CELEX: 62003CJ0070
Nesplnění povinnosti státem
Směrnice 93/13/EHS
Nepřiměřené podmínky ve spotřebitelských smlouvách
Pravidla pro výklad
Kolizní pravidla

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že tím, že Španělské království do svého vnitrostátního
práva správně neprovedlo článek 5 a čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách
ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, dále jen „směrnice“), nesplnilo povinnosti,
které pro něj vyplývají z ustanovení Smlouvy o ES a z uvedené směrnice.
Podle čl. 1 odst. 1 směrnice je jejím účelem sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se nepřiměřených podmínek
ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem.
Podle čl. 10 odst. 1 směrnice členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné k dosažení souladu s touto
směrnicí nejpozději do 31. prosince 1994.
Provedení směrnice do španělského právního řádu vyplývá z Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (zákon
o obecných smluvních podmínkách ze dne 13. dubna 1998), (
Boletín Oficial del Estado
č. 89 ze dne 14. dubna 1998, s. 12304, dále jen „zákon 7/1998“), kterým se mění Ley General 26/1984 para la defensa de los
consumidores y usuarios (obecný zákon o ochraně spotřebitelů a uživatelů ze dne 19. července 1984), (
Boletín Oficial del Estado
č. 176, ze dne 24. července 1984, s. 21686, dále jen „zákon 26/1984 v platném znění“).
Postup před zahájením soudního řízení
Poté, co Komise Španělské království vyzvala, aby předložilo své připomínky, zaslala mu dne 25. května 2000 odůvodněné stanovisko,
ve kterém mu vytkla, že nesprávně provedlo článek 5, jakož i čl. 6 odst. 2 směrnice, a kterým ho vyzvala, aby dosáhlo souladu
s tímto odůvodněným stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
Španělská vláda dopisem ze dne 27. září 2000 uvedla důvody, na základě kterých se domnívala, že správně provedla uvedená ustanovení
směrnice.
Vzhledem k tomu, že odpověď Španělského království na odůvodněné stanovisko byla Komisí posouzena jako nedostačující, Komise
podala tuto žalobu.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného provedení článku 5 směrnice
Právní rámec
Směrnice
Článek 5 směrnice stanoví:
„V případě smluv, v nichž jsou všechny nebo některé podmínky nabízené spotřebiteli předloženy písemně, musí být tyto podmínky
sepsány jasným a srozumitelným jazykem. Při pochybnosti o významu některé podmínky má převahu výklad, který je pro spotřebitele
nejpříznivější. Toto pravidlo pro výklad se nepoužije v souvislosti s postupy stanovenými v čl. 7 odst. 2.“
Žaloby uvedené v čl. 7 odst. 2 směrnice jsou takzvané žaloby „na zrušení“, tedy postupy, „podle nichž osoby nebo organizace,
které mají podle vnitrostátních právních předpisů oprávněný zájem na ochraně spotřebitelů, mohou požádat v souladu s vnitrostátními
právními předpisy soud nebo příslušné správní orgány o rozhodnutí, zda smluvní podmínky sepsané pro obecné použití jsou nepřiměřené,
aby tak mohly použít vhodné a účinné prostředky k zabránění dalšímu použití takových podmínek“.
Vnitrostátní právní úprava
Článek 10 odst. 2 zákona 26/1984 v platném znění stanoví:
„Při pochybnosti o významu některé podmínky má převahu výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější.“
Článek 6 odst. 2 zákona 7/1998 stanoví:
„Pochybnosti při výkladu nejasných obecných podmínek se řeší ve prospěch zájemce.“
Žalobní důvody a argumenty účastníků řízení
Komise vytýká Španělskému království skutečnost, že vnitrostátní zákonodárce neupřesnil, že pravidlo pro co nejpříznivější
výklad pro spotřebitele se nepoužije v případech kolektivních žalob na zrušení stanovených v čl. 7 odst. 2 směrnice. Toto
opomenutí by mohlo ohrozit účinnost těchto žalob, jelikož prodávající zboží nebo poskytovatel služeb, zaštiťuje se pravidlem
pro co nejpříznivější výklad pro spotřebitele, by mohl dosáhnout toho, že nejasná podmínka, kterou by bylo možno vykládat
jako podmínku nepřiměřenou, by nebyla zakázána.
