CELEX: 62005CJ0192
Valamely tagállam által a háború polgári áldozatainak nyújtott juttatás
A juttatás iránti kérelem benyújtásának időpontjában e tagállam területen meglévő lakóhelyre vonatkozó feltétel
Az EK 18. cikk (1) bekezdése

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 18. cikk (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet K. Tas‑Hagen és R. A. Tas, illetve a Raadskamer WUBO van de Pensioen- en Uitkeringsraad (tanácsi kamara – Nyugdíj-
és egyéb juttatásokat folyósító tanács, a továbbiakban: PUR) között folyamatban lévő azon jogvitában terjesztették elő, amelynek
tárgya, hogy az utóbbi több olyan juttatást tagadott meg tőlük, amelyre állításuk szerint mint a háború polgári áldozatai
jogosultak.

A nemzeti szabályozás
A nemzeti szabályozást az 1984. március 10‑i, az 1940–1945 közötti háború polgári áldozatainak nyújtott juttatásokra vonatkozó
törvény (Wet uitkeringen burger-oorlogsslachtoffers 1940–1945) (
Staatsblad
1984., 94. sz., a továbbiakban:WUBO) alkotja.
A WUBO 2. cikkének (1) bekezdése szerint:
„(1)      E törvény, és a végrehajtására hozott rendelkezések alkalmazásában a háború polgári áldozatai alatt kell érteni:
[…]
f)      minden olyan polgári személyt, aki a jellegét és következményeit tekintve az a), b), c) és d) pontban hivatkozott körülményekhez
hasonló, a háborút követő és az akkori Holland-Indiában 1949. december 27‑ig elhúzódó zavargások során a teljes rokkantsághoz
vagy halálhoz vezető pszichikai vagy testi sérülést szenvedett.”
A WUBO 3. cikke értelmében:
„(1)      E törvény alkalmazandó:
a)      a 2. cikk (1) bekezdése értelmében az 1940–1945 közötti vagy az azt követő évek háborús eseményeinek minden polgári áldozatára,
feltéve hogy – mivel az események idején holland állampolgár volt – […] a kérelem időpontjában holland állampolgár és az országban
lakik;
b)      a 2. cikk (1) bekezdése értelmében az 1940–1945 közötti vagy az azt követő évek háborús eseményeinek minden polgári áldozatára,
feltéve hogy − mivel az események idején Hollandiában letelepedett külföldi állampolgár volt, ahol az ellenséges hatalom parancsán
kívüli okból lakott, − a kérelem időpontjában holland állampolgár, és addig megszakítás nélkül az országban lakott;
c)      a 2. cikk (1) bekezdése értelmében az 1940–1945 közötti vagy az azt követő évek háborús eseményeinek minden polgári áldozatára,
feltéve hogy − mivel az események idején az akkori Holland-Indiában letelepedett külföldi állampolgár volt, ahol az ellenséges
hatalom parancsán kívüli okból lakott − holland állampolgár és Hollandiába jövetele előtt, de legkésőbb 1964. április 1‑jéig
megszakítás nélkül Holland-Indiában, Indonéziában vagy az akkori Holland Új-Guineában lakott, a Hollandiában való letelepedése
és a kérelem időpontjáig való megszakítás nélküli ott-tartózkodása előtt […].
(2)      Amennyiben az (1) bekezdés b) és c) pontjában említett feltételeknek eleget tévő személy vagy közvetlen hozzátartozói […]
a megszakítás nélküli hollandiai vagy a volt Holland-Indiában, Indonéziában vagy a volt Holland Új-Guineában való tartózkodásuk
alatt megszerezték a holland állampolgárságot, a megszakítás nélküli tartózkodás már nem követelmény, feltéve hogy az érdekelt
vagy közvetlen hozzátartozója megőrzi, illetve haláláig megőrizte a holland állampolgárságot, és a kérelem időpontjában az
országban lakik.
(3)      Amennyiben az (1) bekezdés a) pontjában és a (2) bekezdésben megállapított feltételnek eleget tevő személy vagy közvetlen
hozzátartozói […] e törvény hatályba lépésének időpontját követően telepednek le az országban, elvesztik az e törvényből eredő
juttatásokhoz való jogukat, ha öt év letelte előtt ismét máshol telepednek le.
