CELEX: 62007TJ0236
EUGFJ
Garantisektionen
Avslut av räkenskaper
Räkenskapsåret 2006
Datum för tillämpning av artikel 32.5 första stycket i förordning (EG) nr 1290/2005
Fråga huruvida kommissionens ensidiga förklaring som bifogats protokollet till ett Corepermöte är bindande

Tillämpliga bestämmelser

Förordning (EEG) nr 595/91
Artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 595/91 av den 4 mars 1991 om oriktigheter och återvinning av belopp som felaktigt har
utbetalats i samband med finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken och om organisationen av ett informationssystem
på detta område och om upphävande av förordning (EEG) nr 283/72 (EGT L 67, s. 11; svensk specialutgåva, tillägg, s. 10) har
följande lydelse:
”1.      Under de två månader som följer efter utgången av varje kvartal skall medlemsstaterna till kommissionen översända en förteckning
över de oriktigheter som har varit föremål för inledande administrativa eller rättsliga undersökningar.
I detta syfte skall de så långt möjligt lämna uppgifter om följande:
–      Den bestämmelse som har överträtts.
–      Utgiftens art och belopp. I fall då ingen utbetalning har skett, de belopp som skulle ha utbetalats felaktigt om oriktigheten
inte hade upptäckts.
–      Vilka gemensamma marknadsorganisationer och vilken eller vilka produkter eller vilken åtgärd som berörs.
–      Den period eller det datum då oriktigheten begicks.
–      Det tillvägagångssätt som använts i samband med oriktigheten.
–      Det sätt på vilket oriktigheten upptäcktes.
–      De nationella myndigheter eller organ som har konstaterat oriktigheten.
–      De finansiella konsekvenserna och möjligheterna till återvinning.
–      Datum för och källan till den första uppgift som ledde till misstanken om att en oriktighet förelåg.
–      Det datum då oriktigheten konstaterades.
–      I tillämpliga fall de berörda medlemsstaterna och tredje länderna.
–      Identiteten på de inblandade fysiska och juridiska personerna, utom i fall då sådana uppgifter är oväsentliga för bekämpandet
av oriktigheter med hänsyn till arten av den aktuella oriktigheten.
2.      Om vissa av de uppgifter som avses i punkt 1, särskilt den som gäller tillvägagångssättet för oriktigheten och det sätt på
vilket den upptäcktes, inte finns tillgängliga skall medlemsstaterna i möjligaste mån lämna dessa uppgifter när de översänder
följande kvartalsvisa förteckningar över oriktigheter till kommissionen.
3.      Om det i nationella bestämmelser föreskrivs om undersökningssekretess skall det krävas tillstånd från en behörig domstol för
att vidarebefordra uppgifterna.”
Artikel 5.1 i denna förordning har följande lydelse: ”Under de två månader som följer efter utgången av varje kvartal skall
medlemsstaterna underrätta kommissionen om sådana oriktigheter samt om de förfaranden som inletts till följd av de oriktigheter
som man har anmält tidigare i enlighet med artikel 3 och om viktiga förändringar som de resulterat i …” Artikel 5.2 i denna
förordning har följande lydelse: ”Om en medlemsstat anser att ett belopp inte kan, eller inte förväntas kunna, återvinnas
i sin helhet skall den i en särskild underrättelse informera kommissionen om det belopp som inte återvunnits och skälen till
varför beloppet enligt medlemsstatens mening bör bäras av gemenskapen eller av medlemsstaten. Denna information skall vara
tillräckligt detaljerad för att ge kommissionen möjlighet att fatta beslut om vem som skall bära de finansiella konsekvenserna
i enlighet med artikel 8.2 i förordning (EEG) nr 729/70. Detta beslut skall fattas i enlighet med förfarandet i artikel 5
i samma förordning.”

Förordning (EG) nr 1287/95
Artikel 1.2 i rådets förordning (EG) nr 1287/95 av den 22 maj 1995 om ändring av förordning (EEG) nr 729/70 om finansiering
av den gemensamma jordbrukspolitiken har följande lydelse:
”Artikel 5 skall ersättas med följande:
’Artikel 5
…
2. …
c) … En vägran att finansiera får inte inbegripa utgifter som betalats före de tjugofyra månader som föregick kommissionens
skriftliga meddelande till den berörda medlemsstaten om resultaten av undersökningarna. Denna bestämmelse skall inte tillämpas
på de finansiella följderna.
–        av oegentligheter enligt artikel 8.2, eller
–        …’”

Förordning (EG) nr 1258/1999
I rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken (EGT L 94, s. 13),
i dess senaste lydelse enligt förordning nr 1287/1995, upprättades allmänna bestämmelser som var tillämpliga på finansieringen
av den gemensamma jordbrukspolitiken. Rådets förordning (EG) nr 1258/1999 av den 17 maj 1999 om finansiering av den gemensamma
jordbrukspolitiken (EGT L 160, s. 103), ersatte förordning nr 729/70 och finner tillämpning på utgifter som betalats från
och med den 1 januari 2000.
Enligt artiklarna 1.2 b och 3.1 i förordning nr 729/70 och artiklarna 1.2 b och 2.2 i förordning nr 1258/1999 ska garantisektionen
vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (nedan kallad EUGFJ), inom ramen för den gemensamma organisationen
av jordbruksmarknaderna, finansiera den intervention som görs i enlighet med gemenskapsbestämmelser i syfte att stabilisera
denna marknad.
Artikel 7.4 i förordning nr 1258/1999 har följande lydelse:
”Kommissionen skall besluta om vilka utgifter som inte skall omfattas av gemenskapsfinansiering enligt artiklarna 2 och 3
om den finner att utgifterna inte har verkställts i överensstämmelse med gemenskapsbestämmelserna.
Före varje beslut om att vägra finansiering skall resultaten av kommissionens kontroller och den berörda medlemsstatens svar
överlämnas skriftligen, varefter båda parter skall söka nå en överenskommelse om vilka åtgärder som skall vidtas.
Om ingen överenskommelse nås får medlemsstaten begära att ett förfarande inleds i syfte att medla mellan deras respektive
ståndpunkter inom en tid av fyra månader; resultaten härav skall anges i en rapport, som skall överlämnas till och granskas
av kommissionen innan ett beslut om att vägra finansiering fattas.