Španělská vláda tvrdí, že dotčené pravidlo pro výklad se týká pouze individuálních žalob a že pokud se jedná o kolektivní
žaloby, tak je pravidlem objektivní výklad. Dodává, že vnitrostátní právní úprava, která poskytuje vyšší ochranu, než jakou
stanoví směrnice, obsahuje seznam podmínek, které mají ve všech případech nepříznivý charakter. Kogentní povaha tohoto seznamu
brání tomu, aby byl výklad příznivý pro spotřebitele dovoláván za účelem paralyzování žalob na zrušení.
Závěry Soudního dvora
Jak uvedl generální advokát v bodě 7 svého stanoviska, co se týče prvního žalobního důvodu, tak spíše než ohledně obsahu povinnosti
vyplývající z článku 5 směrnice mezi účastníky existuje rozpor ohledně formy a prostředků, jakými má být tato povinnost provedena
do vnitrostátního práva.
I když je podle ustálené judikatury pravda, že provedení směrnice nevyžaduje nezbytně legislativní činnost každého členského
státu, je nicméně nezbytné, aby dotčené vnitrostátní právo efektivně zaručovalo plnou použitelnost směrnice, aby právní situace
vyplývající z tohoto práva byla dostatečně přesná a jasná a aby příjemci práv měli možnost plně znát svá práva a popřípadě
se jich mohli dovolávat před vnitrostátními soudy (viz zejména rozsudky ze dne 10. května 2001, Komise v. Nizozemsko, C-144/99,
Recueil, s. I-3541, bod 17, a ze dne 7. května 2002, Komise v. Švédsko, C-478/99, Recueil, s. I-4147, bod 18).
Rozlišení učiněné v článku 5 směrnice, co se týče použitelného pravidla pro výklad, mezi žalobami týkajícími se individuálního
spotřebitele a žalobami na zrušení, které se týkají osob nebo organizací, které zastupují kolektivní zájem spotřebitelů, se
vysvětluje rozdílným účelem těchto žalob. V prvním případě jsou soudy a příslušné orgány povolány ke konkrétnímu posouzení
nepříznivého charakteru podmínky obsažené v již uzavřené smlouvě, kdežto ve druhém případě jim připadá abstraktní posouzení
nepříznivého charakteru podmínky, která by mohla být zařazena do smluv, které dosud nebyly uzavřeny. V prvním případě výklad
příznivý pro individuálně dotčeného spotřebitele přináší tomuto spotřebiteli prospěch okamžitě. Naopak ve druhém případě není
namístě za účelem preventivního dosažení výsledku co nejpříznivějšího pro všechny spotřebitele v případě pochybnosti vykládat
podmínku tak, že přináší příznivé účinky v jejich prospěch. Objektivní výklad tudíž umožňuje častěji zakázat použití podmínky
nejasné nebo dvojsmyslné, což má za následek větší ochranu spotřebitelů.
Z toho vyplývá, že upřesnění obsažené čl. 5 třetí větě směrnice představuje normativní a závazné pravidlo, které přiznává
spotřebitelům práva a přispívá k dosažení výsledku, ke kterému tato směrnice směřuje.
Španělská vláda neprokázala, že tento výsledek může být dosažen ve vnitrostátním právním řádu.
Pokud se jedná o tvrzení španělských orgánů, že pravidlo pro výklad příznivý pro spotřebitele se týká pouze individuálních
žalob, je namístě zdůraznit, že Španělské království na podporu tohoto tvrzení neuvedlo žádné ustanovení ze svého právního
řádu ani žádné rozhodnutí vnitrostátních soudů.
Je totiž třeba konstatovat, že čl. 10 odst. 2 zákona 26/1984 a čl. 6 odst. 2 zákona 7/1998 představují obecné pravidlo pro
výklad příznivý pro spotřebitele bez jakéhokoliv typu omezení a že článek 12 zákona 7/1998, který se týká kolektivních žalob
na zrušení, neobsahuje žádnou výjimku, co se týče použití tohoto pravidla pro výklad.