(4)      Az (1) bekezdés c) pontja […] szerinti Hollandiába jövetel alatt kell érteni többek között a hollandiai letelepedési engedély
iránti kérelem benyújtását, feltéve hogy e kérelemre kedvező volt a válasz.
(5)      Az (1) bekezdés szerinti megszakítás nélküli tartózkodás alatt kell érteni minden olyan tartózkodást, amelyet nem szakított
meg valamely másik országban egy évnél hosszabb ideig történő tartózkodás.
(6)      Abban az esetben, ha e törvény nem alkalmazása nyilvánvaló igazságtalanság lenne, a »Raad« kiterjesztheti annak alkalmazási
körét minden olyan polgári személyre, aki az 1940–1945 közötti vagy az azt követő években volt a 2. cikk (1) bekezdése szerinti
háborús események áldozata, valamint e polgári személy közvetlen hozzátartozóira, akkor is, ha az (1), (2) vagy (3) bekezdésben
említett feltételek nem teljesülnek.”
A WUBO 3. cikkének (6) bekezdésében megállapított „méltányossági klauzula” bizonyos esetekben megengedi az állampolgárságra
és lakóhelyre vonatkozó feltételektől való eltérést, amennyiben a háborús események polgári áldozatai sajátos kapcsolatban
állnak a holland társadalommal a háború és az juttatás iránti kérelem idején. Az e téren alkalmazandó általános kritérium
azon a tényen alapszik, hogy a Hollandián kívüli letelepedésnek az érdekelt közvetlen érdekkörén objektívan kívülálló körülményeknek
− többek között a határ helyreigazítása vagy egészségügyi okok esete − kell betudhatónak lennie.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
K. Tas‑Hagen 1943‑ban született az akkori Holland-Indiában, és 1954‑ben érkezett Hollandiába. 1961‑ban megkapta a holland
állampolgárságot. 1987‑ben, miután keresőképtelenné nyilvánították, ami miatt kénytelen volt abbahagyni a szakmai tevékenységét,
Spanyolországban telepedett le.
K. Tas‑Hagen 1986 decemberében, amikor még mindig Hollandiában élt, a WUBO alapján rendszeres járadékot és a különböző intézkedések
finanszírozásához támogatást kért. E kérelem az azon eseményekből eredő egészségügyi problémákon alapult, amelyeket Holland-Indiában
a japán megszállás és az e megszállást követő, ún. „Bersiap” időszak alatt élt át.
A PUR 1989. június 5‑i határozatával elutasította e kérelmet. E határozatból − amely megfelel az orvos szakértő által adott
véleménynek − kiderül, hogy K. Tas‑Hagen nem szenvedett el olyan sérelmet, amely tartós rokkantsághoz vezetett volna, ezért
nem tekinthető a WUBO értelmében a háború polgári áldozatának. Az érdekelt e határozattal szemben nem nyújtott be fellebbezést.
1999‑ben K. Tas‑Hagen új kérelmet nyújtott be, hogy megkapja a háború polgári áldozata jogállás elismerését, valamint rendszeres
járadékban és kiegészítő juttatásban részesüljön az életkörülményei javítását szolgáló kiadások fedezésére.
A PUR 2000. december 29‑i határozatával elutasította e kérelmet. Figyelembe véve a tartós rokkantság megállapítására 1998.
július 1‑jétől alkalmazott iránymutatásokat, a PUR az orvos szakértők véleménye alapján elismerte az alapjogvita felperesének
a háború polgári áldozata jogállását. Azon ténynél fogva azonban, hogy az utóbbi Spanyolországban lakott a kérelem időpontjában,
a PUR úgy tekintette, hogy a WUBO által megfogalmazott területiségi feltétel nem teljesült. E határozat hozzáfűzte, hogy a
jelen eset körülményei nem voltak kellően sajátosak a méltányossági klauzula alkalmazásának igazolásához. 2001. december 28‑i
határozatával a PUR elutasította a K. Tas‑Hagen által a 2000. december 29‑i határozattal szemben benyújtott panaszt.
