitsemättä valitusperustettaan, joka koskee sitä, että selvitysaineistoa
on vääristetty ja todistustaakkaa koskevia yleisiä periaatteita on loukattu.
Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuin on valitusasioissa toimivaltainen tutkimaan ainoastaan arvioinnit,
jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista (ks. yhdistetyt asiat C‑199/01 P ja C‑200/01 P,
IPK-München ja komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. I‑4627, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jos sallitaan, että tämä
asianosainen voi esittää ensi kertaa vasta yhteisöjen tuomioistuimessa todisteita, jota hän ei ole esittänyt ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa, asianosaisella olisi oikeus saattaa yhteisöjen tuomioistuimen, jonka toimivalta valitusasioissa on rajoitettu,
käsiteltäväksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden laajempi asia (asia C‑266/05 P, Sison v.
neuvosto, tuomio 1.2.2007, Kok., s. I‑1233, 95 kohta).
Näin ollen ei voida hyväksyä, että valittaja esittää kyseiset asiakirjat.
Lisäksi on todettava, että pitää toki paikkansa, kuten komissio väittää, että tämä valitusperuste koskee ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen alustavaa toteamusta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 88–92
kohdassa kumoamisvaatimuksen tueksi esitetyn perusteen, joka koski luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista muiden kuin
niiden seikkojen perusteella, jotka johdettiin asiakirjoista, joiden osalta valittaja kiistää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
niistä tekemän arvion.
Tämän valitusperusteen perustelujen osalta on ensimmäiseksi muistutettava, että kumoamiskanteessa sen asianosaisen, joka kiistää
toimenpiteen lainmukaisuuden, tehtävänä on esittää todisteet, jotka ovat omiaan tukemaan tämän väitteitä.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 66 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin vahvistaa asianmukaisina pitämänsä selvittämistoimet. Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä
käy ilmi, vain aineellisista kysymyksistä päättävä tuomioistuin voi osoittaa, että on tarpeen täydentää tietoja, jotka sillä
on hallussaan sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa, ja arvioida todistusaineistoa sellaista tapausta lukuun ottamatta, että
näitä seikkoja on ilmeisellä tavalla vääristetty (ks. asia C‑153/04 P, Euroagri v. komissio, määräys 26.1.2005, 61 ja 62 kohta).
Näin ollen se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei pyytänyt jonkin asiakirjan liittämistä asiakirja-aineistoon,
ei sen asianosaisen, jota asia koskee, nimenomaisen pyynnön puuttuessa muodosta menettelysääntöjen rikkomista.
Tältä osin on huomautettava, että selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman, että on tarpeen turvautua
uuteen selvitysaineistoon, on selvää, että olemassa olevan selvitysaineiston arviointi oli ilmeisen virheellistä (asia C‑229/05 P,
PKK ja KNK v. neuvosto, tuomio 18.1.2007, Kok., s. I‑439, 37 kohta; asia C‑551/03 P, General Motors v. komissio, tuomio 6.4.2006,
Kok., s. I‑3173, 54 kohta ja asia C‑326/05 P, Industrias Químicas del Vallés v. komissio, tuomio 18.7.2007, Kok., s. I‑6557,
60 kohta).
Tässä asiassa on todettava, että valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että
sen seikan takia, että sille ei toimitettu seurantakomitealle luovutettuja puolivuotiskertomuksia eikä 21.11.2001 toteutettua
päivitystä koskevaa kertomusta, joka mainitaan tämän komitean 10.12.2001 pitämän kokouksen kertomuksessa, se ei voinut arvioida,
oliko seurantakomitealle ilmoitettu siitä, että riskipääomarahaston koko pääomaa ei voitu sijoittaa pk-yrityksiin ennen 31.12.2001.
