CELEX: 62010CJ0491
Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés
2201/2003/EK rendelet
Joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban
Szülői felelősség
Felügyeleti jog
Gyermek jogellenes elvitele
42. cikk
Joghatósággal rendelkező (spanyol) bíróság által hozott, gyermek visszavitelét elrendelő, igazolt határozat végrehajtása
A megkeresett (német) bíróság arra vonatkozó hatásköre, hogy az említett határozat végrehajtását a gyermek jogainak súlyos megsértése esetén megtagadja

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról,
valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló,
2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o.;
a továbbiakban: rendelet) értelmezésére vonatkozik.
A kérelmet az J. A. Aguirre Zarraga és S. Pelz közötti, a jelenleg az édesanyjával Németországban tartózkodó lányuk, Andrea
Spanyolországba való visszavitele tárgyában indított jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér

A 2201/2003 rendelet
A 2201/2003 rendelet (17) preambulumbekezdése értelmében:
„A gyermek jogellenes elvitele vagy visszatartása esetében a gyermek visszavitelét haladéktalanul el kell érni, és ebből a
célból [a gyermekek jogellenes külföldre vitelének polgári jogi vonatkozásairól szóló] 1980. október 25‑én kelt Hágai Egyezményt
[a továbbiakban: az 1980. évi Hágai Egyezmény] kell továbbra is alkalmazni, az e rendelet rendelkezéseivel, különösen a 11. cikkel
kiegészített formában. Lehetővé kell tenni azon tagállam bíróságai számára, ahová a gyermeket jogellenesen elvitték, vagy
ahol jogellenesen visszatartották, hogy egyedi, kellően indokolt esetekben elutasítsa a gyermek visszavitelével [helyesen:
visszavitelét]. A jogellenes elvitel vagy visszatartás előtt azonban hasonló határozat felváltható a gyermek szokásos tartózkodási
helye szerinti tagállam bírósága [helyesen: Az ilyen határozat azonban felváltható a gyermeknek a jogellenes elvitel, illetve
visszatartás előtti szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam bírósága] által hozott későbbi határozattal. Amennyiben
ez a határozat a gyermek visszavitelét rendeli el, a visszavitelt az említett határozat azon tagállamban történő elismeréséhez
és végrehajtásához szükséges külön eljárások nélkül kell elvégezni, ahová a gyermeket elvitték, illetve ahol visszatartották.”
Az említett 2201/2003 rendelet (19) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„A gyermek meghallgatása fontos szerepet játszik e rendelet alkalmazásában, jóllehet e jogi eszköz nem kívánja módosítani
az alkalmazandó nemzeti eljárásokat.”
A rendelet (21) preambulumbekezdése kimondja:
„A tagállamokban meghozott határozatok elismerését és végrehajtását a kölcsönös bizalom elvére kell alapozni, és az elismerés
megtagadásának jogalapját a szükséges minimális szinten kell tartani.”
Az említett rendelet (24) preambulumbekezdése értelmében:
„A határozat végrehajtásának elősegítésére kibocsátott igazolás ellen nincs helye jogorvoslatnak. Az igazolás csak akkor helyesbíthető,
ha lényeges tévedésről van szó, vagyis ha nem tükrözi megfelelően a határozatot.”
Az említett rendelet (33) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„Ez a rendelet elismeri az alapvető jogokat és betartja az Európai Unió [Nizzában, 2000. december 7‑én kihirdetett] alapjogi
chartájának [HL C 364., 1. o.; a továbbiakban: Alapjogi Charta] elveit. Különösen arra törekszik, hogy biztosítsa a gyermek
alapvető jogainak tiszteletben tartását, ahogyan azt az […] Alapjogi Charta 24. cikke előírja.”
A 2201/2003 rendeletnek „A gyermek visszavitele” című 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A (2)–(8) bekezdést kell alkalmazni, amennyiben a felügyeleti jogokat gyakorló személy, intézmény vagy más szerv egy tagállam
illetékes hatóságaihoz folyamodik azért, hogy azok […] az 1980. évi Hágai Egyezmény alapján hozzon [helyesen: hozzanak] határozatot
annak érdekében, hogy kérelmezze annak a gyermeknek a visszavitelét [helyesen: annak a gyermeknek a visszavitele céljából],
akit közvetlenül a jogellenes elvitel, illetve visszatartás előtti szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamtól eltérő
tagállamba jogellenesen elvittek, illetve ott visszatartottak.
(2)      Az 1980. évi Hágai Egyezmény 12. és 13. cikkének alkalmazásakor biztosítani kell, hogy a gyermek lehetőséget kapjon az eljárások
során történő meghallgatásra, kivéve ha ez a gyermek életkora vagy érettségi szintje miatt nem tűnik célszerűnek.
[…]
(8)      Az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikke szerinti visszavitelt elutasító határozat ellenére [helyesen: Az 1980. évi Hágai Egyezmény
13. cikke szerinti visszavitelt megtagadó határozat sérelme nélkül], [az] e rendelet szerint joghatósággal rendelkező bíróság
által kibocsátott későbbi, a gyermek visszavitelét elrendelő határozatok az alábbi III. fejezet 4. szakaszával összhangban
hajthatók végre a gyermek visszavitelének biztosítása érdekében.”
A határozatok elismerése tekintetében e rendelet 21. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Valamely tagállamban hozott határozatot a többi tagállamban külön eljárás nélkül elismerik.