R. A. Tas 1931‑ben született Holland-Indiában. Az 1947‑es év folyamán telepedett le Hollandiában. 1951‑től 1971‑ig indonéz
állampolgár volt. 1971‑ben visszaszerezte holland állampolgárságát.
1983‑ban véget ért R. A. Tasnak a hágai önkormányzat tisztviselőjeként végzett tevékenysége, mivel pszichikai okok miatt 100%‑ban
rokkantnak nyilvánították. Az érdekelt 1987‑ben telepedett le Spanyolországban.
1999 áprilisában a WUBO alapján többek között rendszeres járadékot és az életkörülményei javítását szolgáló kiegészítő juttatást
kért. A PUR 2000. december 28‑i határozatával elutasította e kérelmet. Azzal érvelt, hogy az érdekelt ugyan valóban a háború
polgári áldozata jogállású, de nem tett eleget a WUBO által megkövetelt területiségi feltételnek, amennyiben a kérelem időpontjában
Spanyolországban lakott. A PUR szintén úgy vélte, hogy a körülményei sem voltak kellően sajátosak a méltányossági klauzula
alkalmazásának igazolásához. 2001. december 28‑i határozatával a PUR elutasította az R. A. Tas által a 2000. december 28‑i
határozattal szemben benyújtott panaszt, azon okból, hogy megalapozatlan volt.
K. Tas‑Hagen és R. A. Tas ekkor az említett elutasító határozatokkal szemben bírósághoz fordult, különösen azzal érvelve,
hogy a WUBO 3. cikkében előírt, a kérelem időpontjában meglévő hollandiai lakóhelyre vonatkozó feltétel ellentétes az EK‑Szerződés
uniós polgárságra vonatkozó rendelkezéseivel.
Ilyen körülmények között a Centrale Raad van Beroep úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes-e a közösségi joggal, így különösen az EK 18. cikkel az olyan nemzeti szabályozás, amely alapján az alapügybeliekhez
hasonló körülmények között a háború polgári áldozatainak járó juttatás nyújtását kizárólag azért tagadják meg, mert a kérdéses
tagállam állampolgárságával rendelkező érintett a kérelem benyújtásakor nem e tagállam, hanem más tagállam területén lakott?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

Az EK 18. cikk (1) bekezdésének alkalmazhatóságáról
A feltett kérdés érdemi megválaszolásához előzetesen meg kell határozni, hogy az alapügybelihez hasonló helyzet a közösségi
jog, és különösen az EK 18. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e.
Ami az említett rendelkezés személyi hatályát illeti, elég azt megállapítani, hogy az EK 17. cikk (1) bekezdésének értelmében
uniós polgár jogállással rendelkezik mindenki, aki valamely tagállam állampolgára. Továbbá a 17. cikk (2) bekezdése az uniós
polgárság jogállásához rendeli a Szerződésben meghatározott jogokat és kötelezettségeket, amelyek között szerepelnek az EK 18. cikk
(1) bekezdésében említettek is.
K. Tas‑Hagen és R. A. Tas mint holland állampolgárok az említett 17. cikk (1) bekezdése szerinti uniós polgár jogállással
rendelkeznek, tehát esetlegesen hivatkozhatnak az e jogálláshoz kapcsolódó  jogokra, különösen az EK 18. cikk (1) bekezdése
által biztosított, a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogra.
Ami az EK 18. cikk (1) bekezdésének tárgyi hatályát illeti, a Bíróság előtti eljárás során felvetették e rendelkezésnek az
alapjogvitára
ratione materiae
történő alkalmazhatóságát. A PUR és a Bírósághoz észrevételeket előterjesztő bizonyos tagállamok szerint az említett rendelkezésre
csak akkor lehet hivatkozni, ha az alaptényállás a mozgásszabadság egyszerű gyakorlásán túl a közösségi jog által szabályozott
kérdésre vonatkozik, úgy, hogy a közösségi jog
ratione materiae
alkalmazandó az említett jogvitára. Ezen értelmezés szerint K. Tas‑Hagen és R. A. Tas a jelen esetben egyáltalán nem hivatkozhat
az EK 18. cikk (1) bekezdésének megsértésére, hiszen a háború polgári áldozatainak járó juttatások nem tartoznak a közösségi
jog hatálya alá.