Tältä osin kyseisen pöytäkirjan 5 kohdasta käy ilmi, että seurantakomitea ilmoitti 10.12.2001 ”hyväksyvänsä yleiskattavaa
tukea koskevan suunnitelman edistämisen” ja ottavansa huomioon kertomuksen, joka koskee 21.11.2001 toteutettua päivitystä
riskipääomarahaston perustamisen osalta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että koska valittaja ei ollut toimittanut asiakirjoja, joista käy ilmi, että
valittaja oli ilmoittanut seurantakomitealle siitä, että maksettua pääomaa ei ollut sijoitettu kokonaisuudessaan pk-yrityksiin
ennen 31.12.2001, se ei voinut todeta, että komissio oli tosiasiallisesti saanut tiedon yhteisön tukitoimenpiteen toteuttamisen
edistymisestä.
Tällaista arviota ei voida pitää virheellisenä, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voinut sellaisten seikkojen
puuttuessa, joiden perusteella seurantakomitea olisi voinut ilmaista suostumuksensa, todeta, että komissio oli hyväksynyt
tavat, joilla kyseessä oleva tukitoimenpide toteutettiin.
Tästä seuraa, että seitsemännen valitusperusteen, joka koskee sitä, että todistusaineistoa on vääristetty ja todistustaakkaa
koskevia yleisiä periaatteita on loukattu, on joka tapauksessa katsottava olevan perusteeton.
Kahdeksas valitusperuste, jonka mukaan oikeuskäytäntöä, joka koskee suhteellisuusperusteen soveltamista tapauksissa, joissa
taloudellista tukea vähennetään, on rikottu
–       Asianosaisten lausumat
Valittaja kiistää kahdeksannessa valitusperusteessaan muun muassa valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa olevan arvion, jossa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annettuun tuomioon ja
toteaa, että koska pk-yrityksiin tehtäviä sijoituksia ei ollut saatettu loppuun, komissio oli velvollinen vähentämään tukea
ilman, että sen oli otettava huomioon eri seikkoja, joihin valittaja vetosi ja jotka liittyivät siihen, että rikkomus oli
lievä. Valittaja tuo esiin, että tämä tuomio koskee päätöstä, joka perustui asetuksen N:o 4254/88 12 artiklaan eikä sen 24
artiklaan. Valittajan mukaan tässä viimeksi mainitussa artiklassa ei viitata lainkaan ”automaattiseen” takaisinperimisjärjestelmään
eikä siinä myönnetä komissiolle lainkaan harkintavaltaa. Sitä vastoin, kuten asiassa T‑306/00, Conserve Italia vastaan komissio,
11.12.2003 annetusta tuomiosta (Kok., s. II‑5705, 135–149 kohta) käy valittajan mukaan ilmi, komission olisi määritellessään,
kuinka paljon alun perin myönnettyä tukisummaa on vähennettävä, otettava huomioon tuensaajien käytös ja erityisesti se, etteivät
ne toimineet vilpillisesti.
Komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti, että jos jotakin yhteisön tuen myöntämisedellytystä,
kuten tukikelpoisten menojen täytäntöönpanoa varten asetettua määräaikaa koskevaa edellytystä, ei ole noudatettu, sen toteuttama
tuen vähentäminen on pelkkä rahoitusta koskeva korjaus, joka ei mitenkään liity syyllisyyden tarkasteluun tai tuensaajien
mahdolliseen petosyritykseen. Täten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei komission mukaan rikkonut suhteellisuusperiaatetta
koskevaa oikeuskäytäntöä todetessaan, että komissiolla ei ollut alun perin myönnetyn taloudellisen tuen vähentämisen osalta
lainkaan harkintavaltaa.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa, että komissiolla ei ollut lainkaan harkintavaltaa
siltä osin, mitä johtopäätöksiä on tehtävä siitä, että 31.12.2001 osaa riskipääomarahastoon suoritetusta pääomasta ei ollut
sijoitettu pk-yrityksiin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi tältä osin edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan
komissio annetun tuomion 22, 23 ja 47 kohtaan.