[…]
(3)      Az e fejezet 4. szakaszának sérelme nélkül, az e fejezet 2. szakaszában előírt eljárás keretében bármely érdekelt fél kezdeményezhet
egy, a határozat elismeréséről vagy el nem ismeréséről szóló határozatot..
[…]”
Az említett rendelet 23. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A szülői felelősségére [helyesen: szülői felelősségre] vonatkozó határozat nem ismerhető el, amennyiben:
a)      az ilyen elismerés – a gyermek érdekeit figyelembe véve – nyilvánvalóan ellentétes azon tagállam közrendjével, ahol az elismerést
kérik;
b)      ha – a sürgős eseteket kivéve – a határozatot úgy hozták meg, hogy nem adtak lehetőséget a gyermek meghallgatására, megsértve
ezzel annak a tagállamnak az eljárási alapelveit, ahol az elismerést kérik;
[…]”
Ugyanennek a rendeletnek „A gyermek visszavitele” című 42. cikke a következőket írja elő:
„(1)      A gyermeknek a valamely tagállamban meghozott végrehajtható határozat alapján elrendelt, a 40. cikk (1) bekezdésének b) pontjában
említett visszavitelét egy másik tagállamban a végrehajthatóvá nyilvánításának szükségessége és az elismerése megtagadásának
lehetősége nélkül ismerik el és hajtják végre, amennyiben a határozatot az eredeti eljárás helye szerinti tagállamban a (2) bekezdéssel
összhangban igazolták.
Abban az esetben is, ha a nemzeti jog nem írja elő a gyermek visszavitelét elrendelő határozat [helyesen: a 11. cikk (8) bekezdésében
említett, a gyermek visszavitelét elrendelő határozat] végrehajthatóságát, az eredetileg eljáró bíróság a határozatot a jogorvoslat
ellenére [helyesen: az esetleges jogorvoslati kérelem lehetőségének sérelme nélkül] végrehajthatónak nyilváníthatja.
(2)      Az eredetileg eljáró tagállam bírósága, amely meghozta a 40. cikk (1) bekezdésének b) pontjában említett határozatot, csak
akkor bocsátja ki az (1) bekezdésben említett igazolást, ha:
a)      a gyermek lehetőséget kapott a meghallgatásra, kivéve ha a meghallgatást nem tartották célszerűnek a gyermek életkora vagy
érettségi szintje miatt;
b)      a felek lehetőséget kaptak a meghallgatásra; és
c)      a bíróság a határozat meghozatalakor figyelembe vette az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikke alapján kibocsátott végzés indokait
és annak bizonyítékait.
Abban az esetben, ha a bíróság vagy más hatóság intézkedéseket tesz a gyermeknek a szokásos tartózkodási helye szerinti államba
történő visszavitelét követő védelme biztosítására, az igazolás tartalmazza ezeknek az intézkedéseknek a részleteit.
Az eredetileg eljáró tagállam bírósága hivatalból bocsátja ki az említett igazolást a IV. mellékletben (a gyermek(ek) visszavitelére
vonatkozó igazolás) szereplő formanyomtatvány felhasználásával.
Az igazolást a határozat nyelvén kell kiállítani.”
A 2201/2003 rendeletnek „Az igazolás helyesbítése” című 43. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az igazolás helyesbítésére az eredeti eljárás helye szerinti tagállam jogát kell alkalmazni.
(2)      A 41. cikk (1) bekezdése vagy a 42. cikk (1) bekezdése szerinti igazolás kibocsátásával szemben jogorvoslatnak nincs helye.”
A rendeletnek az „Egyes többoldalú egyezményekhez való viszony” című 60. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok közötti
kapcsolatokban e rendelet elsőbbséget élvez különösen az 1980. évi Hágai Egyezménnyel szemben.

Az 1206/2001/EK rendelet
A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyítás felvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről
szóló, 2001. május 28‑i 1206/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 174., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet,
121. o.) a 10. cikkének (4) bekezdésében a modern távközlési technológiák alkalmazására vonatkozóan a következőképpen rendelkezik:
„A megkereső bíróság kérheti a megkeresett bíróságtól, hogy a bizonyításfelvétel során használjon távközlés-technikai eszközöket
[helyesen: modern távközlési technológiákat], különösen a videokonferenciát és a telefonkonferenciát.
A megkeresett bíróság az ilyen igényeket teljesíti, kivéve ha ez nem egyeztethető össze a megkeresett bíróság tagállamának
jogával, illetve ha az jelentős gyakorlati akadályba ütközik.
[…]”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróság rendelkezésére bocsátott
iratanyagból az következik, hogy az alapeljárás előzményei és az alapügy feleit érintő különböző eljárások a következőképpen
foglalhatók össze.

Az alapeljárás előzményei
J. A. Aguirre Zarraga spanyol állampolgár és S. Pelz német állampolgár 1998. szeptember 25‑én kötöttek házasságot Erandióban
(Spanyolország). A házasságból 2000. január 31‑én született meg leányuk, Andrea. A család szokásos tartózkodási helye Sondikában
volt (Spanyolország).
Mivel az S. Pelz és J. A. Aguirre Zarraga közötti kapcsolat a 2007‑es év vége felé megromlott, különváltak, és ezt követően
a spanyol bíróságoknál mindketten kérelmezték a házasság felbontását.