E tekintetben fontos megállapítani, hogy a közösségi jog fejlődésének jelenlegi szakaszában az olyan juttatás, mint az alapjogvitában
szóban forgó − amelynek célja a háború polgári áldozatainak kárpótlása az általuk elszenvedett pszichikai vagy testi károkért −,
a tagállamok hatáskörébe tartozik.
Utóbbiaknak azonban a közösségi jog, különösen a Szerződésnek a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás minden
uniós polgár számára elismert szabadságára vonatkozó rendelkezései tiszteletben tartása mellett kell az ilyen hatáskört gyakorolniuk.
Tény továbbá, hogy az EK 17. cikk szerinti uniós polgárságnak nem célja a Szerződés alkalmazási körének kiterjesztése olyan
belső helyzetekre, amelyek semmilyen módon nem kapcsolódnak a közösségi joghoz (a C‑64/96. és C‑65/96. sz., Uecker és Jacquet
egyesített ügyekben 1997. június 5‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I−3171. o.] 23. pontja, valamint a C‑148/02. sz. Garcia Avello
ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑11613. o.] 26. pontja).
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az olyan helyzet, mint az alapjogvita felpereséié, az uniós polgároknak a tagállamok
területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogába tartozik.
E tekintetben fontos felidézni, hogy K. Tas‑Hagen és R. A. Tas azáltal, hogy Spanyolországban hozták létre a lakóhelyüket,
az EK 18. cikk (1) bekezdésében minden uniós polgár számára elismert, az állampolgárságuktól eltérő tagállam területén való
szabad mozgás és tartózkodás jogát gyakorolták.
Továbbá, a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak átadott iratokból egyértelműen kiderül, hogy a K. Tas‑Hagen és
R. A. Tas által benyújtott, juttatás iránti kérelmek elutasítása azon tényből fakad, hogy az érdekeltek már Spanyolországban
hozták létre a lakóhelyüket azok benyújtásának időpontjában.
Amennyiben a háború polgári áldozatainak járó olyan juttatás, mint az alapjogvitában szóban forgó, elnyeréséhez a WUBO megköveteli,
hogy az igénylők a kérelem benyújtásának időpontjában Hollandiában rendelkezzenek lakóhellyel, meg kell állapítani, hogy ilyen
körülmények között az állampolgárságuktól eltérő tagállam területén való szabad mozgás és tartózkodás jogának az érdekeltek
általi gyakorlása befolyásolhatta az említett juttatás folyósítása elnyerésének lehetőségét.
Az előzőből következik, hogy mivel valamely, a közösségi jogrend által elismert jog K. Tas‑Hagen és R. A. Tas részéről történő
gyakorlása hatással volt az utóbbiaknak a nemzeti szabályozás szerinti juttatás elnyeréséhez való jogára, az ilyen helyzetet
nem lehet tisztán belsőnek és a közösségi joghoz egyáltalán nem kapcsolódónak tekinteni.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy az alapjogvitabelihez hasonló helyzetre alkalmazandó EK 18. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e
értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a háború polgári áldozatainak járó juttatás
igénylői kérelmük benyújtásának időpontjában Hollandiában rendelkezzenek lakóhellyel.

A lakóhelyre vonatkozó feltétel előírásáról
Az EK 18. cikk (1) bekezdésének hatályát illetően a Bíróság már megállapította, hogy a Szerződés által a szabad mozgás terén
biztosított lehetőségek nem fejthetik ki teljes hatásukat, ha valamely tagállam állampolgárát eltántoríthatják e jog gyakorlásától
a fogadó tagállamban való tartózkodása elé a származási állama e jogok gyakorlását büntető szabályozása miatt állított akadályok
(a C‑224/02. sz. Pusa-ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,  I‑5763. o.] 19. pontja).
Az olyan nemzeti szabályozás, amely egyes állampolgárait pusztán azért hozza hátrányos helyzetbe, mert éltek a más tagállamban
való szabad mozgás és tartózkodás jogával, az EK 18. cikk (1) bekezdésében valamennyi uniós polgárnak biztosított szabadságok
korlátozását jelenti (a C‑406/04. sz. De Cuyper-ügyben 2006. július 18‑án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé]
39. pontja).