Kommissionen skall göra en bedömning av de belopp som skall undantas, särskilt med hänsyn till hur stor bristen på överensstämmelse
är. Kommissionen skall beakta överträdelsens art och betydelse samt den ekonomiska förlust som gemenskapen lidit.
En vägran att finansiera får inte omfatta följande:
a)      De utgifter som avses i artikel 2 och som verkställts före de tjugofyra månader som föregick kommissionens skriftliga meddelande
till den berörda medlemsstaten om resultaten av kontrollerna.
b)      De utgifter för åtgärder som avses i artikel 3 och där den slutliga betalningen verkställdes före de tjugofyra månader som
föregick kommissionens skriftliga meddelande till den berörda medlemsstaten om resultaten av kontrollerna.
Bestämmelsen i femte stycket skall emellertid inte tillämpas på de ekonomiska följderna
a)      av oegentligheter enligt artikel 8.2,
b)      av statligt stöd eller överträdelser för vilka förfarandena som anges i artiklarna [88 EG] och [226 EG] har inletts.”
Artikel 8.2 i förordning nr 1258/1999 har följande lydelse:
”Om en fullständig indrivning inte kan åstadkommas skall de ekonomiska följderna av oegentligheter eller försumlighet bäras
av gemenskapen, med undantag för följderna av sådana oegentligheter eller sådan försumlighet som kan tillskrivas medlemsstaternas
myndigheter eller andra organ.
De indrivna beloppen skall betalas till de ackrediterade utbetalningsställena och dessa organ skall dra av de indrivna beloppen
från de utgifter som fonden finansierar. Räntan på de belopp som drivits in eller som betalats för sent skall betalas in till
fonden.”

Förordning (EG) nr 1290/2005
Artikel 32.3 i rådets förordning (EG) nr 1290/2005 av den 21 juni 2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken
(EUT L 209, s. 1) har följande lydelse: ”När medlemsstaterna enligt artikel 8.1 c iii lämnar in årsräkenskaperna skall de
överlämna en sammanfattande redovisning av de förfaranden för återkrav som har inletts med anledning av oegentligheter, och
de skall även lämna uppgifter om vilka belopp som ännu inte drivits in, fördelade på administrativa och/eller rättsliga förfaranden
och på år som motsvarar det första administrativa eller rättsliga konstaterandet av oegentligheten. Medlemsstaterna skall
låta kommissionen ta del av detaljerade uppgifter om de enskilda indrivningsförfarandena och om vilka enskilda belopp som
ännu inte har kunnat drivas in.”
Artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005 har följande lydelse:
”Om ingen indrivning har ägt rum inom fyra år efter det datum då det första administrativa eller rättsliga konstaterandet
gjordes eller inom åtta år, i de fall då indrivningen ingår i ett rättsligt förfarande i det nationella rättsväsendet, skall
de ekonomiska följderna av den uteblivna indrivningen bäras till 50 % av den berörda medlemsstaten och till 50 % av gemenskapsbudgeten.
Den berörda medlemsstaten skall separat i den sammanfattande redovisning som avses i punkt 3 första stycket ange vilka belopp
som inte har drivits in inom den tid som avses i första stycket i den här punkten.
Fördelningen av den ekonomiska börda som följer av utebliven indrivning enligt första stycket skall tillämpas utan att det
påverkar den berörda medlemsstatens skyldighet att fullfölja indrivningsförfarandena enligt artikel 9.1 i denna förordning.
De belopp som drivs in på detta sätt skall gottskrivas EGFJ till 50 %, efter tillämpning av det avdrag som föreskrivs i punkt
2 i den här artikeln.
Om det i indrivningsförfarandena i en avslutande administrativ eller rättslig handling konstateras att inga oegentligheter
har förekommit, får den berörda medlemsstaten till EGFJ som utgift ta upp den ekonomiska belastning som den fått bära enligt
första stycket.
Om det dock av skäl som inte kan tillskrivas den berörda medlemsstaten inte har kunnat ske någon indrivning inom de tidsfrister
som anges i första stycket och om det belopp som skall indrivas överstiger en miljon EUR får kommissionen på begäran av medlemsstaten
utsträcka tidsfristerna med upp till 50 % av de ursprungliga tidsfristerna.”
Artikel 32.6 i förordning nr 1290/2005 har följande lydelse: ”I väl motiverade fall får medlemsstaterna besluta att inte fullfölja
indrivningen. Ett sådant beslut får fattas endast i följande fall:
a)      Om redan åsamkade och förväntade kostnader för indrivningen tillsammans överstiger den summa som skall drivas in.
b)      Om det visar sig omöjligt att genomföra indrivning därför att gäldenären eller de personer som är juridiskt ansvariga för
oegentligheten är oförmögna att betala, vilket har fastställts enligt den berörda medlemsstatens nationella lagstiftning.
Den berörda medlemsstaten skall i den sammanfattande redovisning som avses i punkt 3 första stycket separat ange de belopp
för vilka den beslutat att inte genomföra indrivning och skälen för detta beslut.”
Artikel 32.8 i förordning nr 1290/2005 har följande lydelse: ”Efter att ha tillämpat förfarandet i artikel 31.3 får kommissionen
i följande fall besluta att från gemenskapsfinansiering undanta belopp som belastats gemenskapsbudgeten:
a)      Med tillämpning av punkterna 5 och 6 i den här artikeln, om kommissionen konstaterar att oegentligheter eller utebliven indrivning
beror på oegentligheter eller försummelser som kan tillskrivas en medlemsstats statsförvaltning eller något annat offentligt
organ.
b)      Med tillämpning av punkt 6 i den här artikeln, om kommissionen bedömer att den motivering som medlemsstaten lämnar inte utgör
tillräckligt underlag för beslutet att avbryta indrivningsförfarandet.”
Artikel 46 i denna förordning har följande lydelse:
”… Förordning … nr 595/91 skall ändras på följande sätt:
1.      I artikel 5 skall punkt 2 utgå.
2.      I artikel 7 skall punkt 1 utgå.”
Enligt artikel 47.1 i denna förordning ska ”[f]örordning nr 25, förordning … nr 723/97 och förordning … nr 1258/1999 … upphöra
att gälla”.
Artikel 49 första–tredje styckena, avseende förordningens ikraftträdande, har följande lydelse:
”Denna förordning träder i kraft den sjunde dagen efter det att den har offentliggjorts i
Europeiska unionens officiella tidning
[den 18 augusti 2005].
