CELEX: 62008CJ0254
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2006/12/EB
15 straipsnio a punktas
Atliekų šalinimo išlaidų nepaskirstymas pagal faktinį jų susidarymą
Suderinamumas su principu "teršėjas moka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12/EB dėl atliekų (
OL L 114, p. 9
) 15 straipsnio a punkto, konkrečiai principo „teršėjas moka“, išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp viešbučių bendrovių
Futura Immobiliare srl Hotel Futura
,
Meeting Hotel
,
Hotel Blanc
,
Hotel Clyton
bei
Business srl
(toliau kartu vadinamos
Futura Immobiliare ir kt.
) ir
Comune di Casoria
dėl mokesčio už vidaus kietųjų komunalinių atliekų šalinimą (toliau – mokestis už atliekas), kurį šios bendrovės turėjo sumokėti 2006 ir 2007 metais, tarifų nustatymo.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
Direktyvos 2006/12 pirma, šešta ir keturiolikta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(1)
1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų (
OL L 194, p. 39
) buvo keletą kartų iš esmės keičiama <…>. Siekiant aiškumo ir racionalumo minėta direktyva turėtų būti kodifikuota.
<…>
(6)
Valstybės narės, siekdamos aukšto aplinkos apsaugos lygio, be veiksmų, kuriais užtikrinamas atsakingas atliekų šalinimas ir panaudojimas, turi imtis priemonių, kurios ribotų atliekų susidarymą, ypač skatinti švarias technologijas ir produktus, kurie gali būti regeneruojami ir pakartotinai panaudojami, atsižvelgti į esamas arba potencialias rinkos galimybes dėl panaudojamų atliekų.
<…>
(14)
Išlaidų dalis, nepadengta įplaukomis už atliekų apdorojimą, turėtų būti padengta pagal principą „teršėjas moka“.“
Direktyvos 2006/12 1 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
c)
„turėtojas“ reiškia atliekų gamintoją arba fizinį ar juridinį asmenį, kuris tas atliekas turi.“
Minėtos direktyvos 8 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad bet kuris atliekų turėtojas:
a)
pasirūpintų, kad atliekas sutvarkytų privatus ar valstybinis atliekų surinkėjas arba įmonė, vykdanti IIA arba IIB prieduose nurodytas operacijas, arba
b)
panaudotų ar pašalintų atliekas pats pagal šios direktyvos nuostatas.“
Tos pačios direktyvos 15 straipsnis suformuluotas taip:
„Pagal principą „teršėjas moka“ atliekų šalinimo išlaidas privalo padengti:
a)
turėtojas, kurio atliekas tvarko atliekų surinkėjas arba įmonė, kaip numatyta 9 straipsnyje, ir (arba),
b)
ankstesni turėtojai arba produkto, iš kurio atliekos atsirado, gamintojai.“
Pagal Direktyvos 2006/12 20 straipsnį:
„Direktyva 75/442/EEB yra panaikinama nepažeidžiant valstybių narių įsipareigojimų, susijusių su direktyvų perkėlimo į vidaus teisę terminais, numatytais III priedo B dalyje. Nuorodos į panaikintą direktyvą laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir skaitomos pagal IV priede pateiktą atitikmenų lentelę.“
Direktyvos 2006/12 III priedo B dalyje kaip Direktyvos 75/442 perkėlimo į vidaus teisę terminas nurodyta 1977 m. liepos 17 diena.
Nacionalinė teisė
Mokestis už atliekas buvo įtvirtintas pagal 1992 m. spalio 23 d. Įstatymo Nr. 421 dėl teritorinių biudžetų reorganizavimo 4 straipsnį priimto 1993 m. lapkričio 15 d. Įstatyminio dekreto Nr. 507, kuriuo peržiūrimi ir suderinami vietos mokesčiai už reklamą, skelbimų iškabinimą, naudojimąsi komunų ir provincijų visuomeniniais plotais ir teritorijomis bei už kietųjų komunalinių atliekų šalinimą, III skyriuje (GURI, Nr. 108, paprastasis priedas, 1993 m. gruodžio 9 d., toliau – Dekretas Nr. 507/1993).