Dosah těchto ustanovení je potvrzen postavením, které zaujímají ve vnitrostátní právní úpravě. Článek 10 zákona 26/1984 v platném
znění je totiž zařazen do kapitoly II tohoto zákona, nazvané „Ochrana hospodářských a společenských zájmů“, zatímco článek
6 zákona 7/1998 se vyskytuje v kapitole I tohoto zákona v platném znění, nazvané „Obecná ustanovení“. Z těchto názvů se lze
domnívat, že se jedná o obecně použitelná ustanovení, která nezahrnují žádná omezení, co se týče zvláštního případu kolektivních
žalob na zrušení.
Je tudíž namístě považovat první žalobní důvod za opodstatněný.
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného provedení čl. 6 odst. 2 směrnice
Právní rámec
Směrnice
Článek 6 odst. 2 směrnice zní následovně:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření pro zajištění toho, aby spotřebitel neztratil ochranu, kterou mu poskytuje tato směrnice,
proto, že si zvolil právní předpisy třetí země jako právní předpisy vztahující se na smlouvu, jestliže smlouva úzce souvisí
s územím členských států.“
Vnitrostátní právní úprava
Článek 10a odst. 3 zákona 26/1984 v platném znění stanoví:
„Pravidla na ochranu spotřebitelů proti nepřiměřeným smluvním podmínkám se použijí za podmínek uvedených v článku 5 Římské
úmluvy z roku 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazky bez ohledu na právo, které si strany pro smlouvu zvolily.“
Článek 3 odst. 2 zákona 7/1998 stanoví:
„Aniž jsou dotčena ustanovení mezinárodních smluv a úmluv, [tento zákon] se rovněž použije na smlouvy, které se řídí cizím
právem, pokud zájemce projevil svůj souhlas na španělském území a pokud na něm má své obvyklé bydliště.“
Římská úmluva
Podle čl. 5 odst. 1 úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazky otevřené k podpisu v Římě dne 19. června 1980 (Úř. věst.
L 266, s. 1, dále jen „Římská úmluva“), se tento článek „použije na smlouvy, jejichž předmětem je poskytnutí hmotných movitých
věcí nebo služeb osobě, spotřebiteli, k užití, které lze považovat za odlišné od jeho obchodní nebo výrobní činnosti nebo
povolání, jakož i na smlouvy určené k financování tohoto plnění“. Podle uvedeného čl. 5 odst. 4 a 5 se tento článek nepoužije
na smlouvy o dopravě, ledaže tato smlouva poskytuje za celkovou cenu kombinovaně dopravu a ubytování, ani na smlouvu o poskytnutí
služeb, musejí-li být služby spotřebitelům poskytnuty výlučně v zemi jiné než v zemi, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště.
Článek 5 odst. 2 Římské úmluvy stanoví:
„[V]ýsledkem volby použitelného práva stranami nemůže být zbavení spotřebitele ochrany, kterou mu zajišťují kogentní ustanovení
práva země, ve které má své obvyklé bydliště:
–
pokud uzavření smlouvy v této zemi předcházela zvláštní nabídka nebo reklama a pokud spotřebitel v této zemi vykonal úkony
nezbytné k uzavření smlouvy

nebo
–
pokud druhá strana smlouvy nebo její zástupce přijal objednávku od spotřebitele v této zemi

nebo
–
pokud je smlouva koupí zboží a spotřebitel se vydal ze své země do cizí země a tam uskutečnil objednávku, za podmínky, že
cesta byla zorganizována prodávajícím za cílem pobídnout spotřebitele k uzavření koupě.“
Žalobní důvody a argumenty účastníků řízení
Komise uplatňuje, že cílem čl. 6 odst. 2 směrnice je zajistit ochranu všem spotřebitelům ve všech smlouvách uzavřených s prodávajícím
zboží nebo poskytovatelem služeb, kdežto článek 10a zákona 26/1984 v platném znění stanoví takovouto ochranu pouze pro určité
typy smluv, a sice smluv stanovených v čl. 5 odst. 1 Římské úmluvy, a pouze pokud jsou splněny určité podmínky, a sice podmínky
vyžadované v čl. 5 odst. 2. Tyto podmínky jsou více omezující než pouhý požadavek stanovený v čl. 6 odst. 2 směrnice, který
pouze vyžaduje, aby „smlouva úzce souvisela s územím členských států“.