Den skall tillämpas från och med den 1 januari 2007, med undantag för artikel 18.4 och 18.5[
], som skall tillämpas från och med ikraftträdandet, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 47. [
I den engelska och tyska versionen nämns enbart artikel 18.4. Övers. anm.]
Följande bestämmelser skall dock tillämpas från och med den 16 oktober 2006:
–        …
–        Artikel 32 för de fall som anmäls enligt artikel 3 i förordning … nr 595/91 och för vilka fullständig indrivning ännu inte
har gjorts den 16 oktober 2006.
…”

Bakgrund till målet
Den 12 februari 2007 överlämnade Förbundsrepubliken Tyskland, i enlighet med artikel 32.3 i förordning nr 1290/2005 till kommissionen
en sammanfattande redovisning av de förfaranden för återkrav som hade inletts med anledning av oegentligheter, och bifogade
de fall som omfattades av bestämmelserna i artikel 5.2 i förordning nr 595/91. Den 30 mars 2007 översände kommissionen en
handling till Förbundsrepubliken Tyskland, avseende beslutet att avsluta räkenskaperna för räkenskapsåret 2006, och angav
utförligt hur den gjort sina beräkningar samt bifogade en tabell som per betalningsställe angav de belopp som skulle återkrävas.
Kommissionen avsåg att tillämpa bestämmelserna i artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005 på samtliga oegentligheter som varit
föremål för ett första administrativt eller rättsligt konstaterande, i enlighet med bestämmelserna i artikel 3 i förordning
nr 595/91. Förbundsrepubliken Tyskland skulle således svara för 50 procent av belopp som hänförde sig till två typer av oegentligheter,
närmare bestämt
–        oegentligheter som varit föremål för ett administrativt konstaterande mer än fyra år tidigare (åtta år i de fall då talan
väckts vid nationell domstol) och som ännu inte lett till någon indrivning, och
–        oegentligheter som varit föremål för ett administrativt konstaterande eller beträffande vilka talan väckts vid nationell domstol,
och som sedan, efter mer än fyra respektive åtta år, har varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel
5.2 i förordning nr 595/91, samt för vilka kommissionen ännu inte fattat något beslut om betalningsansvar i enlighet med bestämmelserna
i artikel 8.2 i förordning nr 1258/1999.
Den 16 april 2007 frågade Förbundsrepubliken Tyskland kommissionen om vilka metoder den använt för att räkna ut det belopp
som den meddelat den 30 mars 2007 och påpekade härvid att förbundsstaten Saarland inte kunnat förstå denna kalkyl. I ett e-postmeddelande
av den 18 april 2007 till Förbundsrepubliken Tyskland visade kommissionen den metod som använts för att komma fram till det
belopp som i enlighet med artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005 skulle belasta Saarland. Förbundsrepubliken Tyskland önskade
ingen ytterligare information av kommissionen. I samband med Kommittén för jordbruksfondernas 14:e möte den 20 april 2007
gjorde kommissionen på nytt, som svar riktat till flera medlemsstater, däribland Förbundsrepubliken Tyskland, klargöranden
angående denna beräkningsmetod.
Genom beslut 2007/327/EG av den 27 april 2007 om granskning och godkännande av räkenskaperna för medlemsstaternas utbetalningsställen
beträffande utgifter som finansieras av garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ)
avseende räkenskapsåret 2006 (EUT L 122, s. 51) (nedan kallat det angripna beslutet), minskade kommissionen bidraget till
Förbundsrepubliken Tyskland med 22 008 515,16 euro.

Förfarandet och parternas yrkanden
Förbundsrepubliken Tyskland väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 juli 2007.
Svaromålet inkom den 26 september 2007, repliken den 26 november 2007 och dupliken den 14 januari 2008.
Förbundsrepubliken Tyskland har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det innebär en kostnad för denna stat på 1 750 616,27 euro, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        avvisa talan, i den utsträckning som den omtvistade summan överstiger 1 602 814,31 euro,
–        ogilla talan, och
–        förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning

Upptagande till sakprövning
Parternas argument
I sitt svaromål har kommissionen gjort gällande att talan ska avvisas, i den utsträckning som den avser ett belopp som överstiger
1 602 814,31 euro, vilket är det belopp för vilket kommissionen faktiskt tillämpat artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005.
Förbundsrepubliken Tyskland har nämligen dels misstagit sig vad gäller beräkningen av hälften av det ursprungliga beloppet
3 347 636,98 euro avseende 34 fall av återkrav som den ansåg omtvistade och som uppgår till 1 673 818,49 euro och inte 1 750 616,27
euro, dels felaktigt medräknat sex fall av återkrav utan koppling till artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005, till ett belopp
om 71 004,18 euro.
Förbundsrepubliken Tyskland har i repliken vidhållit sina yrkanden. Den har emellertid förklarat sig vilja göra en ändring
vad gäller vissa av de bestämmelser i det angripna beslutet som den vill få ogiltigförklarade, i syfte att rätta till vissa
felräkningar och på grund av omständigheter som uppkommit under det skriftliga förfarandet. För det första har Förbundsrepubliken
Tyskland medgett att den kommit fram till fel belopp när den räknat ut hälften av det ursprungliga beloppet om 3 347 636,98
euro som avser de 34 aktuella oegentligheterna. För det andra konstaterar Förbundsrepubliken Tyskland att den felaktigt medräknat
sex fall av återkrav till ett belopp om 71 004,18 euro. Slutligen, för det tredje, har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande
att den underlåtit att beakta tre fall där den ska svara för 50 procent, det vill säga till ett belopp om 862 413,65 euro.
Förbundsrepubliken Tyskland har sålunda önskat kompensera de fall som den felaktigt anfört i sin ansökan med en del av de
fall som den underlåtit att ta med.
Som förklaring till varför den ändrat bestämmelserna i det angripna beslutet som den vill ha ogiltigförklarat har Förbundsrepubliken
Tyskland angett att den inte haft möjlighet att fastställa de fall som omfattades av artikel 5.2 i förordning nr 595/91 och
som beaktats i det angripna beslutet när den lämnade in sin ansökan, eftersom kommissionen aldrig tillsänt den förteckningen
med dessa fall och eftersom det först var genom kommissionens svaromål som Förbundsrepubliken Tyskland kunnat rätta till dessa
materiella fel. Förbundsrepubliken Tyskland har dessutom gjort gällande att den före det att ansökan lämnades in utan framgång
vänt sig till kommissionen för att få tillgång till en förteckning med de fall som omfattas av dessa bestämmelser.