Šiuo atžvilgiu Dekreto Nr. 507/1993 58 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Už kietųjų komunalinių atliekų šalinimo paslaugą, kuri, taikant monopolio tvarką, teikiama mietuose su priemiesčiais, vietovėse, gyvenvietėse, ir gali būti teikiama komunos teritorijai priklausančiose zonose, kuriose gyvenamieji būstai išsidėstę padrikai, komunos turi nustatyti metinį mokestį (už atliekas), reglamentuojamą pagal nustatytą tvarką ir taikomą tarifo pagrindu laikantis šiame įstatyminiame dekrete nustatytų reikalavimų ir kriterijų.“
Dekreto Nr. 507/1993 62 straipsnio „Pareigos mokėti mokestį (už atliekas) ir atleidimo nuo jo sąlygos“ 1 ir 4 dalyse numatyta:
„1.   Šis mokestis (už atliekas) taikomas komunos teritorijoje esančių ir bet kokioms reikmėms skirtų patalpų ar atvirų erdvių, išskyrus atviras erdves, priklausančias gyvenamiesiems pastatams arba prijungtas prie jų, kurios nėra žaliosios zonos, kur ši paslauga numatyta ir įgyvendinama arba bent nuolat teikiama, naudotojams arba turėtojams <…>.
<…>
4.   Jeigu gyvenamosios paskirties pastatuose vykdoma ekonominė ir profesinė veikla, gali būti numatyta, kad mokestis (už atliekas) apskaičiuojamas remiantis konkrečiai nagrinėjamai veiklai nustatytu tarifu ir yra proporcingas šiai veiklai naudojamam plotui.“
Pagal Dekreto Nr. 507/1993 65 straipsnį „Proporcingumas ir tarifai“ mokestis (už atliekas) gali būti proporcingas arba apskaičiuojamas kiekvienam apmokestinamo ploto vienetui pagal įprastą vidutinį kietųjų komunalinių atliekų, vidaus arba panašių, galinčių susidaryti pagal paskirtį naudojamose patalpose ir plotuose, kiekį bei savybes ir pagal šalinimo išlaidas. Be to, pagal šio straipsnio 2 dalį komunos turi nustatyti tarifus kiekvienai vienodai kategorijai arba pakategorei pagal teisės aktuose numatytą išlaidų padengimo procentą, padaugindama apmokestinamo ploto vieneto šalinimo išlaidas, numatytas ateinantiems metams, iš vieno ar kelių kiekybinio ir kokybinio atliekų susidarymo koeficientų.
Dekreto Nr. 507/1993 68 straipsnis „Reglamentavimas“ suformuluotas taip:
„1.   Tam, kad būtų taikomas mokestis (už atliekas), komunos turi nustatyti tvarką, kurioje būtų numatyta:
a)
patalpų ir zonų, kuriose gali susidaryti toks pats kiekis atliekų ir kurios apmokestinamos pagal tą patį tarifą, kategorijų ir galimų pakategorių klasifikacija;
<…>.
2.   Palyginamojo tarifų nustatymo tikslais kategorijos ir galimos pakategorės turi būti sudarytos kuo labiau atsižvelgiant į šias veiklos ir panaudojimo grupes:
<…>
c)
gyvenamosios paskirties patalpos ir zonos, skirtos namų ūkiams, bendrabučiams, viešbučiams;
<…>.“
Pagal Dekreto Nr. 507/1993 69 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.   Vėliausiai spalio 31 d. komunos nustato, remdamosi pateikiama klasifikacija ir proporcingo mokesčio paskirstymo kriterijais, tarifus, kitais metais taikytinus skirtingoms kategorijoms ar pakategorėms priskirtų patalpų ir zonų ploto vienetams. Nepriėmus sprendimo per nurodytą terminą, einamiesiems metams patvirtinti tarifai laikomi galiojančiais kitiems metams.
2.   Teisėtumo priežiūros tikslais sprendime turi būti nurodytos ryšių, egzistuojančių tarp tarifų, esamų ir numatomų duomenų, susijusių su paslaugos išlaidomis, kurios paskirstomos remiantis jų ekonomine klasifikacija, bei duomenų ir aplinkybių, dėl kurių padidinamas minimalus privalomas išlaidų padengimas, priežastys <…>“
1997 m. vasario 5 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 22, kuris buvo priimtas įgyvendinant Direktyvą 91/156/EEB dėl atliekų, Direktyvą 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų ir Direktyvą 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (GURI, Nr. 33, paprastasis priedas, 1997 m. vasario 15 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 22/1997), numatytas mokesčio už atliekas panaikinimas ir tarifinės sistemos įtvirtinimas.
Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šį tarifą sudaro fiksuota suma, skirta padengti esmines su atliekų tvarkymo paslauga susijusias išlaidas, kuri nustatyta remiantis naudojamų ar turimų pastatų plotu, ir kintanti suma, kuri apskaičiuojama pagal faktiškai perduotų sutvarkyti atliekų kiekį.
