CELEX: 62005CJ0213
Rajatyöntekijä
Asetus (ETY) N:o 1612/68
Kotihoidontuki
Myöntämättä jättäminen
Sosiaalinen etu
Asumisedellytys

Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen
(ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Wendy Geven ja Land Nordrhein-Westfalen ja joka koskee sitä, että
Land Nordrhein-Westfalen ei myöntänyt Gevenille kotihoidontukea (Erziehungsgeld) hänen lastaan varten.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin
työntekijöihin verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista
ja työttömyyden sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.
2. Hänen on saatava samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden.”

Kansallinen lainsäädäntö
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, kotihoidontuesta annetun liittovaltion lain (Bundeserziehungsgeldgesetz, jäljempänä
BErzGG) 1 §:n 1 momentin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan sovelletussa versiossa säädettiin, että oikeus kotihoidontukeen
on jokaisella, jonka kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka on Saksassa, jonka taloudessa asuu hänen huolettavanaan oleva lapsi,
joka huolehtii itse tämän lapsen hoidosta ja kasvatuksesta ja joka ei tee ansiotyötä tai ei tee sitä kokopäiväisesti.
Lisäksi BErzGG:n 1 §:n 4 momentin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan sovelletun version nojalla Euroopan unionin jäsenvaltioiden
kansalaisilla ja rajatyöntekijöillä, jotka tulevat Saksan rajanaapurivaltioista, on oikeus kotihoidontukeen, jos he tekevät
Saksassa ansiotyötä vähäistä suuremmassa määrin.
Sosiaaliturvalain IV luvun (Sozialgesetzbuch IV) 8 §:n 1 momentin 1 kohdan, sellaisena kuin se oli pääasian tosiseikkojen
tapahtuma-aikaan (BGBl. I, s. 1229), mukaan työskentelyä pidettiin vähäisenä, jos se kesti alle 15 tuntia viikossa ja jos
kuukausipalkka oli säännöllisesti enintään seitsemäsosa mainitun IV luvun 18 §:ssä tarkoitetusta kuukausittaisesta viitemäärästä
eli 610 Saksan markkaa vuonna 1997 ja 620 Saksan markkaa vuonna 1998.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Wendy Geven on Alankomaiden kansalainen. Kun hänen poikansa syntyi joulukuussa 1997, hän asui Alankomaissa aviomiehensä kanssa,
joka työskenteli tässä jäsenvaltiossa. Äitiysloman jälkeen hän työskenteli poikansa ensimmäisen ikävuoden aikana Saksassa,
jolloin hänen viikoittainen työaikansa oli 3–14 tuntia ja viikoittaiset ansionsa 40–168,87 Saksan markkaa.
Land Nordrhein-Westfalen hylkäsi 5.6.1998 tekemällään päätöksellä, sellaisena kuin se ilmenee oikaisuvaatimuksesta 27.1.2000
tehdystä päätöksestä, valittajan tekemän kotihoidontukea koskevan hakemuksen, joka koski hänen poikansa ensimmäistä ikävuotta.
Se perusteli päätöstään sillä, että Gevenillä ei ollut kotipaikkaa eikä vakituista asuinpaikkaa Saksassa, eikä hän ollut vähintään
15 viikkotyötuntiin perustuvassa työsopimussuhteessa. Vähäisessä määrin työskentelevänä henkilönä häntä ei myöskään pidetty
sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna
ja saatettuna ajan tasalle 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1) ja sellaisena
kuin se on muutettuna 27.6.1997 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1290/97 (EYVL L 176, s. 1; jäljempänä asetus N:o
1408/71) tarkoitettuna työntekijänä.
Geven valitti tästä päätöksestä Sozialgericht Münsteriin, joka hylkäsi valituksen 6.5.2002 antamallaan tuomiolla, ja edelleen
Landessozialgericht Nordrhein-Westfaleniin, joka hylkäsi valituksen 24.10.2003 antamallaan tuomiolla. Valittaja teki siten
Revision-valituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
Tässä tilanteessa Bundessozialgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Seuraako yhteisön oikeudesta (erityisesti – – asetuksen – – N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdasta), että Saksan liittotasavallalla
ei ole oikeutta evätä toisessa jäsenvaltiossa asuvalta tämän valtion kansalaiselta, joka työskentelee Saksassa vähäisessä
määrin (3–14 tuntia viikossa), Saksan kotihoidontukea, koska hänellä ei ole Saksassa kotipaikkaa eikä vakituista asuinpaikkaa?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa säädetään, että siirtotyöläisen on saatava vastaanottavassa jäsenvaltiossa samat
sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden.