Vid förhandlingen bekräftade Förbundsrepubliken Tyskland att den återkallat sina yrkanden avseende sex fall i ansökan som
i sin helhet skulle belasta gemenskapens budget till ett belopp om 71 004,18 euro. Tribunalen noterade detta i förhandlingsprotokollet.
Förbundsrepubliken Tyskland gjorde dessutom gällande att den inte ansåg sig ha ändrat sina yrkanden utan att tillskjutandet
av de tre nya fallen av oegentligheter i ansökan borde klassificeras som en ny grund, som den hade rätt att åberopa i samband
med inlämnandet av repliken. Kommissionen har bestritt detta argument.
Tribunalens bedömning
Det ankommer på tribunalen att avgöra om den kan pröva Förbundsrepubliken Tysklands yrkanden i repliken, närmare bestämt yrkandet
att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras dels i den del det avser ett belopp som överstiger 1 602 814,31 euro, dels
i den del det avser de tre fall av oegentligheter som till 50 procent ska belasta Förbundsrepubliken Tyskland och som inte
fanns med i ansökan.
I enlighet med artikel 44.1 d i tribunalens rättegångsregler är sökanden skyldig att i ansökan ange uppgifter om sina yrkanden.
Det är således endast de yrkanden som anförs i den ansökan genom vilken talan anhängiggjorts som kan beaktas (dom av den 8
juli 1965 i mål 83/63, Krawczynski mot kommissionen, REG 1965, s. 773, punkt 2) och prövningen av om talan är välgrundad kan
endast göras med hänsyn till yrkandena i den ansökan varigenom talan väcks (dom av den 25 september 1979 i mål 232/78, kommissionen
mot Frankrike, REG 1979, s. 2729, punkt 3; svensk specialutgåva, volym 4, s. 505).
Enligt artikel 48.2 i rättegångsreglerna är det endast tillåtet att åberopa en ny grund under pågående rättegång om den föranleds
av rättsliga och faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet. Det följer av rättspraxis att detta villkor
i synnerhet avser alla ändringar av yrkandena och att det endast är yrkanden i ansökan som kan beaktas när det inte finns
några rättsliga och faktiska omständigheter som har framkommit först under förfarandet (se domen i det ovan i punkt 27 nämnda
målet Krawczynski mot kommissionen, punkt 2).
I förevarande fall har Förbundsrepubliken Tyskland gjort gällande att den i samband med att ansökan lämnades in inte hade
möjlighet att avgöra vilka fall som beaktats i det angripna beslutet, eftersom kommissionen aldrig överlämnat förteckningen
med de fall som omfattas av artikel 5.2 i förordning nr 595/91, och att det först var genom kommissionens svaromål som Förbundsrepubliken
Tyskland kunde rätta till sina materiella fel.
Det ska emellertid för det första påpekas att Förbundsrepubliken Tyskland var mycket väl informerad om den beräkningsmetod
som kommissionen använt vid tillämpningen av bestämmelserna i artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005, eftersom kommissionen
redovisat denna metod vid tre tillfällen, såsom framgår av punkterna 15 och 16 ovan. Den 30 mars 2007, det vill säga före
det angripna beslutet, översände kommissionen nämligen en handling till Förbundsrepubliken Tyskland avseende beslutet att
avsluta räkenskaperna för räkenskapsåret 2006, i vars bilaga 3 metodologin utförligt beskrevs. Den 18 april 2007 skickade
kommissionen dessutom ett svar till Förbundsrepubliken Tyskland i vilket den på nytt förklarade denna metodologi genom att
tillämpa den på fallet med Saarland. I samband med jordbruksfondernas 14:e möte den 20 april 2007 gav kommissionen också,
som svar till flera medlemsstater, däribland Förbundsrepubliken Tyskland, på nytt klargöranden angående denna beräkningsmetod.
Såsom den påpekat finns det slutligen inget i kommissionens svaromål som ger någon särskild upplysning om den beräkningsmetod
som använts.
För det andra har kommissionen, i likhet med vad den angett, vid sina beräkningar utgått från de uppgifter som medlemsstaterna
är skyldiga att skicka till den i enlighet med artikel 6 f i, och tabellerna 1, 2 och 5 i bilaga III till kommissionens förordning
(EG) nr 885/2006 av den 21 juni 2006 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1290/2005 när det gäller godkännande
av utbetalningsställen och andra organ och avslutande av räkenskaperna för EGFJ och EJFLU (EUT L 171, s. 90).
Förbundsrepubliken Tyskland, som alltså haft tillgång till metodologin och de relevanta uppgifterna, kunde således i samband
med ansökan i princip själv fastställa de fall som omfattades av artikel 5.2 i förordning nr 595/91 och som kommissionen hade
beaktat i det angripna beslutet. Förbundsrepubliken Tyskland har i vart fall inte kunnat visa att ändringen av dess yrkanden
föranletts av rättsliga och faktiska omständigheter som framkommit först under det skriftliga förfarandet. Förbundsrepubliken
Tysklands yrkanden ska således inte tas upp till sakprövning i den del de avser ett belopp högre än 1 602 814,31 euro.
Tribunalen påpekar slutligen att Förbundsrepubliken Tyskland visserligen under förhandlingen anfört att den inte gjort några
ändringar i sina yrkanden utan att tillägget av tre nya fall av oegentligheter i begäran om ogiltigförklaringen borde betraktas
som nya grunder. Detta påstående saknar emellertid betydelse för frågan huruvida förevarande talan kan tas upp till sakprövning,
eftersom det, såsom kommissionen anfört under förhandlingen, av artiklarna 44.1 c och 48.2 i rättegångsreglerna följer att
ansökan ska innehålla uppgifter om de grunder som sökanden åberopar och att det endast är tillåtet att åberopa en ny grund
under pågående rättegång om den föranleds av rättsliga och faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.

Prövning i sak
Förbundsrepubliken Tyskland har till stöd för sin talan anfört två grunder. För det första har kommissionen gjort sig skyldig
till felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005 och för det andra har den frångått
sin ensidiga förklaring av den 4 maj 1995.