Įstatyminis dekretas Nr. 22/1997 buvo panaikintas 2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminio dekreto Nr. 152, įtvirtinančio aplinkosaugos taisykles (GURI, Nr. 96, papildomasis priedas, 2006 m. balandžio 14 d.), 264 straipsniu. Pastaruoju dekretu įtvirtinta sistema iš esmės atitinka Įstatyminiame dekrete Nr. 22/1997 numatytą sistemą.
Tačiau, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, 2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 152 numatyta tarifinė sistema dar nėra visiškai įgyvendinta, nes 2006 ir 2007 metais
Comune di Casoria
vis dar galiojo Dekrete Nr. 507/1993 numatytas mokestis už atliekas.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Futura Immobiliare ir kt
. yra
Comune de Casoria
teritorijoje įsteigtos viešbučių bendrovės. Todėl jos turi mokėti mokestį už atliekas. Tačiau, taikant šį mokestį, viešbučių bendrovės apmokestinamos daugiau nei gyvenamosios paskirties patalpomis besinaudojantys privatūs asmenys.
Manydama, kad toks skirtingas vertinimas yra neteisėtas,
Futura Immobiliare srl Hotel Futura
pateikė ieškinį, siekdama panaikinti 2006 m. gegužės 25 d.
Commissione straordinaria
sprendimą dėl mokesčio už atliekas nustatymo 2006 metams, 2005 m. kovo 15 d.
Giunta municipale de Casoria
sprendimą bei kitus su šiais sprendimais susijusius aktus.
Be to,
Futura Immobiliare ir kt
. pateikė ieškinį dėl kitų dviejų 2007 m. balandžio 4 d.
Commissione straordinaria
sprendimų, atitinkamai susijusių su mokesčio už atliekas taikymo tvarkos priėmimu ir išlaidų plano bei mokesčio tarifų nustatymu 2007 finansiniams metams, taip pat kitų su šiais sprendimais susijusių aktų panaikinimo.
Tribunale amministrativo regionale della Campania
, kuriam minėti ieškiniai buvo pateikti, nusprendė sujungti šias bylas.
Dėl minėtų aktų ir sprendimų pateiktuose ieškiniuose
Futura Immobiliare ir kt.
nurodo, kad viešbučiams nustatytas mokesčio už atliekas tarifas yra neproporcingas, palyginti su tuo, kuris numatytas gyvenamiesiems būstams, ir kad iš tikrųjų šis tarifas turi būti grindžiamas jų galimomis pajamomis, o ne juose galinčių susidaryti atliekų kiekiu. Šios viešbučių bendrovės mano, kad apskaičiuojant minėtą mokestį neatsižvelgiama į kambarių užimtumo procentą, į tai, ar teikiamos maitinimo paslaugos, dėl kurių gali susidaryti daugiau atliekų, į viešbučių veiklos sezoniškumą ir tarnybinių patalpų plotus, kuriose negyvenama.
Taigi, net jeigu mokesčio tarifai viešbučiams ir gyvenamiesiems būstams, atsižvelgiant į juose susidarančių atliekų kiekį, turėtų būti vienodi, ginčijamuose sprendimuose viešbučiams numatytas aštuonis devynis kartus didesnis tarifas. Be to, tarifas buvo nustatytas nenurodant taikyto metodo bei duomenų, susijusių su ploto vienete vidutiniškai galinčių susidaryti atliekų kiekiu ir savybėmis, atsižvelgiant į patalpų naudojimo paskirtį.
Manydamas, kad taikytinos nacionalinės teisės nuostatos yra nesuderinamos su Bendrijos teise,
Tribunale amministrativo regionale della Campania
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar su Direktyvos 2006/12 15 straipsniu ir principu „teršėjas moka“ suderinamos nacionalinės nuostatos, įtvirtintos Įstatyminio dekreto Nr. 507/1993 58 ir paskesniuose straipsniuose, ir pereinamojo laikotarpio nuostatos, kuriomis pratęstas jų galiojimas ir išsaugotas mokestinės sistemos, skirtos su atliekų šalinimo paslauga susijusioms išlaidoms padengti, galiojimas bei atidėtas tarifinės sistemos, pagal kurią su paslauga susijusias išlaidas padengia asmenys, dėl kurių veiklos susidarė atliekos ir kurie jas perduoda, įvedimas?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Comune di Casoria
iš esmės nurodo, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas tiek, kiek jame nurodyta Direktyva 2006/12, kurios perkėlimo į nacionalinę teisę terminas dar nesibaigė, ir kad kadangi šis Bendrijos teisės aktas yra direktyva, jis nėra tiesiogiai taikomas Italijos teisinėje sistemoje.