Podle španělské vlády vyplývá ze soudržného výkladu vnitrostátních ustanovení práva, které se týkají ochrany spotřebitelů
proti nepříznivým podmínkám, že tato ustanovení mají kogentní charakter bez ohledu na právo, které si strany pro smlouvu zvolily.
Uplatňuje, že čl. 3 odst. 2 zákona 7/1998 stanoví kogentní použití uvedených vnitrostátních ustanovení, tedy ochranu poskytnutou
směrnicí, na smlouvy, které se řídí cizím právem, pokud zájemce projevil svůj souhlas na španělském území a pokud tam má své
bydliště. Pojem „úzké souvislosti s územím členských států“ ve smyslu čl. 6 odst. 2 směrnice je tudíž konkretizován pro smlouvy,
které mají souvislost se španělským právem.
Závěry Soudního dvora
Jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění směrnice, jejím cílem je „ochrana občana jako spotřebitele při nákupu zboží a služeb
prostřednictvím smluv, na které se vztahují právní předpisy jiných členských států“ (viz v tomto ohledu výše uvedené rozsudky
Komise v. Nizozemsko, bod 18, a Komise v. Švédsko, bod 18). Článek 6 odst. 2 směrnice toto ustanovení doplňuje. Jak vyplývá
z dvacátého druhého bodu odůvodnění téže směrnice, cílem tohoto ustanovení je předcházet riziku, že v určitých případech může
být spotřebitel připraven o ochranu Společenství, jestliže označí právní předpisy třetí země za právní předpisy upravující
smlouvu. Za tímto účelem stanoví zachování ochrany ve smluvních vztazích týkajících se třetích zemí, kterou uvedená směrnice
poskytuje spotřebitelům ve smluvních vztazích uvnitř Společenství, pokud smlouva vykazuje úzký vztah k území členských států.
Co se týče materiální působnosti ochrany poskytnuté směrnicí, z čl. 1 odst. 1 a z čl. 3 odst. 1 této směrnice vyplývá, že
se vztahuje, pro všechny smlouvy uzavřené mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem, na podmínky,
které nebyly sjednány individuálně. Je pravda, jak správně uplatnila Komise, že článek 10a zákona 26/1984 v platném znění
má omezenější působnost, neboť se vztahuje pouze na typy smluv uvedené v čl. 5 odst. 1, 4 a 5 Římské úmluvy. Nicméně, jak
tvrdila španělská vláda, tato mezera je vyplněna čl. 3 odst. 2 zákona 7/1998, který se použije na veškeré smlouvy uzavřené
bez individuálního sjednání na základě obecných podmínek.
Co se týče vztahu ke Společenství, čl. 6 odst. 2 směrnice se omezuje na oznámení, že smlouva musí vykazovat „úzkou souvislost
s územím členských států“. Tato obecná formulace směřuje k tomu, aby bylo možno vzít v úvahu různé prvky vztahu v závislosti
na okolnostech konkrétního případu.
Jestliže úmyslně vágní pojem „úzké souvislosti“, který zvolil zákonodárce Společenství, může být popřípadě konkretizován právními
domněnkami, nemůže být naopak omezen kombinací předem určených hraničních určovatelů, jakými jsou kumulativní podmínky týkající
se bydliště a uzavření smlouvy uvedené v článku 5 Římské úmluvy.
Odkazem na toto poslední ustanovení výslovně, pokud jde o článek 10a zákona 26/1984 v platném znění, a implicitně, pokud jde
o čl. 3 odst. 2 zákona 7/1998, ustanovení španělského právního řádu pokládaná za ustanovení provádějící čl. 6 odst. 2 směrnice
tedy zavádějí omezení neslučitelné s úrovní ochrany stanovené touto směrnicí.
Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod je také opodstatněný.
Za těchto podmínek je namístě určit, že Španělské království tím, že nesprávně provedlo článek 5 a čl. 6 odst. 2 do svého
vnitrostátního práva, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této směrnice.
K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů, pokud účastník,
který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Španělské království bylo ve sporu
neúspěšné, je namístě mu uložit náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Španělské království tím, že nesprávně provedlo článek 5 a čl. 6 odst. 2 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených
podmínkách ve spotřebitelských smlouvách do svého vnitrostátního práva, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z této
směrnice.
2)
Španělskému království se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
–
Jednací jazyk: španělština.