Den första grunden: Huruvida kommissionen har gjort en felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artikel 32.5 i förordning
nr 1290/2005
–       Parternas argument
Förbundsrepubliken Tyskland anser att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att från och
med den 16 oktober 2006 tillämpa systemet med att medlemsstaten står för 50 procent av det belopp som inte drivits in av denna
inom fyra år efter det datum då det första administrativa eller rättsliga konstaterandet gjordes eller inom åtta år, i de
fall då talan angående indrivningen har väckts vid nationell domstol, i enlighet med artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005.
Förbundsrepubliken Tyskland anser att artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005, i enlighet med artiklarna 46 och 49 i samma
förordning, vid denna tidpunkt endast var tillämplig på de fall som avses i artikel 3 i förordning nr 595/91, närmare bestämt
de fall för vilka medlemsstaterna till kommissionen under de två månader som följer efter utgången av varje kvartal anmält
oriktigheter som har varit föremål för inledande administrativa eller rättsliga undersökningar och för vilka fullständig indrivning
ännu inte har gjorts den 16 oktober 2006. Denna bestämmelse var alltså inte tillämplig på de fall som omfattas av artikel
5.2 i förordning nr 595/91, avseende den särskilda underrättelse genom vilken medlemsstaten informerar kommissionen om det
belopp som staten inte anser sig kunna, eller inte förväntas kunna, återvinna i sin helhet till följd av de oriktigheter som
man har anmält tidigare i enlighet med artikel 3 i samma förordning. Enligt Förbundsrepubliken Tyskland skulle de fall av
pågående indrivning som anmälts genom en sådan särskild underrättelse som avses i artikel 5.2 i förordning nr 595/91, fram
till och med den 31 december 2006, således behandlas på grundval av bestämmelser som var tillämpliga vid tidpunkten för dessa
underrättelser, närmare bestämt bestämmelserna i artikel 8.2 i förordning nr 1258/1999, enligt vilka fall där indrivning inte
kan åstadkommas i sin helhet ska bäras av gemenskapen, såvida inte den berörda medlemsstaten bär ansvaret för den uteblivna
indrivningen.
Förbundsrepubliken Tyskland anser att en annan tolkning, enligt vilken samtliga fall som varit föremål för en särskild underrättelse,
även dem som avses i artikel 5.2 i förordning nr 595/91, från och med den 16 oktober 2006 ska omfattas av tillämpningsområdet
för artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005, skulle förta verkan av bestämmelserna i artikel 46 i förordning nr 1290/2005 enligt
vilka artikel 5.2 i förordning nr 595/91 inte ska upphöra att gälla förrän den 1 januari 2007. Detta skulle inte heller vara
förenligt med lagstiftarens vilja.
Förbundsrepubliken Tyskland har påpekat att dess tolkning av förordning nr 1290/2005, med hänsyn till de principer som domstolen
slagit fast i sin dom av den 16 oktober 2003 i mål C-339/00, Irland mot kommissionen (REG 2003, s. I-1757, punkt 38), inte
heller strider mot bestämmelserna i artikel 47.1 i denna förordning, enligt vilka förordning nr 1258/1999 ska upphöra att
gälla.
Förbundsrepubliken Tyskland har också påpekat att det är nödvändigt att skilja mellan å ena sidan de situationer som regleras
av bestämmelserna i artikel 5.2 i förordning nr 595/91 och som avser avslutade fall, och å andra sidan de fall som omfattas
av artikel 3 i denna förordning och som endast avser de fall där indrivning fortfarande pågår samt där endast kommissionen
kan bestämma de ekonomiska följderna av en misslyckad indrivning av beloppet i fråga. De fall som är föremål för en särskild
underrättelse i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 är i princip inte längre tillfälligt inställda, eftersom de
avslutats för den medlemsstat som har uteslutit möjligheten att driva in beloppen för dessa och eftersom det uteslutande ankommer
på kommissionen att avgöra de ekonomiska följderna av detta. Att anse att det inte finns någon skillnad mellan dessa båda
typfall innebär att samtliga fall som anmälts i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 automatiskt ska täckas av
gemenskapens budget efter utgången av de fyra eller åtta år som föreskrivs i artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005, vilket
helt skulle förta syftet med dessa tidsfrister. Förbundsrepubliken Tyskland har dessutom påpekat att det är få fall som anmäls
i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91.
Förbundsrepubliken Tyskland har dessutom gjort gällande att lagstiftaren inte haft för avsikt att införa något system för
att avsluta räkenskaperna i sådana fall där gäldenären är oförmögen att betala, eftersom det i artikel 32.6 b i förordning
nr 1290/2005 föreskrivs att medlemsstaterna i dessa fall frivilligt kan avstå från all indrivning och att beloppet då i sin
helhet ska belasta gemenskapsbudgeten.
Förbundsrepubliken Tyskland har slutligen påpekat att den när den den 12 februari 2007 skickade en sammanfattande redovisning
av de förfaranden för återkrav som har inletts med anledning av oegentligheter, i enlighet med artikel 32.3 i förordning nr 1290/2005,
även bifogade de fall som omfattas av artikel 5.2 i förordning nr 595/91, varvid de behöll samma identifikationsnummer som
i den särskilda underrättelsen i enlighet med nämnda artikel 5.
Kommissionen har bestritt Förbundsrepubliken Tysklands argument och hävdat att den inte har gjort sig skyldig till felaktig
rättstillämpning vid tillämpningen av artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005.
–       Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis konstateras att Förbundsrepubliken Tyskland med denna grund söker visa att det angripna beslutet ska
ogiltigförklaras på grund av att kommissionen gjort en felaktig tolkning av artikel 49 andra och tredje styckena i förordning
nr 1290/2005, enligt vilken denna förordning ska tillämpas från och med den 1 januari 2007 med undantag för bland annat artikel
32 som är tillämplig från och med den 16 oktober 2006 ”för de fall som anmäls enligt artikel 3 i förordning (EEG) nr 595/91
och för vilka fullständig indrivning ännu inte har gjorts den 16 oktober 2006”. Kommissionen har nämligen påstått att artikel
32 i förordning nr 1290/2005 även var tillämplig från och med den 16 oktober 2006 för fall som anmälts inom ramen för artikel
3 i förordning nr 595/91, som sedan har varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel 5.2 i förordning
nr 595/91, och för vilka fullständig indrivning ännu inte har ägt rum den 16 oktober 2006.