A spanyol bíróságok előtti eljárás
Mind S. Pelz, mind J. A. Aguirre Zarraga kérelmezte a közös gyermek feletti kizárólagos felügyelet jogát. A Juzgado de Primera
Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao (a bilbaói 5. sz. helyi és vizsgálóbíró) a 2008. május 12‑i határozatában a felügyeleti
jogot ideiglenesen J. A. Aguirre Zarragára ruházta, és Simone Pelz láthatási jogot kapott. E határozat eredményeképpen Andrea
az apa háztartásába került.
Az említett határozat különösen az Equipo Psicosocial Judicial (igazságügyi pszichoszociális szolgálat) által az eljáró bíróság
kérésére kiállított szakvéleményben foglalt ajánlásokon alapult. E szakvélemény szerint a felügyeletet az apára kell ruházni,
mivel ő jobban tudja biztosítani a gyermek családi, iskolai és szociális környezetének fenntartását. Mivel S. Pelz többször
is úgy nyilatkozott, hogy új partnerével és lányával Németországba kíván költözni, az említett bíróság úgy vélte, hogy a felügyeletnek
az anyára ruházása ellentétes lenne az említett szakvélemény következtetéseivel és a
bonum filiivel
.
S. Pelz 2008 júniusában elköltözött, és Németországban telepedett le, ahol azóta él új partnerével. 2008 augusztusában Andrea
az anyjánál töltött nyári szünidő végét követően anyjával Németországban maradt. Ettől az időponttól kezdődően nem tért vissza
apjához Spanyolországba.
A Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao – megállapítva, hogy Andrea az említett bíróság 2008. május 12‑i
határozatának megsértésével 2008. augusztus 15. óta az anyjával él Németországban – a J. A. Aguirre Zarraga kérelmére hozott,
ideiglenes intézkedést elrendelő új, 2008. október 15‑i határozatában többek közt megtiltotta Andreának, hogy anyja, annak
bármely családtagja, vagy S. Pelz‑cel rokonságban álló bármely személy kíséretében elhagyja Spanyolország területét. E határozat
továbbá a végleges ítélet kihirdetéséig felfüggesztette az anyának korábban megadott láthatási jogot.
2009 júliusában az Andrea feletti felügyeleti jogra vonatkozó eljárás ugyanezen bíróság előtt folytatódott. E bíróság úgy
vélte, hogy új szakvélemény beszerzése, valamint Andrea személyes meghallgatása szükséges, és mindkét Bilbaóban tervezett
eseményre határnapot tűzött. A határnapokon azonban sem Andrea, sem az anyja nem jelentek meg. A kérdést előterjesztő bíróság
álláspontja szerint a spanyol bíróság nem adott helyt S. Pelz arra irányuló kérelmének, hogy ő és a lánya engedélyt kapjanak
arra, hogy a szakértői véleményezés és Andrea meghallgatása után szabadon elhagyhassák Spanyolország területét. Az említett
bíróság S. Pelz arra irányuló, kifejezett kérésének sem adott helyt, hogy Andrea meghallgatására videokonferencia útján kerüljön
sor.
A Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao a 2009. december 16‑i ítéletében az Andrea feletti kizárólagos
felügyeleti jogot az apára ruházta. S. Pelz ezen ítélet ellen fellebbezést nyújtott be az Audiencia Provincial de Bizkayához
(bizkayai tartományi bíróság), és többek közt Andrea meghallgatását kérelmezte.
Az utóbbi bíróság a 2010. április 21‑i ítéletében e kérelmet elutasította azzal az indokkal, hogy a spanyol eljárási szabályok
értelmében a fellebbviteli eljárásban bizonyításfelvétel csak a törvényben kifejezetten meghatározott esetekben lehetséges.
A tárgyaláson való megjelenésnek az első fokú eljárásban a tárgyalásra szabályszerűen idézett fél által történő önkéntes elmulasztása
azonban nem tartozik ezen esetek közé. Az eljárás az ezt meghaladó részben továbbra is folyamatban van az említett bíróság
előtt.

A német bíróságok előtti eljárások
Németországban két eljárás lefolytatására került sor.
Az első a J. A. Aguirre Zarraga által az 1980. évi Hágai Egyezmény alapján előterjesztett kérelmet érintette, amely lánya
Spanyolországba való visszavitelének az elérésére irányult. A kérelmet először helybenhagyta az Amtsgericht Celle (cellei
helyi bíróság) a 2009. január 30‑i határozatában.
S. Pelz e határozat ellen fellebbezéssel élt. Az Oberlandesgericht Celle (cellei regionális legfelsőbb bíróság) a fellebbezésnek
helyt adott, és az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikkének második bekezdése alapján elutasította J. A. Aguirre Zarraga kérelmét.
Az Oberlandesgericht Celle többek között megállapította, hogy Andrea meghallgatása, amelyet e bíróság végrehajtott, azt mutatta,
hogy Andrea kitartóan ellenezte az apa által követelt visszavitelt, és kifejezetten megtagadta a Spanyolországba történő visszatérést.
Az e bíróság által kijelölt szakértő e meghallgatást követően arra a megállapításra jutott, hogy Andrea korára és érettségének
fokára tekintettel véleményét figyelembe kell venni.