Kuten valittaja on tuonut esiin, tämä viimeksi mainittu tuomio koskee komission päätöstä, joka tehtiin asetuksen N:o 4254/88
12 artiklan perusteella, jossa otetaan käyttöön siirtymäsäännös, jossa vahvistetaan eräpäivä ja säädetään, että käyttämättömät
varat on perittävä takaisin. Riidanalainen päätös sitä vastoin perustuu asetuksen N:o 4253/88 24 artiklaan, jossa komissiolle
myönnetään toimivalta vähentää taloudellista tukea, kun toimenpide on toteutettu sääntöjenvastaisesti eikä se oikeuta tuen
myöntämistä kokonaisuudessaan. Tässä 24 artiklassa mainittuihin sääntöjenvastaisuuksiin on luettava myös yhteisön tukitoimenpiteen
päättymispäivän noudattamatta jättäminen.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 208 kohdassa, komissiolla ei ole kyseiseen 24 artiklaan perustuvan päätöksen
tekemisen yhteydessä velvollisuutta vaatia taloudellisen tuen palauttamista kokonaisuudessaan, vaan se voi päättää vahvistaa
tuen palautettavan osuuden. Komission on kuitenkin käytettävä tätä toimivaltaa suhteellisuusperiaatetta noudattaen siten,
että palautettaviksi vaadittavat tuet eivät ole suhteettomia tehtyihin sääntöjenvastaisuuksiin nähden (ks. asia C‑240/03 P,
Comunità montana della Valnerina v. komissio, tuomio 19.1.2006, Kok., s. I‑731, 140 kohta).
Tästä seuraa, että nyt esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suhteellisuusperiaatteen soveltamisesta
tekemä tulkinta on virheellinen.
Tällainen oikeudellinen virhe ei kuitenkaan johda nyt esillä olevassa asiassa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, koska
valittaja ei esittänyt asiakysymyksen osalta toimivaltaisen tuomioistuimen edessä yhtäkään seikkaa, jonka perusteella olisi
voitu katsoa, että riidanalaisessa päätöksessä, kun siinä vähennetään alun perin myönnetty taloudellinen tuki lähes kokonaisuudessaan,
ei oteta huomioon seikkoja, joilla voitaisiin perustella sitä, että tuen määrää vähennetään vähemmän kuin mistä komissio oli
päättänyt.
Valittaja vetoaa suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevan valitusperusteensa tueksi, että se, että riskipääomarahasto
ei tehnyt sijoituksia pk-yrityksiin, on seurausta sovellettavien sääntöjen virheellisestä tulkinnasta eikä petoksesta, josta
aiheutui vahinkoa yhteisölle.
Tällainen seikka ei sellaisenaan oikeuta, että tukea vähennetään vähemmän kuin mitä komissio oli päättänyt.
Vaikka petos oikeuttaa sen, että alun perin myönnettyä tuen määrää vähennetään, petoksen puuttuminen ei ole syy, joka on omiaan
oikeuttaman sellaisten tukien jatkamista, joita ei käytetä sovellettavien sääntöjen mukaisella tavalla.
Näin ollen suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva valitusperuste on hylättävä, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
katsoi perustellusti, että seikat, joihin valittaja vetosi, eivät oikeuttaneet vähentämään tuen määrää vähemmän kuin mitä
komissio oli päättänyt.

Valituksenalaisen tuomion osa, joka koskee vahingonkorvausvaatimusta
Valitusperuste, joka koskee riittämättömiä perusteluita ja oikeudellista virhettä
–       Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, että vastauksena sen esittämään vahingonkorvausvaatimukseen, joka perustuu riidanalaisen päätöksen lainvastaisuuteen,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rajoittui toteamaan, että koska se ei todennut tällaisen lainvastaisuuden olemassaoloa,
yksi korvausta koskevan oikeuden tunnustamista varten tarpeellinen edellytys ei täyttynyt. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin jätti lausumatta muista edellytyksistä, jotka koskevat sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymisen toteamista,
eikä se myöskään perustellut päätöstään hylätä aineellista vahinkoa koskeva vaatimus. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ei myöskään lausunut sen esittämistä väitteistä, jotka koskivat lainmukaisesta toimesta johtuvaa vastuuta, joka
johtui muun muassa komission toiminnasta seurantamenettelyn aikana, josta aiheutui valittajalle epätavallista ja erityistä
vahinkoa.