Det ska erinras om att det av artikel 15.4 i förordning nr 1290/2005 framgår att budgetåret börjar den 16 oktober och slutar
den 15 oktober följande år, att de utgifter som medlemsstaterna betalar under perioden 1–15 oktober ska hänföras till oktober
månad och att de utgifter som medlemsstaterna betalar under perioden 16–31 oktober ska hänföras till november månad. Artikel
32 i förordning nr 1290/2005 avser medlemsstaternas skyldigheter vad gäller indrivning av belopp från stödmottagare som begått
oegentligheter eller försummelser. Artikel 32.5 i denna förordning avser de särskilda situationer i vilka medlemsstaterna
inte har drivit in dessa belopp inom fyra år efter det datum då det första administrativa eller rättsliga konstaterandet gjordes
eller inom åtta år, i de fall då talan har väckts vid nationell domstol angående indrivningen. För dessa situationer föreskriver
förordningen att ”de ekonomiska följderna av den uteblivna indrivningen [ska] bäras till 50 % av den berörda medlemsstaten
och till 50 % av gemenskapsbudgeten”.
Vid tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse ska enligt fast rättspraxis inte bara dess lydelse beaktas, utan också
sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som den ingår i (se domstolens dom av den 7 juni 2005 i mål C-17/03,
VEMW m.fl., REG 2005, s. I-4983, punkt 41 och där angiven rättspraxis, samt förstainstansrättens dom av den 6 oktober 2005
i de förenade målen T-22/02 och T-23/02, Sumitomo Chemical och Sumika Fine Chemicals mot kommissionen, REG 2005, s. II-4065,
punkt 47).
Det är mot bakgrund av dessa principer som tribunalen ska pröva om uttrycket ”för de fall som anmäls enligt artikel 3 i förordning
… nr 595/91 och för vilka fullständig indrivning ännu inte har gjorts den 16 oktober 2006”, i artikel 49 tredje stycket andra
strecksatsen i förordning nr 1290/2005, ska tolkas på så sätt att det enbart avser de fall som anmäls inom ramen för artikel
3 i förordning nr 595/91 och för vilka indrivning ännu inte har ägt rum den 16 oktober 2006, eller om det även avser de fall
som anmäls inom ramen för nämnda artikel 3, som sedan har varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel
5.2 i förordning nr 595/91 och för vilka indrivning ännu inte har ägt rum den 16 oktober 2006.
Mot bakgrund av den tydliga innebörden av uttrycket ”för de fall som anmäls enligt artikel 3 i förordning … nr 595/91”, förefaller
det inledningsvis som att frågan kan besvaras genom en bokstavlig tolkning av artikel 49 tredje stycket andra strecksatsen
i förordning nr 1290/2005. Uttrycket har en vid innebörd och kan innefatta samtliga fall som varit föremål för en anmälan
i enlighet med artikel 3 i förordning nr 595/91. Till dessa hör med nödvändighet de fall som varit föremål för en första anmälan
i enlighet med artikel 3 i förordning nr 595/91 och som sedan varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel
5.2 i samma förordning.
Före ikraftträdandet av förordning nr 1290/2005 reglerades förfarandet avseende oegentligheter nämligen bland annat i artiklarna 3
och 5 i förordning nr 595/91. Enligt artikel 3 i denna sistnämnda förordning var medlemsstaterna sålunda skyldiga att varje
kvartal till kommissionen översända en förteckning över de oriktigheter som har varit föremål för inledande administrativa
eller rättsliga undersökningar. Enligt artikel 5.1 i samma förordning var medlemsstaterna sedan skyldiga att varje kvartal
underrätta kommissionen om förfaranden som inletts till följd av de oriktigheter som man anmält tidigare i enlighet med artikel
3 och i artikel 5.2 föreskrevs en särskild underrättelse för de belopp som medlemsstaterna ansåg sig inte kunna, eller inte
förväntade sig kunna, återvinna. Artiklarna 3 och 5.2 i förordning nr 595/91 avsåg således inte olika fall, såsom Förbundsrepubliken
Tyskland har gjort gällande, utan olika etapper, varvid artikel 5.2 avsåg oegentligheter som anmälts tidigare i enlighet med
artikel 3 och som medlemsstaterna inte ansåg kunna drivas in.
Det ska dessutom påpekas att Förbundsrepubliken Tyskland inte kan dra fördel av de principer som domstolen fastlagt i domen
i det ovan i punkt 37 nämnda målet Irland mot kommissionen, eftersom förevarande mål inte uppvisar samma särdrag som de som
föranledde domstolen att tolka förordning nr 1258/1999, en förordning som inte innehöll några övergångsbestämmelser. I förevarande
mål innehåller förordning nr 1290/2005 utförliga bestämmelser om dess ikraftträdande, om dess tillämpning, om de bestämmelser
som ska upphävas på grund av förordningen, och om de övergångsbestämmelser som gäller i förhållande till övriga bestämmelser
om EUGFJ. Bland annat föreskrivs att artikel 32 från och med den 16 oktober 2006 ska tillämpas för de fall som anmäls enligt
artikel 3 i förordning nr 595/91 och för vilka fullständig indrivning ännu inte har gjorts.
För det andra är den tolkning som gjorts i punkt 46 ovan även förenlig med den allmänna systematiken i det nya förfarandet
för avslutande av räkenskaperna som inrättats genom förordning nr 1290/2005. I det tidigare systemet, enligt artikel 8.2 i
förordning nr 1258/1999, skulle nämligen de ekonomiska följderna av oegentligheter eller försumlighet bäras av gemenskapen,
med undantag för följderna av sådana oegentligheter eller sådan försumlighet som kunde tillskrivas medlemsstaternas myndigheter
eller andra organ. Europeiska unionens råd har, när det antog förordning nr 1290/2005, bland annat haft för avsikt att inrätta
ett förfarande som gör det möjligt för kommissionen att skydda gemenskapsbudgeten genom att besluta att belasta den berörda
medlemsstaten med en del av de belopp som har förlorats på grund av oegentligheter och som inte har drivits in inom en rimlig
tidsfrist (skälen 25 och 26). Således föreskriver artikel 32.5 i denna förordning att de belopp som inte drivits in inom fyra
eller åtta år efter det datum då det första administrativa eller rättsliga konstaterandet gjordes numera ska belasta medlemsstaten
och gemenskapsbudgeten till lika delar.