A német bíróságok előtti második eljárás a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao által a 2201/2003 rendelet
42. cikke alapján 2010. február 5‑én kiállított igazolás alapján indult, amelyet e bíróság az általa 2009. december 16‑án
kihirdetett, házasság felbontását kimondó ítélet alapján állított ki, mely ítéletben e bíróság az Andrea feletti felügyelet
jogáról is határozott.
A Bundesamt für Justiz (szövetségi igazságügyi hivatal) 2010. március 26‑i levelében a Németországi Szövetségi Köztársaság
illetékes bíróságának, azaz, az Amtsgericht Cellének megküldte az említett ítéletet és igazolást. Az említett hivatal felhívta
e bíróság figyelmét arra, hogy a nemzetközi családjog területére tartozó egyes jogintézmények végrehajtásáról szóló törvény
(Gesetz zur Aus- und Durchführung bestimmter Rechtsinstrumente auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts) 44. cikkének
(3) bekezdése értelmében a spanyol bíróságnak a gyermek visszavitelét elrendelő határozata végrehajtandó.
S. Pelz az említett, igazolt határozat kényszer útján történő végrehajtását ellenezte, és a határozat elismerésének megtagadását
kérte.
Az Amtsgericht Celle a 2010. április 28‑i határozatában megállapította, hogy a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción
n° 5 de Bilbao ítélete nem ismerhető el és nem hajtható végre, mivel az utóbbi bíróság nem hallgatta meg Andreát a határozathozatal
előtt.
J. A. Aguirre Zarraga 2010. június 18‑án jogorvoslati kérelmet nyújtott be e határozat ellen az Oberlandesgericht Celléhez,
és kérte annak hatályon kívül helyezését, valamint azt, hogy a bíróság utasítsa el S. Pelz kérelmeit, és hivatalból rendelje
el a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao 2009. december 16‑i ítéletének a végrehajtását abban a részében,
amelyben az elrendeli Andreának az apához való visszavitelét.
Bár az Oberlandesgericht Celle elismeri, hogy a 2201/2003 rendelet 42. cikkének megfelelően kiállított igazolás végrehajtásának
helye szerinti tagállam bírósága főszabály szerint az említett rendelet 21. cikke értelmében nem rendelkezik saját felülvizsgálati
jogkörrel, úgy véli, hogy ez nem áll fenn különösen súlyos alapjogi jogsértések esetén.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja egyrészt, hogy a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5
de Bilbao nem hallgatta meg Andrea aktuális véleményét, és azt így nem vehette figyelembe a 2009. december 16‑i, többek közt
e gyermek feletti felügyelet jogáról szóló ítéletének meghozatalakor. Másrészt a spanyol bíróság által a gyermek meghallgatása
érdekében tett fáradozások a gyermek véleménye figyelembevételének az Alapjogi Charta 24. cikkének (1) bekezdése által tulajdonított
jelentőségre tekintettel elégtelenek voltak.
Ezenfelül az Oberlandesgericht Cellében kérdések merültek fel azt illetően, hogy abban az esetben, ha ilyen alapjogi jogsértés
ellenére a végrehajtás szerinti tagállam bírósága semmilyen felülvizsgálati jogkörrel nem rendelkezik, e tagállamot kötheti‑e
egy tartalmi szempontból nyilvánvalóan hibás – a 2201/2003 rendelet 42. cikke szerinti – igazolás. A kérdést előterjesztő
bíróság álláspontja szerint ugyanis a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de Bilbao által 2010. február 5‑én kiállított
igazolás egy nyilvánvalóan helytelen kijelentést tartalmaz, mivel azt állítja, hogy az említett spanyol bíróság Andreát meghallgatta,
noha erre nem került sor.
E körülmények között az Oberlandesgericht Celle úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A [2201/2003] rendelet 42. cikkét az Alapjogi Chartával összhangban értelmezve kivételesen rendelkezik‑e a végrehajtás helye
szerinti tagállam bírósága saját felülvizsgálati jogkörrel az eredeti eljárás helye szerinti tagállam végrehajtandó határozatában
tetten érhető súlyos alapjogi jogsértések esetén?
2)      Az iratok alapján az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága által nyilvánvalóan helytelenül kibocsátott – a [2201/2003]
rendelet 42. cikke szerinti – igazolás ellenére köteles‑e a végrehajtás helye szerinti tagállam bírósága a végrehajtására?”

A sürgősségi eljárásról
A Bíróság elnöke a 2010. október 19‑i feljegyzésben a Bíróság eljárási szabályzata 104b. pontja 1. §‑ának harmadik bekezdése
alapján felkérte az első tanácsot, hogy vizsgálja meg a jelen előzetes döntéshozatalra utalás sürgősségi eljárásban történő
elbírálásának szükségességét.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az ítélkezési gyakorlatból következően a Bíróság a gyermekek elvitelét érintő helyzetekben
különösen akkor állapítja meg a sürgős eljárás szükségességét, ha a gyermeknek az azon szülőtől való elválása, akire a felügyeletet
előzetesen – akár csak ideiglenes is – ruházták, amint az az alapügyben is történt, azzal a kockázattal jár, hogy a gyermek
és e szülő kapcsolata megromlik, vagy az elválás károsítja e kapcsolatot, és pszichológiai kárt okoz (lásd ebben az értelemben
a C‑195/08. PPU. sz. Rinau‑ügyben 2008. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5271. o.] 44. pontját; a C‑403/09. PPU. sz.