A WUBO ilyen korlátozásnak minősül. E törvény ugyanis − azáltal, hogy a háború polgári áldozatai javára bevezetett juttatásból
részesülést azon feltételtől teszi függővé, hogy az érdekeltek a kérelmük benyújtásának időpontjában a nemzeti területen rendelkezzenek
lakóhellyel − eltántoríthatja azokat a holland állampolgárokat, akik olyan helyzetben vannak, mint az alapjogvita felperesei,
attól, hogy Hollandián kívül gyakorolják a szabad mozgás és tartózkodás jogát.
Az ilyen korlátozás a közösségi jog szempontjából csak akkor igazolható, ha az érintett személyek állampolgárságától független,
közérdekű objektív szempontokon alapul, és a nemzeti jog által jogszerűen megállapított célkitűzéssel arányos (a fent hivatkozott
De Cuyper-ítélet 40. pontja).
Ami az első, a közérdekű objektív szempontok fennállására vonatkozó feltételt illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból
kiderül, hogy a WUBO által a lakóhelyre vonatkozó feltétel révén azok számának korlátozása, akik az e törvény által bevezetett
juttatásból részesülhetnek, a holland jogalkotó azon szándékából ered, hogy a háború polgári áldozataival szembeni szolidaritási
kötelezettséget azon személyekre korlátozza, akiknek a háború alatt és után kapcsolata volt a holland néppel. A lakóhelyre
vonatkozó feltétel tehát az e társadalomhoz való kötődés mértékének megnyilvánulása.
Kétségtelen, hogy e szolidaritási cél közérdekű objektív szempontnak minősülhet. Tiszteletben kell tartani továbbá a jelen
ítélet 33. pontjában felidézett arányossági feltételt. Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely intézkedés akkor
arányos, ha – amellett, hogy alkalmas az elérni kívánt cél megvalósítására – nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket
(a fent hivatkozott De Cuyper-ítélet 42. pontja).
E tekintetben, a közösségi jog által nem szabályozott juttatásokat illetően a tagállamoknak széles mérlegelési lehetőségük
van az ilyen kötődés értékelési szempontjainak meghatározására vonatkozóan, a közösségi jog által megszabott korlátok betartásával.
Az olyan, lakóhelyre vonatkozó feltétel, mint az alapjogvitában szóban forgó, nem minősülhet a kitűzött cél elérésére alkalmas
eszköznek.
Amint ugyanis a főtanácsnok az indítványa 67. és 68. pontjában megállapította, a lakóhelyre vonatkozó feltételt előíró kritériumot
nem lehet az igénylőknek a juttatást nyújtó tagállamhoz való kötődését kellően tükröző jelnek tekinteni, amennyiben, mint
az alapügyben szóban forgó kritérium esetében, eltérő eredményekre vezethet a külföldön letelepedett olyan személyeket illetően,
akiknek a juttatást nyújtó tagállam társadalmába való beilleszkedésének szintje mindenben összehasonlítható.
Következésképp, a lakóhelyre vonatkozó olyan kritérium megállapítása, mint az alapügyben alkalmazott, amely kizárólag a juttatás
iránti kérelem benyújtásának időpontjára vonatkozik, nem minősül az igénylőnek a szolidaritását ily módon kifejező társadalomhoz
való kötődését kellően jelző kritériumnak. Az imént kifejtettekből következik, hogy e lakóhelyre vonatkozó feltétel nem felel
meg a jelen ítélet 33. és 35. pontjában felidézett arányosság elvének.
Az előző megállapításokat figyelembe véve a feltett kérdésre adandó válasz az, hogy az EK 18. cikk (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely alapján a tagállam a háború polgári áldozatainak járó
juttatás nyújtását kizárólag azért tagadja meg valamely állampolgárától, mert az érintett a kérelem benyújtásának időpontjában
nem ezen állam, hanem valamely másik tagállam területén lakott.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
Az EK 18. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely alapján a tagállam
a háború polgári áldozatainak járó juttatás nyújtását kizárólag azért tagadja meg valamely állampolgárától, mert az érintett
a kérelem benyújtásának időpontjában nem ezen állam, hanem valamely másik tagállam területén lakott.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.