I detta avseende ska det påpekas att det i artikel 49 i förordning nr 1290/2005 föreskrivs att de artiklar som avser avslutande
av räkenskaperna (artiklarna 30 och 31) och oegentligheter (artikel 32) är tillämpliga från och med den 16 oktober 2006. Med
hänsyn till lagstiftarens syfte att skydda gemenskapsbudgeten skulle det således vara inkonsekvent att anse att denne haft
för avsikt att indirekt behandla oegentligheter som varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel 5.2
i förordning nr 595/91 på ett särskilt sätt trots att lagstiftaren föreskrivit att samtliga bestämmelser om avslutande av
räkenskaperna och oegentligheter ska tillämpas från och med den 16 oktober 2006.
För det tredje skulle Förbundsrepubliken Tysklands tolkning innebära att man tillämpar en bestämmelse som lagstiftaren har
upphävt. I artikel 49 preciseras nämligen att tillämpningen av förordningen från och med den 1 januari 2007 inte påverkar
tillämpningen av artikel 47, avseende upphävande, och särskilt upphävandet av förordning nr 1258/1999. I artikel 47 i förordning
nr 1290/2005 föreskrivs nämligen att förordning nr 1258/1999 ska upphöra att gälla från och med att förordning nr 1290/2005
träder i kraft, närmare bestämt den 18 augusti 2005, dock med undantag dels för utgifter som betalas av medlemsstaterna, för
vilka förordning nr 1258/1999 ska fortsätta att gälla till och med den 15 oktober 2006, dels för utgifter som betalas av kommissionen,
för vilka förordningen ska fortsätta att gälla till och med den 31 december 2006. Enligt Förbundsrepubliken Tysklands resonemang,
att de fall som har varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 inte omfattades
av tillämpningsområdet för artikel 32.5 i förordning nr 1290/2005 före den 1 januari 2007 och som således fram till och med
denna dag borde ha varit föremål för ett beslut av kommissionen om vem de ska belasta, skulle kommissionen ha varit tvungen
att tillämpa reglerna i artikel 8.2 i förordning nr 1258/1999 trots att dessa från och med den 16 oktober 2006 upphört att
gälla för utgifter som betalas av medlemsstaterna. En sådan tolkning skulle uppenbart strida mot lagstiftarens avsikt.
För det fjärde är den tolkning som gjorts i punkt 46 ovan förenlig med den omständigheten att artikel 5.2 i förordning nr 595/91
upprätthållits fram till och med den 31 december 2006. Det är nämligen ostridigt att de ändringar som föreskrivs i artikel
46 i förordning nr 1290/2005, enligt vilka bland annat artikel 5.2 i förordning nr 595/91 ska utgå, inte började gälla förrän
den 1 januari 2007. Tribunalen påpekar att lagstiftaren, såsom kommissionen gjort gällande, upprätthållit denna bestämmelse
mellan den 16 oktober och den 31 december 2006 med hänsyn till kommissionens behov att få in alla uppgifter från de särskilda
underrättelserna avseende oegentligheter från det tredje kvartalet 2006 i syfte att få information inom ramen för sitt uppdrag
att förhindra bedrägerier, och detta oberoende av förfarandet för avslutande av räkenskaperna.
För det femte, och slutligen, påverkar Förbundsrepubliken Tysklands övriga argument inte den tolkning av artikel 49 tredje
stycket andra strecksatsen i förordning nr 1290/2005 som redovisas ovan i punkt 46.
Bedömningen av den aktuella grunden påverkas inte av den omständigheten att Förbundsrepubliken Tyskland, när den den 12 februari
2007 i enlighet med artikel 32.3 i förordning nr 1290/2005 skickade en sammanfattande redovisning till kommissionen, av de
förfaranden för återkrav som inletts med anledning av oegentligheter, även bifogade de fall som omfattades av artikel 5.2
i förordning nr 595/91, varvid dessa behöll samma identifikationsnummer som i den särskilda underrättelsen i enlighet med
nämnda artikel 5, eftersom dessa båda artiklar inte avser två olika typfall utan olika etapper (se ovan punkt 47).
Även om det är så att få fall varit föremål för en anmälan i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 saknar detta
på samma sätt betydelse för tolkningen av artikel 49 i förordning nr 1290/2005, eftersom denna rent kvantitativa omständighet
inte kan ha någon som helst inverkan på en rättsregel.
Den tolkning som redovisats ovan i punkt 46, enligt vilken oegentligheter som anmälts i enlighet med artikel 3 i förordning
nr 595/91 ska behandlas på samma sätt som de oegentligheter som sedan varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet
med artikel 5.2 i samma förordning, innebär inte heller att de tidsfrister på fyra respektive åtta år som föreskrivs i artikel
32.5 i förordning nr 1290/2005 berövas sitt syfte. En sådan tolkning innebär nämligen bara, i enlighet med den metodologi
som kommissionen redovisat i sin handling av den 30 mars 2007, avseende avslutande av räkenskaperna för räkenskapsåret 2006
(se ovan punkt 15), att medlemsstaterna bestraffas om de lämnat en särskild underrättelse senare än fyra år (åtta år då det
inletts ett rättsligt förfarande) efter det första konstaterandet av en oegentlighet, vilket är förenligt med syftet att förmå
medlemsstaterna att inom en rimlig tidsfrist driva in de belopp beträffande vilka det har konstaterats oegentligheter.
Den tolkning som redovisats ovan i punkt 46 är slutligen förenlig med bestämmelserna i artikel 32.6 b och 32.8 i förordning
nr 1290/2005, avseende fall där gäldenären saknar betalningsförmåga och där det ifrågavarande beloppet i sin helhet belastar
gemenskapsbudgeten under förutsättning att den uteblivna indrivningen inte beror på oegentligheter eller försummelser som
kan tillskrivas medlemsstaten och den motivering som medlemsstaten lämnar utgör tillräckligt underlag för beslutet att avbryta
indrivningsförfarandet. Även om det är så att de oegentligheter som varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet
med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 även avser vissa fall där gäldenären saknat betalningsförmåga, är detta inte tillräckligt
för att lagstiftaren ska anses ha velat att denna bestämmelse ska tillämpas i stället för artikel 32.6 b i förordning nr 1290/2005.