Detiček‑ügyben 2009. december 23‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 30. pontját; a C‑211/10. PPU. sz. Povse‑ügyben
2010. július 1‑jén hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 35. pontját, valamint a C‑400/10. PPU. sz. McB.‑ügyben
2010. október 5‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 28. pontját).
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy Andrea az apjától több mint két éve távol van, és a távolság,
valamint az alapügy felei közötti feszült viszony miatt komoly és konkrét veszély áll fenn arra vonatkozóan, hogy a kérdést
előterjesztő bíróság előtti eljárás során Andrea és az apja között semmilyen kapcsolat nem lesz. E körülmények között a jelen
előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek a rendes eljárás keretében történő elbírálása komoly, sőt, visszafordíthatatlan kárt
okozhat a J. A. Aguirre Zarraga és a lánya közötti kapcsolat tekintetében, és tovább nehezítheti Andreának a családi és szociális
környezetbe való beilleszkedését a Spanyolországba való esetleges visszatérés esetén.
E körülmények között az előadó bíró javaslatára, a főtanácsnok meghallgatását követően az első tanács 2010. október 28‑án
úgy határozott, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet sürgősségi eljárásban kell elbírálni.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A kérdést előterjesztő bíróság a kérdéseivel, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, lényegében arra vár választ, hogy az olyan
körülmények között, mint amelyek az alapügyet jellemzik, a végrehajtás helye szerinti tagállam illetékes bírósága a gyermek
visszavitelét elrendelő határozatnak, amely az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága által a 2201/2003 rendelet
42. cikke alapján kiállított igazolás tárgyát képezte, kivételesen megtagadhatja‑e a végrehajtását amiatt, hogy az utóbbi
bíróság az említett igazolásban tanúsította, hogy teljesítette azon kötelezettségét, hogy meghallgassa a gyermeket, mielőtt
a házassági bontóper keretében, az említett gyermek feletti felügyelet jogának odaítélése tárgyában határozatot hozna, noha
e meghallgatásra – az említett, az Alapjogi Charta 24. cikkével összhangban értelmezett 42. cikk megsértésével – nem került
sor.
E kérdések megválaszolásához először is meg kell állapítani, hogy az olyan kontextusban, mint amely az alapügyet jellemzi,
a 2201/2003 rendelet 2. cikkének 11. pontja értelmében gyermek jogellenes visszatartása áll fenn.
Amint azonban a főtanácsnok az állásfoglalásának 120. és 121. pontjában megállapította, e rendelet kiindulópontja az, hogy
a gyermek más tagállamban hozott bírósági határozatot sértő jogellenes elvitele vagy visszatartása súlyosan sérti a gyermek
érdekeit, ezért intézkedéseket ír elő annak érdekében, hogy a gyermeket a legrövidebb időn belül vissza lehessen vinni szokásos
tartózkodási helyére. E tekintetben az említett rendelet létrehozott egy olyan rendszert, amelyben a gyermek szokásos tartózkodási
helye és jogellenes tartózkodási helye szerinti bíróság közötti véleménykülönbség esetén az előbbi rendelkezik kizárólagos
joghatósággal a gyermek visszavitelének kérdésében.
A gyorsaság követelménye, amely ilyen rendszer alapjául szolgál, ilyen körülmények között megköveteli, hogy a gyermek visszavitele
iránti kérelmet elbíráló nemzeti bíróságok gyorsan hozzanak határozatot. A 2201/2003 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése egyébként
e célból írja elő az említett bíróságok számára, hogy a nemzeti jogukban rendelkezésre álló leggyorsabb eljárásokat vegyék
igénybe, és amennyiben rendkívüli körülmények nem gátolják azt, a kérelem benyújtását követően legkésőbb hat héten belül hozzanak
határozatot.
Hozzá kell fűzni, hogy e cél elérése érdekében a 2201/2003 rendelettel létrehozott rendszer az e rendelet rendelkezései értelmében
az érdemi döntés meghozatalára joghatósággal rendelkező bíróság részére biztosított központi szerepen alapul, és a rendelet
(21) preambulumbekezdésétől eltérően, amelynek értelmében a tagállamokban meghozott határozatok elismerését és végrehajtását
a kölcsönös bizalom elvére kell alapozni, és az elismerés megtagadásának jogalapját a szükséges minimális szinten kell tartani,
az említett rendelet (17) preambulumbekezdése szerint a gyermek visszavitelének jogellenes megtagadása esetén a gyermek visszavitelét
elrendelő határozat végrehajtását az említett határozat azon tagállamban történő elismeréséhez és végrehajtásához szükséges
külön eljárások nélkül kell elvégezni, ahol a gyermek tartózkodik.
A 2201/2003 rendelet tehát abból a célból, hogy különösen a gyermek visszavitelét elrendelő, az alapügyet jellemzőhöz hasonló,
a 2201/2003 rendelet 11. cikkének (8) bekezdésében említett körülmények között hozott határozatok gyors végrehajtását biztosítsa,
a 40–45. cikkében olyan különleges rendszert ír elő, amely lehetővé teszi, hogy e határozatok végrehajthatóak legyenek abban
a tagállamban, ahol joghatást kell kiváltaniuk.