Komissio katsoo, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että yksi edellytys sopimussuhteen ulkopuolisen
unionin vastuun syntymiselle puuttuu, sillä oli täysin perusteltu syy olla jatkamatta kahden muun edellytyksen tutkimista.
Lisäksi se toteaa, että valittajan väitteet lainmukaisesta toimesta johtuvasta vastuusta perustuvat todellisuudessa väitteeseen
toimielimen toiminnan lainvastaisuudesta, joten ne on hylättävä. Koska lisäksi välittäjänä toimiva elin tiesi, mitkä EAKR:n
tuen myöntämisedellytykset olivat, siihen ei kohdistunut epätavallista taloudellista riskiä, joka olisi ollut korkeampi kuin
se, joka tavallisesti liittyy riskipääomarahastojen toimintaan yleiskattavien tukien yhteydessä.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tältä osin on muistutettava alustavasti, kuten valituksenalaisessa tuomiossa korostetaan, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntyminen
riippuu siitä, että seuraavat kolme edellytystä täyttyvät: unionin toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko
on tosiasiassa syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (ks. mm. asia C‑257/98 P, Lucaccioni v. komissio,
9.9.1999, Kok., s. I‑5251, 11 kohta ja yhdistetyt asiat C‑162/01 P ja C‑163/01 P, Bouma ja Beusmans v. neuvosto ja komissio,
tuomio 29.4.2004, s. I‑4509, Kok., 43 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen siitä arvioinnista, joka koskee valittajan esittämää vahingonkorvausvaatimusta, joka
perustuu tuottamusvastuuseen, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sulki perustellusti ja riittävin perusteluin
pois, että komissio voisi aiheuttaa unionin vastuun syntymisen riidanalaisen päätöksen tekemisen johdosta, koska siihen ei
sisälly minkäänlaista lainvastaisuutta, ja että näin ollen yksi tämän vastuun syntymisen edellytyksistä puuttuu.
Valittaja vetosi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa myös unionin tuottamuksesta riippumattomaan vastuuseen, kun se
katsoi kärsineensä vahinkoa sen takia, ettei komissio valvonut tai tarkastanut valvontamenettelyn aikana millään tavoin kyseessä
olevan toimenpiteen toteuttamisen tapoja.
Ilman että unionin tuomioistuimen tarvitsee lausua mahdollisuudesta unionin vastuun syntymiselle lainmukaisen toimen aiheuttamasta
vahingosta nyt esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa, riittää kun todetaan, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin saattoi tekemättä oikeudellista virhettä hylätä tämän perusteen, koska aineellinen vahinko ja henkinen kärsimys,
joihin valittaja vetoaa, eivät ole millään tavoin epätavallisia ja erityisiä. Mahdolliset taloudelliset menetykset – jos oletetaan,
että ne ovat todellisia – sekä tämän viimeksi mainitun maineeseen kohdistunut kärsimys ovat seurauksia, joihin jokaisen valistuneen
toimijan on varauduttava sellaisen päätöksen tekemisen vuoksi, jolla vähennettiin alun perin myönnetyn tuen määrää ja joka
tehtiin asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan perusteella.
Näin ollen valituksenalaisessa tuomiossa, siltä osin kuin siinä suljettiin pois unionin sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu,
ei ole minkäänlaista oikeudellista virhettä, joten tämä valitusperuste on hylättävä.
Edellä todetusta seuraa, että yhtäkään valitusperustetta, johon valittaja on vedonnut valituksensa tueksi, ei voida hyväksyä,
joten valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
V
Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla valitusmenettelyyn,
asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja
on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Sviluppo Italia Basilicata SpA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.