Av vad som sagts ovan följer att kommissionen inte har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av
artikel 49 tredje stycket andra strecksatsen i förordning nr 1290/2005 när den fann att artikel 32.5 i samma förordning var
tillämplig från och med den 16 oktober 2006 på fall som anmälts inom ramen för artikel 3 i förordning nr 595/91, som sedan
har varit föremål för en särskild underrättelse i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91, och för vilka indrivning
ännu inte har ägt rum detta datum.
Den andra grunden: Huruvida kommissionen har frångått sin ensidiga förklaring av den 4 maj 1995
–       Parternas argument
Förbundsrepubliken Tyskland har gjort gällande att principen om god förvaltningssed har åsidosatts genom det angripna beslutet,
eftersom kommissionen frångått det ensidiga åtagande som den gjort i en förklaring som bifogats protokollet från Corepers
möte den 4 maj 1995, enligt vilken rådet anmodades att under sitt möte den 22 maj 1995 anta förslaget till förordning om ändring
av förordning nr 729/70 och bifoga denna förklaring till sitt egna protokoll. I denna förklaring utfäste sig kommissionen
att inom 24 månader efter en anmälan i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 fatta beslut om betalningsansvaret
för de belopp som inte drivits in. Sex av de 34 ifrågavarande fallen i det angripna beslutet – motsvarande 280 638,03 euro
som till hälften belastats dess budget, med andra ord 140 319,01 euro – anmäldes till kommissionen den 1 januari 2002 och
den 1 januari 2003, det vill säga mer än 24 månader före det att kommissionen fattade det angripna beslutet. Förbundsrepubliken
Tyskland anser att kommissionens utfästelse är bindande.
Kommissionen har bestritt Förbundsrepubliken Tysklands argument.
Förbundsrepubliken Tyskland har i repliken ändrat ordalydelsen i ansökan genom att ange att endast två av de inledningsvis
sex nämnda fallen i själva verket omfattas av denna grund, motsvarande 195 165,46 euro som ska bäras till 50 procent av den
nationella budgeten, det vill säga 97 582,73 euro.
–       Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis konstateras att denna andra grund endast avser en delvis ogiltigförklaring av det angripna beslutet,
närmare bestämt till ett belopp om 97 582,73 euro, och att parterna enats om detta belopp under den andra skriftväxlingsomgången.
För det första ska det även understrykas, vilket parterna för övrigt är eniga om, att det inte finns någon bestämmelse som
föreskriver en skyldighet för kommissionen att inom en viss tid fatta ett beslut avseende en särskild underrättelse som skett
i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91. Prövningen av den andra grunden föranleder emellertid tribunalen att uttala
sig om den bindande verkan av den ensidiga förklaring som kommissionen avgett och som bifogats protokollet till Corepers möte
av den 4 maj 1995, enligt vilken rådet anmodades att under sitt möte den 22 maj 1995 anta förslaget till förordning om ändring
av förordning nr 729/70, och bifoga denna förklaring till sitt egna protokoll. I denna förklaring avseende artikel 5.2 c i
förslaget till förordning, som sedermera ledde fram till förordning nr 1287/95, utfäste sig kommissionen att inom 24 månader
efter den särskilda underrättelsen i enlighet med artikel 5.2 i förordning nr 595/91 fatta beslut om det eventuella betalningsansvaret
för de belopp som inte drivits in.
Det ska emellertid påpekas att rådet vid antagandet av förslaget till förordning om ändring av förordning nr 729/70 inte infört
någon bestämmelse avseende någon sådan tidsfrist. I stället innehåller artikel 5.2 c i förordning nr 729/70, i dess lydelse
enligt förordning nr 1287/95, en uttrycklig hänvisning till att tidsfristen på 24 månader mellan det datum då medlemsstaten
betalat utgiften och det datum då kommissionen vägrat att finansiera inte ska tillämpas på de finansiella följderna av oegentligheter
enligt artikel 8.2. Denna bestämmelse upprepas i artikel 7.4 i förordning nr 1258/1999, genom vilken förordning nr 729/70
upphävdes.
Enligt fast rättspraxis kan en förklaring som har inskrivits i rådets protokoll när en text har antagits emellertid inte utgöra
grund för tolkningen av en sekundärrättsbestämmelse när innehållet i förklaringen inte kommit till uttryck i den aktuella
texten och förklaringen därför saknar rättslig betydelse (domstolens dom av den 23 februari 1988 i mål 429/85, kommissionen
mot Italien, REG 1988, s. 843, punkt 18, och av den 19 mars 1996 i mål C-25/94, kommissionen mot rådet, REG 1996, s. I-1469,
punkt 38). Samma sak gäller ensidiga förklaringar som avgetts av en medlemsstat (domstolens dom av den 30 januari 1985 i mål
143/83, kommissionen mot Danmark, REG 1985, s. 427, punkt 13; svensk specialutgåva, volym 8, s. 427).
I förevarande fall är det inte ens konstaterat att kommissionens förklaring har inskrivits i protokollet till mötet av den
22 maj 1995, under vilket rådet antog denna förordning. Denna förklaring kan följaktligen och i vilket fall som helst än mindre,
i enlighet med den ovannämnda rättspraxisen, användas för att tolka förordning nr 729/70, i dess lydelse enligt förordning
nr 1287/95.
Det ska slutligen påpekas att även om Förbundsrepubliken Tyskland ansett att kommissionens förklaring är bindande med hänsyn
till principen om god förvaltningssed, erinrar tribunalen om att denna princip inte kan leda till att det uppstår en skyldighet
när lagstiftaren har ansett att det inte föreligger en sådan skyldighet (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av
den 31 mars 1992 i mål C-255/90 P, Burban mot parlamentet, REG 1992, s. I-2253, punkt 20).
Talan kan således inte heller vinna bifall såvitt avser den andra grunden. Talan ska därför ogillas i sin helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Förbundsrepubliken Tyskland har tappat målet och ska därför ersätta rättegångskostnaderna, i enlighet med kommissionens yrkanden.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (andra avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Förbundsrepubliken Tyskland ska ersätta rättegångskostnaderna.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 26 oktober 2010.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.