A 2201/2003 rendelet 42. cikkének (1) bekezdéséből és 43. cikkének (2) bekezdéséből a rendelet (17) és (24) preambulumbekezdésével
összefüggésben értelmezve az következik, hogy az említett rendelet értelmében illetékes bíróság által hozott, gyermek visszavitelét
elrendelő határozatot  abban az esetben, ha jogerős és az eredeti eljárás helye szerinti tagállamban az említett 42. cikk
(1) bekezdésében említett igazolás kiállítását eredményezte, a másik tagállamban elismerik, és az automatikusan végrehajtható,
anélkül hogy a határozat elismerése megtagadható lenne (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Rinau‑ügyben hozott ítélet
84. pontját, és a fent hivatkozott Povse‑ügyben hozott ítélet 70. pontját).
Következésképpen a végrehajtás helye szerinti tagállam bírósága csak az ily módon igazolt határozat végrehajthatóságát állapíthatja
meg.
Ezenfelül az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága által kiállított igazolás csak az eredeti eljárás helye szerinti
tagállam jogának szabályai szerint helyesbíthető, és az igazolás hitelességével kapcsolatos kételyekre csak az eredeti eljárás
szerinti tagállam jogának szabályai szerint lehet hivatkozni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Povse‑ügyben hozott
ítélet 73. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Egyébként az érintett határozatok végrehajtása gyorsaságának
a biztosítása és annak elkerülése érdekében, hogy a 2201/2003 rendelet rendelkezéseinek hatékonyságát az eljárás visszaélésszerű
alkalmazása meghiúsítsa, az e rendelet 42. cikke alapján kiállított igazolással szembeni – a rendelet 43. cikke (1) bekezdésének
értelmében vett helyesbítéstől különböző – valamennyi jogorvoslat kizárt, még az eredeti eljárás helye szerinti tagállamban
is (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Rinau‑ügyben hozott ítélet 85. pontját).
Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy az eredeti eljárás helye szerinti tagállami bíróságok
és a végrehajtás helye szerinti tagállami bíróságok joghatóságának a 2201/2003 rendelet által létrehozott egyértelmű, és a
gyermek gyors visszavitelét célzó szétválasztása keretében a magát a visszavitelt elrendelő határozat jogszerűségét érintő
kérdéseket – különösen azt a kérdést, hogy teljesülnek‑e az ahhoz szükséges feltételek, hogy a joghatósággal rendelkező bíróság
meghozhassa ezt a határozatot – az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága előtt kell felvetni, e tagállam jogrendje
szabályainak megfelelően (a fent hivatkozott Povse‑ügyben hozott ítélet 74. pontja).
Ezen elvek alapján kell értelmezni a 2201/2003 rendelet 42. cikke (2) bekezdésének első albekezdését, amelynek értelmében
az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága az említett cikk (1) bekezdésében említett igazolást csak akkor bocsátja
ki, ha a gyermek lehetőséget kapott a meghallgatásra, kivéve ha a meghallgatást nem tartották célszerűnek a gyermek életkora
vagy érettségi szintje miatt (a) pont), ha a felek lehetőséget kaptak a meghallgatásra (b) pont), és ha az említett bíróság
a határozat meghozatalakor figyelembe vette az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikke alapján kibocsátott végzés indokait és
annak bizonyítékait (c) pont).
Először is meg kell állapítani, hogy az említett rendelet 42. cikke (2) bekezdésének első albekezdése kizárólag azt a célt
szolgálja, hogy az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága tájékoztatást kaphasson annak a határozatnak az előírt
minimális tartalmáról, amelynek alapján az említett 42. cikk (1) bekezdésében előírt igazolást kiállítják.
Ezenfelül a jelen ítélet 48., 50. és 51. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel meg kell állapítani, hogy
az említett 42. cikk (2) bekezdésének első albekezdése semmilyen módon nem hatalmazza fel a végrehajtás helye szerinti tagállam
bíróságát arra, hogy az említett igazolásban foglalt, az igazolás kiállítására vonatkozó feltételek tekintetében felülvizsgálatot
gyakoroljon.
Az ilyen felhatalmazás veszélyeztethetné a 2201/2003 rendeletben bevezetett, a jelen ítélet 44–51. pontjában leírt rendszer
hatékony érvényesülését.
Következésképpen, ha valamely tagállam bírósága az említett 42. cikkben említett igazolást állít ki, a végrehajtás helye szerinti
tagállam bírósága köteles az ily módon igazolt határozat végrehajtására, és nem tagadhatja meg sem annak elismerését, valamint
nem vitathatja végrehajthatóságát.
Ezt az értelmezést megerősíti az is, hogy a 2201/2003 rendelet 23. és 31. cikkében említett, a szülői felelősségre vonatkozó
határozat végrehajthatósága elismerésének vagy végrehajthatóvá nyilvánításának a végrehajtás helye szerinti tagállam bírósága
által történő megtagadása alapjául szolgáló indokok – és ezek között az említett tagállam közrendjének nyilvánvaló megsértése,
valamint a tagállam alapvető, a gyermek meghallgatásának lehetővé tételét előíró eljárásjogi szabályainak a megsértése – az
említett rendelet III. fejezetének 4. szakaszában előírt eljárások keretében nem kerültek említésre az említett tagállam bírósága
által történő megtagadás igazolására alkalmas indokokként (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Rinau‑ügyben hozott
ítélet 91., 97. és 99. pontját).