Tässä säännöksessä olevaa viittausta sosiaalisiin etuihin ei voida tulkita suppeasti (asia C-57/96, Meints, tuomio 27.11.1997,
Kok. 1997, s. I-6689, 39 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sosiaalisilla eduilla nimittäin tarkoitetaan kaikkia
sellaisia etuja, jotka – liittyivätpä ne työsopimukseen tai eivät – yleensä tunnustetaan kotimaisille työntekijöille pääasiallisesti
heidän objektiivisen työntekijäasemansa perusteella tai pelkästään sillä perusteella, että he asuvat valtion alueella, ja
joiden myöntäminen myös työntekijöille, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, voi siten ilmeisesti helpottaa näiden
liikkuvuutta Euroopan yhteisössä (ks. asia 65/81, Reina, tuomio 14.1.1982, Kok. 1982, s. 33, Kok. Ep. VI, s. 285, 12 kohta;
em. asia Meints, tuomion 39 kohta ja asia C-85/96, Martínez Sala, tuomio 12.5.1998, Kok. 1998, s. I-2691, 25 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että Saksan kotihoidontuki on asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu
sosiaalinen etu (ks. em. asia Martínez Sala, tuomion 26 kohta).
Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat todenneet, että se, että rajatyöntekijän, jonka kotipaikka ja työpaikka
ovat eri jäsenvaltioissa, sallitaan saada samat sosiaaliset edut molemmissa jäsenvaltioissa ja yhdistää ne, olisi epäoikeudenmukaista.
Kyseisten hallitusten mukaan rajatyöntekijältä voidaan tämän vaaran poistamiseksi evätä mahdollisuus ”viedä” kotihoidontuki
asuinjäsenvaltioonsa, kun otetaan huomioon se, että asetuksessa N:o 1612/68 ei ole yhteensovittamissääntöjä, joiden tarkoituksena
olisi välttää etuuksien päällekkäisyydet.
Tältä osin on todettava, että se, että Geven on rajatyöntekijä, ei estä häntä vaatimasta asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan
2 kohdassa säädettyä yhdenvertaista kohtelua sosiaalisten etujen myöntämisessä.  Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että
rajatyöntekijät voivat vedota asetuksen N:o 1612/68 7 artiklaan samalla tavalla kuin kuka tahansa muu tässä artiklassa tarkoitettu
työntekijä. Tämän asetuksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa nimittäin todetaan nimenomaisesti, että vapaata
liikkuvuutta koskeva oikeus ”on tunnustettava tekemättä eroa pysyvän työntekijän, kausityöntekijän, rajatyöntekijän sekä sellaisten
henkilöiden välillä, jotka harjoittavat palvelujen tarjoamista”, ja sen 7 artiklassa viitataan varauksetta ”jäsenvaltion kansalaiseen
työntekijänä” (em. asia Meints, tuomion 50 kohta).
Lisäksi on muistutettava, että työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevien säännösten ja määräysten (ja täten asetuksen
N:o 1612/68) soveltamisalaan kuuluvat kaikki työntekijät, jotka tekevät todellista ja aitoa työtä, erotuksena sellaisista
työntekijöistä, joiden työskentely on niin vähäistä, että sitä voidaan pitää täysin toisarvoisena ja epäoleellisena (ks. mm.
asia 53/81, Levin, tuomio 23.3.1982, Kok. 1982, s. 1035, Kok. Ep. VI, s. 351, 17 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin selvittänyt, että valittaja oli kyseessä olevana ajanjaksona todellisessa
työsuhteessa, minkä perusteella hänen oli mahdollista vedota asetuksessa N:o 1612/68 tarkoitettuun siirtotyöläisen asemaan.
On muistutettava, että sekä EY:n perustamissopimuksen 48 artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 39 artikla) että asetuksen
N:o 1612/68 7 artiklaan otetulla yhdenvertaista kohtelua koskevalla säännöllä ei kielletä ainoastaan kansalaisuuteen perustuvaa
ilmeistä syrjintää vaan myös kaikki sellaiset peitellyn syrjinnän muodot, joissa tosiasiallisesti päädytään samaan lopputulokseen
muita erotteluperusteita käyttämällä (em. asia Meints, tuomion 44 kohta).
Kansallisen oikeuden säännöstä, jollei se ole objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään, on
pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset kohdistuvat sen ominaislaadun vuoksi enemmän siirtotyöläisiin kuin kotimaisiin
työntekijöihin ja jos säännöksellä saatetaan sen vuoksi kohdella ensiksi mainittuja huonommin (em. asia Meints, tuomion 45
kohta).
Näin on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen asumisedellytyksen osalta, jonka täyttäminen on, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt
tuomioistuin toteaa, tietenkin helpompaa kotimaisille työntekijöille kuin muiden jäsenvaltioiden työntekijöille.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien selvitysten mukaan Saksan kotihoidontuki on kansallisen perhepolitiikan
väline, jolla on tarkoituksena edistää syntyvyyttä maassa. Tämän tuen perustavoitteena on mahdollistaa se, että vanhemmat
hoitavat itse lapsiaan, kun he luopuvat ansiotyöstään tai työskentelevät vähemmän voidakseen omistautua lastensa kasvatukselle
näiden ensimmäisen elämänvaiheen ajan.
Saksan hallitus huomauttaa lisäksi, että kotihoidontukea myönnetään niiden henkilöiden suosimiseksi, jotka ovat kotipaikkaa
koskevalla valinnallaan muodostaneet tosiasiallisen siteen Saksan yhteiskuntaan. Tätä taustaa vasten pääasiassa kyseessä olevan
kaltainen asumisedellytys on Saksan hallituksen mukaan perusteltu.