Savo ruožtu Italijos vyriausybė mano, kad minėtas prašymas yra priimtinas tiek, kiek pateikdamas atsakymą į jį Teisingumo Teismas turi nuspręsti dėl nacionalinės teisės nuostatų suderinamumo su Bendrijos teise. Be to ši vyriausybė nurodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia nepakankamai faktinių ir teisinių aplinkybių, kurios leistų Teisingumo Teismui naudingai atsakyti į jam pateiktą klausimą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant apie Italijos vyriausybės argumentus, reikia priminti, kad nors nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas negali spręsti dėl nacionalinės priemonės atitikties Bendrijos teisei, jis vis dėlto gali pateikti Bendrijos teisės aiškinimo gaires, kurios nacionaliniam teismui padėtų įvertinti šią atitiktį, kad jis galėtų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje (2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo
citiworks
, C-439/06, Rink. p. I-3913, 21 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Be kita ko, pagal nusistovėjusią teismo praktiką, siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad pastarasis apibrėžtų su pateikiamais klausimais susijusias faktines aplinkybes ir teisės nuostatas arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas (2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Heinrich
,
C-345/06, Rink. p. I-1659
, 30 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Tačiau šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, kad jam pakanka informacijos, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė apie pagrindinės bylos faktines ir teisines aplinkybes.
Dėl
Comune di Casoria
argumentų reikia nurodyti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2006/12 pirmos konstatuojamosios dalies, šia direktyva, siekiant aiškumo ir racionalumo, kodifikuojama Direktyva 75/442, kurios perkėlimo į nacionalinę teisę terminas baigėsi 1977 m. liepos 17 dieną.
Taigi, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 22 punkte, iš Direktyvos 2006/12 20 straipsnio, skaitomo kartu su šios direktyvos III priedo B dalimi, aiškiai matyti, kad tai, jog Direktyva 75/442 nustojo galioti įsigaliojus Direktyvai 206/12, nedaro įtakos valstybių narių įsipareigojimams, susijusiems su taip panaikintos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminu.
Kadangi Direktyvos 2006/12 15 straipsnio tekstas iš esmės tapatus Direktyvos 75/442 11 straipsnio tekstui, dėl Direktyvos 2006/12 įsigaliojimo valstybėms narėms nebuvo suteiktas naujas terminas perkelti šį 15 straipsnį į nacionalinę teisę.
Be to, priešingai nei tvirtina
Comune di Casoria
, pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas yra kompetentingas priimti prejudicinį sprendimą dėl Europos bendrijos institucijų priimtų teisės aktų aiškinimo neatsižvelgiant į tai, ar jie yra tiesiogiai taikomi ( šiuo klausimu žr. 1976 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Mazzalai
, 111/75, Rink. p. 657, 7 punktą ir 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo
Palmisani
, C-261/95, Rink. p. I-4025, 21punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia atsakyti į
Tribunale amministrativo regionale della Campania
pateiktą klausimą.
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 2006/12 15 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, jog juo draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis atliekų tvarkymo ir šalinimo paslaugos išlaidoms padengti numatytas mokestis, apskaičiuojamas pagal dėl šios paslaugos vartotojų veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekį, o ne pagal faktiškai susidariusių ir perduotų tvarkyti atliekų kiekį.
Šis teismas ypač nori sužinoti, ar ši nuostata turi būti aiškinama taip, jog išlaidos, kurias padengia atliekų „turėtojas“, perduodantis atliekas tvarkyti, turi būti proporcingos faktiškai perduotų atliekų kiekiui.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Comune di Casoria
ir Italijos vyriausybė mano, kad valstybėms narėms suteikta daug veikimo laisvės įgyvendinant principą „teršėjas moka“ juo labiau tada, kai kalbama apie direktyvos nuostatos, šiuo atveju Direktyvos 2006/12 15 straipsnio, perkėlimą į nacionalinę teisę. Šiuo atžvilgiu minėta vyriausybė prašo Teisingumo Teismo suteikti valstybėms narėms tokią veikimo laisvę, kokią jis suteikė Bendrijos institucijoms aiškindamas EB 130 R straipsnį (dabar EB 174 straipsnis) 1998 m. liepos 14 d. Sprendime
Safety Hi-Tech
(
C-284/95, Rink. p. I-4301
).