A kérdést előterjesztő bíróság azonban az első kérdésével azt kívánja megtudni, hogy az említett értelmezés kötelező‑e abban
az esetben is, ha az eredeti eljárás helye szerinti tagállam határozatához, amelyet végre kell hajtani azon igazolás alapján,
amellyel a határozatot ellátták, alapvető jogok súlyos megsértése kapcsolódik.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az eredeti eljárás helye szerinti tagállami bíróságok és a végrehajtás helye szerinti
tagállami bíróságok joghatóságának a 2201/2003 rendelet III. fejezete 4. szakaszának a rendelkezései általi, egyértelmű szétválasztása
(lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Povse‑ügyben hozott ítélet 73. pontját) azon az előfeltevésen alapszik, hogy
az említett bíróságok a saját joghatóságuk körében az Alapjogi Chartának megfelelően teljesítik az e rendelet által előírt
kötelezettségeiket.
Mivel tehát a 2201/2003 rendelet nem lehet ellentétes az Alapjogi Chartával, az említett rendelet 42. cikkének rendelkezéseit,
amelyek a gyermek meghallgatáshoz való jogát érvényesítik, az említett Charta 24. cikke alapján kell értelmezni (lásd ebben
az értelemben a fent hivatkozott McB.‑ügyben hozott ítélet 60. pontját).
Mindent egybevetve, a 2201/2003 rendelet (19) preambulumbekezdése szerint a gyermek meghallgatása fontos szerepet játszik
e rendelet alkalmazásában, és e rendelet (33) preambulumbekezdése általánosabban hangsúlyozza, hogy az említett rendelet elismeri
az alapvető jogokat, és betartja az Alapjogi Charta elveit arra való törekvésével, hogy biztosítsa a gyermek alapvető jogainak
tiszteletben tartását, ahogyan azt az Alapjogi Charta 24. cikke előírja.
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy e Charta 24. cikkéből, valamint a 2201/2003 rendelet 42. cikke (2) bekezdése
első albekezdésének a) pontjából az következik, hogy azok nem magára a gyermek meghallgatására vonatkoznak, hanem a gyermek
meghallgatásának a lehetőségére.
Egyrészt ugyanis az említett 24. cikk az (1) bekezdésében megköveteli, hogy a gyermekek véleményüket szabadon kifejezhessék,
és hogy az őket érintő ügyekben véleményüket – csupán az „életkoruknak és érettségüknek megfelelően” – figyelembe vegyék,
és e cikk a (2) bekezdésében előírja, hogy a gyermekekkel kapcsolatos tevékenységekben a gyermek mindenek fölött álló érdekét
figyelembe kell venni, ez az érdek tehát ezért igazolhatja a gyermek meghallgatásának mellőzését. Másrészt az említett 42. cikk
(2) bekezdése első albekezdésének a) pontja előírja, hogy a gyermeknek lehetőséget kell biztosítani a meghallgatásra, „kivéve
ha a meghallgatást nem tartották célszerűnek a gyermek életkora vagy érettségi szintje miatt”.
Ebből következően a gyermek visszaviteléről határozó bíróságnak kell mérlegelnie az ilyen meghallgatás lehetőségét, amennyiben
azok a konfliktusok, amelyek a gyermek felügyeletének az egyik szülőre való ruházására vonatkozó döntést szükségessé teszik,
és az ahhoz kapcsolódó feszültségek olyan helyzeteknek minősülnek, amelyekben a gyermek meghallgatása – különösen, mivel az
megkívánja a gyermeknek a bíróság előtti személyes jelenlétét – helytelennek, vagy akár adott esetben károsnak tűnhet az e
feszültségeknek gyakran kitett, és azok káros hatásaitól szenvedő gyermek pszichikai egészségére. A meghallgatás tehát – bár
arra a gyermeknek továbbra is joga van – nem jelenthet abszolút kötelezettséget, hanem azt minden egyes esetben a gyermek
mindenekfelett álló érdekéhez kapcsolódó követelmények alapján kell mérlegelni, az Alapjogi Charta 24. cikkének (2) bekezdésével
összhangban.
Következésképpen a gyermeknek a meghallgatáshoz való, az Alapjogi Charta 24. cikkében és a 2201/2003 rendelet 42. cikke (2) bekezdése
első albekezdésének a) pontjában előírt joga nem követeli meg, hogy az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága előtt
mindenképpen meghallgatásra kerüljön sor, hanem azt írja elő, hogy e gyermek számára álljon rendelkezésre valamennyi olyan
eljárás és jogi feltétel, amely lehetővé teszi számára, hogy véleményét szabadon kifejezhesse, és hogy azt a bíróság figyelembe
vegye.
Másképpen fogalmazva, bár igaz, hogy az Alapjogi Charta 24. cikke és a 2201/2003 rendelet 42. cikke (2) bekezdése első albekezdésének
a) pontja nem írja elő az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága számára, hogy a gyermeket minden esetben meghallgatás
keretében meghallgassa, és így e bíróság bizonyos mérlegelési mozgástérrel rendelkezik, továbbra is fennáll, hogy ha a bíróság
a gyermek meghallgatása mellett dönt, e rendelkezések megkövetelik, hogy e bíróság a gyermek mindenekfelett álló érdeke alapján
és az adott egyedi ügy körülményeit figyelembe véve a meghallgatás céljából – a gyermek számára valós és tényleges lehetőséget
biztosítva a véleménynyilvánításra – minden szükséges intézkedést meghozzon annak érdekében, hogy az említett rendelkezések
hatékony érvényesülése ne sérüljön.