Siitä riippumatta, voidaanko Saksan lainsäädännön tavoitteilla perustella yksinomaan asuinpaikkaperusteeseen perustuva kansallinen
lainsäädäntö, on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien selvitysten mukaan Saksan lainsäätäjä
ei ole soveltanut asumisedellytystä tiukasti kotihoidontuen myöntämisessä, vaan se on tehnyt poikkeuksia, joiden johdosta
myös rajatyöntekijät voivat saada kyseistä tukea.
Ennakkoratkaisupyynnöstä nimittäin ilmenee, että BErzGG 1 §:n 4 momentin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan sovelletun
version nojalla rajatyöntekijät, jotka työskentelevät Saksassa mutta jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa, voivat vaatia Saksan
kotihoidontukea, jos he tekevät siellä ansiotyötä vähäistä suuremmassa määrin.
Täten on selvää, että pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleen Saksan lainsäädännön mukaan kotipaikkaa ei pidetty
ainoana liittymäkohtana kyseessä olevaan jäsenvaltioon ja että se, että henkilö osallistuu merkittävällä tavalla kansallisille
työmarkkinoille, oli niin ikään pätevä osoitus siitä, että kyseinen henkilö on integroitunut osaksi mainitun jäsenvaltion
yhteiskuntaa.
Tässä yhteydessä on todettava, että se, että muualla kuin kyseessä olevassa jäsenvaltiossa asuva työntekijä ei tee siellä
riittävän merkittävää ansiotyötä, voi olla laillinen peruste kyseessä olevan sosiaalisen edun myöntämättä jättämiselle.
Vaikka ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetulla tavalla vähäisessä määrin työskentelevä henkilö on tosin EY 39 artiklassa
tarkoitettu työntekijä, on kuitenkin muistettava, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut asiassa C-444/93, Megner
ja Scheffel, 14.12.1995 antamassaan tuomiossa (Kok. 1995, s. I-4741, 18–20 ja 29 kohta), sosiaalipolitiikka kuuluu tämänhetkisen
yhteisön oikeuden mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaan, ja niillä on tätä toimivaltaa käyttäessään laaja harkintavalta. Tästä
harkintavallasta ei kuitenkaan voi seurata, että yksityisten oikeussubjektien oikeudet, jotka perustuvat EY:n perustamissopimuksen
määräyksiin, joissa kyseisten oikeussubjektien perusvapaudet vahvistetaan, menettävät merkityksensä (ks. EY 39 artiklan osalta
asia C-18/95, Terhoeve, tuomio 26.1.1999, Kok. 1999, s. I-345, 44 kohta ja asia C-208/05, ITC, tuomio 11.1.2007, 39 ja 40
kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, sekä vastaavasti miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden tasa-arvoisen
kohtelun osalta em. asia Megner ja Scheffel ja asia C-77/02, Steinicke, tuomio 11.9.2003, Kok. 2003, s. I-9027, 61 ja 63 kohta).
Kuten tämän tuomion 21–25 kohdassa todettiin, Saksan lainsäätäjän tavoitteena on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa
myöntää kotihoidontukea henkilöille, joilla on riittävän läheinen yhteys Saksan yhteiskuntaan, mutta tätä tukea ei myönnetä
yksinomaan henkilöille, jotka asuvat Saksassa.
Mainittu lainsäätäjä saattoi kohtuudella katsoa toimivaltaansa käyttäessään, että siinä, että kyseessä olevaa tukea ei myönnetä
muualla kuin asianomaisessa jäsenvaltiossa asuville työntekijöille, jotka eivät tee kyseisessä jäsenvaltiossa ansiotyötä kansallisessa
oikeudessa tarkoitetulla tavalla vähäistä suuremmassa määrin, on kyse edellisessä kohdassa mainittuun tavoitteeseen nähden
asianmukaisesta ja oikeasuhteisesta toimenpiteestä (ks. vastaavasti em. asia Megner ja Scheffel, tuomion 30 kohta).
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohta ei ole esteenä
sille, että jäsenvaltion lainsäädännön mukaan toisen jäsenvaltion kansalaiselle, joka asuu kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa
ja joka työskentelee ensimmäisessä jäsenvaltiossa vähäisessä määrin (3–14 tuntia viikossa), ei myönnetä Saksan kotihoidontuen
kaltaista sosiaalista etua, koska hänellä ei ollut ensimmäisessä jäsenvaltiossa kotipaikkaa eikä vakituista asuinpaikkaa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 7 artiklan
2 kohta ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion lainsäädännön mukaan toisen jäsenvaltion kansalaiselle, joka asuu kyseisessä
toisessa jäsenvaltiossa ja joka työskentelee ensimmäisessä jäsenvaltiossa vähäisessä määrin (3–14 tuntia viikossa), ei myönnetä
Saksan kotihoidontuen kaltaista sosiaalista etua, koska hänellä ei ollut ensimmäisessä jäsenvaltiossa kotipaikkaa eikä vakituista
asuinpaikkaa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.