Bet kuriuo atveju minėta vyriausybė mano, kad Italijos sistema, grindžiama vienu mokesčiu, yra visiškai suderinama su principu „teršėjas moka“, nes atliekų tvarkymo ir šalinimo išlaidas apmoka tie, kurie gali daryti įtaką jų susidarymui. Be to, minėtam mokesčiui apskaičiuoti svarbūs tokie parametrai kaip atliekų, galinčių susidaryti dėl skirtingų šios paslaugos vartotojų kategorijų veiklos, kiekis arba susidariusių atliekų savybės.
Europos Bendrijų Komisija pažymi, kad Direktyvoje 2006/12 nenurodoma, kokiais būdais valstybės narės turi organizuoti komunalinių atliekų surinkimo ir šalinimo išlaidų padengimo sistemą, ir kad šiuo atžvilgiu jos gali laisvai pasirinkti tikslo, kad minėtas išlaidas padengtų tie, dėl kurių veiklos atliekos susidarė, įgyvendinimo formą ir priemones.
Remdamasi Komisijos pranešimu Tarybai dėl išlaidų paskirstymo ir valdžios institucijų veiksmų aplinkos apsaugos srityje – Taikymo principai ir būdai, kuris pridėtas prie 1975 m. kovo 3 d. Tarybos rekomendacijos 75/436/Euratomas, EAPB, EEB dėl išlaidų paskirstymo ir valdžios institucijų veiksmų aplinkos apsaugos srityje (
OL L 194, p. 1
), Komisija mano, kad valstybių narių teisės aktai turi numatyti susidariusių atliekų kiekio ir sumos, mokamos už jų šalinimo paslaugą, tarpusavio priklausomybę.
Nacionalinės teisės aktai galėtų numatyti sistemą, nurodančią tam tikras vartotojų, dėl kurių veiklos atliekos susidaro, kategorijas, siekiant apmokestinti juos mokesčiu, apskaičiuojamu remiantis atliekų, galinčių susidaryti dėl šių kategorijų veiklos, kiekio įvertinimu. Taigi Direktyvos 2006/12 15 straipsnis nereikalauja, kad minėtas mokestis būtų apskaičiuojamas pagal atliekų, faktiškai susidariusių dėl kiekvieno vartotojo veiklos, kiekį. Tačiau, Komisijos nuomone, tokie nacionalinės teisės aktai neturėtų lemti to, kad tam tikroms vartotojų, dėl kurių veiklos atliekos susidaro, kategorijoms nereikėtų pridėti jokių finansinių pastangų.
Teisingumo Teismo atsakymas
Pagal Direktyvos 2006/12 8 straipsnį bet kuris „atliekų turėtojas“ turi pasirūpinti, kad atliekas sutvarkytų privatus ar valstybinis atliekų surinkėjas arba įmonė, vykdanti II A arba II B prieduose nurodytas operacijas, arba pats užtikrintų atliekų panaudojimą ar pašalinimą pagal šios direktyvos nuostatas.
Todėl esant tokiai situacijai kaip pagrindinėje byloje, kai atliekų turėtojai atliekas perduoda atliekų surinkėjui, Direktyvos 2006/12 15 straipsnio a punkte numatyta, kad, remiantis principu „teršėjas moka“, atliekų šalinimo išlaidas turi padengti šie atliekų turėtojai.
Ši finansinė pareiga minėtiems turėtojams tenka dėl jų prisidėjimo prie šių atliekų susidarymo (žr. 2008 m. birželio 24 d. Sprendimo
Commune de Mesquer
, C-188/07, Rink. p. I-4501, 77 punktą).
Kalbant apie komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo išlaidų padengimą, kiek tai susiję su paslauga, kuri kolektyviai teikiama visiems „turėtojams“, valstybės narės turi, remdamosi Direktyvos 2006/12 15 straipsnio a punktu, užtikrinti, kad iš principo visi šios paslaugos vartotojai, kaip „turėtojai“ tos pačios direktyvos 1 straipsnio prasme, kolektyviai padengtų visas minėtų atliekų šalinimo išlaidas.
Nors valstybės narės, kurioms skirta Direktyva 2006/12, yra įpareigotos pasiekti rezultatą finansinės atsakomybės už išlaidas, susijusias su atliekų šalinimu, atžvilgiu, jos turi teisę pasirinkti formą ir būdus šiam rezultatui pasiekti (žr. minėto sprendimo
Commune de Mesquer
80 punktą).