Ugyanezen célból az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bíróságának a lehető legnagyobb mértékben és a gyermek mindenekfelett
álló érdekét folyamatosan szem előtt tartva igénybe kell vennie minden olyan eszközt, amellyel a nemzeti joga alapján rendelkezik,
illetve a határokon átnyúló igazságügyi együttműködés megfelelő eszközeit, adott esetben ideértve az 1206/2001 rendeletben
előírtakat.
Következésképpen az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága a 2201/2003 rendelet 42. cikkében foglalt követelményeknek
megfelelő igazolást csak annak ellenőrzését követően bocsáthat ki, hogy a gyermek mindenekfelett álló érdeke alapján és az
adott ügy valamennyi körülményére tekintettel az a határozat, amelyre ez az igazolás vonatkozni fog, a gyermek szabad véleménynyilvánításhoz
való jogának a tiszteletben tartása mellett került elfogadásra, valamint – a nemzeti eljárásjogi eszközökre és a nemzetközi
igazságügyi együttműködés eszközeire tekintettel – valós és tényleges lehetőséget kapott a véleménynyilvánításra.
Amint azonban a jelen ítélet 51. pontjában már kifejtésre került, kizárólag az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága
vizsgálhatja az említett határozatnak a jogszerűségét, különösen az Alapjogi Charta 24. cikkében és a 2201/2003 rendelet 42. cikkében
foglalt követelmények tekintetében.
Amint ugyanis a jelen ítélet 46. pontja is hangsúlyozta, az említett rendelet által a valamely tagállamban hozott határozatok
elismerésére és végrehajtására vonatkozóan létrehozott rendszer a tagállamok közötti kölcsönös, aziránt fennálló bizalom elvén
alapul, hogy a nemzeti jogrendjeik képesek az uniós szinten és különösen az Alapjogi Chartában elismert alapjogok tekintetében
egyenértékű és tényleges védelmet nyújtani.
E tekintetben – amint azt a főtanácsnok az állásfoglalásának a 135. pontjában megállapította – az érdekelt feleknek tehát
az eredeti eljárás helye szerinti tagállam jogrendjében kell igénybe venniük azokat a jogorvoslati lehetőségeket, amelyek
lehetővé teszik a 2201/2003 rendelet 42. cikke alapján igazolt határozat jogszerűségének a vitatását.
Az alapügy tekintetében meg kell állapítani egyrészt, hogy a Bíróság előtti iratanyagból az következik, hogy az Audiencia
Provincial de Bizkaya előtt még folyamatban van egy fellebbezési eljárás. Másrészt a spanyol kormány a tárgyalás során kijelentette,
hogy az utóbbi bíróság határozata belső jogorvoslati kérelemmel – legalábbis „recurso de amparo”‑val megtámadható az alkotmánybíróság
előtt, és e kérelem keretében különösen hivatkozni lehet az alapjogok – és ezek között a gyermek meghallgatáshoz való joga –
megsértésére.
Következésképpen az eredeti eljárás helye szerinti tagállam e bíróságainak kell ellenőrizniük, hogy a 2201/2003 rendelet 42. cikke
szerint kiállított igazolás által érintett határozathoz kapcsolódik‑e a gyermek meghallgatáshoz való jogának a megsértése.
A fentiekből következően az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyet jellemzik, a 2201/2003 rendelet 42. cikke
(2) bekezdése első albekezdése a) pontjának az igazolt határozatot meghozó, az eredeti eljárás helye szerinti tagállambeli
bíróság által történő esetleges megsértésének a kérdése e tagállam bíróságainak a kizárólagos joghatóságába tartozik, és a
végrehajtás helye szerinti tagállam illetékes bírósága az eredeti eljárás helye szerinti tagállam említett bírósága által
kiállított igazolásra tekintettel nem tagadhatja meg az említett határozat elismerését és végrehajtását.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az olyan körülmények között,
mint amelyek az alapügyet jellemzik, a végrehajtás helye szerinti tagállam illetékes bírósága a jogellenesen visszatartott
gyermek visszavitelét elrendelő, igazolt határozat végrehajtását nem tagadhatja meg amiatt, hogy az eredeti eljárás helye
szerinti tagállam bírósága, amely e határozatot hozta, megsértette a 2201/2003 rendeletnek az Alapjogi Charta 24. cikkével
összhangban értelmezett 42. cikkét, mivel e jogsértés fennállásának értékelése az eredeti eljárás helye szerinti tagállam
bíróságainak kizárólagos joghatóságába tartozik.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyet jellemzik, a végrehajtás helye szerinti tagállam illetékes bírósága
a jogellenesen visszatartott gyermek visszavitelét elrendelő, igazolt határozat végrehajtását nem tagadhatja meg amiatt, hogy
az eredeti eljárás helye szerinti tagállam bírósága, amely e határozatot hozta, megsértette a házassági ügyekben és a szülői
felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK
rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendeletnek az Európai Unió Alapjogi
Chartájának a 24. cikkével összhangban értelmezett 42. cikkét, mivel e jogsértés fennállásának értékelése az eredeti eljárás
helye szerinti tagállam bíróságainak kizárólagos joghatóságába tartozik.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.