Kaip teisingai nurodė Komisija, dabar galiojančioje Bendrijos teisėje nėra jokio teisės akto, priimto remiantis EB 175 straipsniu, kuris numatytų valstybėms narėms privalomą konkretų komunalinių atliekų šalinimo išlaidų padengimo metodą, todėl šis padengimas gali, atitinkamos valstybės narės pasirinkimu, būti užtikrinamas mokesčiais arba bet kuriuo kitu būdu.
Tačiau pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 40 punkte, dažnai yra sunku arba brangu nustatyti tikslų komunalinių atliekų, kiekvieno „turėtojo“ perduotų tvarkyti, kiekį.
Tokiomis aplinkybėmis rėmimasis kriterijais, kurie grindžiami dėl „turėtojų“ veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekiu, apskaičiuojamu pagal jų užimamų patalpų plotą bei paskirtį ir (arba) susidariusių atliekų rūšį, gali leisti apskaičiuoti šių atliekų šalinimo išlaidas ir jas paskirstyti skirtingiems „turėtojams“, nes šie du parametrai daro tiesioginę įtaką minėtų išlaidų sumai.
Šiuo požiūriu nacionalinės teisės nuostata komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo finansavimo tikslais numatanti mokestį, apskaičiuojamą remiantis galinčių susidaryti atliekų kiekio įvertinimu, o ne faktiškai susidariusių ir perduotų tvarkyti atliekų kiekiu, neturi būti laikoma, remiantis dabar galiojančiais Bendrijos teisės aktais, prieštaraujančia Direktyvos 2006/12 15 straipsnio a punktui.
Principas „teršėjas moka“ netrukdo tam, kad valstybės narės nustatytų, remdamosi vartotojų kategorijomis, apibrėžtomis pagal dėl jų vykdomos veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekį, kokią dalį išlaidų, reikalingų komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo sistemai finansuoti, padengia kiekviena iš šių kategorijų.
Pagrindinėje byloje, kalbant apie mokesčio už atliekas apskaičiavimą, paaiškėjo, kad viešbučiai sudaro „turėtojų“ kategoriją, ir kad
Futura Immobiliare ir kt. nuomone
, situacija jiems yra mažiau palanki nei privatiems asmenis.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, siekiant apskaičiuoti mokestį už atliekų šalinimą, tokia komunalinių atliekų surinkimo ir šalinimo paslaugos vartotojų kategorijų mokestinė diferenciacija, kokia tarp viešbučių bendrovių ir privačių asmenų numatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamoje nacionalinės teisės nuostatoje, dėl tokių tiesiogiai su šios paslaugos išlaidomis susijusių objektyvių kriterijų, kaip antai galinčių susidaryti atliekų kiekis arba susidariusių atliekų rūšis, gali būti tinkama priemonė minėtos paslaugos finansavimo tikslui pasiekti.
Nors tokia mokestinė diferenciacija negali viršyti to, kas yra būtina siekiant šio finansavimo tikslo, bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad, remiantis dabar galiojančia Bendrijos teise, kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi plačią diskreciją nustatydamos tokio mokesčio apskaičiavimo būdus.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis už atliekas nelems to, kad tam tikri „turėtojai“, šiuo atveju viešbučiai, turės padengti išlaidas, akivaizdžiai neproporcingas dėl jų veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekiui arba rūšiai.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2006/12 15 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis atliekų tvarkymo ir šalinimo paslaugos išlaidoms padengti numatytas mokestis, apskaičiuojamas pagal dėl šios paslaugos vartotojų veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekį, o ne pagal faktiškai susidariusių ir perduotų tvarkyti atliekų kiekį. Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis už atliekas nelems to, kad tam tikri „turėtojai“, šiuo atveju viešbučiai, turės padengti išlaidas, akivaizdžiai neproporcingas dėl jų veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekiui arba rūšiai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12/EB dėl atliekų 15 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis atliekų tvarkymo ir šalinimo paslaugos išlaidoms padengti numatytas mokestis, apskaičiuojamas pagal dėl šios paslaugos vartotojų veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekį, o ne pagal faktiškai susidariusių ir perduotų tvarkyti atliekų kiekį.

Bet kuriuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis už vidaus kietųjų komunalinių atliekų šalinimą nelems to, kad tam tikri „turėtojai“, šiuo atveju viešbučiai, turės padengti išlaidas, akivaizdžiai neproporcingas dėl jų veiklos galinčių susidaryti atliekų kiekiui arba rūšiai.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.